Danielle Steel

Milost

1

Sarah Sloaneová vešla do tanečního sálu hotelu Ritz-Carlton v San Francisku a s obdivem se rozhlédla. Na stolech prostřených smetanově bílými damaškovými ubrusy se skvěly stříbrné svícny, talíře, příbory a sklo, pro nadcházející večer bezplatně pronajaté odjinud, kde mohli nabídnout přepychovější vybavení než v hotelu.

Na každém místě čekaly na hosty krom menu, krasopisně vyvedeného na silném režně zbarveném kartonu a připevněného klipsem v malém stříbrném držáčku, také drobné pozornosti zabalené ve stříbrném papíru. Jmenovky ozdobené droboučkými zlatými andílky už někdo rozmístil podle pečlivě promyšleného zasedacího pořádku, který Sarah vypracovala. Přední část místnosti patřila třem řadám stolů zlatých sponzorů a za nimi stály stoly sponzorů stříbrných a bronzových. U každého talíře lemovaného zlatým proužkem ležel krásný program, aukční katalog a tabulka opatřená číslem, pod nímž se hosté mohli účastnit dražby.

Sarah věnovala organizaci maximální píli a preciznost, jíž se vyznačovala i ve všech ostatních činnostech, včetně řízení obdobných charitativních setkání v New Yorku. Osobně dohlédla na každičký detail, a když se zadívala na krémové růže ovázané zlatými a stříbrnými stuhami, které trůnily na stolech, připadala si spíš jako na svatbě než na dobročinné akci. Růže dodalo za třetinu normální ceny nejlepší květinářství ve městě, obchodní dům Saks poskytl módní přehlídku a u Tiffanyho slíbili, že pošlou modelky, které se budou procházet mezi hosty a předvádět vybranou kolekci šperků.

V průběhu večera se měla uskutečnit aukce a pestrá série drahých položek zahrnovala klenoty, exotické dovolené, zájezdy na různá

sportovní utkání, příležitosti k seznámení s celebritami a velký černý range rover s obrovskou zlatou mašlí na střeše – momentálně parkoval před hotelem, ale po skončení plesu si ho někdo s radostí odveze domů. A ještě větší radost bude mít novorozenecká jednotka v nemocnici, v jejíž prospěch se celá akce pořádá. Tohle byl už druhý Ples andílků, který Sarah pro kliniku zorganizovala. Poprvé se čistý zisk vyšplhal na dva miliony dolarů, ale Sarah doufala, že tentokrát vydělají tři.

Spoléhala především na to, že k dosažení cíle poslouží připravený zábavní program. Kromě toho, že k tanci bude hrát kvalitní kapela, čeká hosty skutečná lahůdka. Otci jedné ze členek organizačního výboru, významnému hollywoodskému hudebnímu magnátovi, se podařilo přesvědčit Melanii Freeovou, aby na charitativním večeru vystoupila. To umožnilo stanovit vysoké ceny za lístky, zejména za místa u sponzorských stolů. Melanie získala před třemi měsíci Grammy a její honorář za koncert obvykle dělal přibližně milion a půl. Na plese přitom zazpívá zadarmo, od organizátorů si vyžádala pouze úhradu produkčních nákladů. Sice i to dohromady dá poměrně vysokou částku, neboť doprava, ubytování, strava a odměna pro techniky a členy kapely vyjdou zhruba na tři sta tisíc dolarů, ale takový výdaj se jistě vyplatí, když se vezme v úvahu, kdo Melanie je a jak bombastický účinek má příslib jejího vystoupení.

Na všechny udělalo ohromný dojem, když obdrželi pozvánku a viděli, že na plese zazpívá Melanie Freeová. Představovala zrovna největší hudební senzaci v zemi, navíc byla oslnivě krásná.

V devatenácti měla za sebou díky hitům, jež neztrácely na popularitě, dvouletý raketový vzestup. Nedávno získaná cena Grammy představovala třešinku na dortu a Sarah byla vděčná, že Melanie prozatím nezměnila plány a je ochotná vystoupit zdarma. Mnoho slavných zpěváků, kteří se vzdají honoráře, totiž odřekne vystoupení jen pár hodin předtím, než se mají objevit na pódiu, dívčin agent však přísahal, že se Melanie dostaví. Vše nasvědčovalo tomu, že hosty čeká vzrušující večer, a ples se těšil mimořádné pozornosti médií. Výboru se dokonce podařilo přilákat pár hvězd z Los Angeles a lístky si rovněž zakoupili všichni příslušníci místní smetánky. Ples andílků představoval v posledních dvou letech nejvýznamnější,

nejvýnosnější a – jak všichni tvrdili – také nejzábavnější charitativní akci v San Francisku.

Sarah měla s novorozeneckou jednotkou vlastní zkušenost, neboť před třemi lety tam zachránili život její dcerce Molly, když se narodila o tři měsíce dříve, než měla. Byla její první dítě. Během těhotenství se všechno zdálo v pořádku. Sarah se cítila i vypadala skvěle a ve dvaatřiceti letech nepředpokládala, že nastanou nějaké problémy, až jedné deštivé noci pocítila bolesti a doktoři už nedokázali porod zastavit. Molly přišla na svět příštího dne a strávila dva měsíce v inkubátoru na novorozenecké jednotce intenzivní péče, zatímco Sarah a její manžel Seth nemohli dělat nic jiného než nečinně přihlížet. Sarah trávila v nemocnici dny i noci a lékařům se nakonec podařilo Molly zachránit. Vyrostla z ní spokojená temperamentní tříletá holčička připravená v září nastoupit do školky.

Jejich druhý potomek, syn Oliver, se narodil v létě předchozího roku, už bez potíží, a teď z něho byl rozkošný baculatý devítiměsíční chlapeček, který si ustavičně pobrukoval. Obě děti představovaly pro Sarah i jejího manžela tu největší radost v životě. Sarah dosud dělala maminku na plný úvazek a jedinou další činností, jíž se vážně věnovala, bylo pořádání této každoroční charitativní akce. To sice obnášelo obrovské množství práce a zařizování, ale odjakživa vynikala organizačními schopnostmi, a tak se cítila v průběhu příprav jako ryba ve vodě.

Sarah a Seth se seznámili před šesti lety na Stanfordské univerzitě, kam oba odjeli z New Yorku studovat podnikání. Hned po promoci se vzali a usadili se v San Francisku. Seth získal místo v Silicon Valley a těsně po Mollyině narození si založil vlastní investiční fond. Sarah se rozhodla, že do práce nepůjde. O svatební noci otěhotněla a toužila zůstat doma s dětmi. Před studiem na Stanfordu dělala pět let analytičku na newyorské Wall Street. Nyní si chtěla vzít pár let volno a naplno si užívat mateřství. Navíc Sethův fond natolik prosperoval, že nebylo nutné, aby se vracela do zaměstnání.

Sedmatřicetiletý Seth už stačil nashromáždit značný majetek a byl jednou z nejzářivějších mladých hvězd na finančnickém nebi, jak v San Francisku, tak v New Yorku. Koupili si nádherný prostorný

cihlový dům s výhledem na záliv ve čtvrti Pacific Heights a zaplnili ho významnými výtvory současného umění – díly od Caldera, Ellsworthe Kellyho, de Kooninga, Jacksona Pollocka i hrstky slibných, dosud neznámých autorů. Sarah a Seth si život v San Francisku vychutnávali plnými doušky. Stěhovali se celkem s lehkým srdcem, protože je s New Yorkem nesvazovala žádná pevná rodinná pouta – Seth ztratil otce a matku již před lety a rodiče Sarah se přestěhovali na Bermudy. Na východním i západním pobřeží bylo každému zřejmé, že Sarah se Sethem zůstanou v San Francisku, kde se stali báječným novým přírůstkem obchodních i společenských kruhů. Konkurenční investiční fond dokonce nabídl Sarah místo, ona však netoužila po ničem jiném, než trávit čas s Oliverem a Molly – a Sethem, pokud měl volno. Právě si pořídil letadlo, model G5, a často létal do Los Angeles, Chicaga, Bostonu a New Yorku. Žili v blahobytu, který se s každým dalším rokem zvyšoval. Ačkoli oba vyrostli v pohodlí, ani jeden z nich dříve nepoznal tak výstřední přepych, jakému se těšili nyní. Sarah se čas od času trochu trápila, zda příliš neutrácejí, když mají kromě domu ve městě ještě jeden v horách u jezera Tahoe a navrch vlastní letadlo.

Seth však trval na tom, že to je v pořádku. Říkal, že vydělané peníze jsou od toho, aby si je člověk užíval, a také se podle toho choval.

Jezdil ve ferrari a Sarah v mercedesu kombi, jenž jí se dvěma dětmi dokonale vyhovoval, ale přesto jí padl do oka range rover, který se měl večer dražit. Pověděla Sethovi, že jí připadá skutečně roztomilý. A nejdůležitější ze všeho bylo, že měl posloužit dobré věci, na níž jim oběma opravdu záleželo, vždyť novorozenecké jednotce vděčili za Mollyin život. Kdyby se jejich rozkošná dceruška tenkrát před třemi lety ocitla v zařízení s méně vyspělým lékařským vybavením, tak by dnes vůbec nebyla naživu. Pro Sarah mělo nesmírný význam, že se může klinice prostřednictvím charitativního plesu alespoň trochu odvděčit. I po zaplacení všech nákladů organizační výbor předá nemocnici obrovskou sumu. Seth hned na úvod jménem jich obou věnoval novorozenecké jednotce dvě stě tisíc dolarů. Sarah na něj byla velice pyšná. Tak to cítila odjakživa.

Představoval jasnou hvězdu na jejím nebi a i po čtyřech letech

manželství a dvou dětech se stále hluboce milovali, dokonce uvažovali o třetím miminku.

V uplynulých třech měsících Sarah žila přípravou plesu, ale na srpen si najali jachtu v Řecku, a tak ji napadlo, že by právě tam mohla nastat ta pravá chvíle k početí dalšího potomka.

Pomalu obcházela všechny stoly v sále a podle seznamu znovu kontrolovala kartičky se jmény hostů. Úspěch Plesu andílků vyplýval do určité míry z jeho vynikající organizace. Byla to prvotřídní událost. Sarah si prohlédla místa určená pro zlaté a stříbrné sponzory, a když objevila dvě chyby, s vážným výrazem vyměnila jmenovky.

Ve chvíli, kdy si ověřila správnost zasedacího pořádku u posledních stolů a chystala se, že zajde za členkami výboru, které měly za úkol naplnit dárkové taštičky luxusními drobnostmi, jež se budou rozdělovat hostům jako pozornost na konci večera, zamířila k ní napříč sálem Angela, asistentka předsedkyně výboru. Tvářila se vzrušeně. Byla to překrásná vysoká blondýna provdaná za výkonného ředitele významné akciové společnosti. Tato devětadvacetiletá bývalá newyorská modelka představovala pro svého manžela cosi jako trofej. Neměla děti, ani žádné neplánovala.

Chtěla být v plesovém výboru, protože akce představovala velkou událost a skýtala i povyražení. Angelu bavilo pomáhat Sarah s organizací a moc dobře spolu vycházely. Sarah měla dlouhé, rovné tmavě hnědé vlasy, smetanovou pleť a obrovské zelené oči, Angela si stáhla blonďatou hřívu do ohonu a pobíhala po sálu bez make-upu, v mikině, džínech a žabkách. Bylo těsně po jedné; za šest hodin budou obě ženy vypadat úplně jinak. Prozatím však pracovaly.

„Už je tady!“ zašeptala Angela s úsměvem od ucha k uchu.

„Kdo?“ zeptala se Sarah a opřela si desky s poznámkami o bok.

„Vždyť víš. Melanie, kdo jiný? Zrovna přijeli. Zavedla jsem ji do pokoje.“ Sarah se ulevilo, že soukromé letadlo, jež výbor najal, aby dopravilo Melanii a její tým z Los Angeles do San Franciska, dorazilo včas. Členové kapely a technici použili běžnou linku a byli v hotelu už dvě hodiny, Melanie, její nejlepší kamarádka, manažerka, asistentka, kadeřnice, přítel a matka přicestovali najatým letounem.

„Je v pohodě?“ zeptala se Sarah se znepokojeným výrazem.

Předem dostali seznam Melaniiných požadavků, k nimž patřila

balená voda Calistoga, nízkotučný jogurt, tucet různých přírodních potravin a bedna šampaňského Cristal. Seznam měl šestadvacet stránek a zahrnoval všechny Melaniiny osobní potřeby, oblíbená jídla její matky, a dokonce i pivo, které pije její přítel. Kromě toho obdrželi dalších čtyřicet stránek požadavků kapely, včetně seznamu elektrického a zvukového vybavení, jež budou potřebovat na pódiu.

Dvoumetrové křídlo, které Melanie používala při vystoupení, přivezli o půlnoci předchozího dne. Zkouška s kapelou se měla konat ve dvě odpoledne. Do té doby museli všichni opustit taneční sál, proto Sarah chtěla být hotová s obchůzkou do jedné.

„Zdá se, že ano. Je překrásná a okouzlující jako vždy. Přítele má podivína a její matka mě k smrti vyděsila, ale ta Melaniina nejlepší kamarádka se jeví moc milá.“

Při té jediné příležitosti, kdy Sarah s mladičkou hvězdou mluvila po telefonu, si o dívce utvořila tentýž dojem. Jinak jednala s její manažerkou, dala si však záležet na tom, aby Melanii zavolala a osobně ji poděkovala za přislíbenou účast na plese. A nyní byl onen velký den tady. Melanie nezrušila představení, aby mohla vystoupit někde jinde, letadlo se nezřítilo, všichni dorazili včas. Bylo nezvykle teplé a slunečné odpoledne uprostřed května. Ve skutečnosti se udělalo přímo horko, až dusno, s čímž se člověk v San Francisku setká jen zřídka; počasí připomínalo spíš letní den v New Yorku.

Takové horko nikdy nevydrželo dlouho, ve městě však vždycky zavládla slavnostní atmosféra, když nastaly teplé noci. Sarah se sice nepříjemně vybavilo, jak se kdysi někdo zmínil, že takovéhle počasí se v San Francisku považuje za „příslib zemětřesení“, ale doufala, že to je jen pověra. Strach ze zemětřesení totiž představoval jedinou skvrnu na jejich spokojeném životě ve městě, i když ji všichni ujišťovali, že k otřesům dochází jen zřídka, a pokud ano, nejsou velké. Za těch šest let, co už Sarah žila v oblasti Sanfranciské zátoky, opravdu dosud žádný nepocítila, a proto nakonec pustila poznámku z hlavy; momentálně ji zaměstnávaly jiné věci, například slavná zpěvačka a její doprovod.

„Myslíš, že bych za ní měla zajít nahoru?“ zeptala se Angely.

Nechtěla Melanii obtěžovat, ale ani ji urazit nezájmem. „Myslela jsem, že se s ní setkám tady dole, až přijde ve dvě na zkoušku.“

„Co já vím, možná neuškodí, když za ní zaskočíš a pozdravíš ji.“

Melanie a její skupina měli k dispozici dvě velká apartmá a pět dalších pokojů v poschodí vyhrazeném pro členy klubu, které jim hotel nabídl bezplatně. Vedení bylo nadšené představou, že se charitativní akce uspořádá u nich, a poskytlo výboru zdarma celkem pět apartmá pro hvězdy a patnáct pokojů a menších apartmá pro VIP

hosty. Členové kapely a technici byli ubytovaní v nižším poschodí, v menších pokojích, jež výbor musel zaplatit z výtěžku večera.

Sarah přikývla, strčila si desky do kabelky a šla zkontrolovat ženy, jež vkládaly do dárkových taštiček luxusní pozornosti z nejrůznějších obchodů, které si hosté měli na konci večera odnést s sebou domů. O chvíli později už stoupala výtahem do patra vyhrazeného pro členy hotelového klubu, kde byli se Sethem ubytovaní, připravená použít speciální klíč, bez něhož se v tomto poschodí nedalo vystoupit. Dospěli se Sethem k závěru, že bude jednodušší převléct se přímo na místě než jet domů a pak zase pospíchat zpátky. Jejich chůva souhlasila, že zůstane přes noc s dětmi, takže měli před sebou příjemnou vyhlídku na večer strávený mimo domov. Sarah se už nemohla dočkat, až se budou ráno povalovat v posteli, objednají si do pokoje něco k jídlu a budou si povídat o událostech předchozí noci. Teď však hlavně doufala, že vše půjde hladce.

Jen co vystoupila z výtahu, spatřila velikou společenskou místnost. Kam člověk pohlédl, ležely tácy se zákusky, chlebíčky a ovocem, hosté si mohli posloužit lahvemi vína, měli k dispozici malý bar, pohodlné židle a stolky s telefony, spousty novin a obrovskou televizi. Za pultíkem stály dvě ženy, které dostaly za úkol pomáhat hostům se vším možným – rezervovat jim místa na večeři, zodpovědět jejich dotazy ohledně města, poradit jim cestu, zařídit manikúru, masáž, zkrátka vyhovět jakémukoli rozmaru. Sarah se zeptala, jak se dostane k Melaniinu pokoji, a pak pokračovala dál chodbou. Melanie se v zájmu bezpečnosti – a taky aby měla klid od fanoušků – zapsala jako Hastingsová, což bylo dívčí jméno její matky. Stejnou fintu používala v každém hotelu, v šoubyznysu už to takhle chodí, hvězdy se jen málokdy registrují vlastním jménem.

Sarah zlehka zaklepala na dveře apartmá, jehož číslo se dozvěděla ve společenské místnosti. Zaregistrovala, že vevnitř hraje hudba, a takřka vzápětí jí otevřela nevysoká podsaditá žena v džínech a tílku se zavazováním za krkem. V jedné ruce držela žlutý blok – pero měla zastrčené ve vlasech – a ve druhé večerní šaty. Sarah ji otipovala na Melaniinu asistentku, s níž mluvila po telefonu.

„Pam?“ pronesla tázavě, a když se žena ve dveřích usmála a pokývla hlavou, představila se: „Jsem Sarah Sloaneová. Přišla jsem vás jenom pozdravit.“

„Pojďte dál,“ opáčila asistentka zvesela a Sarah se za ní vydala do obývacího pokoje. Všude kolem vládl chaos. Na podlaze leželo půl tuctu otevřených kufrů, jejichž obsah přetékal na zem. Jeden byl plný odvážných šatů. Z dalších se vyvalily boty, džíny, kabelky, topy, blůzy, kašmírová deka a plyšový medvídek. Vypadalo to, jako by se sem přihnal celý ženský sbor a vysypal své věci na podlahu.

A vedle toho všeho seděla na zemi drobná blonďatá dívka připomínající skřítka. Vzhlédla k Sarah a pak začala znovu prohrabávat jednu z tašek, v níž očividně hledala něco konkrétního.

Zdálo se, že najít v té haldě oblečení určitou věc nebude lehký úkol.

Sarah se cítila trochu nesvá. Rozhlédla se po místnosti a vtom ji uviděla: Melanie Freeová si hověla na pohovce ve cvičebním úboru, s hlavou položenou na rameni svého přítele Jakea. Ten jednou rukou usilovně mačkal tlačítka na dálkovém ovladači, v druhé držel sklenku se šampaňským. Byl to hezký mládenec. Sarah věděla, že se živí jako herec a že nedávno odešel z jednoho úspěšného televizního seriálu, protože měl problémy s drogami. Matně si vzpomínala, že se právě vrátil z léčebny, ale když se teď na ni usmál, připadal jí střízlivý, přestože na podlaze vedle něj stála láhev šampaňského.

Melanie vyskočila a šla se pozdravit se Sarah. Bez make-upu se zdála ještě mladší, díky dlouhým, rovným zlatavým vlasům vypadala tak na šestnáct. Její přítel měl vlasy černé jako uhel a vytvarované gelem do bodlin, a než Melanie stačila něco říct, zčistajasna se mezi nimi objevila její matka a potřásla Sarah rukou, až ji to skoro zabolelo.

„Ahoj, já jsem Janet, Melaniina matka. Moc se nám tady líbí.

Díky, že jste nám obstarali všechno, co bylo na seznamu. Moje holčička má ráda nachystané pochoutky, na které je zvyklá. Však

víte, jak to chodí,“ spustila se širokým, přátelským úsměvem. Byla to atraktivní žena mezi čtyřicítkou a padesátkou, kdysi patrně výjimečně krásná, ale její nejlepší dny už minuly. Stále měla pohledný obličej, časem však ztloustla v bocích. Její „holčička“

dosud neřekla jediné slovo, v proudu matčina švitoření nedostala šanci. Janet Hastingsová měla vlasy obarvené na agresivní zářivě červený odstín, který ostře kontrastoval s Melaniinou světle blonďatou hřívou a téměř dětským vzhledem.

„Ahoj,“ ozvala se Melanie tiše. Vůbec nevypadala jako hvězda, spíš jen jako obyčejná hezká dospívající dívka. Sarah si s oběma potřásla rukou, a zatímco Janet pokračovala v řečnění, místností prošly další dvě ženy. Melaniin přítel vstal a oznámil, že jde do tělocvičny.

„Nechci rušit. Nechám vás, abyste se mohly zabydlet,“ řekla Sarah Melanii a její matce a pak se zahleděla přímo na dívku. „Ta zkouška ve dvě platí?“ Melanie přikývla a podívala se na svou asistentku, načež ode dveří promluvila manažerka.

„Kluci z kapely budou připravení nastoupit ve dvě patnáct.

Melanie může začít ve tři. Potřebujeme jenom hodinku, aby si mohla vyzkoušet zvuk v sále.“

„To je v pořádku,“ přikývla Sarah. Zrovna dorazila pokojská, aby odnesla na vyžehlení Melaniin kostým, model utvořený převážně z flitrů a tylu. „Budu na vás čekat dole. Chci se ujistit, že máte všechno, co potřebujete.“ Sama musela být ve čtyři v kadeřnictví, kde jí měli udělat vlasy a nehty, kolem šesté dorazit zpátky do hotelu, převléknout se a v sedm se objevit v sále, aby mohla učinit poslední obhlídku a přesvědčit se, zda jsou všichni na svých místech.

Pak začne vítat hosty. „Piano dorazilo včera v noci. A dneska ráno ho naladili.“ Melanie se usmála, znovu přikývla a pak prudce dosedla na židli, zatímco její nejlepší kamarádka uhnízděná na podlaze mezi kufry vítězoslavně vypískla. Vypadala stejně dětsky jako Melanie a Sarah zaslechla, že ji někdo oslovil Ashley.

„Našla jsem to! Můžu si je dneska večer vzít?“ zeptala se a ukázala Melanii úzké šaty s leopardím potiskem. Melanie přikývla a Ashley se ještě jednou zachichotala, když objevila barevně sladěné boty na platformě a snad s dvaceticentimetrovým podpatkem.

Odpelášila, aby si úbor vyzkoušela, a Melanie věnovala Sarah další plachý úsměv.

„Ashley je moje nejlepší kamarádka. Jezdí všude se mnou.

Chodily jsme spolu do školy už od první třídy,“ vysvětlovala. Dívka se očividně stala součástí Melaniina doprovodu a Sarah prolétlo hlavou, že vedou zvláštní život. Kočují podobně jako cirkusáci, věčně se pohybují po hotelech a v zákulisí. V elegantním apartmá v Ritzu dokázaly během několika minut vytvořit atmosféru vysokoškolské koleje. A jakmile Jake odešel do tělocvičny, v místnosti zůstaly pouze ženy. Kadeřnice přiložila k Melaniiným blond vlasům hustý příčesek. Dokonale se k nim hodil.

„Díky, že to pro nás děláte.“ Sarah s úsměvem pohlédla Melanii do očí. „Viděla jsem vás na předávání Grammy a byla jste fantastická. Budete dneska večer zpívat Neopouštěj mě?“

„Ano, bude,“ odpověděla dívčina matka a podala dceři láhev minerální vody Calistoga. Janet se chovala, jako by Melanie vůbec neexistovala, postavila se mezi ni a Sarah a odpovídala i na otázky, které směřovaly k půvabné superstar. Ta se bez dalších snah o konverzaci posadila na pohovku, vzala do ruky dálkový ovladač, dlouze se napila vody a zapnula MTV. „Máme tu písničku moc rády,“ dodala Janet s širokým úsměvem.

„Já taky,“ přikývla Sarah, lehce vyvedená z míry Janetinou energičností. Ta žena působila dojmem, že řídí dceřin život, a podle všeho si myslela, že má na její slávě stejný podíl jako Melanie samotná. Zdálo se, že dívka proti tomu nic nenamítá, očividně na to byla zvyklá.

O pár minut později se do pokoje vrátila Ashley vrávorající na leopardích podpatcích a ve vypůjčených šatech, které jí očividně byly trochu velké. Svezla se na pohovku vedle svojí kamarádky a společně s ní sledovala televizi.

Bylo nemožné udělat si o Melanii úsudek. Zdálo se, že nemá vlastní osobnost ani hlas, leda když zpívá. „Víte, bývala jsem sboristkou v Las Vegas,“ ozvala se opět Melaniina matka. Sarah se snažila tvářit, že na ni sdělení udělalo dojem. Nepochybovala o jeho pravdivosti, Janet na to opravdu vypadala, navzdory kyprým tvarům naditým do džínů a obrovskému poprsí, které nebylo pravé, jak Sarah

správně vytušila. I Melanie měla působivá ňadra, ale vzhledem k jejímu mládí a vypracované, štíhlé sexy postavě by ji nikdo nepodezříval, že jsou umělá. Janet už měla nejlepší léta za sebou.

Byla to korpulentní žena se silným hlasem a odpovídající náturou.

Sarah se cítila udolaná její energií a usilovně hledala nějakou výmluvu, aby mohla odejít. Melanie a její kamarádka stále fascinovaně hleděly na televizní obrazovku.

„Sejdu se s vámi dole, abych se přesvědčila, že je všechno připravené na zvukovou zkoušku,“ řekla Sarah směrem k Janet.

„Tak zatím.“ Janet se zářivě usmála a Sarah vyklouzla z apartmá.

Zamířila chodbou ke svému pokoji a rychle si v duchu spočítala, že jestli s nimi strávila asi dvacet minut, pořád se stihne včas dostat ke kadeřnici.

Na pár minut se posadila a přečetla si zprávy na mobilu. Když byla u Melanie, dvakrát ucítila, že jí vibruje v kapse, ale nechtěla ho vytahovat. Jeden vzkaz byl od floristky – květiny do čtyř obrovských váz před tanečním sálem prý budou dodány kolem čtvrté odpoledne, a druhý od vedoucího taneční kapely. Potvrdil, že začnou hrát v osm večer. Nakonec zavolala domů, aby zkontrolovala děti, a chůva ji ubezpečila, že jsou v pořádku. Sarah si nepřála pomocnici, která by u nich bydlela, hrozně ráda se starala o děti sama, nicméně přes den jí pravidelně chodila vypomáhat Parmani, úchvatná Nepálka, která pro ně pracovala už od Mollyina narození. Když si Seth a Sarah chtěli někam vyjít, zůstala u nich i večer, a dnes měla strávit v jejich domě dokonce celou noc, což se stávalo jen zřídkakdy, ale při takovéhle mimořádné příležitosti jim velice ráda vyšla vstříc. Věděla, jak je tahle charitativní akce pro Sarah důležitá a jak tvrdě na ní celé měsíce pracovala. Než zavěsily, popřála své zaměstnavatelce hodně štěstí. Sarah chtěla pozdravit Molly, ale ta se ještě neprobudila z odpoledního spánku.

Než Sarah dotelefonovala, prolétla pohledem sepsané poznámky a vykartáčovala si vlasy, které už po tom doslova volaly, bylo načase vrátit se zpátky do tanečního sálu, kde se měla setkat se zpěvačkou a jejím týmem před zvukovou zkouškou. Dodržela pokyn, že Melanie nechce mít při zkoušení v sále nikoho, kdo tam nepatří, ačkoli když o tom Sarah nyní přemýšlela, napadlo ji, zda to náhodou

není spíš Janetino nařízení. Melanie vypadala, že jí nezáleží na tom, kdo se kolem ní pohybuje. Podle všeho vůbec nevnímala, co se děje v její blízkosti, kdo přichází a odchází či co ti lidé dělají. Možná tomu je při vystoupení jinak, pomyslela si Sarah. Z dívky každopádně vyzařovala netečnost a odevzdanost poslušného dítěte – ovšem měla naprosto neuvěřitelný hlas. Sarah se stejně jako všichni ostatní, kdo si koupili lístky, nemohla dočkat, až ji večer uslyší zpívat.

Když vešla do tanečního sálu, členové kapely tam už byli.

Postávali kolem, povídali si a smáli se. Technici měli vybaleno a právě sestavovali vybavení. Už byli skoro hotoví. Celá skupina působila dojmem pestrobarevné směsice. Melaniinu kapelu tvořilo osm mužů a Sarah si musela připomenout, že ta krásná blonďatá dívka, kterou viděla v apartmá nahoře, jak se dívá na MTV, je v současnosti jedna z největších pěveckých hvězd na světě. Nebylo na ní totiž nic okázalého či arogantního. Jistě, měla velký doprovod, ale sama nevynikala žádnými zlozvyky ani se nechovala nemožně jako většina hvězd. Zpěvačka, kterou pozvali na Ples andílků loni, ztropila těsně před vystoupením hroznou scénu kvůli jakémusi problému se zvukovou aparaturou, hodila po svém manažerovi láhev s vodou a hrozila, že odjede. Problém se vyřešil, ale Sarah málem propadla panice při představě, že se hvězda na poslední chvíli odporoučí. Melaniiny klidné způsoby pro ni byly úlevou, bez ohledu na požadavky, jaké Melaniiným jménem vznášela její matka.

Sarah počkala dalších deset minut, než technici spolu s muzikanty nastaví zvuk, a moc ji zajímalo, zda se Melanie opozdí, ale neodvažovala se vyzvídat. Diskrétně se zeptala, jestli muzikanti mají vše, co potřebují, a když odpověděli, že ano, tiše se posadila ke stolu, aby jim nepřekážela, a čekala na Melanii. Ta se objevila deset minut před čtvrtou a Sarah bylo jasné, že přijde ke kadeřnici pozdě, a tudíž potom bude muset pospíchat jako blázen, aby se stihla včas připravit.

Nejdříve však musela vyřídit své povinnosti a tohle byla jedna z nich – zajistit hvězdě večera optimální podmínky k práci, být jí neustále k dispozici, a bude-li potřeba, snést jí třeba i modré z nebe.

Melanie vešla dovnitř v žabkách, kratičkém tričku a ustřižených džínech. Vlasy jí držela na temeni spona ve tvaru banánu a po boku

měla svou nejlepší kamarádku. Jako první napochodovala do sálu Janet, zadní část průvodu tvořila Melaniina asistentka a manažerka a po ruce byli dva hrozivě vyhlížející bodyguardi. Jakea nebylo vidět, nejspíš zůstal v tělocvičně. Melanie tvořila nejméně nápadnou součást celé skupinky – mezi ostatními se téměř ztrácela. Bubeník jí podal plechovku coly, ona si ji otevřela, napila se, vyskočila na pódium a přimhouřenýma očima se zahleděla do místnosti. Ve srovnání s prostorami, v nichž obvykle koncertovala, byl tenhle taneční sál maličký. Panovala v něm hřejivá, intimní atmosféra, zvlášť díky tomu, jak ho Sarah zařídila, a jakmile se večer ztlumí světla a zapálí svíčky, bude vypadat nádherně. Nyní byl však jasně osvětlený. Melanie se chvilku rozhlížela a pak křikla na jednoho z techniků: „Zhasněte světla!“ Začínala ožívat. Sarah si toho všimla a obezřele přistoupila k pódiu, aby si s ní promluvila. Melanie na ni s úsměvem pohlédla.

„Jste se vším spokojená?“ zeptala se Sarah a opět měla pocit, že mluví s dítětem. Pak si připomněla, že Melanie vlastně ještě není dospělá, i když je hvězda.

„Vypadá to skvěle. Odvedla jste opravdu dobrou práci,“ opáčila Melanie tak mile, až to Sarah dojalo.

„Děkuji. Má kapela, co potřebuje?“

Melanie se otočila a sebejistě se ohlédla přes rameno. Tohle uměla nejlíp. Na jevišti se cítila nejšťastnější. Pódium pro ni představovalo důvěrně známý svět, ačkoli v sanfranciském hotelu Ritz-Carlton je čekalo o hodně hezčí prostředí, než v jakém obvykle vystupovala. Apartmá se jí moc líbilo a Jakeovi taky. „Nechybí vám nic, kluci?“ zeptala se členů skupiny. Všichni zavrtěli hlavou, jako že ne, a začali si ladit nástroje, neboť Melanie mezitím na Sarah zapomněla a obrátila se k nim. Řekla jim, jakou skladbou mají začít, i když se už předem dohodli na pořadí písniček, které na koncertě zazpívá, včetně jejího nejnovějšího, nesmírně úspěšného hitu.

Sarah usoudila, že ji už nepotřebují, a zvedla se k odchodu. Bylo pět minut po čtvrté. Do kadeřnictví přijede o půl hodiny později.

Bude mít štěstí, jestli jí stihnou udělat i manikúru. Spíš to nestihnou.

Nedostala se dál než za dveře tanečního sálu, když ji zastavila jedna z členek výboru s šéfem cateringu v patách. Objevil se problém

s předkrmy. Objednané ústřice nedorazily a ty, jež mají po ruce, nejsou dost čerstvé, takže si Sarah musí vybrat něco jiného. Nešlo naštěstí o nic vážného, Sarah byla zvyklá dělat zásadnější rozhodnutí.

Poprosila kolegyni z výboru, ať zvolí nějaký předkrm sama, hlavně ať to není kaviár nebo něco jiného, co by jim nabouralo rozpočet, a pak se vřítila do výtahu, proběhla vstupní halou a požádala hotelového zřízence o klíče od auta, které jí zaparkoval poblíž vchodu. Velké spropitné, jež tomu muži ráno dala, se bohatě vyplatilo. Prudce odbočila do California Street, zahnula doleva a zamířila ke čtvrti Nob Hill. Patnáct minut nato už byla v kadeřnictví a celá udýchaná se omlouvala za zpoždění. Bylo pět minut po půl páté a ona věděla, že musí odejít nejpozději v šest hodin. Původně doufala, že bude hotová do tři čtvrtě na šest, ale to už nepřipadalo v úvahu. Zaměstnanci salonu věděli, že Sarah večer řídí velkou charitativní akci, a proto ji okamžitě usadili do křesla, přinesli jí sklenku perlivé minerálky a poté ještě šálek čaje. Manikérka se začala věnovat jejím nehtům, jen co jí umyli vlasy a kadeřnice se pustila do jejich pečlivého foukání.

„Tak co, jaká je Melanie Freeová doopravdy?“ zeptala se žena s nadějí, že se dozví nějaké drby. „Je s ní i Jake?“

„Ano, je,“ odpověděla Sarah, ale zachovala diskrétnost a nic nerozváděla. „A Melanie mi připadá jako opravdu milé děvče. Jsem si jistá, že bude dneska večer skvělá.“

Zavřela oči a zoufale se snažila uvolnit. Čekala ji dlouhá noc, a snad i úspěšná. Sarah se už nemohla dočkat, až začne.

Ve chvíli, kdy Sarah v kadeřnictví upravovali vlasy do elegantního francouzského drdolu, ozdobeného malými skleněnými hvězdičkami, se v recepci hotelu zapisoval Everett Carson. Měřil metr devadesát, pocházel z Montany a stále vypadal jako kovboj, jímž byl v mládí. Byl vysoký a hubený, jeho trochu přerostlé vlasy působily neučesaným dojmem a na sobě měl džíny, bílé tričko a kovbojské boty z černé ještěrčí kůže, o nichž tvrdil, že mu přinášejí štěstí. Byly staré a odřené, ale pohodlné. Představovaly jeho nejcennější majetek a Everett měl v úmyslu vzít si je k vypůjčenému smokingu, který mu na ten večer zaplatil jeho zaměstnavatel,

hollywoodský společenský magazín Scoop. Jakmile Everett v recepci ukázal svůj novinářský průkaz, hotelový zřízenec s úsměvem opáčil, že už ho čekali. Ritz-Carlton byl mnohem luxusnější než místa, kde se Everett většinou ubytovával. Měl v hotelu nafotit charitativní akci, která se tam uskuteční. Nepracoval pro Scoop dlouho. Předtím dlouhá léta dělal reportáže z válečných oblastí pro agenturu Associated Press, a když odtamtud odešel, vzal si rok volna. Potom potřeboval nové místo, a tak přijal tohle. V den konání benefice pracoval pro časopis teprve tři týdny. Dosud ho vyslali na tři rockové koncerty, jednu hollywoodskou svatbu a tohle byl jeho druhý charitativní večer. Tenhle typ práce mu rozhodně nevyhovoval; kvůli smokingům, které nosil, si pomalu začínal připadat jako číšník.

Nedávno oslavil osmačtyřicáté narozeniny a upřímně postrádal mizerné podmínky, na něž si za devětadvacet let u AP zvykl a v nichž se cítil pohodlně. Nicméně snažil se být vděčný za malý, elegantně zařízený pokoj, který mu přidělili a kde pohodil na zem odřenou tašku, jež s ním procestovala svět. Kdyby zavřel oči, možná by dokázal sám sobě namluvit, že je zpátky v Saigonu, v Pákistánu, nebo v Novém Dillí… V Afghánistánu… ve válečné Bosně. Pořád si kladl otázku, jak mohl chlap jako on skončit obcházením dobročinných akcí a svateb celebrit. Byl to krutý a nezvyklý trest.

„Díky,“ řekl hotelovému zřízenci, který ho do pokoje zavedl. Na stole ležela brožurka o novorozenecké jednotce a sada informačních materiálů o Plesu andílků, určená zástupcům tisku. Everettovi byly úplně ukradené, ale svou práci hodlal odvést. Nafotí celebrity a udělá reportáž o vystoupení Melanie Freeové, jak dostal za úkol.

Sáhl do lednice v minibaru, vytáhl si láhev limonády, otevřel ji a napil se. Pokoj měl výhled na budovu přes ulici a všechno v něm bylo neuvěřitelně dokonalé a elegantní. Everettovi se zastesklo po špinavých špeluňkách, ve kterých třicet let přespával, po jejich pachu i zvucích, jež se v nich ozývaly, zatoužil znovu cítit, jak čpí chudoba v zastrčených uličkách Nového Dillí, navštívit znovu všechna ta exotická místa, do nichž ho zavedla jeho práce.

„Jen klid, chlapče,“ promluvil nahlas sám k sobě, pustil si CNN, posadil se do nohou postele a vytáhl z kapsy přeložený kus papíru s informací staženou z internetu, kterou si vytiskl před odjezdem

z losangeleské kanceláře. Pomyslel si, že má šťastný den. Pouhý blok odtud, v kostele na California Street, kterému říkají Starý kostel Panny Marie, se koná setkání Anonymních alkoholiků. Začíná od šesti a trvá hodinu, takže se stihne vrátit do hotelu v sedm, kdy začíná Ples andílků. Znamená to, že bude muset jít do kostela ve smokingu, aby se neopozdil, ale na to, aby se v práci flákal, je ještě příliš brzy. Dřív mu to sice procházelo, jenže tehdy ještě pil. Tohle pro něj představuje nový začátek, takže zatím nechce posouvat hranice. Je z něho hodný chlapec, svědomitý a poctivý. Najednou měl pocit, jako by se vrátil do mateřské školky. Poté, co fotil vojáky umírající v zákopech a všude kolem něj zuřila dělostřelecká palba, mu úkol pořídit reportáž o charitativní akci v San Francisku připadal zatraceně nudný, i když jiní by po něm nejspíš sáhli s radostí. Everett k nim však nepatřil, připadal si spíš jako na pranýři.

S povzdechem dopil limonádu, zahodil láhev do koše, svlékl se a vlezl do sprchy. Bylo moc příjemné jen tak stát a nechat na sebe dopadat kapky vody. Po příletu z horkého L. A. ho i v San Francisku přivítalo nezvyklé dusno, ovšem pokoj byl vybavený klimatizací a po krátkém osprchování se Everett cítil o poznání lépe. Usoudil, že je načase přestat s tím remcáním na nepřízeň osudu, a pustil se do oblékání, odhodlaný užít si pobyt v San Francisku co nejlíp. Pro začátek si posloužil čokoládičkami z nočního stolku a pak i sušenkou z minibaru.

„Panebože, vypadáš jako muzikant… nebo urozený pán,“ zazubil se na sebe, když si s pohledem upřeným do zrcadla připnul motýlka a nasoukal se do saka vypůjčeného smokingu. „Kdepak… spíš jako číšník… jenom si o sobě tolik nemysli.“ Byl zatraceně dobrý fotograf, jednou dokonce získal Pulitzerovu cenu. Několik jeho snímků se dostalo na obálku časopisu Time. Jméno Everett Carson mělo v branži dobrý zvuk, jenže pak si to na nějaký čas podělal pitím. Alespoň tohle se změnilo. Strávil šest měsíců v léčebně a dalších pět v ozdravném středisku, kde se prostřednictvím meditací snažil pochopit svůj život, a snad se mu to i podařilo. Chlastu se nesmí už nikdy dotknout, jiná cesta prostě není. V době, kdy se dostal na samé dno, málem natáhl brka v jednom špinavém hotelu v Bangkoku. Zachránila ho šlapka, kterou měl zrovna u sebe, to ona

ho udržela naživu do příjezdu zdravotníků. Jeden z kolegů novinářů ho pak dopravil zpátky do Států. V agentuře AP mu dali padáka, protože skoro tři týdny chyběl v práci a prošvihl všechny termíny, toho roku snad posté. Vlastní život se mu vymkl z rukou, a proto navzdory svému přesvědčení nastoupil do léčebny, ale souhlasil pouze s třicetidenním pobytem. Teprve když se tam ocitl, pochopil, jak je to s ním zlé. Buď bude abstinovat, nebo je s ním amen. A tak tam vydržel půl roku a rozhodl se, že raději skoncuje s pitím, než aby na jednom z příštích tahů zaklepal bačkorama.

Od té doby trochu přibral, vypadal zdravě a každý den chodil na setkání Anonymních alkoholiků, někdy i na tři. Už to pro něj nebylo tak těžké jako zpočátku. Dospěl totiž k závěru, že i když mu každá návštěva na těchto schůzkách nepomůže, třeba svou přítomností prospěje někomu jinému. Měl svého patrona, sám byl patronem a již něco přes rok nepil. I teď měl v kapse památeční žeton, který dostal u příležitosti roční abstinence. K tomu na nohou své boty pro štěstí – a na hlavě vrabčí hnízdo. Zapomněl se učesat.

Vzal si klíč od pokoje a tři minuty po šesté se s fotografickou brašnou přes rameno a úsměvem na tváři vydal ven. Cítil se rozhodně lépe než před půlhodinou. Život pro něho nebyl každý den lehký, ale ve srovnání s tím, jak žil před rokem, se mu vedlo zatraceně dobře. Jak mu jednou kdosi řekl na setkání Anonymních alkoholiků: „Pořád mívám špatné dny, ale dřív jsem míval špatné roky.“ Když vyšel z hotelu, zahnul doprava do Califomia Street a zamířil do sousedního bloku, kde se nacházel kostel Panny Marie, život mu připadal téměř opojný. Těšil se na setkání Anonymních alkoholiků, zrovna toho večera měl tu správnou náladu. Dotkl se v kapse žetonu za roční střízlivost, jak to dělával, když si chtěl připomenout, že za poslední rok urazil hezký kus cesty.

„A jde se na věc…“ zašeptal a vkročil do farní budovy, aby našel skupinu. Bylo přesně osm minut po šesté a Everett věděl, že i tentokrát bude mít ostatním co říct.

Ve chvíli, kdy vcházel do kostela, Sarah vyskočila z auta a vběhla do hotelu. Zbývalo jí pětačtyřicet minut na ustrojení a pět na to, aby se dostala z pokoje dolů. Měla čerstvě udělané nehty, i když si dva

trochu poničila, protože příliš brzy sáhla do kabelky pro spropitné manikérce. Přesto vypadaly dobře a Sarah se líbil i způsob, jakým jí upravili vlasy. Jak běžela hotelovou halou, její žabky pleskaly o podlahu. Cestou minula portýra, jenž se na ni usmál a zavolal: „Ať vám to večer vyjde!“

„Díky.“ Zamávala mu, ve výtahu použila klíč, aby se dostala do poschodí vyhrazeného členům klubu, a tři minuty nato už byla v pokoji. V koupelně pootočila kohoutky u vany, a zatímco čekala, až se napustí dost vody, vytáhla šaty z plastového obalu, v němž je přivezli. Byly zářivě bílé se stříbrnými aplikacemi, její postava v nich dokonale vynikne. Speciálně pro tuto akci si koupila stříbrné sandály s vysokým podpatkem od Manola Blahnika, které se k róbě dokonale hodily, i když věděla, že se jí v nich bude příšerně chodit.

Během pěti minut se stihla vykoupat a pak usedla k toaletnímu stolku, aby se nalíčila. V půl sedmé a deset minut, právě když si připínala diamantové náušnice, vešel dovnitř Seth. Byl čtvrtek večer.

Seth ji prosil, ať tu svou dobročinnou akci uspořádá o víkendu, aby další den nemusel vstávat hned za svítání, jenomže hotel i Melanie jim nabídly pouze tohle datum, a tak ho vzali.

Seth vypadal uštvaně, jako ostatně pokaždé, když přišel domů z kanceláře. Tvrdě pracoval – a vždy hned na několika věcech najednou. Úspěchu, jakému se těšil, člověk nedosáhne bez patřičného nasazení. Sarah zaznamenala, že tentokrát vypadá ještě ztrhanější než obvykle. Posadil se na kraj vany, prohrábl si vlasy a naklonil se k ní, aby ji políbil.

„Vypadáš unaveně,“ poznamenala soucitně Sarah. Tvořili skvělý tým. Ode dne, kdy se poznali na obchodní škole, spolu báječně vycházeli. Měli šťastné manželství, rádi trávili čas pohromadě a zbožňovali své děti. Seth jí v posledních několika letech poskytl neuvěřitelnou životní úroveň. Sarah milovala jejich společné soužití se vším všudy – a hlavně svého muže.

„Jsem unavený,“ přiznal a jedním dechem se zeptal: „Jak se vyvíjí dnešní večer?“ Hrozně rád poslouchal, když mu vyprávěla, co všechno během dne podnikala. Horlivě svoji ženu podporoval a fandil jí. Občas ho napadlo, že Sarah nechává zbytečně zahálet svůj

skvělý obchodnický mozek a titul MBA, když zůstává doma s dětmi, byl jí však vděčný, že se jim všem tak oddaně věnuje.

„Fantasticky!“ odpověděla Sarah s úsměvem a natáhla si téměř neviditelná tanga z bílé krajky, jež jí nebudou prosvítat skrz šaty.

Měla na takové kalhotky tu správnou postavu a Setha vzrušil pouhý pohled na to, jak si je obléká. Neodolal a natáhl ruku, aby ji pohladil po vnitřní straně stehna. „Radši nezačínej, miláčku,“ varovala ho se smíchem, „nebo přijdu pozdě. Ty si můžeš dát na čas, jestli chceš.

Stačí, když přijdeš dolů na večeři. V půl osmé, pokud to stihneš.“

Seth pohlédl na hodinky a přikývl. Bylo za deset minut sedm. Sarah měla pět minut na to, aby se dooblékla.

„Za půl hodinky budu dole. Musím ještě vyřídit pár telefonátů.“

Vždycky pracoval i po příchodu domů a tenhle večer nepředstavoval výjimku. Sarah manželovo vytížení chápala. Věděla, že má s řízením investičního fondu plno práce. Ještě si pamatovala na doby, kdy sama působila na Wall Street – když probíhala primární veřejná nabídka akcií, pokaždé nevěděla, co dřív. Seth poslední dobou neznal jiné než hektické dny, jenže právě proto se mu tak dařilo a měl úspěchy, právě proto si mohli dovolit přepych, v němž žili – podobně na tom byli obvykle jen dvakrát starší, pohádkově bohatí lidé. Sarah si blahobytu vážila a rozhodně ho nepovažovala za samozřejmost.

Otočila se, aby jí manžel mohl zapnout zip na šatech. Vypadala v nich fantasticky a Seth se rozzářil. „Páni! Jsi vážně kus, zlatíčko!“

„Děkuju ti.“ Usmála se na něj a políbili se. Dala si pár drobností do malé stříbrné kabelky, vklouzla do sexy bot a cestou z pokoje Sethovi zamávala. Její manžel už však držel v ruce mobil a mluvil se svým nejlepším přítelem z New Yorku. Domlouval s ním cosi na další den, ale Sarah se ani nenamáhala poslouchat. Když za sebou zavírala dveře apartmá, neušlo jí, že si Seth vděčně nalévá z malé láhve skotské, kterou mu tam nechala společně se skleničkou s ledem.

Sarah nastoupila do výtahu a sjela do společenského sálu situovaného tři podlaží pod hotelovou halou. Všechno vypadalo dokonale. V širokých vázách se skvěly smetanově bílé růže, u dlouhých stolů očekávaly příchod hostů krásné mladé ženy ve večerních šatech zářivých barev, každého si zapsaly a předaly mu

kartičku s nápovědou, kam si má sednout, a všude kolem se procházely modelky v dlouhých černých róbách, ozdobené nádhernými šperky od Tiffanyho. Zatím dorazilo jen pár lidí. Sarah kontrolovala, zda je všechno v pořádku, když vtom do sálu vešel vysoký muž s rozcuchanými pískovými vlasy a fotografickou brašnou přehozenou přes rameno. Obdivné si ji přeměřil, věnoval jí úsměv a řekl, že je z časopisu Scoop. Sarah byla ráda. Čím víc se o nich bude psát, tím víc lidí příští rok přijde, tím větším lákadlem budou pro umělce ochotné vystoupit zdarma a tím víc peněz vydělají.

Média pro ně znamenala opravdu hodně.

„Moje jméno je Everett Carson,“ představil se ten muž a připnul si jmenovku ke kapsičce smokingu. Působil uvolněným a přirozeným dojmem.

„Já jsem Sarah Sloaneová a řídím tuhle dobročinnou akci. Dáte si něco k pití?“ zeptala se a on s úsměvem zavrtěl hlavou. Od chvíle, kdy se z něho stal abstinent, nepřestával žasnout nad tím, že to je první věc, kterou lidé řeknou na uvítanou hned po vzájemném představení. „Dáte si něco k pití?“ Tato věta někdy přišla na řadu okamžitě po přání dobrého dne.

„Ne, díky. Bude tu dneska večer někdo, komu bych měl podle vás věnovat zvláštní pozornost? Místní celebrity, důležité osobnosti společenského života?“ Sarah mu sdělila, že očekávají Gettyovy, Seana Penna s manželkou a Robina Williamse, a pak přidala ještě hrstku dalších jmen, jež mu nic neříkala, ale spokojil se s jejím slibem, že ho na ně upozorní, až přijdou.

Potom si šla stoupnout zpátky k dlouhým stolům, aby se mohla zdravit s lidmi vystupujícími z výtahů. A Everett Carson začal fotit modelky. Dvě z nich vypadaly přímo senzačně: měly pevná prsa úctyhodné velikosti a důmyslné výstřihy, do nichž si zavěsily diamantové náhrdelníky. Ty ostatní pokládal za příliš vyzáblé. Vrátil se a vyfotil si Sarah, než začne mít příliš napilno. Byla to krásná mladá žena, s tmavými vlasy vyčesanými do drdolu a protkanými jiskřivými hvězdičkami a s obrovskýma zelenýma očima, které působily dojmem, že se na něho usmívají.

„Děkuji vám,“ řekla zdvořile a on jí to oplatil srdečným úsměvem. Sarah uvažovala, proč se asi neučesal, zda jednoduše

zapomněl, nebo to je součást jeho image, stejně jako obnošené kovbojské boty z černé ještěrčí kůže. Everett budil dojem pozoruhodné osobnosti a Sarah si byla jistá, že má v životě leccos za sebou, i když ona se nikdy nedozví, co. Pro ni zůstane pouze novinářem z časopisu Scoop, kterého z L. A. poslali, aby zdokumentoval charitativní akci, kterou ona pořádá.

„Ať se vám dnešní večer vydaří,“ prohodil a znovu se vzdálil, zrovna když výtah vyplivl zhruba třicet lidí najednou. Pro Sarah právě začal Ples andílků.

2

Program začínal nabírat mírné zpoždění, protože lidem trvalo poměrně dlouho, než se dostavili do sálu a zaujali svá místa u stolů, a s tím Sarah nepočítala. Konferenciérem byl slavný hollywoodský moderátor, jenž celá léta míval noční talk show v televizi, ale před nedávnem odešel do penze. Byl skvělý. Pobízel hosty, aby zaujali svá místa, a přitom představoval celebrity, které dorazily z L. A., a pochopitelně i starostu a místní hvězdy.

Sarah dopředu slíbila, že omezí proslovy a děkovná vystoupení na minimum. Nejprve vedoucí lékař novorozenecké jednotky přednesl stručnou řeč, po které se promítal krátký film o zázracích, jež tam dennodenně uskutečňují, poté Sarah pohovořila o svých osobních zážitcích s Molly a pak už přistoupili rovnou k aukci.

Všechno šlo jako po másle. Diamantový náhrdelník od Tiffanyho se prodal za sto tisíc dolarů. Také setkání s celebritami vynesla ohromnou spoustu peněz. Rozkošné štěně miniaturního jorkšírského teriéra se vydražilo za deset tisíc a úchvatný range rover za sto deset.

Seth bojoval o černého krasavce hodně dlouho, ale nakonec sklonil číslo a vzdal to. Sarah mu pošeptala, že se nic neděje, že je spokojená s autem, které má. Usmál se na ni, ale působil roztržitě. Opět ji zarazilo, jak velký neklid z něho čiší, a usoudila, že má zřejmě za sebou obzvlášť perný den v kanceláři.

V průběhu večera několikrát zahlédla Everetta Carsona. Sdělila mu čísla stolů, u nichž budou sedět prominenti společenského života.

Dostavili se zástupci časopisů W, Town and Country, Entertainment Weekly a Entertainment Tonight. Byly tu i televizní kamery, ale zatím zahálely, neboť jejich obsluha patrně čekala, až se na pódiu

objeví Melanie. Vše nasvědčovalo tomu, že celá akce bude mít ohromný úspěch. Díky údernému dražebníkovi vydělali v aukci přes čtyři sta tisíc dolarů; pomohly k tomu dva nesmírně drahé obrazy z místní galerie a prodalo se i několik úžasných okružních plaveb a zájezdů. Když se přičetl obnos za prodané vstupenky, nashromážděná suma předčila očekávání, a to ještě několik dní po plesu vždycky přicházely šeky s náhodnými příspěvky.

Sarah obcházela jednotlivé stoly, děkovala lidem, že přišli, a zdravila se s přáteli. V zadní části sálu bylo několik stolů nabídnutých zdarma charitativním organizacím, například místní odbočce Červeného kříže nebo nadaci pro prevenci sebevražd – a pak také jeden v obležení knězů a jeptišek, který si zakoupila katolická charita přičleněná k nemocnici, v níž sídlila novorozenecká jednotka.

Obsadili ho duchovní v kolárcích a ženy v jednoduchých tmavých kostýmech, námořnicky modrých či černých. Pouze jedna jeptiška měla na sobě řeholní hábit a Sarah tu drobnou ženu se zrzavými vlasy a neposednýma modrýma očima, připomínající skřítka, okamžitě poznala. Jednalo se o sestru Mary Magdalen Kentovou, považovanou za místní Matku Terezu. Proslavila se svou prací s bezdomovci přímo v ulicích a kontroverzními názory, že pro ně vedení města dělá žalostně málo. Sarah by si s ní moc ráda popovídala, musela však dohlédnout na tisíc drobností, aby zajistila úspěch večera. Proto minula duchovní bez zastávky, pouze je pozdravila kývnutím hlavy a usmála se na ně. Povídali si, smáli se a popíjeli víno. Sarah byla ráda, že se dobře baví.

„Nečekal jsem, že tě tu dneska večer uvidím, Maggie,“

poznamenal s úsměvem kněz, jenž řídil bezplatnou městskou jídelnu pro chudé. Dobře sestru Mary Magdalen znal. V ulicích byla učiněná lvice, uměla se rvát do krve za ty, na nichž jí záleželo, ale když si vyšla do společnosti, rázem se proměnila v šedou myšku.

Nevzpomínal si, že by ji už někdy viděl na podobně velké akci. Další jeptiška, v elegantním modrém kostýmu, se zlatým křížkem na klopě a krátkými, hezky zastřiženými vlasy, vedla zdravotnickou školu na sanfranciské univerzitě. Ostatní řádové sestry vypadaly téměř moderně a světsky, jak seděly u stolu a pochutnávaly si na vytříbených pokrmech. Sestra Mary Magdalen, nebo též Maggie, jak

jí říkali její přátelé, se zdála prakticky celý večer, jako na tmí a téměř v rozpacích z toho, že vůbec přišla. Čepec se jí svezl po krátkých, lesknoucích se rudých vlasech na stranu, takže vypadala spíš jako skřítek převlečený za jeptišku.

„Však jsem tady jen náhodou,“ řekla potichu otci 0’Caseymu.

„Dostala jsem lístek od své kolegyně, sociální pracovnice. Musela jít dnes večer na růžencovou pobožnost. Netuším, proč si vybrala zrovna mě. Řekla jsem jí, ať věnuje tu vstupenku někomu jinému, ale když nedala jinak, nechtěla jsem vypadat nevděčně.“ Sestra Mary Magdalen v podstatě omlouvala svou přítomnost, neboť si myslela, že by měla být spíš v ulicích. Takováhle společenská událost rozhodně nebyla v jejím stylu.

„Dej si malinko pohov, Maggie. Neznám nikoho, kdo by pracoval tak usilovně jako ty,“ pravil velkomyslně otec 0’Casey. Znali se už léta a obdivoval její radikálně benevolentní názory a tvrdou dřinu v terénu. „Jen mě překvapuje, že tě vidím v hábitu,“ uchechtl se a nalil jí sklenku vína, jíž se Maggie nedotkla. Nikdy nepila ani nekouřila, dokonce ani předtím, než v jednadvaceti letech vstoupila do kláštera.

Poznámce o hábitu se zasmála. „Jsou to vlastně jediné šaty, které mám. Do práce chodím každý den v džínech a mikině. Na to, co dělám, se nepotřebuju parádit.“ Pohlédla na ostatní tři jeptišky u jejich stolu – vypadaly spíš jako hospodyňky či profesorky než jako řádové sestry, až na to, že měly na klopě malý zlatý křížek.

„Prospěje ti, když si občas vyjdeš.“ Pak začali diskutovat o církevní politice, o kontroverzním postoji, který nedávno zaujal arcibiskup vůči vysvěcování knězů, a o nejnovějším listu z Říma.

Maggie se obzvlášť zajímala o právě navržené nařízení, jež v dané chvíli posuzovala městská rada a jež by mělo nepříznivý dopad na bezdomovce, s nimiž pracuje. Věděla, že je omezené a nespravedlivé a že by jejím svěřencům ublížilo. Byla velice bystrá a po několika minutách se do debaty zapojili další dva kněží a jedna ze sester.

Chtěli slyšet její názor, jelikož o daném tématu věděla víc než oni.

„Jsi příliš nekompromisní, Maggie,“ namítla sestra Dominica, která vedla zdravotnickou školu. „Nemůžeme přece najednou vyřešit problémy všech.“

„Snažím se to dělat postupně,“ pravila sestra Mary Magdalen skromně. Obě ženy měly společné téma – sestra Maggie totiž těsně před vstupem do řádu úspěšně ukončila školu pro zdravotní sestry a záhy zjistila, že její dovednosti přinášejí užitek těm, jimž se pokouší pomoci. Pokračovali v zapálené diskusi a sál mezitím potemněl. Aukce skončila, na stolech se objevil moučník, a co nevidět měla vystoupit Melanie. Konferenciér ji právě ohlásil a v místnosti se pomalu rozhostilo ticho nabité očekáváním. „Kdo je to?“ zeptala se tiše sestra Mary Magdalen a ostatní u stolu se pousmáli.

„Ta nejúžasnější mladičká zpěvačka na světě. Právě získala Grammy,“ poučil ji šeptem otec Joe a sestra Maggie přikývla.

Podobné akce nebyly nic pro ni. Cítila se unavená a přála si, aby to už měla za sebou, když vtom začala hrát hudba. Kapela spustila předehru Melaniina nejznámějšího hitu a pak se za výbuchu zvuků, světel a barev objevila na pódiu sama Melanie. Vynořila se tam jako nějaké vzácné, ve víru světa ztracené stvoření a začala zpívat.

Sestra Mary Magdalen ji fascinovaně pozorovala, stejně jako všichni ostatní. Hleděli mlčky, bez hnutí, očarovaní Melaniinou krásou a ohromující silou jejího hlasu.

„Páni!“ vydechl v první řadě Seth a pohladil manželku po ruce.

Odvedla skvělou práci. Předtím byl roztržitý a ustaraný, ale momentálně se k ní choval pozorně a s láskou. „To je teda něco! Je fantastická!“ dodal a Sarah si všimla Everetta Carsona, který se krčil těsně pod pódiem a fotil Melanii v akci. Dívka měla na sobě téměř neviditelný kostým a její krása obecenstvu doslova brala dech. Šaty, které zvolila, byly spíš pouhým přeludem, vytvářely dojem, že Melanie je oděná pouze do třpytu vlastní kůže. Sarah za ní zašla ještě před vystoupením do zákulisí. Janet přísně dohlížela, aby Melanii nikdo neobtěžoval, zatímco Jake popíjel čistý gin a byl už pořádně pod parou.

Melanie svými písněmi publikum doslova hypnotizovala. Při té poslední se posadila na kraj pódia, vztahovala paže k obecenstvu, zpívala jen pro ně, rvala jim srdce z hrudi. V té chvíli do ní už byl zamilovaný každičký muž v sále a každá žena si přála být na jejím místě. Melanie teď vypadala tisíckrát půvabněji než odpoledne, když

ji Sarah našla, jak ve svém apartmá chodí od ničeho k ničemu; na pódiu působila

nakažlivě energickým dojmem

a

měla

nezapomenutelný hlas. Díky ní si určitě všichni přišli na své. Sarah se pohodlně opřela a po tváři se jí rozlil úsměv naprostého uspokojení. Večer se dokonale vydařil. Jídlo bylo vynikající, sál vypadal úchvatně, přišla celá armáda lidí od tisku, aukce vynesla pěkný balík a Melanie představovala zlatý hřeb celé nesmírně úspěšné akce; příští rok se lístky určitě prodají mnohem rychleji, možná dokonce i za vyšší cenu. Sarah věděla, že odvedla dobrou práci. Seth jí řekl, že je na ni pyšný, a ona na sebe byla rovněž hrdá.

Viděla, že Everett Carson se postupně stále víc a víc přibližuje k Melanii a při tom pokračuje ve focení. Sarah se samým vzrušením zatočila hlava, ba dokonce byla ochotná přísahat, že ve stejném okamžiku se s ní mírně zakymácela celá místnost. Napadlo ji, že má závrať, ale pak instinktivně vzhlédla a spatřila, jak se jí nad hlavou houpají lustry. Nedávalo to žádný smysl, nicméně když upřela zrak na strop, uslyšela tiché dunění, jež se rozléhalo všude kolem a znělo jako hrůzu nahánějící sténání. Vzápětí zablikala světla a taneční sál se znatelně zhoupl. Chvíli se zdálo, jako by všechno kolem ustrnulo, a pak někdo vstal a vykřikl: „Zemětřesení!“ Hudba přestala hrát, stoly padaly k zemi za rachotu tříštícího se porcelánu, vzápětí světla zhasla docela a lidé začali ječet. Místnost tonula v naprosté tmě. Ono sténání zesílilo, mísilo se s křikem přítomných a houpavý pohyb sálu ze strany na stranu vystřídaly děsivé otřesy. Sarah se Sethem byli v té chvíli už na podlaze; Seth ji stáhl dolů pod stůl, ale ten se za okamžik překotil a spadl.

„Panebože,“ hlesla Sarah a chytla se manžela. Když ji sevřel v pevném objetí, nedokázala myslet na nic jiného než na děti, které zůstaly doma s Parmani. Rozplakala se strachem o ně a zoufale toužila vydat se za nimi, pokud ovšem přežijí to, co se s nimi zrovna děje. Připadalo jí, že houpání místnosti a rachot padajících předmětů trvají nekonečně dlouho. Přestalo to až za několik minut. Pak bylo slyšet další rány a křik strkajících se lidí, když se rozsvítily světelné nápisy označující nouzové východy ze sálu. Generátory ukryté kdesi v hotelu jim dodaly potřebný proud, takže znovu naskočily. Všude kolem panoval chaos.

„Zůstaň pár minut na místě,“ ozval se Seth. „Jinak tě lidi ušlapou.“ Sarah ho cítila vedle sebe na zemi, ale v nastalé tmě ho neviděla.

„Co když se na nás zřítí celá tahle budova?“ vyhrkla. Třásla se a nepřestávala plakat.

„Pokud se to stane, jsme v háji,“ odpověděl bez obalu.

Stejně jako všichni ostatní v místnosti si dobře uvědomovali, že se nacházejí tři patra pod zemí. Neměli tušení, jestli se dostanou ven.

V sále byl ohlušující hluk, neboť lidé křičeli jeden přes druhého. Pod nápisy označujícími nouzové východy se objevili hoteloví zřízenci s obrovskými svítilnami a kdosi přes megafon nabádal všechny přítomné, aby zůstali v klidu, opatrně postupovali ven z místnosti a nepodléhali panice. V hotelové chodbě svítilo tlumené osvětlení, ale taneční sál stále setrvával ve tmě. Byl to nejděsivější okamžik, jaký Sarah kdy zažila. Seth ji chytil za paži a vytáhl na nohy, zatímco se pět set šedesát lidí tlačilo k východům. Bylo slyšet pláč, mnoho lidí sténalo bolestí, jiní se dožadovali pomoci pro zraněné, jež míjeli.

Sestra Maggie už stačila vstát a mířila spíš do davu než ven. „Co to děláš?“ zavolal na ni otec Joe, který ji zahlédl díky chabému světlu dopadajícímu z chodby. Obrovské vázy s růžemi se překotily a společenský sál skýtal obrázek totálního chaosu a nepořádku. Otec Joe viděl, jak Maggie pospíchá hloub do místnosti, a pomyslel si, že je nejspíš zmatená.

„Setkáme se venku!“ křikla na něj a během několika minut už klečela u muže, který tvrdil, že zřejmě dostal infarkt, ale má v kapse nitroglycerin. Bez zbytečných okolků pomohla postiženému najít léky a jeden mu vložila do úst se slovy, ať se nehýbe. Byla si jistá, že zanedlouho dorazí odborná pomoc pro všechny raněné.

Nechala muže na starost jeho vyděšené manželce a vydala se dál mezi poházenými věcmi. Litovala, že má na nohou lodičky, byť s nižším podpatkem, a ne svoje pracovní boty. Taneční sál se proměnil v překážkovou dráhu – stoly ležely překocené na bok nebo dokonce vzhůru nohama, podlaha byla posetá zbytky jídla, nádobím a roztříštěným sklem a mezi tou spouští leželi tu a tam lidé. Sestra Maggie se systematicky přesouvala od jednoho ke druhému stejně jako několik dalších hostů, kteří tvrdili, že jsou lékaři. Na ples jich

přišlo hodně, ale jen pár z nich zůstalo, aby pomohli raněným. Jakási plačící žena s poraněnou paží křičela, že zřejmě začíná rodit. Sestra Maggie ji naoko přísně napomenula, ať se na to neopovažuje ani pomyslet, dokud nebude venku z hotelu, a pomohla jí vstát. Těhotná se na Maggii usmála, pevně se chytila manželovy paže a společně s ním vykročila směrem k východu. Všichni se děsili dalšího otřesu, který by mohl být ještě horší. Nikdo nepochyboval o tom, že ten první přesáhl sílu sedmi stupňů Richterovy stupnice, možná dokonce osmi. Zpětné sesedání země provázely neurčité kvílivé a sténavé zvuky, což rozhodně nepůsobilo uklidňujícím dojmem.

Everett Carson se v okamžiku otřesu nacházel v přední části sálu, nedaleko Melanie. Když se místnost poprvé divoce zhoupla, zpěvačka sklouzla z pódia rovnou do jeho náruče a vzápětí oba spadli na podlahu. Jakmile se chvění uklidnilo, Everett jí pomohl zpátky na nohy.

„Jste v pořádku? Mimochodem, předvedla jste skvělé představení,“ řekl, aby trochu odlehčil situaci. Jen co se otevřely dveře a do sálu začalo pronikat světlo z chodby, všiml si, že se Melanii roztrhl kostým a vyklouzlo jí z něj jedno ňadro. Pohotově dívce hodil přes ramena vlastní sako, aby ji zakryl.

„Děkuju,“ hlesla omámené. „Co se to stalo?“

„Řekl bych, že jsme právě zažili zemětřesení. Podle mě tak sedmého nebo osmého stupně,“ odpověděl Everett.

„Sakra, co budeme dělat?“ Melanie vypadala polekaně, ale zdaleka neztrácela hlavu.

„Uděláme, co nám radí. Vypadneme odtud a budeme se snažit, aby nás neušlapali.“ Během let, kdy se pohyboval v zemích jihovýchodní Asie, Everett zažil zemětřesení, tsunami i jiné přírodní pohromy. Ale tohle bylo bezpochyby hodně silné. Od posledního velkého zemětřesení v San Francisku, k němuž došlo roku 1906, uběhlo přesně sto let.

„Měla bych najít mámu,“ prohlásila Melanie a začala se rozhlížet.

Neviděla Janet ani Jakea. V místnosti panovala příliš velká tma, nebylo snadné rozeznat v davu známé. Navíc spousta lidí křičela a všude kolem vládl takový blázinec, že člověk slyšel jen toho, kdo stál těsně vedle něj.

„Radši byste se po ní měla poohlédnout až venku,“ varoval ji Everett, když si začala razit cestu k místu, kde dřív stávalo pódium.

Pod vlivem otřesů se zřítilo a veškeré vybavení kapely se svezlo na podlahu. Koncertní křídlo balancovalo v nebezpečném úhlu nad zemí; naštěstí na nikoho nespadlo. „Jste v pořádku?“ zeptal se pro jistotu znovu, protože Melanie vypadala poněkud omráčeně.

„Ano, jsem…“

Everett ji tedy nasměroval k východům a řekl, že on se zdrží ještě pár minut v sále. Chtěl zjistit, zda by nemohl být nějak prospěšný lidem uvnitř.

O chvíli později zakopl o ženu, jež pomáhala muži, který tvrdil, že dostal infarkt. Když se přesunula o pár metrů dál k někomu jinému, Everett pomohl tomu muži ven ze sálu. Společně s člověkem, jenž o sobě říkal, že je lékař, ho usadili na židli a vynesli po schodech o tři patra výš. Venku už byli zdravotníci, sanitky a hasičské vozy, ti všichni přijeli pomoct lidem, kteří se valili s drobnými poraněními z hotelu a hlásili jim další zraněné uvnitř. Do budovy vběhla četa hasičů. Nevypukl žádný požár, ale na mnoha místech se ze zdí uvolnily dráty elektrického vedení a jiskřily ve vzduchu. Hasiči křičeli do megafonů, ať se lidé od nich drží dál, a rozestavovali zátarasy. Everett zaregistroval, že celé město potemnělo. A pak – spíš instinktivně, než na základě vědomého rozhodnutí – sáhl po fotoaparátu, jejž měl stále zavěšený kolem krku, a začal dokumentovat tragické výjevy kolem, aniž obtěžoval těžce zraněné. Všichni vypadali jako bez ducha. Muž s infarktem už byl na cestě do nemocnice, společně s jiným, který si zlomil nohu. Na ulici leželi zranění lidé, většinou z hotelu. Semafory nefungovaly a doprava se zastavila. Na rohu vykolejila kabelová tramvaj a přinejmenším čtyřicet lidí se zranilo. Právě je ošetřovali zdravotníci a hasiči. Jedna žena zemřela a byla přikrytá kusem nepromokavého plátna. Byl to otřesný výjev. Teprve venku si Everett všiml, že i on má košili od krve. Nejspíš nějakým způsobem přišel k ráně na tváři.

Netušil, kdy a jak, ale jelikož to vypadalo, že jde o povrchové zranění, nedělal si o sebe starosti, jen si vzal od jednoho ze zaměstnanců hotelu podávaný ručník a utřel si obličej. Početná skupina členů personálu Ritz-Carltonu rozdávala šokovaným lidem

kolem sebe ručníky, deky a láhve s vodou. Nikdo nevěděl, co má dělat dál. Všichni jen postávali, hleděli na sebe a povídali si o tom, co se stalo. V důsledku evakuace hotelu se na ulici tísnilo několik tisíc lidí. O půl hodiny později hasiči prohlásili, že je taneční sál prázdný. Právě v té chvíli si Everett všiml Sarah Sloaneové stojící společně s manželem kousek od něj. Šaty měla roztrhané a potřísněné vínem a zbytky dezertu, které ležely na stole, než se převrátil.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí. Stejná otázka zaznívala z různých stran, lidé ji zas a znova pokládali jeden druhému. Sarah plakala a její manžel vypadal sklíčeně, jako kdekdo kolem. Plakali muži i ženy – šokem, strachy i úlevou – a dělali si starosti o rodiny doma.

Sarah se horečně snažila použít mobil, ale přístroj nefungoval. Seth už to také zkoušel a tvářil se pochmurně.

„Bojím se o děti,“ vysvětlovala Sarah Everettovi. „Jsou doma s chůvou. Vůbec nevím, jak se tam dostaneme. Asi budeme muset jít pěšky.“ Kdosi přišel se zprávou, že v garážích, kde ona i Seth zaparkovali, se zřítil strop. Kromě toho, že uvnitř zůstali uvěznění lidé, všichni majitelé zavalených vozů se ocitli bez dopravního prostředku. Taxíky nebyly k mání. San Francisco se během několika minut proměnilo v město duchů. Minula půlnoc, od zemětřesení uplynula přibližně hodina. Zaměstnanci Ritz-Carltonu byli skvělí – obcházeli vyděšený dav a ptali se, zda mohou nějak pomoci.

Skutečně prospěšní však byli pouze zdravotníci a hasiči, kteří se snažili roztřídit raněné podle závažnosti jejich stavu a poskytnout jim nejnutnější ošetření.

Několik minut nato hasiči oznámili, že se o dva bloky dál nachází provizorní kryt pro oběti zemětřesení. Pobízeli všechny přítomné, ať se tam vydají, a stručně vysvětlili nejkratší cestu. Také varovali před spadaným elektrickým vedením, které je potřeba zeširoka obejít, a před nerozumným počínáním – bude mnohem bezpečnější, když lidé vyhledají kryt, než aby se pokoušeli dostat domů. Všichni měli dosud velký strach z případných dalších otřesů. Zatímco požárníci udělovali pokyny, co lidé mají dělat, Everett pokračoval ve focení.

Tenhle druh práce miloval. Nebyl z těch, kdo se pasou na neštěstí

jiných, pouze se snažil diskrétně zachytit mimořádnou událost, o níž už v tu chvíli věděl, že vstoupí do dějin.

Masa lidí se mezitím konečně dala do pohybu. Většina přítomných se na roztřesených nohou vydala z kopce dolů ke krytu.

Dál si povídali o tom, co právě prožili, co jim proběhlo hlavou ve chvíli, kdy otřesy začaly, i kde zrovna byli. Jeden muž se prý v hotelu zrovna sprchoval a několik prvních vteřin se domníval, že je ve vaně nainstalované nějaké vibrační zařízení. Měl na sobě pouze froté župan, jinak nic, dokonce byl naboso. Jednu nohu si pořezal o skleněné střepy povalující se na ulici, ale v dané chvíli se s tím nedalo nic dělat. Další žena zase vyprávěla, jak si myslela, že rozbila postel, když sklouzla na podlahu, než se s ní začal houpat a třást celý pokoj, jako by se octla na nějaké pouťové atrakci. Jenže tohle mělo do pouťové atrakce daleko. Potkala je druhá největší přírodní pohroma, jakou město během své existence zažilo.

Jakýsi hotelový zřízenec rozdával okolostojícím láhve vody.

Everett si jednu vzal, otevřel ji, zhluboka se napil a uvědomil si, jak měl, vyschlo v ústech. Z hotelu vycházela mračna prachu ze zřícených součástí stavby a poničeného vybavení. Ještě nevynesli ven žádná těla. Hasiči shromažďovali zemřelé v hotelové hale a přikrývali je nepromokavými plachtami. Zatím se vědělo zhruba o dvaceti obětech a šířily se zvěsti, že uvnitř jsou uvěznění ještě další lidé, což vyvolávalo značnou paniku. Tu a tam se ozýval pláč, neboť mnozí nemohli najít přátele či příbuzné, s nimiž bydleli v hotelu nebo se kterými dorazili na charitativní večer. Účastníci dobročinného plesu se dali snadno poznat podle potrhaných a ušpiněných večerních oděvů, vypadali jako přeživší z Titaniku. Pak Everett zničehonic zahlédl Melanii s matkou. Janet hystericky brečela. Melanie vypadala čile a klidně a dosud měla na sobě Everettovo sako od smokingu.

„Jste v pořádku?“ položil jí důvěrně známou otázku a ona s úsměvem přikývla.

„Jo. Zato máma je notně vyděšená. Myslí si, že za pár minut přijde další, ještě horší vlna otřesů. Chcete zpátky svoje sako?“

Kdyby mu ho vrátila, zůstala by prakticky nahá. Everett zavrtěl hlavou. „Můžu si vzít deku,“ dodala Melanie.

„Jen si ho nechte. Sluší vám. Máte přehled o všech členech vaší skupiny?“ Věděl, že Melanie měla početný doprovod, a viděl pouze její matku.

„Kamarádka Ashley si poranila kotník, právě ji ošetřují zdravotníci. Můj přítel byl dost opilý a kluci z kapely ho museli vynést ven. Teď někde támhle zvrací.“ Melanie svoji odpověď doprovodila neurčitým mávnutím paže do prostoru. „Všichni ostatní jsou v pořádku.“ Nyní, když už nebyla na pódiu, opět vypadala jako obyčejná dívka, Everett však měl dosud v živé paměti její pozoruhodné vystoupení. A po předchozím večeru si ho bude pamatovat každý.

„Měly byste jít do krytu. Je to tam bezpečnější,“ řekl potom a Janet začala tahat dceru pryč. Souhlasila s Everettem a chtěla zmizet z otevřeného prostranství dřív, než přijde další otřes.

„Já se tady asi ještě chvíli zdržím,“ prohodila Melanie tiše a navrhla matce, ať jde bez ní, jenže Janet v tom okamžiku spustila ještě usedavější nářek. Melanie jí vysvětlila, že chce zůstat a být prospěšná, což Everettovi připadalo obdivuhodné. Přesně v tom okamžiku se zamyslel nad tím, jestli se nechce napít, a měl radost, když si uvědomil, že nikoli. Tohle se mu stalo prvně. Přestože měl po ruce výmluvu v podobě silného zemětřesení, netoužil sáhnout po alkoholu. Zatímco sledoval, jak Melanie mizí v davu, neubránil se širokému úsměvu. Zato Janet byla upřímně zděšená dceřiným nápadem a nerozhodně zamířila ke krytu.

„Nic se jí nestane,“ uklidňoval Everett dívčinu matku. „Až Melanii znovu uvidím, pošlu ji za vámi do krytu. Teď jděte s ostatními.“ Janet vypadala, že neví, co má dělat, ale nakonec se nechala strhnout pohybem davu směřujícího k provizornímu přístřeší a vlastní touhou dostat se do bezpečí. Everett dospěl k závěru, že ať už Melanii najde nebo ne, dívka bude v pořádku. Je mladá a duchapřítomná, členy kapely má víceméně po ruce, a to, že chce pomáhat raněným, považoval za docela dobrý nápad. Spousta lidí kolem něco potřebovala a zdravotníci na všechno sami nestačili.

Znovu se pustil do focení, když vtom opět narazil na rusovlásku, kterou před nějakou dobou pozoroval, jak pomáhá muži s infarktem, a pak ji ztratil z dohledu. Teď se věnovala malé holčičce. Než dítě

předala jednomu požárníkovi s tím, aby se mu pokusil pomoci s hledáním maminky, Everett ji stihl několikrát vyfotit. Pak si nechal fotoaparát viset volně na krku.

„Jste lékařka?“ zeptal se s upřímným zájmem té drobné ženy s pronikavě modrýma očima. Připadalo mu, že si při ošetřování muže s infarktem počínala velmi sebejistě.

„Ne, zdravotní sestra.“ Na okamžik se do něho vpila pohledem a pak se usmála. Bylo na ní cosi roztomilého a zároveň dojímavého.

Měla ty nejpřitažlivější oči, jaké kdy v životě viděl.

„To se dneska v noci opravdu hodí.“ Zdaleka ne všechna zranění byla vážná. Mnozí lidé upadli do šoku, jiní měli po těle řezné rány nebo utrpěli jiné drobné či větší újmy na zdraví. Everett věděl, že tu ženu zahlédl už na plesu, ale její prosté, neforemné černé šaty a boty skoro bez podpatku mu k takové akci nějak neseděly. Maggie při zemětřesení ztratila čepec a Everetta ani nenapadlo, že by nemusela být jen obyčejnou zdravotní sestrou. Její tvář neprozrazovala věk, takže nešlo snadno uhodnout, jak je stará. Everet jí hádal čtyřicet nebo něco málo přes, a trefil se celkem přesně – ve skutečnosti bylo sestře Maggii dvaačtyřicet. Vydal se za ní a nespouštěl z ní zrak, ani když se zastavila, aby si s kýmsi popovídala, nebo když si poté dopřála pár osvěžujících hltů z láhve s vodou. Všem vadil prach, který se k nim stále nesl s větrem od hotelu.

„Nepůjdete do krytu? Nejspíš byste byla prospěšná i tam,“

poznamenal Everett. Motýlka už dávno zahodil a na košili měl skvrny od krve z pořezaného obličeje. Rusovláska zavrtěla hlavou.

„Nehnu se odtud, dokud neudělám všechno, co je v mých silách.

Navíc si myslím, že i lidé v naší čtvrti budou potřebovat pomoc.“

„Kde bydlíte?“ otázal se, přestože město příliš neznal. Něco ho na té ženě fascinovalo. A kdoví, třeba se mu tu nabízí moc zajímavý životní příběh. Při pouhém pohledu na ni cítil, jak jeho novinářské instinkty ožívají.

Otázka ji přiměla k úsměvu. „Nedaleko odtud, ve čtvrti Tenderloin.“ Ovšem i pár bloků znamenalo obrovský rozdíl. Její bydliště a okolí hotelu, v němž se konala charitativní akce, představovaly dva odlišné světy.

„Tam to je dost drsné, nebo ne?“ Everett byl čím dál zvědavější.

I k němu dolehly zprávy o Tenderloinu, doupěti narkomanů, prostitutek a lidských trosek.

„Ano, je,“ odpověděla Maggie popravdě. Byla tam však spokojená.

„A vy tam skutečně bydlíte?“ Tvářil se překvapeně a nechápavě.

„Ano,“ přisvědčila s úsměvem. Ve vlasech i na obličeji měla špínu a v neposedných pomněnkových očích se jí uličnicky blýskalo.

„Mám to tam ráda.“ Everett šestým smyslem vycítil, že opravdu narazil na osobnost s poutavým životním příběhem, a intuice mu napověděla, že tato žena se zařadí mezi hrdiny osudné noci. Nechtěl propásnout, až se charizmatická rusovláska vypraví do Tenderloinu, koukal z toho nejeden nosný námět ke zpracování.

„Jmenuji se Everett. Můžu vás doprovodit?“ zeptal se bez okolků.

Chvilku váhala, a pak přikývla.

„Kvůli popadanému vedení může být přesun do jiné čtvrti nebezpečný. A navíc se nejspíš nikdo nepřetrhne, aby jel poskytnout pomoc zrovna tam. Všechny záchranné týmy budou mířit sem a do dalších prominentních částí města. Mimochodem, říkejte mi Maggie.“

Než odešli od Ritzu, uplynulo dalších šedesát minut. Byly už skoro tři hodiny ráno. Většina lidí se buď odebrala do krytu, nebo se rozhodla jít domů. Melanii už Everett znovu neviděl, ale nedělal si o ni starosti. Raněné v kritickém stavu odvezly sanitky a hasiči měli podle všeho situaci pod kontrolou. V dálce houkaly sirény a Everett usoudil, že zřejmě vypukly požáry. Vzhledem k velmi pravděpodobným haváriím na vodovodním potrubí se dalo čekat, že hašení dá pěkně zabrat. Zarytě následoval svou novou známou na cestě domů. Šli po California Street a pak čtvrtí Nob Hill směrem na jih. Minuli náměstí Union Square a nakonec zahnuli doprava a zamířili na západ po O’Farrell Street. Oba byli šokovaní, když spatřili, že téměř všem obchodním domům na Union Square vypadla okna a leží rozbitá na ulici. Před hotelem St. Francis je přivítal podobný výjev, jaký právě zanechali za sebou. Ve všech hotelích proběhla evakuace a lidé byli odesláni do vytipovaných krytů.

Everettovi a Maggii nakonec trvalo půl hodiny, než dorazili do Tenderloinu.

Lidé, kteří tam postávali v ulicích, se výrazně odlišovali od společnosti shromážděné před Ritz-Carltonem. Měli na sobě ošuntělé oblečení, někteří byli dosud v drogovém opojení, jiní se tvářili vyděšeně. Okna prodejen byla rozbitá, po zemi se váleli opilci, prostitutky utvořily těsný kroužek a choulily se k sobě navzájem.

Everett s údivem zaznamenal, že Maggii zřejmě všichni znají.

Zastavovala se, aby s nimi prohodila pár slov, vyptávala se, jak se jim daří, jestli se někdo zranil, zda přijela pomoc a jak to vypadá s celou čtvrtí, a oni jí vzrušeně odpovídali a diskutovali s ní.

Nakonec se Maggie s Everettem posadili na schod verandy jakéhosi domu. Bylo už skoro pět hodin ráno a Maggie vůbec nevypadala unaveně.

„Kdo jste?“ vyhrkl Everett fascinovaně. „Mám pocit, jako bych se ocitl v nějakém zvláštním filmu a potkal anděla, jenž sestoupil na zem. Možná vás nevidí nikdo jiný než já.“ Maggie se tomu popisu zasmála a podotkla, že je skutečná lidská bytost z masa a kostí a že ji vidí úplně všichni, jen ať se klidně zeptá kteréhokoli pobudy na ulici.

„Možná byste se měl zajímat spíš o to, co jsem,“ pravila klidně a zatoužila odložit ty obyčejné, nevzhledné černé šaty. Najednou postrádala svoje džíny. Cestou si stačila povšimnout, že dům, v němž bydlela, sice nezůstal ušetřen otřesů, ale zřejmě není nijak nebezpečně poškozený, takže bude moct bez problémů vejít dovnitř.

V této čtvrti požárníci a policisté nevybízeli občany, aby se odebrali do krytů.

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Everett a zatvářil se zmateně.

Dolehla na něho únava. Oba měli za sebou dlouhou noc, přesto Maggie vypadala svěží jako růžové poupě a působila mnohem vitálnějším dojmem než v hotelu na plesu.

„Jsem jeptiška,“ odpověděla prostě. „A veškerý svůj čas věnuju lidem, které tu vidíte. Většina mojí práce – nebo spíš všechna – spočívá v pohybu v terénu. Žiju tady už skoro deset let.“

„Vy jste jeptiška?“ Everett vypadal ohromeně. „Proč jste mi to neřekla?“

„Nevím.“ Nevzrušeně pokrčila rameny. Při rozhovoru s ním se cítila naprosto uvolněně, zvlášť tady na ulici. Tohle prostředí znala nejlíp, mnohem lépe než společenské sály. „Nenapadlo mě, že bych měla. Změnilo se tím něco?“

„Sakra, to víte, že ano… nebo vlastně ne,“ opravil se, ale pak se nad tím znovu zamyslel. „Chci říct, že… samozřejmě, že se tím leccos mění. Jedná se o skutečně důležitý detail. Jste velice zajímavá osoba, tím spíš, že bydlíte tady. Myslel jsem, že jeptišky žijí v klášteře nebo v nějakém podobném zařízení.“

„Ten náš už před lety rozpustili. V mém řádu nebylo tady v okolí dost jeptišek, aby se vyplatilo provozovat klášter. Udělali z něj školu.

Každá z nás dostává příspěvek od diecéze a žijeme v normálních bytech. Některé jeptišky bydlí po dvou nebo po třech, ale sem se žádná nehrnula.“ Usmála se. „Vybraly si lepší čtvrtě. Jenomže moje práce je tady. Tohle je moje poslání.“

„Jak se tedy jmenujete doopravdy?“ zeptal se okouzlený Everett.

„Myslím tím, jaké je vaše řádové jméno?“

„Sestra Mary Magdalen,“ řekla tiše.

„Jsem z vás úplně vedle,“ přiznal se Everett a vytáhl si z kapsy cigaretu, první za celou noc. Maggie to podle všeho nevadilo.

Působila ve světském prostředí naprosto uvolněným dojmem, přestože patřila mezi řádové sestry. Everett se už spoustu let nesetkal osobně s žádnou jeptiškou a nepamatoval si, že by někdy s nějakou mluvil tak otevřeně a bez zábran jako nyní s Maggii. Po tom, co právě prožili, k ní choval pocity, jaké k sobě nejspíš navzájem chovají váleční spolubojovníci – ostatně v jistém smyslu se jejich vztah skutečně podobal spojenectví. „Jste ráda jeptiškou?“ zajímal se a ona pohotově přikývla. Pak o tom chvilku přemýšlela a nakonec se k němu otočila.

„Dokonce moc ráda. Vstup do řádu považuju za své nejlepší rozhodnutí v životě. Už odmala jsem věděla, že to chci. Jako když se někdo touží stát lékařem nebo právníkem nebo třeba baletkou. Říká se tomu, že jsem byla povolána k duchovnímu stavu už v raném věku. Odjakživa jsem to cítila takhle.“

„Nelitovala jste někdy, že jste se zaslíbila církvi?“

„Ne, nikdy,“ odpověděla s blaženým pousmáním. „Takhle je mi na světě nejlépe. Do kláštera jsem vstoupila hned po ukončení zdravotnické školy. Vyrostla jsem v Chicagu jako nejstarší ze sedmi dětí. Vždycky jsem tušila, že tohle je pro mě ta pravá volba.“

„Měla jste někdy vztah s nějakým mužem?“ Maggiino vyprávění ho fascinovalo.

„Jednou,“ přiznala se bez rozpaků. Celá léta si na to nevzpomněla. „Když jsem ještě studovala.“

„A jak dopadl?“ Everett si byl jistý, že ji do kláštera dohnala nějaká milostná tragédie. Nedovedl si představit, že by takový krok mohla učinit z jiného důvodu. Vyrostl v luteránské rodině a jeptišku poprvé uviděl, až když odešel z domova. Myšlenka života zasvěceného církvi mu byla naprosto cizí. Teď tu však byla tahle šťastná, navýsost spokojená drobná žena popisující svůj život mezi prostitutkami a narkomany s takovou věcností, vyrovnaností a nadšením zároveň, že to Everetta uvádělo v naprostý úžas.

„Umřel při autonehodě, když jsem byla ve druhém ročníku. Ale i kdyby byl zůstal naživu, nic by se tím nezměnilo. Hned na začátku jsem mu řekla, že se chci stát jeptiškou, ale netuším, jestli mi věřil.

Další vztah jsem neměla, protože to už jsem si byla jistá. Nejspíš by taky ztroskotal. Já i můj přítel jsme byli oba mladičcí a náš románek by se dal označit za naprosto nevinný a neškodný. Rozhodně podle dnešních měřítek.“ Jinými slovy, jak Everett pochopil, byla při vstupu do kláštera panna a dosud jí je. Celé mu to připadalo neuvěřitelné. Škoda tak krásné ženy, pomyslel si. Zdála se mu nespoutaná a plná života.

„To je šílené.“

„Ani ne. Někteří lidé prostě jdou touhle cestou.“ Považovala rozhodnutí vstoupit do řádu za normální, přestože on by je tak neoznačil ani náhodou.

„A co vy? Jste ženatý? Rozvedený? Máte nějaké děti?“ Vycítila, že Everett už leccos prožil, a jemu nebylo nepříjemné se jí s tím svěřit. Hezky se s ní povídalo a cítil se v její společnosti moc dobře.

Uvědomil si, že ty obyčejné černé šaty, které má na sobě, jsou ve skutečnosti řádový šat. Tím se vysvětlovalo, proč na Plesu andílků na sobě neměla večerní róbu jako ostatní ženy.

„Když mi bylo osmnáct, přivedl jsem jednu holku do jiného stavu. Vzal jsem si ji, protože mi její otec pohrozil, že mě jinak zabije, ale hned po roce jsme se rozešli. Když jsem odcházel, měl jsem z toho špatný pocit, jenže manželství nebylo nic pro mě, rozhodně ne tenkrát, byl jsem ještě kluk. Moje zhrzená žena nakonec zažádala o rozvod a vzala si někoho jiného, aspoň myslím. Syna jsem viděl znovu až po rozvodu, to mu byly asi tři. V té době jsem zkrátka nebyl připravený plnit roli otce a neunesl jsem tu zodpovědnost. Nic lepšího než sbalit si svých pět švestek a vypadnout mě nenapadlo. Od té doby jsem pobíhal po světě a pořizoval reportáže z válečných zón a dějišť různých katastrof pro agenturu AP. Vedl jsem bláznivý život, ale mně vyhovoval – miloval jsem ho. Mezitím jsem dospěl a můj syn taky, ale teď už mě nepotřebuje. Jeho matka na mě byla tak naštvaná, že dokonce nechala anulovat náš sňatek církví, aby se mohla znovu provdat. Takže jako otec jsem oficiálně vlastně nikdy neexistoval,“ vyprávěl Everett, zatímco Maggie z něho nespouštěla zrak.

„Rodiče potřebujeme pořád,“ poznamenala tiše. Oba se na chvíli odmlčeli a Everett uvažoval o jejích slovech. „V AP budou mít z vašich dnešních fotek radost,“ poznamenala povzbudivě. Everett se před ní nezmínil, že dostal Pulitzerovu cenu, o tomhle nemluvil nikdy.

„Už pro ně nedělám,“ řekl smutně. „Během těch rozlítaných let jsem pobral pár zlozvyků a zhruba před rokem se mi vymkly z ruky.

V Bangkoku jsem málem umřel na otravu alkoholem. Zachránila mě jedna šlapka. Dostala mě do nemocnice, takže jsem se nakonec vrátil domů a přestal pít. Šel jsem na léčení – poté, co mě vyhodili z AP, a musím říct, že plným právem. Už rok abstinuju a je to skvělý pocit.

Docela nedávno jsem začal pracovat pro časopis, který mě sem poslal, abych zdokumentoval tu včerejší charitativní akci. Drby o celebritách nejsou zrovna moje parketa. Radši bych riskoval kejhák někde v divočině než ve smokingu v tanečním sále jako včera večer.“

„To jsme na tom podobně,“ zasmála se Maggie. „Ani mně tyhle akce moc nesedí.“ Začala vysvětlovat, že dostala lístek od kolegyně, a ačkoli se jí nechtělo, nakonec šla, aby vstupenka nepřišla nazmar.

„Nejradši mám práci v terénu s potřebnými lidmi. Ale povídejte mi

o svém synovi. Uvažujete někdy, jaký asi je? Toužíte se s ním setkat? Jak je teď starý?“ Everett zajímal Maggii stejně jako ona jeho – i proto znovu nadhodila citlivé téma. Velmi totiž věřila ve význam rodiny pro život člověka. Navíc se jí jen zřídkakdy naskytla příležitost mluvit s někým, kdo by se byť jen vzdáleně podobal Everettovi. A jemu zase připadalo nanejvýše výjimečné povídat si s jeptiškou.

„Za pár týdnů mu bude třicet. Občas na něho myslím, ale na podobné úvahy je už trochu pozdě. Nebo spíš hodně pozdě.

Nemůžete přece někoho vyhledat po třiceti letech a jen tak se zeptat, jak se celou tu dobu měl. Asi mě pěkně nenávidí, když jsem ho opustil.“

„A vy sám se za to nenávidíte?“ zeptala se Maggie bez obalu.

„Někdy. Ne často. Myslíval jsem na to, když jsem byl v léčebně.

Ale nemůžu prostě jen tak vstoupit do života úplně dospělému člověku.“

„Možná že ano,“ poznamenala tiše. „Třeba by byl rád, kdybyste se mu ozval. Víte, kde je?“

„Teď už ne. Ale mohl bych to zkusit zjistit. Ovšem nemyslím, že bych měl. Co bych mu asi tak řekl?“

„Třeba existují věci, na které by se on chtěl zeptat vás. A od vás by asi bylo hezké, kdybyste mu vysvětlil, že váš odchod neměl s ním nic společného,“ promluvila Maggie moudře. Everett na ni pohlédl a pokýval hlavou.

Pak se chvíli procházeli v okolních blocích a všechno se zdálo být překvapivě v pořádku. Někteří lidé odešli do krytů, hrstka místních utržila zranění a byla odvezena do nemocnic. Ti zbývající si vedli podle všeho dobře, nicméně nikdo nemluvil o ničem jiném než o zemětřesení a o jeho síle. Bylo skutečně mohutné.

V půl sedmé ráno Maggie prohlásila, že půjde domů a zkusí na chvilku usnout, aby se za pár hodin zase vrátila do ulic a zkontrolovala svoje lidi. Everett řekl, že se nejspíš vynasnaží vrátit co možná nejrychleji zpátky do L. A., ať už autobusem, vlakem či letadlem, nebo i autem, pokud se mu podaří nějaké sehnat. Před odjezdem však z ryze profesních pohnutek hodlal strávit nějaký čas ve městě a udělat pár dalších snímků. Nafotil toho už sice spoustu,

ale nechtěl propást hodnotný námět. Materiál, jejž si s sebou odvážel, obsahoval skutečné skvosty, a Everett se dokonce ocitl v pokušení zůstat ještě několik dní, ale nebyl si jistý, jak by na to zareagoval šéfredaktor. San Francisco a okolí bylo momentálně bez telefonního spojení se světem, takže si to nemohl ověřit.

„V noci jsem udělal pár hezkých fotek, na kterých jste i vy,“

poznamenal, když doprovodil Maggii ke vstupním dveřím domu, v němž bydlela. Budova působila značně letitým dojmem, a stejně tak i ošuntělým, ale půvabnou jeptišku to očividně netrápilo. Sdělila mu, že tady žije už léta a pro lidi ze sousedství představuje inventář.

Everett si zapsal její adresu a řekl, že jí kopie těch fotografií pošle.

Požádal ji také o telefonní číslo, údajně pro případ, že by ještě někdy přijel do města. „Pokud se tady objevím, pozvu vás na večeři,“

prohlásil. „Moc dobře se mi s vámi povídalo.“

„Nápodobně,“ pravila Maggie s úsměvem. „Bude trvat dlouho, než dáme město znovu do pořádku. Doufám, že dnes v noci nezemřelo moc lidí.“ Vypadala ustaraně. Neměli se jak dozvědět, co je nového. Zůstali bez spojení s okolním světem, nefungovala elektřina ani mobilní telefony. Byl to zvláštní pocit.

Když se Everett loučil, zrovna vycházelo slunce. Uvažoval, jestli Maggii ještě někdy uvidí, ale připadalo mu to nepravděpodobné. Pro všechny to byla podivná a nezapomenutelná noc.

„Na shledanou, Maggie,“ řekl, když vstoupila do domu. Přestože podlahu v chodbě pokrývaly kusy omítky, Maggie s úsměvem poznamenala, že to tam nevypadá o nic hůř než obvykle. „Dávejte na sebe pozor.“

„Vy taky,“ odvětila, zamávala a zaklapla za sebou dveře. Když je předtím otevřela, k nosu jim dolehl nevábný zápach; Everett si neuměl představit, jak tam Maggie vůbec může žít. Když kráčel pryč, uvědomil si, že právě potkal opravdovou světici, a neubránil se tichému pousmání. Došlo mu, že noc, kdy v San Francisku došlo k zemětřesení, strávil ve společnosti jeptišky. Považoval ji za hrdinku. Už se nemohl dočkat, až uvidí snímky, na kterých je ona.

A pak, jak procházel čtvrtí Tenderloin a vzdaloval se od Maggiina domu, zažil něco zvláštního – přistihl se, že myslí na svého syna, na to, jak Chad vypadal, když mu byly tři, a poprvé za těch sedmadvacet

let od chvíle, kdy ho naposledy viděl, mu syn chyběl. Třeba ho jednoho dne vyhledá, pokud se ještě někdy vrátí do Montany a pokud tam Chad dosud žije. Everett rozhodně měl o čem přemýšlet. Leccos z toho, co mu Maggiie řekla, padlo na úrodnou půdu a on se nyní snažil její slova vytěsnit, nemyslet na ně. Nechtěl si dělat výčitky svědomí kvůli synovi, domníval se, že na to už je příliš pozdě a ani jednomu z nich to nijak nepomůže. A tak kráčel pryč, na nohou kovbojské boty pro štěstí, a tu a tam míjel opilce a šlapky, s nimiž se Maggie denně potkávala. Slunce stoupalo stále výš a on mířil zpátky do středu města, aby zjistil, jestli tam neobjeví ještě nějaký příspěvek do své reportáže. Ulice skýtaly bezpočet příležitostí k focení – a kdoví, jestli se mezi pořízenými snímky nenajde jeden, který mu vynese další Pulitzerovu cenu. Navzdory strašlivým událostem předchozí noci se cítil skvěle, tak dobře mu nebylo už spoustu let.

Znovu mohl dělat novinářské řemeslo, jak uměl nejlíp, a připadal si mnohem sebejistější. Po dlouhé době se mu zdálo, že má život opět pod kontrolou.

3

Seth se Sarah se vydali z Ritz-Carltonu rovnou domů. Měli to daleko a Sarah v otevřených střevících na vysokém podpatku téměř nemohla vydržet, ale ulice byly doslova poseté střepy, a tak se neodvažovala zout a jít bosá. S každým dalším krokem se jí zvětšovaly puchýře. Na mnoha místech popadalo vedení a každou chvíli se museli vyhýbat jiskřícím drátům. Několik desítek bloků od cíle cesty, asi ve tři ráno, se jim dokonce podařilo stopnout auto, které projíždělo kolem. Řídil ho lékař vracející se z nemocnice Panny Marie, kam se vypravil hned po zemětřesení, aby zkontroloval stav svých pacientů. Dozvěděli se od něho, že zaměstnanci nemocnice mají situaci relativně pod kontrolou – nouzové generátory pracují a zničená je pouze malá část rentgenové laboratoře v hlavní části budovy. Všechno ostatní se prý zdá v pořádku, i když pacienti i personál jsou viditelně otřesení. Jen s pomocí tranzistorů a televizorů na baterie sledují, které části města jsou na tom nejhůř, neboť v nemocnici stejně jako v celém městě přestal fungovat telefon.

Lékař jim sdělil, že čtvrť Marina, postavená na navezené půdě, opět utrpěla veliké ztráty, podobně jako při menším zemětřesení v osmdesátém devátém. Trápí ji nekontrolovatelné požáry. Také se vyskytly zprávy o drancování centra města. Russian Hill i Nob Hill přežily zemětřesení o síle 7,9 relativně dobře, což mohli všichni přítomní v Ritz-Carltonu vidět na vlastní oči. Západní čtvrti města utrpěly vážné škody, hlavně Noe Valley, Castro nebo Mission, zle dopadly také některé části Pacific Heights. Hasiči se pokoušejí vyprostit ty, kdo uvázli v budovách a ve výtazích, a přitom stále mají

dost mužů na boj s požáry, jež propukly na mnoha místech ve městě.

Navíc nejde o boj jednoduchý, jelikož otřesy skoro všude poškodily vodovody.

Zatímco jejich dobrodinec opatrně projížděl ulicemi, Seth se Sarah naslouchali houkání sirén a přitom věnovali pozornost zpravodajství z rádia. Oba hlavní mosty ve městě, Bay Bridge a Golden Gate, byly uzavřeny pouhých pár minut po zemětřesení.

Golden Gate se povážlivě rozhoupal a několik lidí na něm utrpělo zranění. Dva úseky horní plošiny Bay Bridge se zřítily a dopadly na několik aut, v nichž zůstali uvězněni lidé. Silniční hlídka dosud nebyla schopná zajistit jejich záchranu. Zprávy o posádkách aut, jež bez naděje na vyproštění za srdcervoucího křiku umírají pod troskami konstrukce mostu, byly děsivé. Zatím nešlo ani odhadnout počet obětí, ale dalo se snadno předvídat, že jich bude hodně, a samozřejmě tisíce raněných.

Když Sloanovi nastoupili do vozu, Sarah doktorovi sdělila, kde bydlí, ale jinak byla celou cestu potichu, jen se v duchu modlila za děti. Zajímalo ji jedině to, zda jsou Oliver a Molly v pořádku. Jelikož telefonní spojení vypadlo a mobily nefungovaly, stále neexistoval způsob, jak se spojit s chůvou. Město po tom hrozivém otřesu zřejmě zůstalo úplně odříznuté od zbytku světa. Seth zíral z okna jako omámený a stále dokola se snažil aktivovat mobil. Když konečně dorazili k cíli, jejich velký cihlový dům nad zálivem, posazený na vrcholku kopce, kde se stýkají ulice Divisadero a Broadway, vypadal nedotčený. Poděkovali doktorovi, popřáli mu hodně štěstí a vystoupili. Sarah se rozběhla k vstupním dveřím a Seth vyčerpaně vykročil za ní.

Než ji dostihl, už stačila otevřít dveře. Kopnutím se zbavila protivných bot a chvatně vyrazila chodbou. Dům byl nezvykle potemnělý. Elektřina nefungovala, takže nesvítily ani venkovní lampy. Sarah minula obývací pokoj a vydala se nahoru, kde je konečně všechny uviděla. Chůva usnula na pohovce i se spícím miminkem v náručí a vedle nich tiše pochrupovala Molly. Na konferenčním stolku stály zapálené svíčky a chůva očividně nevěděla o světě. Procitla, teprve když Sarah přistoupila až k ní.

„Ach… konečně jste tady… to ale byla hrůza, co říkáte?“ ulevila si, zatímco se snažila probrat. Automaticky šeptala, aby nevzbudila děti, nicméně když do pokoje vstoupil Seth a mluvili všichni tři, děti se začaly vrtět. Sarah si stačila letmým pohledem všimnout, že všechny obrazy jsou nakřivo, dvě sochy spadly na zem, malý starožitný karetní stolek se převrhl a několik židlí s ním. Pokoj vůbec působil značně neuspořádaným dojmem – všude po podlaze se válely knihy a drobné předměty. Ale její děti byly v pořádku a na ničem jiném nezáleželo. Zůstaly naživu a nic se jim nestalo. Když si její oči přivykly na šero, všimla si, že Parmani má na čele bouli. Prý jí spadla na hlavu Oliverova knihovnička, když miminko brala z postýlky, jakmile začalo zemětřesení. Sarah pocítila vděčnost, že chůva neztratila vědomí a že knihy nebo nějaké jiné předměty uložené na policích nezabily jejího chlapečka. Vzpomněla si, že při zemětřesení v roce 1989 přišlo takovým způsobem o život nějaké dítě ve čtvrti Marina; moc se jí ulevilo, že Ollieho nepostihl stejný osud.

Její milovaný syn, který dosud odpočíval v chůvině náručí, zvedl hlavičku a zadíval se na maminku. Sarah ho okamžitě popadla a přitiskla k sobě, zatímco Molly stále tvrdě spala, schoulená do klubíčka vedle Parmani. Vypadala jako panenka a rodiče se při pohledu na ni neubránili úsměvu. Byli nesmírně šťastní, že se doma nikomu nic nestalo.

„Ahoj, zlatíčko, spinkalo se ti dobře?“ promluvila Sarah k synovi.

Jenomže jejich příchod malého Olivera spíš polekal. Svraštil obličej, dolní ret se mu povážlivě roztřásl a vzápětí se rozplakal. Sarah měla přesto pocit, že je to ten nejhezčí zvuk na světě, podobně jako když se narodil. Celou noc se o děti strachovala. Od okamžiku, kdy se země roztřásla, umírala hrůzou a netoužila po ničem jiném než utíkat domů a sevřít je v náručí. Sklonila se a zlehka pohladila Molly po noze, jako by se chtěla ujistit, že i ona je živá a zdravá. „Musela jste být hrozně vyděšená,“ obrátila se soucitně k Parmani. Seth zatím přešel do pracovny, aby zkontroloval, jestli náhodou nezačal fungovat telefon, ale sluchátko bylo stále hluché.

„To je neuvěřitelné,“ vyštěkl, když se vrátil do místnosti. „Kdyby zprovoznili alespoň mobilní síť! Co podle nich máme dělat? Jak

dlouho nás tu nechají odříznuté – celý týden? Radil bych jim, aby nejpozději do zítřka obnovili spojení města se světem.“ Cestou domů snad miliónkrát zkontroloval svůj mobil, přestože stejně jako Sarah musel vědět, že na zprovoznění obou telefonních sítí si budou muset nějakou dobu počkat.

Kromě toho zůstali i bez elektrického proudu, a jelikož Parmani moudře vypnula přívod plynu, v domě panoval chlad. Naštěstí byla zrovna teplá noc, za větrného počasí, jaké je v San Francisku obvyklé, by už patrně trpěli zimou.

„Holt budeme muset nějakou dobu tábořit na zahradě,“ prohlásila Sarah vyrovnaně. Teď už byla spokojená, když měla svoje miminko v náručí a dceru na dohled.

„Zítra asi zajedu do Stanfordu nebo do San José,“ prohodil neurčitě Seth. „Musím zavolat pár lidem.“

„Doktor přece říkal, že všechny cesty jsou uzavřené.

Zaslechl to v nemocnici. Myslím, že jsme doopravdy odříznutí od světa.“

„To snad ne,“ opáčil Seth vyplašeně a pohlédl na svítící ciferník svých hodinek. „To bych se tam měl vypravit asi hned teď. V New Yorku je už skoro sedm. Než dorazím na místo, na východním pobřeží už lidé budou v práci. Dneska mám dokončit důležitou obchodní transakci.“

„Copak nemůžeš na jeden den vysadit?“ namítla Sarah, ale Seth už utíkal bez odpovědi nahoru. Během pěti minut byl zpátky dole, na sobě džíny, svetr a tenisky. Tvářil se nesmírně soustředěně a v ruce držel kufřík.

Oba jejich vozy zůstaly v podzemní garáži hotelu, ztracené možná jednou provždy. Nebyla šance, že by je v dohledné době dostali ven, i kdyby se našly. Vetší část garáží totiž nevydržela tlak vyvolaný zemětřesením a zhroutila se. Seth se otočil k chůvě a v příšeří obývacího pokoje se na ni usmál, ve tváři netrpělivý výraz.

Ollie mezitím znovu usnul v maminčině náručí, ukonejšený známým hlasem a teplem.

„Vadilo by vám, Parmani, kdybych si na pár hodin půjčil vaše auto? Chci zjistit, jestli se dostanu na jih. Potřebuju si vyřídit pár hovorů. A třeba tam bude fungovat mobil.“

„Jistěže si ho můžete půjčit,“ odpověděla chůva překvapeně, neboť nápad vyrazit do San Jose jí připadal absurdní. Také Sarah byla ohromená, v danou chvíli považovala manželovu posedlost podnikáním za naprosto nevhodnou. Neuměla pochopit, že je Seth chce nechat ve městě samotné.

„Nemůžeš se prostě smířit s tím, jak se věci mají? Dnes zaručeně nikdo neočekává telefonát ze San Franciska. Tohle je bláznovství, Sethe. Co když přijdou další otřesy? To je ti jedno, co se stane se mnou a s dětmi?

A co když se nedostaneš zpátky?“ Anebo – a to je ještě příšernější představa – se zhroutí některý z nadjezdů, zrovna když Seth bude projíždět po silnici pod ním? Ne, nepřála si, aby kamkoli jezdil, ale když vykročil ke dveřím, četla v jeho tváři odhodlání a nesmírně soustředění. Parmani řekla, že auto stojí v garáži a klíčky jsou v zapalování. Vlastnila stařičkou Hondu Accord, která už měla leccos za sebou, ale vždy ji dopravila, kam bylo potřeba. Sarah nechtěla, aby chůva vozila ve svém autě děti, a nijak ji netěšila představa, že do něho má usednout Seth. Honda měla najeto přes sto tisíc mil, postrádala moderní bezpečnostní zabezpečení a už dávno si připsala první křížek.

„Nedělejte si starosti, dámy,“ řekl Seth s úsměvem. „Však já se vrátím.“ Nato se vyhrnul ze dveří. Sarah trápila představa, že se bude pohybovat ztemnělými ulicemi, kde nesvítí jediná pouliční lampa, nefungují semafory a na silnicích se může povalovat spousta překážek. Ale pochopila, že ho nic nezastaví – vlastně vypadl z domu dřív, než stačila znovu promluvit. Parmani odešla pro další svítilnu, zatímco Sarah seděla v obýváku osvětleném třepotavými plameny svíček a přemýšlela o manželovi. Věděla, že žije s workoholikem, ale přesto jí nešlo do hlavy, jak mohl pár hodin po mohutném zemětřesení bez mrknutí oka vyrazit na jih poloostrova a nechat svoji ženu a děti, aby si poradily, jak umějí. Sethovo chování ji silně znepokojilo, považovala ho za naprosto iracionální, hraničící s posedlostí.

Po návratu Parmani zůstaly obě v obývacím pokoji a tiše si povídaly skoro až do úsvitu. Sarah sice napadlo, že by mohla jít nahoru do svého pokoje a vzít si děti k sobě do postele, ale dole si

připadala mnohem bezpečněji. Kdyby přišly další otřesy, mohla odtamtud snáz opustit dům. Chůva jí sdělila, že na zahradě se vyvrátil jeden strom a v horním patře popadala na zem spousta věcí, včetně obrovského zrcadla, které popraskalo. Několik zadních oken vypadlo z rámu a roztříštilo se venku o beton. Velká část porcelánu a křišťálu ležela rozmlácená na kuchyňské podlaze společně s potravinami, které doslova létaly z polic. Rozbilo se také několik lahví ovocné šťávy a vína. Sarah se netěšila na úklid, který ji čeká, ale chápala, že Parmani tu spoušť nedala do pořádku, protože se příliš obávala o děti a nechtěla je nechávat bez dozoru po dobu, kterou by jí to zabralo. Jakmile se chůva začala omlouvat, Sarah ji uklidnila, že to udělá. Když nedlouho po příchodu domů odložila stále ještě tvrdě spícího Olivera na pohovku a zašla se podívat do kuchyně, zkameněla ve dveřích. Během pár hodin zavládla v místnosti spoušť. Většina dvířek kuchyňské linky se otevřela a obsah přihrádek se vysypal ven. Sarah si pomyslela, že bude trvat několik dnů, než to všechno uklidí.

Když začalo svítat, Parmani vstala, aby připravila kávu, ale vzápětí si uvědomila, že nefunguje elektřina ani plyn. Odhodlaně tedy vykročila přes střepy a nepořádek k dřezu, popadla hrnek a otočila kohoutkem teplé vody. Napustila šálek až po okraj, spustila dovnitř čajový pytlík a donesla ho Sarah. Voda byla stěží vlažná, ale nápoj přesto příjemně hřál. Sobě Parmani oloupala banán. Sarah trvala na tom, že nebude nic jíst, ještě se cítila příliš otřesená a rozčilená.

Sotva dopila čaj, ve dveřích se objevil Seth s ponurým výrazem ve tváři.

„To jsi zpátky rychle,“ neodpustila si Sarah.

„Cesty jsou uzavřené.“ Seth se tvářil otřeseně. „ Všechny cesty.

Nájezd na stojedničku se celý propadl.“ Vynechal informaci o zmasakrovaných lidech, kteří zůstali pod zřícenou vozovkou.

Všude byly sanitky a policejní vozy. Dopravní hlídka ho bez milosti obrátila zpět s varováním, aby se vrátil domů a nikam už nejezdil.

Zkusil jim zalhat, že bydlí v Palo Alto, ale policista mu sdělil, že přesto bude muset zůstat ve městě, dokud cesty znovu neotevřou.

A když se Seth zeptal, kdy to bude, dozvěděl se, že nejdříve za

několik dnů, vzhledem k rozsahu poškození komunikací možná až za týden. „Zkoušel

jsem

i Devadesátou, která vede na

dvěstěosmdesátku, ale to je stejný případ. Tah podél pobřeží do Pacifiky je uzavřený kvůli sesuvům půdy. Zablokovali i všechny přístupové cesty. Mosty jsem ani nezkoušel, když v rádiu říkali, že se tam nesmí. Do háje, Sarah,“ ulevil si zlostně, „jsme úplně v pasti!“

„Jen dočasně. Nechápu, proč tak vyvádíš. Kromě toho se zdá, že máme v domě práce habaděj. V New Yorku každý dobře ví, že se odsud nikam nedovoláš. Mají o událostech tady lepší informace než my. Věř mi, Sethe, na tvůj hovor nikdo nečeká.“

„Nic nechápeš,“ zamumlal pochmurně. Vyběhl po schodech do patra a zavřel se v ložnici. Sarah přenechala děti Parmani, která celý výjev se zájmem sledovala, a vydala se za manželem. Našla ho, jak chodí po místnosti sem a tam jako lev v kleci. A navíc hladový lev, který hodlá každou chvíli někoho sežrat – a jelikož tu krom ní nikdo nebyl, zdálo se, že se vrhne na ni.

„Omlouvám se, zlato,“ spustila vlídně. „Vím, že máš rozjednaný obchod. Ale přírodní katastrofy nezastavíš. Nemůžeme nic podniknout. Však ono to pár dnů počká.“

„Nepočká,“ vybafl vztekle Seth. „Některé záležitosti nesnesou odklad a tohle je jedna z nich. Přitom by mě vytrhl jeden podělaný fungující telefon.“ Ráda by mu pomohla, ale nevěděla jak. Jí stačilo, že Ollie a Molly jsou mimo nebezpečí, a Sethovu urputnou snahu věnovat se za daných okolností obchodním transakcím považovala za extrém. Zároveň jí došlo, že proto její muž dosahuje takových úspěchů; nikdy nepolevoval, ve dne v noci byl na telefonu a s někým jednal. Teď, když selhalo telefonické spojení, si připadal úplně bezmocný, jako by ho někdo připravil o hlas a svázal mu ruce. Byl přikovaný k zemi v polomrtvém městě bez možnosti komunikovat se světem. Poznala, že považuje svou situaci za kritickou, a toužila najít způsob, jak ho přesvědčit, aby se uklidnil.

„Ráda ti pomůžu, Sethe. Stačí říct, co by sis přál, a já to udělám,“

nabídla se. Posadila se na postel a poklepala rukou na místo vedle sebe. Napadlo ji, že by ho mohla namasírovat, donést mu uklidňující prášek, podržet ho v náručí, nebo si s ním na chvíli lehnout do postele.

„Mám ti říct, co bych si přál? Děláš si ze mě srandu?“ Téměř křičel, jeho hlas se rozléhal do všech koutů jejich krásné ložnice.

Slunce už vyšlo a zařízení pokoje, povětšinou blankytně modré nebo jemně žluté barvy, vypadalo v ranním světle báječně, avšak rozezlený Seth nic z toho nevnímal.

„Mluvím vážně,“ odpověděla Sarah klidně. „Udělám pro tebe všechno, co bude v mých silách.“ Manžel na ni dál zíral, jako by se pomátla.

„Sarah, nemáš ponětí, co se děje. Vůbec nic nevíš. Vůbec nic.“

„Tak mi to zkus vysvětlit. Studovali jsme obchod spolu. Nejsem přece idiot.“

„Idiot jsem já,“ zavrčel, posadil se na postel a prohrábl si rukou vlasy. Nedokázal se jí ani podívat do očí. „Do dnešního poledne musím převést šedesát milionů dolarů z účtů našeho fondu.“ Řekl to smrtelně vážným hlasem a očividně udělal na Sarah dojem.

„Hodláš investovat tak velkou sumu? Co kupuješ? Nějaké komodity? To zní dost riskantně při takovém objemu.“ Na druhé straně je pravda, že nakupování komodit sice patří mezi vysoce rizikové transakce, ale když se dělá dobře, může být i vysoce ziskové. A Sarah věděla, že Seth má v oblasti investic přímo geniální cit.

„Nic nekupuju, Sarah,“ oznámil a krátce na ni pohlédl. „Snažím se zachránit vlastní kůži. Nic víc, nic míň. A jestli se mi to nepodaří, jsem ztracený. Vlastně jsme ztracení, protože přijdeme o všechno, co máme. A možná půjdu i do vězení.“ Při řeči upíral pohled na podlahu pod sebou.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Sarah s poděšeným výrazem.

Blesklo jí hlavou, že si z ní utahuje, jenže v jeho tváři četla něco jiného.

„Tento týden jsme měli audit, investoři se chtěli přesvědčit, že máme ve fondu sumu, kterou jsme deklarovali. A které už brzy dosáhneme, o tom ani na okamžik nepochybuju. Mám přece svoje zkušenosti. Sully Markham už mi v minulosti několikrát vypomohl s auditory. Nakonec vždycky vyděláme, co je třeba, a vložíme potřebnou částku na účet, jak se sluší a patří, ale sem tam se stane, že

audit přijde, když ještě nemáme dost, no a to mi pak Sully prostě trochu pomůže dát věci do cajku.“

„Trochu? Šedesát milionů dolarů je pro tebe drobná výpomoc?

Ježíši, Sethe, co sis celou tu dobu myslel? Vždyť tě mohli kdykoli chytit, nebo se ti nemuselo podařit sehnat ty peníze.“ V tu chvíli si Sarah uvědomila, že vlastně zrovna teď došlo na její slova. Přesně to se právě stalo.

„Musím se dostat k těm penězům, jinak Sullyho nachytají na hruškách. Nejpozději dnes večer musí mít ty prachy zpátky na účtu.

Jenže banky jsou zavřené, a jelikož nejde telefon, nemůžu Sullymu do New Yorku ani zavolat, aby si pomohl nějak jinak.“

„Tohle mu nejspíš docvaklo. Celé město je ochromené, určitě pochopil, že není v tvé moci dodržet váš plán.“

Sarah během jejich rozhovoru zbledla. Nikdy ji ani náznakem nenapadlo, že Seth nemá čistý štít. A šedesát milionů není žádné drobné uklouznutí, to je závažné porušení zákona. Zpronevěra největšího kalibru. Nikdy si ani na okamžik nepomyslela, že by Seth mohl podlehnout vábení mamonu a dopustit se něčeho takového.

Zpochybnil tím všechno, co mezi nimi kdy bylo, celý jejich život, a především to, kým vlastně je.

„Měl jsem se o převod postarat včera,“ pokračoval Seth sklesle.

„Slíbil jsem Sullymu, že všechno zařídím, než v bance zavřou. Jenže auditoři se zdrželi skoro do šesti. Proto jsem dorazil i do Ritzu pozdě.

Věděl jsem, že má čas do dalšího dne do dvou hodin odpoledne a já jsem měl mít volno do jedenácti dopoledne, tak jsem si řekl, že se o to postarám až dneska. Dělalo mi to starosti, ale nezmatkoval jsem.

Teď ale vážně nevím kudy kam. Jsme úplně vyřízení. V pondělí začíná Sullymu audit. Bezpodmínečně ho musí posunout, protože banky tady ve městě do té doby neotevřou. Jenže mu nemůžu ani zavolat, abych ho varoval.“ Sarah hleděla na manžela v údivu, neschopná uvěřit tomu, co říká. Připadlo jí, že Seth má na krajíčku.

„Určitě už účet kontroloval a zjistil, že jsi peníze nepřevedl,“

namítla s pocitem mírné závrati. Připadlo jí, že jede na horské dráze, nemá zapnutý bezpečnostní pás a jen taktak se drží na sedátku.

Nedokázala si ani představit, jak se cítí Seth, nad nímž visí hrozba vězení. Jestli ho odsoudí, co s nimi bude?

„Co na tom, že už pravděpodobně ví, že jsem mu peníze neposlal? To nikomu z nás nepomůže. Jelikož kvůli tomu zatracenému zemětřesení ve městě nic nefunguje, není v mojí moci doručit mu potřebnou sumu. Až se u něho v pondělí ráno objeví investoři, jeho účty budou vykazovat schodek ve výši šedesáti milionů, a já s tím nemůžu nic dělat.“ On i Sully Markham měli na kontě podvody nejrůznějšího druhu, často přesahující hranice států.

Sarah hned věděla, že její muž spáchal federální zločin, nadto patrně jeden z nejzávažnějších, a stejně dobře to věděl Seth, když se ho dopouštěl. Nechtěla na to ani pomyslet. Když se na manžela podívala, měla pocit, že se s ní točí celý pokoj.

„Co budeš dělat, Sethe?“ zeptala se skoro šeptem. Plně jí docházely všechny důsledky toho, co provedl. Pouze nechápala, proč a kdy se z něho stal zločinec. Je vůbec možné, že se něco takového děje zrovna jim?

„To nevím,“ odpověděl popravdě a zadíval se jí do očí. Tvářil se zděšeně, stejně jako ona. „Tahle akce mě možná bude stát krk, Sarah.

Není to poprvé, co jsem udělal něco podobného. A občas jsem na oplátku vypomáhal Sullymu. Jsme staří přátelé. Zatím nás prostě nikdy nenachytali, vždycky jsem nakonec nějak dokázal dát všechno do pořádku. Ale tentokrát jsem vážně v průseru.“

„Prokristapána,“ ulevila si Sarah. „Co se stane, jestli tě odsoudí?“

„Netuším. V tomhle případě bude těžké zamést po sobě stopy.

Nemyslím si, že se Sullymu podaří odložit audit. Plánování auditů je výsadou investorů a ti neradi poskytují firmám čas k pokoutným machinacím a falšování účetnictví. A to je přesně náš případ. My jsme zfalšovali, co se dalo. Netuším, jestli se pokusil odložit pondělní audit, když zjistil, že jsem mu v důsledku zemětřesení nepřevedl peníze zpátky. Manko v hodnotě šedesáti milionů se jen tak nezamete pod stůl. To auditorům neunikne. A co je horší, stopy vedou rovnou ke mně. Jestli se nestane zázrak a Sullymu se v New Yorku nepodaří do pondělka něco vymyslet, jsme absolutně vyřízení.

Jakmile auditoři zjistí, která bije, nebude trvat dlouho a mám na krku Komisi pro burzu a cenné papíry. A mně nezbývá než tu trčet a vyhlížet je z okna. Za daných okolností před nimi neuteču. Co se má stát, stane se. Budeme si muset najmout skvělého právníka

a doufat, že se nějak domluví s federálním prokurátorem, pokud dojde na nejhorší. Taky bych mohl utéct třeba do Brazílie, ale to ti nehodlám udělat. Takže počítám, že tady budeme nečinně čekat na druhou pohromu, která přijde, sotva se usadí prach a město znovu ožije. Před chvilkou jsem znovu zkoušel spustit mobilní kancelář, ale marně. Vůbec nereaguje. Prostě nemůžeme dělat vůbec nic, jen sedět a užírat se úvahami, jak se věci vyvinou… Je mi to líto, Sarah.“

Nevěděl, co jiného říct. Když se na něho zadívala, oči se jí leskly.

Nikdy, ani jedinkrát ji nenapadlo, že by mohl jednat nečestně, a proto jí teď připadalo, že dostala ránu do zad.

„Jak ses mohl dopustit něčeho takového?“ vydechla, zatímco se jí po tváři koulely slzy jako hrachy. Ani se nepohnula. Seděla na místě a zírala na manžela, neschopná uvěřit tomu, co jí právě sdělil. Ale zjevně mluvil pravdu. Život se v okamžiku proměnil v horor.

„Počítal jsem s tím, že nás nikdy nechytí,“ odpověděl Seth a pokrčil rameny. I jemu nastalá situace připadala neuvěřitelná, ale z jiných důvodů než z těch, které zneklidňovaly Sarah; vůbec mu nedocházelo, jak podvedená se cítí, když naslouchá jeho zpovědi.

„I kdyby tě nechytili, jak jsi mohl postupovat tak nečestně?

Porušil jsi veškeré možné zákony, úmyslně jsi investorům předkládal klamavé údaje o svém jmění. A co kdybys přišel o všechny peníze, které ti svěřili?“

„Měl jsem za to, že dokážu pokrýt případné ztráty. Vždycky jsem to dokázal. Ostatně na co si zrovna ty stěžuješ? Jen si uvědom, jak rychle jsem se vypracoval. Jak jsi podle tebe přišla k tomuhle všemu?“ Doširoka máchl pažemi a Sarah si uvědomila, že vlastně svého muže vůbec nezná. Myslela si, že ano, ale kdepak. Z jejího dobrého Setha se zničehonic vyloupl zločinec.

„A co se s tím vším stane, jestli půjdeš sedět?“ Nikdy si nemyslela, že manžel bude jednou tak úspěšný, ale žili opravdu na vysoké noze. Měli luxusní dům ve městě, vilu obřích rozměrů u jezera Tahoe, vlastní letadlo, auta, šperky a spoustu dalšího majetku. Seth vystavěl domeček z karet, jenž se už brzy zhroutí k zemi, a Sarah se neubránila úvahám, jak moc zlé budou události, které přijdou. Seth vypadal zničeně a v rozpacích, což se dalo čekat.

„Zřejmě o to nenávratně přijdeme,“ konstatoval prostě. „I když mě nezavřou, budu muset zaplatit pokuty a úroky za peníze, které jsem si půjčil.“

„Ty sis je nepůjčil, ale vzal. Ani Sully neměl právo s nimi disponovat. Patřily jeho investorům, nikoli jemu nebo tobě. Prostě jste se jako dva kámoši dohodli, že budete obelhávat lidi. Celá vaše spolupráce je od začátku do konce špinavost, Sethe.“ Nepřála si, aby na něho přišli, kvůli němu i kvůli nim, ale věděla, že jestli se tak stane, bude to jen a jen spravedlivé.

„Díky za lekci morálky,“ opáčil zatrpkle. „Nicméně taková je odpověď na tvoji otázku. O všechno, co tu vidíš, nejspíš velmi rychle přijdeme. Zabaví nám veškerý majetek, nebo alespoň jeho podstatnou část, domy, letadlo a většinu ostatních věcí. To, co nám nevezmou, můžeme prodat.“ Mluvil skoro věcně. V okamžiku, kdy předešlého večera udeřilo zemětřesení, věděl, že je to jeho konec.

„A jak budeme žít dál?“

„Třeba si vypůjčíme něco od přátel. Já vážně nevím, Sarah. To začneme řešit, až nás k tomu okolnosti přinutí. Momentálně nám ještě nic nehrozí. Uprostřed toho zmatku, který ve městě po zemětřesení vládne, se po mně nikdo pídit nebude. A příští týden se uvidí.“ Jenže Sarah si stejně jako on uměla spočítat, že se jim zanedlouho zhroutí celý svět, který si vybudovali. Vzhledem k machinacím, kterých se Seth dopustil, neexistoval způsob, jak tomu zabránit. Dal v sázku život celé rodiny, a to tím nejhorším možným způsobem.

„Ty si myslíš, že nám vezmou dům?“ Rozhlédla se po místnosti a náhle ji přepadla panika. Věci, které je obklopovaly, představovaly její domov, do kterého přivedla po porodu svoje děti a v němž už nějakou dobu společně žili jako rodina, i když ona nikdy netoužila po takovém přepychu. Představa, že o všechno přijdou, ji děsila.

Z minuty na minutu se z nich mohou stát chudáci, jestli Setha zatknou a odsoudí. Začala horečnatě přemýšlet. Bude si muset najít práci a bydlení. A co čeká jeho? Půjde do vězení? Před několika hodinami netoužila po ničem jiném než po ujištění, že její děti jsou po zemětřesení naživu a v bezpečí a že jim nespadl dům, a přitom teď, poté co vyslechla Setha, náhle pochopila, že se zhroutilo

všechno okolo nich a právě děti jsou jejich jediná jistota. Najednou nevěděla ani to, za koho vlastně je čtyři roky provdaná. Seth se stal cizincem, přestože spolu zplodili dvě děti, přestože mu dosud bezmezné věřila a milovala ho.

Když se nad tím zamyslela, rozplakala se ještě víc. Seth k ní přistoupil a chtěl ji obejmout kolem ramen, ale ona se odtáhla.

Nevěděla, jestli ho má považovat za svého spojence, nebo za nepřítele. Aniž se ohlížel na ni nebo na děti, všechny je opakovaně dával všanc. Sarah se na něho zlobila a zároveň jí při pomyšlení, co provedl, pukalo srdce.

„Miluju tě, zlato,“ řekl Seth tiše a ona na něho udiveně pohlédla.

„Jak to vůbec můžeš říct? Já tě taky miluju. Ale podívej se, cos způsobil. Cos nám všem provedl. Nejen sobě a mně, ale taky našim dětem. Nás možná vyhodí na ulici a ty docela klidně můžeš skončit ve vězení.“ Byl by div, kdyby tak nedopadl.

„Třeba nebude tak zle,“ pokusil se ji uklidnit, ale bezvýsledně.

Na to, aby mu spolkla jeho plané chlácholení, znala až příliš dobře pravidla Komise pro burzu a cenné papíry. Hrozilo mu akutní nebezpečí zatčení a odsouzení k pobytu za mřížemi. A jestli to tak dopadne, spolu s ním se poroučí i jejich společný život, už nic nebude nikdy jako dřív, toho si oba byli vědomi.

„Co si počneme?“ zeptala se ztrápeně a vysmrkala se do papírového kapesníku. Vůbec se nepodobala té mladé okouzlující dámě na výsluní společnosti z předešlého večera, vypadala spíš velmi ustrašeně. Přes večerní róbu si přehodila svetr, seděla bosá na posteli a brečela. Působila dojmem dospívající dívky, které se právě zhroutil svět. Ostatně přesně to se jí kvůli Sethovi přihodilo.

Rozpustila si francouzský drdol, a když jí tmavé vlasy spočinuly na ramenou, najednou vypadala o polovinu mladší, jak tam tak seděla se zrakem upřeným na manžela a s pocitem zrady, který byl pro ni něčím naprosto novým. Ačkoli samozřejmě nebylo jedno ani to, že přijdou o peníze a životní styl, na jaký si zvykli, Sarah se neuměla smířit především se ztrátou jistot, které pro ni a pro děti tolik znamenaly. Seth je oloupil o spokojenou, bezstarostnou budoucnost, kterou jim postupně zařídil, o pocit bezpečí, na němž si zakládala. Vůbec na ně nebral ohled, když si od Sullyho Markhama

půjčoval peníze. S bohorovným klidem riskoval nejen svůj, ale i její krk.

„Nejspíš nám nezbývá než čekat,“ prohodil Seth tiše cestou k oknu, odkud se zadíval ven. Všiml si několika požárů dole ve městě a v dopoledním slunci si mohl prohlédnout škody na sousedních domech. Pozoroval spadlé stromy, balkony visící nakřivo, pobořené komíny. Lidé se procházeli v ulicích, ve tvářích výraz ohromení, ale nikdo z nich nevypadal tak zkoprněle jako Sarah, která plakala za jeho zády. Bylo jen otázkou času, kdy skončí život, který momentálně znají, a spolu s ním možná i jejich manželství.

4

Melanie zůstala tu noc po zemětřesení dost dlouho na ulici před hotelem Ritz-Carlton a pomáhala lidem, jak se dalo. Dvěma ztraceným malým holčičkám našla maminku a jinak především sháněla lékařskou pomoc pro zraněné. Nebylo toho mnoho, čím mohla být prospěšná. Neoplývala ošetřovatelskými dovednostmi jako sestra Mary Magdalen, ale dařilo se jí poskytovat ostatním jistou dávku útěchy a klidu. Chvíli ji doprovázel jeden ze členů kapely, ale nakonec i on zamířil do krytu za ostatními. Věděl, že je dospělá a umí se o sebe postarat. Nezůstal s ní nikdo z jejího doprovodu.

Ještě pořád na sobě měla blyštivé šaty a nepohodlné boty na platformě, v nichž vystupovala, a k tomu smokingové sako od Everetta Carsona – tou dobou už celé zaprášené a umazané od krve raněných, jimž pomáhala. Ale dělalo jí dobře, že zůstala venku.

Poprvé po dlouhé době – a navzdory prachu zdiva, který vířil vzduchem – měla pocit, že se dokáže pořádně nadechnout.

Seděla vzadu na hasičském autě, jedla koblihu a upíjela z hrnku kafe, a mezi jednotlivými sousty si povídala s hasiči o tom, co se přihodilo. Ty nesmírně udivilo a potěšilo, když zjistili, že svačí s Melanii Freeovou.

„Jaké to je, být slavnou zpěvačkou?“ zeptal se jeden z mladíků.

Narodil se v San Francisku a vyrostl ve čtvrti Mission. Jeho otec byl policista, a stejně tak i jeho dva bratři, další dva spolu s ním vsadili na hasičské řemeslo. Všechny jeho sestry se provdaly hned po střední škole. Životní styl Melanie Freeové mu byl absolutně vzdálený, ačkoli právě teď, když pouze pár metrů od něho usrkávala kávu a jedla koblihu, vypadala jako kdokoli jiný.

„Někdy zábavné,“ připustila. „A někdy mě to ničí. Spousta práce a stresu, hlavně v době koncertů. Novináři umějí být příšerně otravní.“ Její poznámce se všichni zasmáli a ona se mezitím natáhla pro další koblihu. Hasič, který jí položil otázku, měl ve dvaadvaceti letech tři děti. Svoji ženu i děti miloval, ale život hvězdy popmusic mu připadal o mnoho zajímavější než ten jeho. „A co vy?“ zeptala se Melanie na oplátku. „Líbí se vám vaše práce?“

„Ale jo. Nebo aspoň většinou. Hlavně během zásahů podobných tomu dnešnímu. Člověk má pocit, že na jeho práci záleží, že koná dobro. Je poměrně ubíjející, když přijedeme do Bay View a začneme hasit oheň, který si místní sami založili, a místo přivítání tam po nás házejí pivní láhve nebo střílejí jen tak naslepo do vzduchu. Ale takhle to není vždycky. Většinou jsem rád, že dělám to, co dělám.“

„Hasiči jsou sympaťáci,“ poznamenala Melanie a pousmála se.

Nepamatovala si, kdy naposledy snědla dvě koblihy. Matka by ji nejspíš sprovodila ze světa. Sama se v jídle nijak neomezovala, ale svou dceru hlídala jako ostříž. Melanie na její naléhání držela trvale dietu. Byla to součást pomyslné daně, kterou platila za svou slávu.

Rozhodně nevypadala na devatenáct, když seděla na spodním schodu hasičského auta a povídala si s posádkou.

„Však vy taky máte něco do sebe,“ neodpustil si jeden ze starších hasičů, který ji zrovna míjel. Strávil uplynulé čtyři hodiny tím, že vyprošťoval lidi uvězněné ve výtahu. Jedna žena omdlela, ostatní byli v pořádku. Všichni prožili dlouhou noc. Melanie si všimla, že kolem procházejí dvě holčičky, kterým pomohla, když se ztratily, a zamávala jim. Už měly u sebe maminku a evidentně mířily do krytu. Žena vypadala užasle, když jí došlo, koho má před sebou.

Poznat hvězdnou zpěvačku nebylo vůbec těžké, i když momentálně měla umazaný obličej a dlouhé blond vlasy rozcuchané.

„Nevadí vám, že jste všude středem pozornosti?“ zeptal se další hasič.

„Vadí, a hodně. Hlavně můj přítel to úplně nesnáší. Jednomu fotografovi dal pěstí do obličeje a skončil ve vazbě. Opravdu s tím má velký problém.“

„Vypadá to tak,“ ušklíbl se hasič a dal se znovu do práce. Ostatní jí připomněli, že by měla jít do krytu, že tam bude víc v bezpečí.

Zachovala se šlechetně, když celou noc pomáhala hotelovým hostům a náhodným kolemjdoucím, ale krizový štáb stále dokola nabádal lidi, aby nezůstávali v ulicích. Na každém kroku padaly shora kusy zdiva, vývěsky a části rozbitých oken, nemluvě o riziku, jaké představovalo popadané vedení. Venku skutečně nebylo bezpečno.

Nejmladší z hasičů Melanii nabídl, že ji zavede do nejbližšího krytu, od něhož je dělily dva bloky. Neochotně souhlasila. Bylo sedm hodin ráno a věděla jistě, že matka tou dobou už umírá strachy a pravděpodobněji hystericky shání. Cestu do prostorné kostelní haly, kam záchranáři obyvatele posílali, strávila příjemnou konverzací se svým mladým průvodcem. Když dorazili na místo, ukázalo se, že budova praská ve švech a dobrovolníci Červeného kříže a členové církve právě podávají snídani. Melanie si nedokázala představit, jak v tom mumraji najde matku. S hasičem se rozloučila u vchodu, poděkovala mu za ochotu a začala se proplétat davem a hledat někoho známého. Lidé mluvili, smáli se nebo i plakali, někteří vypadali přepadle, stovky jich seděly odevzdaně na zemi.

Nakonec matku přece jen nalezla, společně s Ashley a Pam, svou asistentkou. Všechny tři se o ni už celé hodiny strachovaly. Když si Janet všimla, že Melanie přichází, s výkřikem se postavila, rozpřáhla paže a teatrálně ji objala. Chvíli se zdálo, že svou dceru rozdrtí, ale hned nato ji hlasitě vyplísnila za to, že tak zmizela.

„Proboha, Mel, už jsem si myslela, že je po tobě. Bála jsem se, že ležíš spálená na uhel elektrickým proudem nebo rozmáčknutá kusem zdiva, co odpadl z budovy hotelu.“

„Nic takového, jen jsem se snažila být prospěšná,“ odpověděla Melanie tiše. Kdykoli se dostala do blízkosti své matky, její hlas ztratil na hlasitosti i rozhodnosti. A všimla si, že Ashley vypadá pobledle. Zemětřesení ji, chudinku, vyděsilo k smrti. Evidentně utrpěla šok. Celou noc proseděla schoulená vedle Jakea, jenže ten ji ignoroval a vyspával po vydatném flámu, který si dopřál před zemětřesením.

Když zaslechl Janetino zavřísknutí, otevřel jedno oko a pátravě se zadíval na Melanii. Očividně měl stále ještě silnou kocovinu. Než se země otřásla, stihl toho dost vypít a vykouřit, takže si nevybavoval

její vystoupení a nebyl si dokonce ani jistý, jestli ho sledoval, ačkoli na kymácení země pod nohama si pamatoval dobře.

„Prima vohoz,“ poznamenal a úkosem si měřil umazané sako smokingu, které Melanie měla na sobě. „Kdes byla celou noc?“

Zdálo se, že z něho mluví spíš zvědavost než obavy.

„Pomáhala jsem venku,“ odpověděla, ale nesklonila se, aby ho políbila. Vypadal velice nevábně. Když přišla, ležel na zemi a tvrdě spal, bundu složenou pod hlavou místo polštáře. Většina členů jejího doprovodného týmu i kapely ležela poblíž.

„Nebála ses zůstat na ulici?“ zajímalo Ashley, která byla dosud vylekaná. Melanie zavrtěla hlavou.

„Ne. Snažila jsem se být prospěšná. Spousta zraněných potřebovala ošetřit, byly tam děti, které se ztratily a samy neuměly najít rodiče. Hodně lidí utrpělo řezné rány od roztříštěného skla.

Někdo se o ně musel postarat.“

„Nejsi přece zdravotní sestra, proboha,“ zaúpěla Janet. „Jsi vítězka Grammy, tvým úkolem není utírat ostatním nos.“ Dceru doslova propalovala pohledem; nepřála si, aby Melanie proslula zrovna samaritánstvím.

„A proč ne? Co je na tom špatného, že jsem někomu pomohla?

Tam venku byla spousta vyděšených lidiček, kteří si nedokázali sami poradit.“

„Tyhle starosti přenechej jiným,“ odsekla Janet a natáhla se vedle Jakea. „Ach, bože, jsem moc zvědavá, jak dlouho tady ztvrdneme.

Letiště je prý zavřené, protože je poškozená řídicí věž. Doufám, že nás odsud dostanou soukromým letadlem.“ Moc ráda využívala privilegií, jež jim všude nabízeli. Tyhle věci pro ni hodně znamenaly, záleželo jí na nich víc než Melanii. Ta by se spokojila i s autobusem.

„Prosím tě, mami, komu teď leží na srdci zrovna tohle? Až přijde čas, možná bychom si mohli najmout auto a vrátit se do L. A. po vlastní ose. Nějak se už domů dostaneme, tím jsem si jistá. Naštěstí mám další vystoupení až po neděli.“

„Nehodlám ležet na studené kostelní dlažbě ještě celý týden.

Příšerně mě bolí záda. Musejí nás přemístit na nějaké důstojnější místo.“

„Všechny hotely jsou zavřené. Je v nich nebezpečno, generátory nefungují, nejsou v provozu chladírny.“ Melanie tlumočila matce, co se dozvěděla od hasičů, s nimiž rozprávěla. „Tady jsme aspoň v bezpečí.“

„Já chci zpátky do L. A.,“ naříkala dál Janet. Pověřila Pam, aby se snažila zjistit, kdy otevřou letiště, což asistentka slíbila, ale obdivovala Melanii za to, že celou noc pomáhala na ulici ostatním.

Ona strávila ten čas plněním role Janetina poslíčka. Přinášela jí deky, cigarety a kávu, která se připravovala na plynových sporácích v jídelně. Ashley byla tak vystrašená, že dvakrát zvracela, a do němoty zpitý Jake nevnímal svět. Měli za sebou příšernou noc, ale aspoň zůstali všichni naživu.

Kadeřnice i manažerka mladičké Melanie se přemístily do přední části kostela, kde pomáhaly rozdávat sendviče, sušenky a balenou vodu. Jakmile tohle jídlo došlo, začaly se z ohromné kostelní kuchyně, kde obvykle dostávali jíst bezdomovci, vydávat konzervy s krůtím masem, kořeněnou šunkou a sušenými plátky hovězího.

Netrvalo dlouho a zásoby byly pryč. Melanii to nevadilo, stejně neměla hlad.

V poledne jim oznámili, že budou převezeni do parku Presidio.

Podle plánu měly přijet autobusy a postupně je odvážet. Každý dostal deku, spací pytel a osobní potřeby, jako například zubní kartáček a pastu, a bylo jim řečeno, aby si sbalili všechno, co s sebou mají, protože do kostela se už nevrátí.

Na Melanii a její doprovod se dostalo až kolem tří odpoledne.

Melanii se předtím podařilo na pár hodin usnout, a proto se cítila docela dobře, když nastal čas pomoct matce s balením přikrývek a probudit Jakea.

„No tak, Jakey, vstávej. Za chvíli odjíždíme,“ pobídla svého přítele a uvažovala, čím se asi předešlého večera nadopoval. Celý den nevěděl o světě a ještě i po tolika hodinách spánku očividně bojoval s kocovinou. Obecně se o něm dalo říct, že je pohledný, ale když teď vstal a začal se rozhlížet kolem sebe, moc vábně nevypadal.

„Tenhle biják se mi fakt vůbec nelíbí. Takhle nějak vypadají scény v katastrofickejch filmech. Připadám si jako komparsista.

Nedivil bych se, kdyby mi někdo namaloval na ksicht krvavý čmouhy a zabandážoval hlavu.“

„Ty bys jistě vypadal skvěle i zakrvácený a ofačovaný,“

ubezpečila ho Melanie a při řeči si začala zaplétat vlasy do copu.

Její matka celou cestu k autobusu naříkala na to, jak nehorázně s nimi zacházejí, přestože přece musejí vědět, s kým mají tu čest.

Melanie se ji snažila přesvědčit, že na tom nezáleží, že to nikoho nezajímá. Tvoří prostě jen skupinu lidí, kteří přežili zemětřesení – mezi nimi a ostatními není žádný rozdíl.

„Sklapni, holčičko,“ obořila se na ni Janet. „Takhle nesmí mluvit hvězda tvého formátu.“

„Tady neplatím za hvězdu, mami. Každému je úplně ukradené, že umím zpívat. Lidé jsou unavení, hladoví a ustrašení. Touží se vrátit domů, jako my. Všichni jsme na tom stejně.“

„Tohle asi Janet nikdo nevysvětlí,“ poznamenal jeden z členů kapely při nástupu do autobusu, když právě v té chvíli Melanii poznala dvojice dospívajících dívek, které obě hlasitě zavýskly.

Věnovala oběma autogram, jak si přály, přestože to v dané situaci pokládala za absurdní. Špinavá a napůl nahá, v pánském saku, které dostalo v uplynulých hodinách dost zabrat, a v roztrhaných síťovaných šatech pošitých flitry, v nichž vystupovala, si ani zdaleka nepřipadala jako slavná zpěvačka.

„Zazpívejte nám něco,“ žadonily dívky, ale Melanie prosbu se smíchem odmítla. Oběma bylo okolo čtrnácti, očividně ještě neměly z věcí rozum a chovaly se pošetile. Bydlely s rodiči poblíž kostela a náhodou jely ve stejném autobusu. Část jejich činžovního domu se prý zhroutila a musela je osvobodit policie. Naštěstí nikdo nebyl zraněn, jen postarší paní v horním patře utrpěla zlomeninu nohy.

Měly spoustu zážitků.

Cesta do Presidia trvala asi dvacet minut. Když dorazili na místo, odvedli je do bývalých vojenských hangárů, kde jim Červený kříž připravil polní lůžka a jídelnu.

V jednom z hangárů byla zřízena polní nemocnice, ve které pracovali dobrovolníci z řad civilistů i různých církví, lékaři a sestry, příslušníci Národní gardy se zdravotnickým vzděláním a členové Červeného kříže.

„Možná by nás odsud mohli dostat helikoptérou,“ zauvažovala nahlas Melaniina matka, když dosedla na lůžko, zcela zděšená novým ubytováním. Jake a Ashley se šli najíst a Pam se nabídla, že přinese něco k snědku pro Janet, jelikož ta prohlásila, že je příliš unavená a traumatizovaná, než aby se dokázala hnout z místa.

Taková bezmocnost vůbec neseděla k ženě jejího věku, ale Janet neviděla jediný důvod, proč čekat hodiny v řadě na odporné jídlo.

Členové kapely a technici si odešli ven zakouřit, a když se vytratili i ostatní, Melanie se nenápadně propletla davem k recepci v přední části místnosti, kde tichým hlasem oslovila ženu za pultíkem. Šlo o seržantku Národní gardy, toho času v záloze, oblečenou do maskáčů a obutou do vysokých vojenských bot. Sotva pohlédla na Melanii, okamžitě ji poznala.

„Co vy tady děláte?“ zeptala se překvapeně s vlídným úsměvem.

Neoslovila zpěvačku jménem, ale nebylo třeba. Bilo do očí, že ví, s kým má tu čest.

„Včera večer jsem vystupovala na jedné dobročinné akci,“

odpověděla Melanie zdrženlivě a věnovala ženě v maskáčích široký úsměv. „A uvízla jsem tu jako všichni ostatní.“

„Co pro vás můžu udělat?“ Seržantka byla osobním setkáním se slavnou Melanii Freeovou nadšená.

„Přišla jsem se zeptat, jestli bych nemohla nějak pomoct.“

Usoudila, že to bude lepší než sedět na posteli a poslouchat matčiny stesky. „Nepotřebujete dobrovolníky?“

„Pokud vím, pár jich pracuje v jídelně. Připravují a servírují jídlo.

Polní nemocnici najdete, když půjdete pořád dál tímhle směrem, ale nejsem si jistá, jestli shánějí lidi. Můžu vás zaměstnat tady na recepci, chcete-li, ale jestli vás lidé poznají, už se jich nezbavíte.“

Melanie přikývla. Už na to sama pomyslela.

„Zkusím nejprve tu nemocnici.“ To ji lákalo mnohem víc.

„Výborně. Jestli nic neseženete, zastavte se znovu za mnou. Od chvíle, kdy začaly přijíždět autobusy, je tady učiněný blázinec.

Očekává se, že ještě dnes večer dorazí do Presidia dalších padesát tisíc lidí. Vozí je sem z celého města.“

Melanie poděkovala a vydala se zpět za matkou. Našla ji, jak leží na lůžku a pojídá nanuk, který jí Pam přinesla, v druhé ruce třímala pytlík se sušenkami.

„Kde jsi byla?“ zeptala se a změřila si dceru přísným pohledem.

„Snažím se tu trochu porozhlídnout,“ odpověděla Melanie neurčitě. „Vrátím se za chvíli.“ Pak znovu odkráčela; tentokrát ji následovala Pam a Melanie se své asistentce svěřila, že má namířeno do polní nemocnice, aby se tam přihlásila jako dobrovolná pracovní síla.

„Opravdu?“ opáčila Pam s ustaraným výrazem.

„Ano, nechci tu jen nečinně posedávat a poslouchat matčino remcání, když můžu být užitečná.“

„Pokud vím, mají celkem dost pracovníků. Především díky Národní gardě a dobrovolníkům z řad Červeného kříže.“

„To je možné. Říkala jsem si, že v nemocnici třeba ještě někoho upotřebí. Tady není celkem s čím pomáhat, akorát rozdávat vodu a servírovat jídlo. Nejspíš budu za chvíli zpátky, a kdyby ne, najdete mě tam. Polní nemocnice je o něco dál tímhle směrem.“ Pam přikývla a vydala se zpět za Janet, která prohlásila, že má migrénu, a tudíž potřebuje aspirin a vodu. Obojí se vydávalo v jídelně. Spoustu lidí rozbolela hlava z prožitého šoku, ze stresu a z všudypřítomného prachu. Pam patřila mezi ně, ale její bolest pramenila stejným dílem z událostí uplynulé noci jako z Janetiných ustavičných požadavků.

Melanie opustila budovu v tichosti a nepozorovaně, s hlavou sklopenou a rukama v kapsách smokinkového saka. Když v jedné nahmatala minci, překvapilo ji to. Dosud si jí nevšimla. Aniž se zastavila, vytáhla ji ven, aby se na ni podívala. Na jedné straně měla na sobě římskou jedničku a písmena AA, na druhé Modlitbu za vyrovnanost. Usoudila, že patří Everettu Carsonovi, fotografovi, který jí půjčil svoje sako. Vrátila peníz do kapsy a zalitovala, že nemá jiné boty. Ve střevících na platformě, určených pro vystoupení na pódiích, se jí po betonové cestičce s oblázky nešlo nejlépe, rovnováhu udržovala jen s obtížemi.

Do polní nemocnice dorazila ani ne za pět minut. Vládla tam činorodá atmosféra. Prostory v hale osvětloval generátor a oplývaly neuvěřitelnou spoustou vybavení, které bud‘ pocházelo přímo ze

skladů Presidia, nebo ho na místo poslaly nemocnice z okolí.

Zařízení působilo velmi profesionálním dojmem, všude pobíhali lidé v bílých pláštích, ve vojenských uniformách a s páskami Červeného kříže na pažích. Melanii připadlo, že sem nepatří a že to od ní byl nejspíš bláznivý nápad, přihlásit se jako dobrovolnice.

Při vstupu byla zřízena recepce, kde se registrovali příchozí, stejně jako tomu bylo v hangáru, kam umístili její skupinu. Využila toho a zeptala se vojáka, který tam zrovna sloužil, jestli nepotřebují pomocníky.

„To si pište!“ opáčil s úsměvem od ucha k uchu. Měl výrazný jižanský přízvuk a zuby, které připomínaly klávesy na pianu. Melanii se ulevilo, očividně ji nepoznal, a hned se odešel zeptat, kde jsou potřeba další dobrovolné síly. Za okamžik byl zpátky.

„Jak by se vám líbila práce s bezdomovci? Vozí je sem celý den.“

Velká část zraněných, jež do té doby ošetřili, pocházela z řad lidí žijících na ulici.

„Nemám nic proti,“ odpověděla a opětovala jeho úsměv.

„Mnozí utrpěli zranění, když spali u domovních dveří. Už ani nevím, kolik jsme jich během té spousty hodin posešívali.“

Bezdomovci představovali větší oříšek než jiní pacienti, protože se obecně nacházeli ve špatném stavu už před zemětřesením. Nemalá část z nich trpěla nějakou duševní poruchou a byla jen obtížně zvladatelná. Melanii podané informace neodradily. Voják úmyslně vynechal příběh o muži, kterého okenní sklo připravilo o nohu, ale toho stejně sanitka odvezla jinam. V polní nemocnici se většinou potýkali s drobnějšími zraněními, ale zato jich měli na starost hodně, konkrétně tisíce.

Dobrovolníci a dobrovolnice z Červeného kříže dohlíželi na registraci osob. Kromě nich tu byli lidem k dispozici sociální pracovníci a pracovnice, kteří nabízeli pomoc po jiné než zdravotní stránce – například zapsání do programu péče o bezdomovce, organizovaného městem, či do pořadníku na trvalé umístění v nějakém azylovém domově, pokud oslovený člověk splňoval potřebná kritéria. Mnozí příchozí však neměli zájem, přestože všem podmínkám vyhověli. Ocitli se v Presidiu, neboť neměli, kam jinam

by šli, jako všichni ostatní. Každý tu dostal lůžko a zadarmo jídlo.

Celá velká hala byla vyhrazena pro sprchy.

„Můžeme vám nabídnout nějaké jiné oblečení?“ zeptala se jedna z dobrovolnic Melanie. „To ale musely být úchvatné šaty! Bojím se, aby někdo nedostal infarkt, až se vám to sako rozevře,“ poznamenala se širokým úsměvem. Melanie se uchichtla a pohlédla na svoji smyslnou hruď, která se jasně rýsovala i přes sako a pozůstatky róby.

Úplně zapomněla, co se jí přihodilo s šaty.

„To by bylo skvělé. Hlavně bych ocenila boty, jestli nějaké máte.

V těchhle trpím při každém kroku, skoro se v nich nedá chodit.“

„To je mi jasné,“ poznamenala dobrovolnice. „Vzadu v hangáru máme tuny žabek. Někdo nám je sem přivezl pro všechny, kdo v panice vyrazili ze svých domovů do ulic bosí. Celý den vytahujeme lidem z chodidel střepy.“ Větší polovina všech obyvatel Presidia dorazila bez bot. Melanie byla vděčná za vidinu výměny svých střevíčků za žabky, ke kterým jí kdosi podal spodní díl maskáčů a tričko s reklamním nápisem HARVEY’S BAIL BONDS. Kalhoty jí byly velké, ale našla si kus provazu a opásala se jím, aby je neztratila. Pak se obula do žabek a boty na platformě i potrhané oblečení zahodila. Měla za to, že Everetta už nikdy neuvidí, a přesto se velmi nerada takovým způsobem zbavovala jeho saka, ale stejně už vypadalo příšerně. Bylo špinavé od suti a umazané od kdovíčeho.

Na poslední chvíli si vzpomněla na minci s písmeny AA a schovala ji do kapsy nových kalhot. Řekla si, že to bude její talisman, a jestli ještě někdy Everetta potká, může mu žeton vrátit namísto saka.

Chviličku nato už chodila s psací deskou v ruce, zaznamenávala informace o příchozích, promlouvala s muži, kteří žili na ulici už celá léta a páchli kořalkou, s bezzubými ženami závislými na heroinu, se zraněnými dětmi, které dorazily do Presidia i s rodiči ze čtvrtí Marina a Pacific Heights. Byly tam mladé páry i staroušci, očividně movití lidé i úplní nuzáci. Osazenstvo tábora představovalo typický průřez obyvatelstvem města a reálným životem – byli tu zástupci různých věkových skupin, ras i postavení. Někteří ještě pořád bloumali halou tam a zpět ve stavu šoku a lkali, že jim spadl dům, zatímco jiní se jen belhali, jak jim dovolily zlomeniny nohou anebo vymknuté kotníky. Rada lidí utrpěla zlomeniny paží a ramen.

Melanie se celé hodiny nezastavila, nejedla a ani jednou se neposadila. Nikdy v životě se necítila tak šťastná, nikdy nepracovala tak usilovně. Když před půlnocí provoz v nemocnici začal slábnout, byla v zápřahu už téměř osm hodin, bez jediné přestávky, a vůbec jí to nevadilo.

„Haló, světlovlásko!“ zakřičel na ni jakýsi stařík a Melanie se zastavila a s úsměvem mu podala hůl. „Co dělá tak půvabné děvče jako vy zrovna tady? Jste snad u vojska?“

„Kdepak. Ty kalhoty mám vypůjčené. Co pro vás můžu udělat, pane?“

„Potřebuju, aby mě někdo doprovodil na záchod. Najdete mi nějakého šikovného chlapíka?“

„Ale jistě.“ Sehnala jednoho ze záložníků Národní gardy a dovedla ho k muži s holí. Poté se ti dva odebrali k přenosným latrínám v zadní části haly. Ona se pak vůbec poprvé za celou noc posadila a dychtivě přijala láhev vody od dobrovolnice Červeného kříže, která je rozdávala.

„Díky.“ Melanie se vděčně usmála. Už několik hodin umírala žízní, ale neměla čas s tím něco udělat. Od oběda nic nejedla, a přitom neměla hlad. Byla moc unavená. Zrovna když si vychutnávala poslední doušky vody, než se vrátí znovu do práce, proběhla kolem ní drobná žena s rezavými vlasy. V nemocnici bylo teplo, takže na sobě měla jen lehké džíny a k nim křiklavě růžové tričko s krátkým rukávem a nápisem: „Ježíš přichází. Tvař se, že něco děláš.“ K tomu kotníkové conversky stejné barvy. A průzračně modré oči, kterými krátce spočinula na Melanii, a vzápětí se srdečně usmála.

„Vaše včerejší vystoupení se mi moc líbilo,“ zašeptala.

„Opravdu? Vy jste tam byla?“ zareagovala Melanie zbytečnou otázkou. Samozřejmě že tam žena byla, když chválí její koncert.

Měla pocit, že od něho i od zemětřesení, které udeřilo před jeho koncem, uběhl snad milion let. Neubránila se dojetí. „Děkuju. Celý večer se docela povedl, že? Dostala jste se v pořádku z budovy?“

Zdálo se, že rusovláska neutrpěla žádné zranění. Právě někam nesla tác s obvazy, leukoplastí a lékařskými nůžkami. „Jste členka Červeného kříže?“

„Ne, zdravotní sestra.“ Nicméně v růžovém triku s tím úsměvným nápisem a teniskách vypadala spíš jako dítě na táboře. Na krku měla řetízek s křížkem, z očí jí sršela energie a podle všeho ukrutně pospíchala. „A vy jste z Červeného kříže?“ zeptala se na oplátku. Docela by se jí hodila pomocnice. Už hodiny sešívala lidem drobné rány a poté je posílala do hangárů, kde pro ně byla připravená lůžka. Zdravotníci všeho druhu se ze všech sil snažili zvládnout nápor přivážených pacientů co nejrychleji, aby zranění v nemocnici zbytečně neprodlévali. U každého bylo potřeba provést úvodní vyšetření, stanovit rozsah poranění a případně mu poskytnout nutnou první pomoc. Nejhorší případy posílali do nemocnic, samozřejmě po zajištění životně důležitých funkcí. Menší úrazy se snažili řešit na místě, aby se jimi nemocnice nemusely zabývat a mohly se věnovat vážně poraněným. Zatím tenhle systém fungoval.

„Kdepak, jen mě napadlo, že když už jsem skončila tady, mohla bych být užitečná,“ vysvětlila Melanie, jak se věci mají.

„Chvályhodné rozhodnutí. Co říkáte tomu, že byste mi pomohla se sešíváním drobných ran? Omdlíváte při pohledu na krev?“

„Zatím to zvládám,“ opáčila Melanie. Od minulého večera viděla krve ažaž a ani jednou se jí nezvedl žaludek. Na rozdíl od Ashley, Jakea i své matky se Melanie cítila v pohodě.

„Skvělé. V tom případě můžete jít se mnou a být mi k ruce.“

Odvedla Melanii do zadní části hangáru, kde si zařídila vlastní provizorní ošetřovnu se stolem a sterilním vybavením. Od stolu se táhla řada lidí, kteří čekali na šití. Melanie si podle pokynů rusovlásky umyla ruce chirurgickým roztokem a za pár minut už jí podávala nástroje a pomůcky a sledovala, jak úhlednými stehy pečlivě spravuje pacientům rány, které utrpěli. Až na pár vzácných výjimek šlo o drobná poranění. Ta droboučká žena se nezastavila, pracovala v kuse až do dvou hodin ráno, kdy přísun pacientů na chvíli ustal. Tehdy se obě posadily, aby se napily vody a chvíli si popovídaly.

„Asi bych se vám měla představit,“ prohodila s uličnickým úsměvem rusovláska. „Já vím, kdo jste, ale vy moje jméno neznáte.

Jsem Maggie. Sestra Maggie.“

„Vy jste jeptiška?“ Melanie vypadala zaskočeně. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by tohle zjevení v růžovém oblečení a s vlasy ohnivého odstínu mohlo patřit mezi řádové sestry. Nic tomu nenasvědčovalo, snad jen křížek na jejím krku, ale ten může nosit kdokoli. „Vůbec tak nevypadáte,“ zasmála se Melanie. Chodila do katolické školy a některé z jeptišek pokládala za docela milé, hlavně ty mladší, zato většině těch dříve narozených nemohl nikdo ze třídy přijít na jméno. O tom se však před Maggií nezmínila. Ta nepůsobila ani trochu zlým dojmem, byla usměvavá, veselá, plná života a nesmírně pracovitá. Melanie obdivovala způsob, jakým jedná s lidmi.

„Ale vypadám,“ nedala se Maggie. „V dnešní době vypadají jeptišky takhle.“

„Když jsem ještě chodila do školy, byly jiné,“ zaprotestovala Melanie. „Máte super tričko.“

„Dostala jsem ho od dětí, se kterými se vídám. Řekla bych, že biskup by z něho nebyl nadšený, ale lidem se zdá vtipné. Napadlo mě, že zrovna pro tyto dny se hodí. Všichni potřebujeme trochu rozveselit. Zdá se, že město utrpělo ohromné škody, spousta obyvatel přišla o domov, hlavně při požárech. Kdy žijete vy, Melanie?“

zeptala se s nehraným zájmem sestra Maggie, když obě dopily a vstaly.

„V Los Angeles. Bydlím s matkou.“

„To je hezké,“ poznamenala Maggie souhlasně. „Při vašem úspěchu jste jistě mohla dávno opustit rodné hnízdo a žít si po svém, a třeba vyvádět bůhvíco. Máte přítele?“ Melanie s úsměvem přikývla.

„Ano, mám. Je tady se mnou. Momentálně je zřejmě v hale, kde nás ubytovali, a spí. Kromě něho mě na koncert doprovodila i moje nejlepší kamarádka, matka a lidé, kteří pro mě pracují, no a samozřejmě členové kapely.“

„Tak tomu už říkám pořádná skupina. Je na vás váš přítel hodný?“ Melanie na sobě cítila pátravý pohled pronikavě modrých očí a dala si s odpovědí načas. Sestru Maggii tahle dívka nesmírně zajímala, působila na ni dojmem milého a bystrého děvčete, z jejího chování nešlo ani náznakem poznat, že patří mezi slavné. Chovala se

nenápadně a skromně, skoro až pokorně. To na ní Maggie moc oceňovala. Že se projevuje jako jakákoli dívka stejného věku, ne jako hvězda.

„Někdy ano,“ odpověděla Melanie. „Ale má svoje vlastní démony a ti nám občas komplikují život.“ Maggie si z jejích slov domyslela, že dotyčný nejspíš moc pije nebo užívá drogy, a popravdě ji docela překvapilo, že Melanie podle všeho neholduje žádné z těchto neřestí. Naopak se sama od sebe přihlásila jako dobrovolná síla v polní nemocnici, vedená upřímnou touhou být prospěšná ostatním, což se jí podařilo, neboť se zhostila veškerých úkolů s rozumem a prakticky.

„Tak to je zlé,“ poznamenala Maggie na téma Jake a pak své pomocnici sdělila, že už toho udělala dost, vždyť pracovala najeden zátah bezmála jedenáct hodin, a to noc předtím téměř nespala.

Vybídla ji, aby se vrátila do ubytovací haly a odpočinula si, jinak bude další den nepoužitelná. Maggie se chystala ulehnout na lůžko v části nemocnice vyhrazené pro dobrovolníky a zdravotnický personál. Plánovalo se otevření zvláštní budovy, kde by se mohli ubytovat, ale prozatím se tak nestalo.

„Mám přijít zase zítra?“ zeptala se Melanie s nadějí v hlase. Práce v nemocnici se jí moc líbila, připadala si opravdu užitečná. Lákala ji možnost trávit čekání na odjezd domů zajímavým způsobem, a navíc jí mnohem rychleji ubíhal čas.

„Přijďte, jakmile se vzbudíte. Můžete posnídat v jídelně. Kdykoli se objevíte, budu tady.“

„Díky,“ špitla Melanie zdvořile, dosud vyvedená z míry zprávou, že ta milá žena, po jejímž boku strávila uplynulý půlden, je jeptiška.

„Na shledanou zítra.“

„Dobrou noc, Melanie. Moc děkuju za výpomoc,“ rozloučila se sestra Maggie s přívětivým úsměvem na tváři, zůstala stát a sledovala svou půvabnou pomocnici, jak odchází. Melanie jí ještě jednou mávla na pozdrav a pak už se neotočila. Maggie přitom ovládl neurčitý pocit, že tahle dívka navzdory své kráse, talentu a úspěchům ještě stále cosi důležitého postrádá, cosi významného hledá, byť bylo těžké tomu uvěřit. Upřímně jí přála, aby to jednou našla, ať je to cokoli. Pak se odhlásila ze služby a šla se trochu prospat.

Když se Melanie vracela do ubytovny za ostatními členy svého týmu, cestou se usmívala. Pobyt v nemocnici ji nadchl, ale stále nedokázala uvěřit, že to činorodé stvoření zasvětilo svůj život církvi.

Bezděčně zatoužila mít maminku, která by stejně jako její dnešní spolupracovnice oplývala soucitem, vlídností a moudrostí, a ne takovou jako Janet, která vyniká tím, že ji ustavičně do něčeho strká a žije z její popularity. Melanie si moc dobře uvědomovala, že matka touží po slávě a že vnímá sama sebe jako celebritu, a přitom jen na základě toho, že její dcera dokázala prorazit a stala se hvězdou. Tahle role Melanii občas velice zmáhala, těžko se vyrovnávala s tím, že musí plnit matčiny sny a pro vlastní jí nezbývá prostor. Vlastně ani neuměla s jistotou říct, po čem touží. Věděla jistě jen to, že oné noci po zemětřesení v San Francisku víc než kdykoli předtím na jevišti cítila, že nalezla svůj sen.

5

Melanie se do nemocnice vrátila další den v devět ráno. Přišla by i dřív, ale cestou se zastavila na ústředním nádvoří, aby si z amplionu veřejného rozhlasu vyslechla hlášení o situaci ve městě. Spolu s ní se tam shromáždily stovky lidí. V té době už se vědělo o tisícovce obětí a údajně mělo trvat nejméně týden, a možná i déle, než se podaří obnovit přívod elektrického proudu. Zazněl výčet nejhůře postižených oblastí, a také se dozvěděli, že mobilní telefony nejspíše nezačnou fungovat dříve než za deset dnů. Letadla s dodávkami nejnutnějších zásob prý přilétají z celé země. Předešlého dne dorazil prezident, aby si prohlédl zdevastované město, a poté se vrátil do Washingtonu, odkud obyvatelům San Franciska přislíbil federální pomoc a ocenil jejich odvahu, vzájemnou toleranci a ohleduplnost.

Lidé dočasně ubytovaní v Presidiu byli informováni, že Americká společnost pro prevenci týrání zvířat zřídila speciální útulek pro ztracené domácí mazlíčky v naději, že se tak podaří dát je dohromady s jejich majiteli. Mimo jiné zazněla informace, že jsou k dispozici tlumočníci z čínštiny a španělštiny, a hlasatel poděkoval všem za spolupráci a dodržování pravidel dočasně zřízeného tábora. Oznámil, že v Presidiu momentálně žije více než osmdesát tisíc lidí a že do večera budou otevřeny dvě další jídelny. Slíbil, že budou dál poskytovat čerstvé informace o vývoji situace ve městě, a popřál všem příjemný den.

Melanie při příchodu do nemocnice našla Maggii, jak zrovna láteří na to, že pan prezident si prohlédl Presidio jen z vrtulníku, aniž navštívil polní nemocnici. Starosta San Franciska si ji zběžně prohlédl předchozí den a guvernér měl do tábora dorazit odpoledne.

Do Presidia proudily zástupy novinářů. Stávalo se z něho modelové městečko uprostřed metropole zničené zemětřesením, od něhož uplynuly již téměř dva dny. S ohledem na míru postižení San Franciska udělalo na zástupce orgánů místní samosprávy veliký dojem, jak jsou obyvatelé disciplinovaní a stateční. V táboře převládala vstřícnost a porozumění, atmosféra soudržnosti, jaká panuje mezi vojáky ve válečné zóně.

„Jste ranní ptáče, jak vidím,“ poznamenala Maggie, když se Melanie objevila – mladá, krásná a svěží, i když měla na sobě stejné oblečení jako den předtím. Jiné nevlastnila, ale vstala v sedm, aby se postavila do fronty na umytí. Bylo moc příjemné dopřát si teplou sprchu a umýt si vlasy. V jídelně pak posnídala ovesnou kaši a topinku.

Díky generátorům se potraviny naštěstí skladovaly v dostatečném chladnu. Zdravotnický personál se obával, že v opačném případě by hrozily otravy z jídla a průjmy. Zatím ale největší potíže působila zranění, nikoli nemoci, i když občas se potýkali i s těmi.

„Spala jste dobře?“ zajímala se Maggie. Nespavost patřila mezi hlavní příznaky traumatu a mnozí pacienti, s nimiž přicházeli do kontaktu, udávali, že už dva dny nezamhouřili oka. S obětmi posttraumatického stresu pracovala ve speciálně zřízené hale celá armáda psychiatrů, kteří dobrovolně nabídli své služby. Také Maggie za nimi poslala spoustu vyděšených a zle otřesených lidí, většinou postarších nebo naopak mladistvých.

Tentokrát

pověřila

Melanii

sepisováním

příjmů –

zaznamenáváním osobních údajů o pacientech, příznaků a dalších podrobných informací. Za výkony provedené v nemocnici se neplatilo, neexistoval žádný systém úhrad, a rovněž veškerou administrativu obstarávali dobrovolníci. Melanii přesto těšilo, že tam může být. Noc, kdy udeřilo zemětřesení, byla děsivá, ale ona poprvé v životě cítila, že to, co dělá, má význam – takové uspokojení během bloumání v zákulisí koncertních hal, nahrávání ve studiích a zpívání nikdy nepoznala. Tady byla doopravdy prospěšná. A Maggie hodnotila její výkon nadmíru kladně.

V Presidiu pracovalo i pár dalších jeptišek a knězů z různých řádů a církví. K dispozici byli pastoři, kteří hovořili s lidmi v terénu,

ale také zakládali poradny, kde je obyvatelé tábora mohli vyhledat a požádat o konzultaci, a zraněné a nemocné navštěvovali duchovní různých vyznání. Přitom jen hrstka kleriků byla k rozpoznání díky sutanám, límečkům či různým jiným součástem výstroje duchovních.

Chodili po táboře, tu a tam se u někoho zastavili, a pak zase pokračovali dál. Vždy se krátce představili a s dotyčným či dotyčnou ochotně porozprávěli. Někteří dokonce servírovali jídlo. Maggie mnohé z knězů a jeptišek znala, až to vypadalo, že zná úplně každého, a když se o tom Melanie během dopolední pauzy zmínila, Maggie se rozesmála.

„Žiju tady už nějaký ten pátek.“

„Jste ráda, že jste se rozhodla být jeptiškou?“ zeptala se Melanie ze zvědavosti. Měla pocit, že dosud neviděla zajímavější ženu. Úplně poprvé se setkala s někým tak laskavým, moudrým, vnímavým a přemýšlivým. Maggie žila podle své víry a ostatním nekázala, jen dávala příklad svým chováním. Vynikala mírumilovností a vyrovnaností, jež se přenesly na každého, kdo s ní přišel do kontaktu. Když o ní někteří z ostatních pracovníků nemocnice prohlašovali, že z ní čiší úžasná milost, Melanie se neubránila pousmání. Odjakživa měla ráda náboženskou píseň stejného názvu, z níž se stal celosvětový hit:

Jak sladký je zvuk, jenž zachránil mizeru, jako jsem já… Byla to milost, která naučila mé srdce bát se, a milost mé strachy utišila…

Věděla, že písnička už jí bude navždycky připomínat Maggii. Často ji zpívala, a dokonce ji zařadila na své dosud jediné CD, neboť jí umožňovala ukázat, co umí.

„Moc ráda,“ odpověděla Maggie. „Odjakživa. Nikdy jsem jedinkrát nelitovala. Nemohla bych být spokojenější,“ dodala se šťastným výrazem ve tváři. „Blaží mě, že jsem se zaslíbila Bohu.“

Melanii její vyznání ohromilo. Zároveň si povšimla tenkého kroužku z bílého zlata, který Maggie dostala před deseti lety, když složila závěrečný slib. Dle jejích vlastních slov čekala na ten prstýnek hodně dlouho a představoval pro ni symbol způsobu života i práce, jež tolik milovala a na něž byla tak hrdá.

„Být jeptiška musí být moc těžké,“ prohlásila Melanie s hlubokou úctou.

„Je těžké být cokoliv,“ namítla Maggie moudře. „Lehké není ani to, co děláte vy.“

„Ale ano, aspoň pro mě,“ zaprotestovali Melanie. „Zpívání mi jde a mám ho moc ráda. Proto se mu věnuju. Jen některé koncerty jsou náročné, protože člověk hodně cestuje a musí dennodenně pracovat.

Dřív jsme jezdívali na turné velkým autobusem, cesta obvykle trvala celý den, a pak hned po příjezdu následovala zkouška a koncert, který trval až do rána. Teď, když létáme, je všechno mnohem jednodušší.“ S ohromným úspěchem se dostavily dobré časy.

„Vaše maminka vždycky cestuje s vámi?“ zeptala se Maggie se zájmem. Reagovala na Melaniinu zmínku, s kým přijela do San Franciska. Věděla, že zpěváky obvykle doprovází početný tým, ale přítomnost dívčiny matky pokládala za neobvyklou, a to navzdory tomu, že Mel nebylo ještě ani dvacet.

„Ano, vždycky. Organizuje mi totiž život,“ povzdychla si Melanie. „Matka se v mládí toužila stát zpěvačkou, ale skončila ve Vegas jako sborová tanečnice. Nejspíš proto je tak posedlá mým úspěchem. Někdy to až přehání.“ Pousmála se. „Nenechá mě chvíli na pokoji, pořád mě nutí, abych ze sebe vydala maximum.“

„Takový přístup nemusí být na škodu,“ poznamenala sestra Maggie, „pokud na vás netlačí příliš. Jak to cítíte vy?“

„Podle mě často nezná míru,“ odpověděla Melanie popravdě.

„Ráda bych si o některých věcech rozhodovala sama. Jenže máma si vždycky myslí, že ona ví nejlíp, co je pro mě dobré.“

„A jaký je váš názor?“

„Nevím. Řekla bych, že se nerozhoduje za mě, ale za sebe.

Nejsem si pokaždé jistá, že bych volila stejně. Když jsem získala Grammy, málem z toho měla smrt,“ poznamenala Melanie a uculila se. Maggie ji celou dobu sledovala s rozzářenýma očima. Byla na ni hrdá, přestože ji skoro neznala.

„Však to taky musel být velký okamžik, vyvrcholení vaší tvrdé práce. Ohromná pocta.“

„Věnovala jsem ji mámě,“ pokračovala Melanie tiše. „Měla jsem pocit, že tu cenu svým způsobem vyhrála ona. Bez ní bych to nedokázala.“ Z tónu jejího hlasu jeptiška nabyla dojem, že dívka o hvězdnou slávu možná ani tak nestojí, že chce spíš potěšit matku.

„K tomu, abychom si popravdě řekli, kterým směrem se v životě chceme ubírat a kterým jdeme, abychom vyhověli ostatním, často potřebujeme hodně moudrosti a odvahy.“ Melanie se nad její poznámkou zamyslela.

„Vaše rodina si přála, abyste se stala jeptiškou? Nebo je vaše volba spíš rozladila?“ Melanie měla v očích spoustu otázek.

„Přivítali ji. U nás doma bylo takové rozhodnutí předem schváleno. Rodiče si přáli mnohem víc, aby se jejich děti zaslíbily Bohu, než aby se oženily a vdaly.

V dnešní době to zní bláznivě, ale před dvaceti lety se tím katolické rodiny chlubily. Jeden z mých bratrů byl knězem.“

„Byl?“ zeptala se Melanie a přiměla tím Maggii k úsměvu.

„Před deseti lety vystoupil z církve a oženil se. Myslela jsem, že maminka jeho rozhodnutí nepřežije. Otec už nebyl na světě, jinak by mu jistě pomohlo do hrobu tohle. V naší rodině byla myšlenka zrušení řádového slibu nepřípustná. Upřímně řečeno, mě jeho rozhodnutí taky trochu zklamalo. Přesto je bratr skvělý člověk a myslím, že nikdy nelitoval. Se ženou mají šest dětí a jsou velmi šťastní. Řekla bych, že tohle bylo jeho pravé poslání, nikoli služba církvi.“

„Vy byste si nepřála mít děti?“ zeptala se Melanie roztouženě.

Život, který Maggie vedla, jí připadal smutný. Trávila roky prací s cizími lidmi na ulici, daleko od rodiny, v chudobě, bez manžela.

Přesto se zdálo, že Maggii dokonale vyhovuje, čišelo jí to z očí.

Působila šťastně, naprosto naplněně a spokojeně.

„Mými dětmi jsou všichni, s kým se setkávám. Ti, které znám z ulice a vídám je tam rok za rokem, i ti, kteří se díky mé pomoci dostanou odtamtud pryč. No a pak jsou tu ještě lidé jako vy, Melanie, svým způsobem zvláštní, kteří se mi úplnou náhodou připletou do života a chytí mě za srdce. Jsem moc ráda, že jsme se potkaly. A byla bych ještě radši, kdybychom si tykaly,“ dodala Maggie a vřele Melanii objala.

„Souhlasím. Já jsem taky moc ráda, že jsme se poznaly. Jednou bych určitě chtěla být jako ty,“ uculila se Melanie a pak se obě vrátily k práci.

„Taky jeptiška? Pochybuju, že maminka by z toho měla radost!

Pro hvězdy popmusic není v klášteře místo. Žije se tam v pokoře a radostném odříkání.“

„Kdepak, myslela jsem tím, že chci pomáhat lidem. Moc bych si přála dělat něco takového.“

„Však můžeš, jestli chceš. Nemusíš kvůli tomu vstupovat do řádu. Stačí si vyhrnout rukávy a dát se do práce. Všude kolem nás se najdou lidé, kteří potřebují pomoc, dokonce i ti, kdo měli v životě štěstí. Peníze a úspěch nezaručují pokaždé štěstí.“ Poslední poznámka byla určená Melanii, která to pochopila, ovšem platila především pro její matku.

„Jenže mně na dobrovolnou pomoc nezbývá čas,“ posteskla si Melanie. „A máma si nepřeje, abych se stýkala s nemocnými lidmi.

Má strach, že se nakazím a budu muset odříct koncerty nebo turné.“

„Třeba jednoho dne najdeš způsob, jak obojí skloubit. Třeba až budeš starší.“ A taky až Janet přestane držet její kariéru tak pevně v rukou, pokud taková doba vůbec někdy nastane. Z toho, co Maggie vyslechla, si udělala obrázek, že Melaniina matka žije výhradně profesní dráhou svojí dcery. Plní si tak zřejmě svůj životní sen.

Celkem vzato, měla velké štěstí, že se z Mel stala hvězda. Modrooká jeptiška se vyznačovala šestým smyslem, pokud šlo o cit na lidi, a celkem snadno se dovtípila, že Melanie se svým způsobem stala rukojmím vlastní matky a že někde v hloubi duše, možná aniž to sama tuší, touží po osvobození.

Pak už se plně věnovaly Maggiiným pacientům.

V průběhu dne ošetřily nekonečný zástup zraněných, povětšinou lehce, takže nebylo potřeba, aby se jim věnoval lékař. Ti ostatní byli už na základě úvodního vyšetření přiděleni jinam, tak to měli v polní nemocnici zorganizované. Melanie se jako asistentka velice osvědčila, sestra Maggie ji každou chvíli chválila.

Teprve odpoledne si udělaly přestávku na oběd. Vyšly ven na sluníčko, posadily se a dopřály si sendviče s krůtím masem, které byly až překvapivě chutné. Přípravy jídel se podle všeho dobrovolně ujali schopní kuchaři a potravin byl dosud dostatek. Objevovaly se v Presidiu, aniž se přesně vědělo, odkud pocházejí. Z velké části je darovala jiná města, nebo dokonce jiné státy, dopravovaly je

vrtulníky, často přímo na pozemek Presidia. Stejným způsobem do tábora proudily dodávky zdravotnických potřeb, oblečení a lůžkovin pro desetitisíce lidí, kteří zde našli dočasné ubytování. Jako by se ocitli ve válečné zóně, nad hlavami jim ve dne v noci bez ustání bzučely helikoptéry. Mnozí dříve narození tvrdili, že kvůli tomu nemůžou spát, zato mladší na hluk nedbali a rychle si zvykli. Šlo o jeden ze symbolů šokující životní situace, jíž procházeli.

Zrovna když dojedly, Melanie si všimla, že kolem nich kráčí Everett. Podobně jako většina obyvatel Presidia měl dosud na sobě oblečení, ve kterém ho zastihlo zemětřesení – černé smokinkové kalhoty a bílou sváteční košili. Minul je, aniž si jich všiml, fotoaparát pověšený na krku a brašnu na řemeni přehozenou přes rameno. Když na něho Melanie zavolala, otočil se a věnoval jim překvapený pohled. Vmžiku se vrátil a usedl na stejnou kládu, na níž odpočívaly ony.

„Co tady děláte? A navíc spolu. Jak jste se zrovna vy dvě daly dohromady?“

„Pracuju tady v polní nemocnici,“ vysvětlila mu Maggie.

„A já taky. Dělám sestře Mary Magdalen asistentku. Nabídla jsem se jako dobrovolnice, když nás sem převezli z kostela. Zaučuju se na zdravotní sestru,“ pochlubila se Melanie.

„A opravdu jí to jde,“ dodala Maggie. „Ale co sem přivedlo vás?

Jen fotíte, nebo jste tady taky ubytovaný?“ Neviděla Everetta od okamžiku, kdy se ráno po zemětřesení vydal do ulic, aby zjistil, jaká panuje ve městě situace. Nebyla od té doby doma, kdyby se ji pokusil vyhledat, ačkoli to se zdálo nepravděpodobné.

„Jak se zdá, nic jiného mi nezbude. Byl jsem v krytu v centru města, ale ten museli právě uzavřít. Budova vedle se začala povážlivě naklánět, a tak nás vystěhovali a doporučili nám, abychom se přesunuli sem. Myslel jsem si, že touhle dobou už budu dávno pryč, jenže momentálně neexistuje způsob, jak se ze San Franciska dostat.

Všichni jsme tu zůstali trčet. No ale jsou i horší věci na světě,“

prohlásil a mrkl na obě ženy. „A navíc se mi podařilo udělat pár vynikajících záběrů.“ S těmi slovy namířil objektiv proti nim a vyfotil je, jak sedí rozesmáté na slunci. Navzdory okolnostem působily spokojeným a uvolněným dojmem. Zastihl je uprostřed

práce, která je očividně bavila. Obě to měly vepsané ve tváři, oběma to čišelo z očí. „Myslím, že nikdo nebude chtít věřit, že tahle dívka v žabkách a maskáčových kalhotách, která odpočívá na kládě před polní nemocnicí, kde pracuje jako pomocná zdravotní síla, je světoznámá superstar Melanie Freeová. Tohle bude památný snímek.“ Pokud šlo o Maggii, s tou udělal pár ohromných fotek hned první noc, a instinkt mu napovídal, že vůbec pořídil fantastický materiál; fotky měly podle něho přímo historickou hodnotu.

Nepochyboval, že jeho zaměstnavatel přivítá s nadšením jakékoli záběry z města bezprostředně po zemětřesení. A co se nepoužije, to může prodat někde jinde. Třeba dokonce vyhraje další cenu. Ocitl se ve zcela jedinečné situaci, která nenastala už sto let a možná nenastane dalších sto. Ale město jako takové i jeho obyvatelé navzdory ohromné síle otřesů obstáli.

„A co máte v úmyslu teď?“ vyzvídal. „Vracíte se do práce, nebo si dopřejete trochu volna?“ Ve chvíli, kdy se potkali, byly Maggie a Melanie venku teprve půl hodiny, ale už se chystaly zpět na ošetřovnu.

„Vracíme se do práce,“ odpověděla mu činorodá jeptiška za sebe i za svoji pomocnici. „A co vy?“

„Říkal jsem si, že se půjdu přihlásit o lůžko. A pak vás možná navštívím. Třeba se mi podaří v nemocnici nafotit pár dobrých snímků, kupříkladu vás dvě v akci, samozřejmě pokud proti tomu nebudou nic namítat ti, které budete právě ošetřovat.“

„Budete se jich muset zeptat,“ upozornila Maggie rezervovaně.

Respektovala své pacienty za každých okolností, bez ohledu na to, o koho šlo.

Vtom si Melanie vzpomněla na sako. „Moc mě to mrzí,“ kála se.

„Už bylo úplně zničené a navíc jsem si nemyslela, že vás ještě někdy uvidím. Prostě jsem ho vyhodila.“

Everett se při pohledu na omluvný výraz v její tváři neubránil smíchu. „Nedělejte si z toho hlavu. Bylo z půjčovny. Povím jim, že vzalo zasvé při zemětřesení. To by v tom byl čert, aby mi ho naúčtovali. I kdybych jim ho přinesl zpátky, nejspíš by ho nechtěli.

Vážně, není ho žádná škoda. Netrapte se tím.“ Nato si Melanie vzpomněla i na minci, sáhla do kapsy a podala mu ji. Byl to žeton,

který Anonymní alkoholici dávají svým členům u příležitosti jednoletého výročí abstinence, a Everett byl evidentně nadšený, že mu ho vrátila.

„Zato o tuhle věcičku stojím! Je to můj talisman.“ Přejel po minci prsty, jako by měla kouzelnou moc. Ostatně pro něho svým způsobem měla. Už dva dny se musel obejít bez pravidelných skupinových sezení a žeton pro něho představoval pojítko s tím, co mu před rokem zachránilo život. Políbil ho a uschoval do kapsy kalhot, poslední součásti vypůjčeného smokinku, která mu zbyla.

I ony však byly příliš ošuntělé, než aby je mohl vrátit. Nepochyboval o tom, že je vyhodí, až se dostane domů. „Děkuju, že jste se mi o můj žeton tak dobře postarala.“ Chyběla mu skupinová setkání Anonymních alkoholiků, jistě by mu pomohla lépe zvládat stres vyplývající z nenadálé situace, ale chuť na alkohol nepociťoval. Spíš se cítil vyčerpaný. Uplynulé dva dny byly velice dlouhé a náročné, a pro některé skutečně tragické.

Maggie a Melanie zamířily zpátky na ošetřovnu a Everett šel zažádat o lůžko na nadcházející noc. V Presidiu se našlo tolik budov, kde se dali ubytovat lidé, že nehrozil nedostatek místa na spaní.

Jednalo se o bývalou vojenskou základnu, kterou před mnoha lety zrušili, ale stavby zůstaly nedotčené. Ve staré nemocnici na území Presidia si založil své legendární studio George Lucas.

„Však já si vás dvě ještě najdu,“ slíbil Everett. „Za chvíli jsem zpátky.“

Odpoledne, během kratičké pauzy, se v nemocnici objevila Sarah Sloanová s oběma dětmi a nepálskou chůvou. Přijela kvůli miminku, které mělo horečku, kašlalo a drželo se za ouško, ale vzala s sebou i starší dceru, protože ji nechtěla nechávat doma. Po příšerném prožitku z noci na pátek se od dětí nemínila odloučit ani na minutu.

Kdyby se dostavily další otřesy, jak se všichni strachovali, chtěla je mít u sebe. Setha zanechala v domě samotného, ve stejném stavu sklíčenosti a beznaděje, v jakém se nacházel už od čtvrtka. Jeho rozpoložení se spíš dál zhoršovalo, neboť mu bylo jasné, že se banky hned tak neotevřou a na spojení se světem bude čekat ještě hezky dlouho, a tudíž nemá šanci napravit, co způsobil. Jeho kariéra, a možná i život, na který si zvykl v uplynulých letech, skončily.

A podobný scénář měla před sebou i Sarah, která si tou dobou dělala zároveň obavy o jejich dítě. Synova nemoc přišla opravdu v nejméně vhodnou dobu. Vzala ho na pohotovost do nejbližší nemocnice, ale přijímali jen vážně raněné. Odkázali ji na polní nemocnici v Presidiu, a tak se tam vypravila v chůvině autě. Melanie ji zahlédla u recepce a pověděla své spolupracovnici, o koho se jedná. Společně přistoupily k Sarah a Maggii se během pár okamžiků podařilo zabavit miminko natolik, že se začalo culit a vrnět, nicméně ani pak se nepřestalo chytat za ouško. Sarah jí pověděla, proč přicházejí.

„Seženu vám doktora,“ slíbila Maggie a zmizela.

O pár minut později kývla na Sarah, která mezitím mluvila s Melanii o charitativním večeru. Pochválila ji, jak skvělé vystoupení předvedla, a přitom znovu zavzpomínala, jaký šok zažila, když pak vypuklo zemětřesení.

Melanie, Sarah, její dcera i chůva následovaly Maggii. Ta je odvedla za doktorem, který je očekával. Miminko mělo zánět ucha, přesně jak se Sarah obávala. Teplota mu na svěžím květnovém povětří trochu ustoupila, ale doktor konstatoval, že chlapeček má také zarudlé hrdlo. Předepsal mu antibiotika, která Oliver podle Sarah užíval už dříve, a Molly věnoval lízátko a načechral jí vlásky.

Choval se k oběma dětem velice přívětivě, přestože od čtvrteční noci pracoval takřka beze spánku. Všichni byli v zápřahu neuvěřitelný počet hodin, zejména Maggie, ovšem Melanie stála věrně po jejím boku.

Zrovna když odcházeli z místnosti, kde je doktor přijal, všimla si Sarah, že do haly vstoupil Everett, a bylo zřejmé, že někoho hledá.

Maggie s Melanii na něho zamávaly a on se okamžitě vydal k nim, na nohách stále kovbojské boty z černé ještěrčí kůže; podle všeho přežily zemětřesení bez nejmenší úhony.

„Co má tohle znamenat? Pořádáte sraz účastníků Plesu andílků?“

dobíral si Sarah. „Zorganizovala jste parádní slavnost. Tu závěrečnou atrakci bych příště asi raději vypustil, ale do té doby se všichni náramně dobře bavili,“ pochválil ji s úsměvem a ona mu poděkovala, ale Maggii při pohledu na Sarah s dítětem v náručí neušlo, že navzdory uklidňujícím slovům lékaře jen těžko skrývá nervozitu.

Zpočátku připisovala rozpoložení mladé paní Sloanové na vrub

obavám o zdraví Olivera, ale teď ji napadlo, že Sarah možná trápí ještě něco jiného. A málokdy se ve svých odhadech mýlila.

Maggie požádala chůvu, aby si přebrala chlapečka a na chvíli dohlédla i na Molly, a jedním dechem vyzvala Sarah na slovíčko a odvedla ji kousek stranou, aby je ostatní neslyšeli, přestože Parmani dostala na starost děti a Melanie s Everettem byli právě zabraní do vzrušeného rozhovoru.

„Netrápí vás něco?“ zeptala se hned na úvod. „Vypadáte rozrušeně. Nemohla bych vám nějak pomoct?“ Když viděla, že Sarah vhrkly do očí slzy, byla moc ráda, že se zeptala.

„Nejsem v pořádku. I když… Víte, mám takový problém, ale s tím mi nepomůžete.“ Chybělo málo a začala se té cizí ženě svěřovat, ale pak si uvědomila, že to nejde. Mohla by tím ohrozit Setha. Stále se naprosto iracionálně modlila, aby nevyšlo najevo, co udělal. Bylo však nemožné, aby si nikdo nevšiml, že nezákonně nabyl a použil šedesát milionů. Nešlo čekat, že unikne trestu.

Kdykoli na to pomyslela, udělalo se jí zle. A podle toho vypadala.

„Víte, jde o manžela… Ale momentálně o tom nemůžu mluvit.“

Utřela si oči a upřela na Maggii pohled naplněný vděčností. „V

každém případě děkuju za optání.“

„Tak dobře, teď alespoň víte, kde mě najdete,“ prohlásila Maggie, popadla pero a kus papíru a napsala na něj svoje telefonní číslo. „Až budou zase fungovat mobilní operátoři, můžete mi zavolat. Do té doby mě zastihnete tady. Někdy člověku pomůže, když si s někým popovídá. Jen tak, přátelsky. Nechci se vtírat, ale kdybyste usoudila, že vám můžu být nějak nápomocná, ozvěte se.“

„Děkuju,“ zopakovala Sarah vděčně. Poznala v Maggii jednu z jeptišek, které přišly na dobročinnou akci, již pořádala, a stejně jako Melanie a Everett si pomyslela, že tahle žena vůbec nevypadá jako jeptiška, zejména díky džínům a růžovým kotníkovým teniskám. Byla moc sympatická a překvapivě mladá, i když z očí jí čišela životní zkušenost a moudrost. Měla pohled zralé ženy. Sarah pípla: „Určitě se ozvu,“ a pak se společně vrátily za ostatními.

Everett si na mladé paní Sloanové také lecčehos všiml, například že si cestou k nim otírá oči, ale nic neřekl. Ještě jednou ocenil práci, kterou odvedla na přípravě Plesu andílků, i vybranou sumu. Vyjádřil

se v tom smyslu, že šlo o špičkovou akci, zejména díky Melaniinu vystoupení. Nešetřil chválou, pro každého měl vlídné slovo. Dal se označit za velmi milého, pohodového společníka.

„Moc ráda bych se také nabídla jako dobrovolnice,“ poznamenala Sarah, na kterou nesmírně efektivní chod nemocnice velice zapůsobil.

„Vaše místo je doma u dětí, ty vás teď potřebují nejvíc,“ namítla Maggie. Ostatně vycítila, že především Sarah potřebuje je. Ať už byly potíže související s manželem, o nichž se zmínila, jakéhokoli rázu, evidentně ji hluboce zasáhly.

„Myslím si, že už se od nich ani nehnu,“ konstatovala Sarah a otřásla se. „Ve čtvrtek v noci jsem strachy málem přišla o rozum, než jsem se dostala domů. Naštěstí se jim nic nestalo.“ I boule na chůvině hlavě se už vstřebala. Parmani zůstala u nich, protože se neměla kam vrátit. Ze čtvrti, v níž žila, zbyly jen trosky a policie ji uzavřela. Jeli se tam podívat a zkontrolovat situaci, ale hlídka ji nepustila do domu, protože se mu propadla část střechy.

Veškeré služby a podniky ve městě byly dosud mimo provoz, nikde nešel proud ani plyn, obchody měly zavřeno a nefungovaly telefony, takže se nedalo pracovat, dokonce i podnikatelské a finanční centrum Financial District bylo ohrazené a uzavřené.

Brzy nato mladá paní Sloanová s dětmi i s chůvou odjela. Všichni čtyři nasedli do Parmanina stařičkého auta a vyrazili k domovu.

Když Sarah děkovala Maggii za pomoc a dávala jí telefon na pevnou linku i na mobil a svoji adresu, neubránila se úvahám, jak dlouho potrvá, než přijdou o dům a budou nuceni změnit bydliště. Doufala, že hned tak nebudou muset odejít, třeba se Sethovi podaří někoho podplatit. Tedy v nejhorším případě. Sarah se rozloučila i s Everettem a s Melanii. Pochybovala, že někoho z nich ještě někdy uvidí. Oba bydlí v L. A. a je nepravděpodobné, že by na ně v budoucnu někde narazila. Melanie jí byla moc sympatická a její koncert neměl jedinou chybičku, přesně jak řekl Everett. Všichni v sále by s ním jistě souhlasili navzdory příšernému finále.

Když Sarah odjela, Maggie poslala Melanii pro zásoby a sama si chvilku povídala s Everettem. Věděla, že hlavní sklad, kam svoji pomocnici poslala, je docela daleko, a Melanie se tedy hned tak

nevrátí. Nešlo o schválnost, opravdu ty věci potřebovala. Zejména chirurgickou nit. Všichni lékaři, s nimiž dosud pracovala, obdivovali její úhledný steh. Mohla za něj děkovat letům stráveným v klášteře, kde věnovala dost času vyšívání. Když byla mladší, ráda tak trávila chvíle po večeři, kdy se jeptišky sešly a povídaly si. Od doby, kdy začala bydlet sama v bytě, sice vyšívala jen málokdy, ale drobný pečlivý steh jí zůstal.

„Zdá se, že je to moc milá ženská,“ prohlásil Everett o Sarah.

„Podle mě skutečně zorganizovala výjimečně povedenou akci.“

Pokračoval v chvále, přestože už odešla. Ačkoli se obvykle stýkal spíš s méně konzervativními lidmi, paní Sloanová na něho udělala opravdu moc dobrý dojem, i přes poměrně upjatý zevnějšek z ní vyzařovala důstojnost a poctivost.

„Je vážně psina, jak se lidem kříží životní cesty. Osud je takový malý zázrak,“ dodal ještě Everett. „S vámi jsem se nejprve náhodou potkal před Ritzem, pak jsem vás pronásledoval celou noc ulicemi, a teď na vás narazím tady, v táboře. I s Melanii jsem se seznámil v tu nešťastnou noc, dokonce jsem jí daroval svoje sako. Kdo by řekl, že se vy dvě potkáte v Presidiu, že vás tu uvidím já a že vzápětí vkráčí do nemocnice organizátorka večera, který nás všechny svedl dohromady, protože ji sem poslali se synem, který má zánět ucha?

Jak neuvěřitelné shledání! V tak obrovském městě je skoro zázrak, když na sebe lidé narazí podruhé, a my už dva dny neděláme nic jiného. Každopádně je přinejmenším příjemné vidět znovu známé tváře. Mně se to moc líbí.“ Everett se odmlčel a věnoval Maggii přátelský úsměv.

„Mně též,“ souhlasila. Celý svůj život potkávala cizí lidi, ale zrovna teď ocenila blízkost přátel.

Ještě nějakou dobu si povídali, až se nakonec vrátila Melanie.

Přinesla vše, co si Maggie poručila, a tvářila se nadmíru spokojeně.

Snažila se být co nejvíce užitečná, a tak prožívala doslova vítězoslavné pocity, když zásobovač postupně nosil jednu po druhé položky z Maggiina seznamu. A že byl pořádně dlouhý! Melanie odcházela ze skladu se všemi léky, které si Maggie přála, s obinadly i gázovými obvazy požadovaných velikostí a s plnou krabicí leukoplasti navrch.

„Nemůžu si pomoct, vidím ve vás spíš zdravotní sestričku než jeptišku,“ podotkl Everett a Maggie přikývla, aniž jeho poznámku nějak komentovala.

„Starám se o všechny potřebné, ať už trpí na těle, nebo na duchu,“ opáčila tichým hlasem. „Vám nejspíš povolání sestřičky přijde víc normální, proto ten dojem, ale já se cítím být především jeptiškou, věřte mi. Nenechte se zmást mými růžovými teniskami, ty nosím jen tak, pro rozveselení. Ale poslání řádové sestry vnímám jako vážný úkol a hraje v mém životě nejdůležitější roli. Vyznávám krédo, že ’rozvaha tvoří podstatnou část odvahy‘, i když nevím, kdo je jeho autorem. Podle mě je v něm kus pravdy. A mám zkušenost, že ostatní uvádí do rozpaků, pokud ze sebe hned vysypu, že jsem jeptiška.“

„Čím si to vysvětlujete?“ zeptal se Everett.

„Myslím si, že se lidi jeptišek bojí,“ odpověděla Maggie věcně.

„Proto je báječné, že už nemusíme chodit v řádových šatech.

Odjakživa spíš odrazovaly.“

„Mně se náhodou moc líbily. Když jsem byl mladší, jeptišky mě vždycky úplně fascinovaly. Připadaly mi krásné, tedy alespoň některé. Teď už se mladičké řádové sestry nevidí tolik, co dřív.

A možná je to dobře.“

„Asi máte pravdu. V dnešní době se obecně do církve vstupuje později. Pokud se nemýlím, do mého řádu loni přibyly dvě čtyřicátnice a jedna ovdovělá padesátnice. Časy se zkrátka mění, ale lidé v pokročilejším věku si aspoň dobře uvědomují, co dělají, když se zaslibují Bohu. Za mých časů se našlo mnoho takových, kteří se v sobě zmýlili, a odešli do kláštera, aniž byli na takový krok připravení. Není to lehký život,“ konstatovala Maggie upřímně.

„Člověk si poměrně složitě zvyká, ať přišel odkudkoli. Existence v komunitě představuje vždycky obrovskou výzvu. A přitom mně teď chybí, musím přiznat.

I když chodím do bytu jen přespat.“ Everett věděl, že mluví o malé garsonce v příšerné čtvrti, kam ji minule doprovodil. Uvnitř nebyl, ale stačil mu jediný pohled na ten dům, aby si udělal představu, jak to tam vypadá.

Pak už se do ošetřovny nahrnuli pacienti, většinou s drobnými potížemi, a tak se Melanie a Maggie musely znovu pustit do práce.

Everett si s nimi domluvil schůzku v jídelně na dobu večeře, tedy pokud budou moct odejít, neboť den předtím nejedly vůbec. Nakonec se situace opakovala a obě musely zůstat v nemocnici, protože přivezli akutní případ a Maggie potřebovala, aby jí Melanie asistovala při šití. Mladičká hvězda popmusic ještě cestou do haly, kde ji i její doprovod ubytovali, přemítala, kolik se toho od sestry Maggie už naučila.

Našla ostatní, jak znuděně posedávají, bez nápadu, čím se zaměstnat. Melanie už několikrát nabádala Jakea a Ashley, ať se i oni jdou přihlásit jako dobrovolné pracovní síly, když se ukazuje, že tam podle všeho zůstanou ještě nejméně týden. Ráno to slyšela z rozhlasu ve zprávách. Letiště nefungovalo, protože se zřítila řídicí věž, a všechny silnice byly uzavřené, tudíž neexistoval způsob, jak se vrátit domů.

„Proč trávíš tolik času v nemocnici?“ hartusila Janet. „Ještě tam od někoho něco chytneš.“

Melanie se jí zadívala zpříma do očí a zakroutila hlavou. „Asi bych chtěla být zdravotní sestra,“ řekla s úsměvem, napůl v žertu a napůl, aby matku popíchla. Nicméně práce po Maggiině boku ji skutečně moc bavila, učila se od ní spoustu nových věcí.

„Zešílelas?“ vyhrkla Janet a výraz v její tváři i zvolený tón prozrazovaly vrcholný vztek. „Zdravotní sestra? Po tom všem, co jsem udělala pro tvoji kariéru? Jak se mi vůbec opovažuješ říct něco takového? Myslíš si, že jsem dřela až do úmoru, abych z tebe udělala hvězdu, a ty teď všechno zahodíš a budeš vylívat bažanty?“ Pouhá představa, že by si Melanie mohla zvolit jinou životní dráhu ve chvíli, kdy dosáhla vrcholu a svět jí leží u nohou, naplňovala Janet hrůzou a pocitem ublížení.

„Ještě jsem nikomu bažanta nevylívala,“ ohradila se Melanie důrazně.

„Ale vylívala bys, to mi věř. Už na mě s takovými nápady nikdy nechoď.“

Na to Melanie nic neřekla. Chvíli klábosila s ostatními, vyměnila si pár vtípků s Ashley a Jakem a nakonec se natáhla na lůžko

a okamžitě usnula, pořád v těch stejných maskáčových kalhotách a tričku, jež dostala první den. Byla k smrti unavená. Upadla do hlubokého spánku a zdálo se jí, že utekla z domu a vstoupila do armády. Jenže vzápětí zjistila, že poddůstojník, který vede výcvik a cepuje ji dnem a nocí, je její matka. Když se Melanii ten sen ráno vybavil, napadlo ji, jestli šlo o noční můru nebo o holou skutečnost.

6

V neděli se v Presidiu při ranním hlášení všichni dozvěděli, že se po celém městě podařilo zachránit mnoho lidí. Většinou šlo o ty, kdo zůstali někde uvězněni – ať už ve výtazích v centru města, nebo pod zřícenými domy či popadanými konstrukcemi. Stavební zákony se po zemětřesení v roce 1989 zpřísnily, takže škody byly menší, než se očekávalo, nicméně otřesy, které právě zažili, dosáhly tak nesmírné síly, že přesto došlo k obrovské zkáze a počet dosud známých obětí činil přes čtyři tisíce. A mnoho oblastí se ještě prohledávalo.

Záchranáři pátrali po přeživších v sutinách a pod zřícenými nájezdy na dálnici. Od čtvrteční noci, kdy zemětřesení udeřilo, uplynulo teprve šedesát hodin, takže pořád existovala naděje na záchranu osob, které dosud nebyly vysvobozeny.

Zprávy byly zároveň děsivé i povzbudivé a lidé odcházející z travnatého prostoru, kde se každý den scházeli, aby vyslechli hlášení, měli ve tváři vážný výraz. Většina z nich poté zamířila na snídani do jídelny. Mimo jiné se dozvěděli, že bude pravděpodobně trvat několik týdnů, než se budou moci vrátit do svých domovů.

Mosty, dálnice a letiště byly prozatím uzavřené, stejně jako mnoho částí města. A nedalo se říct, kdy bude obnovena dodávka elektřiny, natož pak kdy by se život mohl vrátit zpátky do normálních kolejí.

Everett si tiše povídal se sestrou Maggii, když vtom vešla dovnitř Melanie s matkou, asistentkou, Ashley, Jakem a několika členy kapely. Všech se začínala zmocňovat netrpělivost; toužili se vrátit do L. A., což však bylo v dané chvíli evidentně vyloučené, takže nezbývalo než sedět a čekat, co se bude dít. V táboře se už rozneslo, že tam je Melanie Freeová. Lidé ji jednak zahlédli s přáteli v jídelně,

a kromě toho se Janet hloupě vychloubala, kde jen mohla.

V nemocnici však Melanii dosud nikdo nevěnoval mimořádnou pozornost, i když ji tu a tam někdo poznal, jen se na ni usmál a šel dál – všichni viděli, že jako dobrovolnice tvrdě pracuje. Pam se nechala zaměstnat na recepci, neboť do tábora nepřestávali proudit lidé hledající v Presidiu nouzové přístřeší, jelikož ve městě začínal panovat nedostatek potravin.

„Ahoj, děvče,“ pozdravil Everett bez zbytečných drátů a Melanie se na něj zazubila. Měla na sobě stále maskáčové kalhoty a žabky, které dostala první den, ale k nim si vzala ze stolů s darovaným oblečením nové tričko a obrovský pánský svetr, místy proděravělý, v němž vypadala jako sirotek. Sestra Maggie se rovněž převlékla.

Když se vypravovala do tábora s úmyslem přihlásit se tam jako dobrovolná pracovní síla, nabalila si s sebou do tašky pár věcí.

Tričko, které zvolila dnes, neslo nápis „Ježíš je můj kámoš“ a Everett se při pohledu na ně nahlas rozesmál.

„Tohle je poslední verze řádového hábitu, nebo co?“ neodpustil si. Maggie měla na nohou červené kotníkové kecky a opět vypadala jako praktikantka na letním táboře. Na věku jí podstatným způsobem ubírala také drobná postava. Docela snadno by se mohla vydávat za třicetiletou, přestože ve skutečnosti jí bylo o dvanáct let víc a jen o šest méně než Everettovi. Ten se však zdál být mnohem starší než ona, dokonce dost starý na to, aby mohl být jejím otcem. Teprve když člověk začal s Maggií mluvit, uvědomil si její vyzrálost danou věkem a její životní moudrost.

Everett se ten den vydal fotit do okolí Presidia. Oznámil, že má namířeno do čtvrtí Marina a Pacific Heights, aby zjistil, co se tam děje. Úřady vybízely obyvatele, ať se raději vyhýbají finanční čtvrti a centru města, neboť tamní budovy jsou vyšší, nebezpečnější a napáchané škody rozsáhlejší. Policie se obávala, že by z domů mohly ještě stále odpadávat odlomené kusy zdiva a konstrukcí či jiné těžké předměty. Do obytných čtvrtí se dalo dostat snáz, přestože policisté a záchranáři mnohé z nich obehnali zátarasy. Nad celým městem nadále hlídkovaly helikoptéry a obvykle létaly tak nízko, že člověk dokázal rozeznat obličeje jejich pilotů. Tu a tam nějaká přistála na Crissy Field v Presidiu a členové posádky si chvíli

popovídali s lidmi, kteří sem přicházeli, aby se vyptali na další novinky o dění ve městě či vzdálenějších oblastech. Mnozí z těch, kdo nyní nouzově bydleli v Presidiu, žili ve skutečnosti mimo samotné San Francisco, například v East Bay, na sanfranciském poloostrově nebo v okrese Marin, a protože mosty a dálnice byly uzavřené, zatím neexistoval způsob, jak by se mohli dostat domů.

Lidé neměli k dispozici mnoho faktů, kolovala spíš spousta všelijakých zvěstí, většinou o obětech, zkáze a drancování v jiných částech města, a bylo uklidňující, když mohli mluvit s někým, kdo skutečně věděl, jak se věci mají. Bezkonkurenčně nejspolehlivější zdroj informací představovali piloti helikoptér.

Melanie pomáhala Maggii celý den, stejně jako ty dva předchozí.

Stále se trousili noví ranění, a kromě toho jim z nemocničních pohotovostí po celém městě nepřestávali posílat pacienty, které z kapacitních důvodů sami nezvládli ošetřit. Odpoledne do tábora letecky dorazily další obrovské zásoby léků a potravin. Všichni se mohli dosyta najíst a pokrmy zřejmě připravovali schopní a kreativní kuchaři. V jednom z hangárů žil s rodinou majitel a šéfkuchař vyhlášené sanfranciské restaurace a k velkému potěšení všech obyvatel Presidia se ujal dozoru nad hlavní jídelnou. Vařilo se opravdu dobře, ačkoli Melanii ani Maggii nebylo dáno, aby se v klidu najedly. Místo oběda se stejně jako většina lékařů pravidelně vydávaly přivítat piloty a pomoct s odnášením zásob dovnitř.

Melanie právě zápolila s obrovskou krabicí a užuž by ji upustila, když vtom se k ní natáhl jakýsi mladík v roztrhaných džínech a odrbaném svetru, aby jí pomohl. S úsměvem od ní náklad přebral a ona mu vděčně poděkovala, protože nálepka na bedně oznamovala, že se jedná o křehkou zásilku. Ulevilo se jí, že se díky němu vyhnula hrozící pohromě. Uvnitř byly ampulky s inzulínem a stříkačky určené pro diabetiky, jichž bylo v táboře mnoho. Všichni se hned po příchodu nahlásili ve zdejší nemocnici a z jedné kliniky ve státě Washington jim poslali vše potřebné.

„Díky,“ vyhrkla Melanie udýchaně. „Málem jsem to nezvládla.“

„Vždyť ta krabice je větší než ty,“ podotkl její dobrodinec pobaveně. „Mimochodem, už jsem tě tady v táboře párkrát viděl a připadáš mi povědomá,“ dodal mile, když ji s bednou v náručí

doprovázel zpátky. „Neznáme se odněkud? Studuju posledním rokem stavební fakultu na Berkeley. A specializuju se na rozvojové země. Nechodíš náhodou taky na Berkeley?“ Věděl, že její obličej už někde zahlédl, ale Melanie se místo odpovědi jen pousmála.

„Ne, jsem z L. A.,“ odpověděla po chvíli, zatímco se blížili k polní nemocnici. Mladík byl vysoký, modrooký a stejně blond jako ona. Kypěl zdravím a působil spořádaným dojmem. „Přiletěla jsem sem jen na jednu noc,“ vysvětlila a on se na ni usmál, vyvedený z míry její krásou, přestože Melanie nebyla učesaná, nalíčená ani čistě oblečená. Všichni vypadali jako trosečníci. Mládenec měl na nohou tenisky, jež nebyly jeho, protože tu noc přespával u kamaráda ve městě a vyběhl z domu jen v trenýrkách a bos těsně před tím, než se budova zřítila. Všichni, kdo tam bydleli, naštěstí přežili.

„Nepocházím odtud, jsem z Pasadeny,“ řekl. „Chodíval jsem na Kalifornskou, ale loni jsem přešel sem. Líbí se mi tu. No… aspoň zatím se mi tu líbilo,“ ušklíbl se. „Ale zemětřesení míváme i v L. A.“

Pomohl Melanii s krabicí až dovnitř a sestra Maggie mu ukázala, kam ji má položit. Vůbec se mu nechtělo odejít, nejraději by si s novou známou trochu popovídal. Nic mu o sobě neřekla a jeho strašně zajímalo, na kterou univerzitu chodí. „Jmenuju se Tom. Tom Jenkins.“

„Já jsem Melanie,“ zamumlala a úmyslně vynechala příjmení.

Maggie se s úsměvem vytratila. Připadlo jí skvělé, že mladík netuší, kdo Melanie je. Aspoň jednou se s ní někdo dal do řeči, protože ho zajímá jako člověk, a ne kvůli tomu, že je hvězda.

„Pracuju v jídelně,“ dodal Tom. „A koukám, že na rozdíl od nás vy tady máte dost napilno.“

„To máme,“ souhlasila Melanie zpěvavým tónem, zatímco jí pomáhal otevřít tu obří krabici.

„Řekl bych, že tady budeš muset ještě nějakou dobu zůstat.

Vlastně my všichni. Letištní věž se prý poroučela k zemi jako domeček z karet.“

„No jo, myslím, že hned tak neodjedeme.“

„Zbývaly nám už jenom dva týdny školy. Zřejmě se tam už nevrátíme. A nejspíš nebudeme mít ani promoci. Budou nám muset poslat diplomy poštou. Měl jsem tu strávit celé léto. Z radnice mi

nabídli práci, ale jak to vidím, padne podle všeho i tohle, ačkoli zrovna teď budou potřebovat inženýry jako sůl. Nicméně jen co budu moct, hodlám odjet zpátky do L. A.“

„Já taky,“ pravila Melanie, zatímco vybalovali krabici. Mladík s návratem do jídelny očividně nijak nepospíchal. Užíval si povídání s Melanii. Připadala mu vlídná, skromná a opravdu milá.

„Ty máš zdravotnické vzdělání?“ zajímal se.

„Ne. Snažím se učit za pochodu.“

„A jde jí to báječně,“ zaručila se za ni Maggie, která zrovna přišla zkontrolovat obsah krabice. Nesmírně se jí ulevilo, protože v ní bylo všechno, co měli přislíbeno. Zásoby inzulínu jim zpočátku poskytly místní nemocnice a armáda, ale začaly rychle docházet. „Byla by z ní skvělá sestra,“ dodala Maggie vesele a začala odnášet věci z krabice na místo, kde skladovali zásoby.

„Můj brácha dělá medicínu. Na Syracuské,“ poznamenal Tom.

Neměl se k odchodu a Melanie se na něho dlouze zadívala, ústa zvlněná do zasněného úsměvu.

„Moc ráda bych šla na zdravotnickou školu,“ přiznala se. „Ale máma by mě zabila, kdybych to udělala. Má se mnou jiné plány.“

„Jaké?“ Tom byl Melanii naprosto fascinovaný a nevycházel z údivu nad tím, jak moc mu připadá povědomá. V jistém ohledu vypadala jako „děvče odvedle“, jak se říká, akorát že byla mnohem hezčí. Ještě nikdy nepoznal ve svém okolí takovouhle dívku.

„Je to složité. Máma má spoustu nesplněných snů, které si chce splnit alespoň mým prostřednictvím. Tak už to mezi matkami a dcerami často bývá. Navíc jsem jedináček, takže všechna její přání připadla na mě.“ Vůbec toho blonďatého mladíka neznala, ale bylo příjemné mít si komu postěžovat. Očividně s ní soucítil a skutečně vnímal, co říká. Pro jednou měla pocit, že někoho opravdu zajímá, co si myslí.

„Můj táta si zase strašně přál, abych se stal právníkem. Hodně na mě v tomhle směru tlačil. Kariéra inženýra mu připadala nudná a pravidelně mi připomíná, že když budu pracovat v rozvojových zemích, nic si nevydělám. V tom jsem s ním zajedno, ale jakmile získám titul, vždycky si můžu později změnit specializaci. Na právech bych to nenáviděl. Táta chtěl mít v rodině lékaře a právníka.

Sestra má doktorát z fyziky a učí na Massachusettské technice. Naši jsou posedlí vzděláním. Tituly z tebe ale ještě nedělají slušného člověka. Chci být víc než jen vzdělaný člověk. Chci na světě něco změnit, zatímco v mojí rodině se vzdělání považuje spíš za prostředek k vydělávání peněz.“ Tomovi nejbližší příbuzní byli očividně všichni vysokoškoláci a Melanie zapochybovala, že by dokázal pochopit její matku, která si pro ni nepřála nic jiného, než aby se stala hvězdou. Melanie sama snila o tom, že jednoho dne půjde na univerzitu, ale vzhledem k rozvrhu nahrávání a koncertního turné na to dosud neměla čas. A při tomhle tempu ho nebude mít nikdy. Hodně četla, aby si to nějak vynahradila a aby věděla, co se děje ve světě. Život v prostředí šoubyznysu jí nikdy tak docela nestačil. „Už je asi načase, abych se vrátil do jídelny,“ prohlásil Tom nakonec. „Měl bych pomoct s vařením mrkvové polívky. Jako kuchař nestojím za nic, ale zatím si toho nikdo nevšiml.“ Nenuceně se zasmál a vyjádřil naději, že ji v táboře ještě někdy uvidí. Melanie ho na oplátku vyzvala, aby se neváhal vrátit, kdyby se mu něco stalo, ačkoli by mu nic takového nepřála. Nato jí Tom zamával a odešel.

Sestra Maggie právě procházela kolem a nedalo jí to, aby jejich setkání s úsměvem neokomentovala.

„Je milý,“ poznamenala s lišáckým zajiskřením v očích. Melanie se zachichotala jako normální teenager, a vůbec přitom nevypadala jako hvězda světového formátu.

„To teda je. A moc sympatický. Zrovna bude promovat na Berkeley jako inženýr. Pochází z Pasadeny.“ Byl úplně jiný než Jake, který se vyznačoval atraktivním vzhledem, vsadil na hereckou kariéru a trávil dost času v léčebně. Melanie ho sice nějakou dobu milovala, ale v poslední době si před Ashley opakovaně stěžovala na jeho neuvěřitelně sobeckou povahu. Dokonce si ani nebyla jistá, zda jí je úplně věrný. Tom naproti tomu vypadal jako naprosto slušný, rozumný a hodný kluk. Vlastně by se skoro dalo říct, že nemá chybu.

Ano, tak by ho nejspíš popsala Ashley – je super, neuvěřitelně sexy, a navíc mu to myslí. A umí se moc hezky usmívat.

„Třeba se s ním někdy uvidíš v L. A.,“ prohodila Maggie s nadějí v hlase. Moc se jí zamlouvala představa, že by se tihle dva milí mladí lidé do sebe zamilovali. Melaniin současný přítel na ni zatím

neudělal valný dojem. Zastavil se v nemocnici pouze jednou, prohlásil, že to tam hrozně smrdí, a šel se povalovat zpátky do hangáru. Nenabídl, že se dobrovolně ujme nějaké potřebné práce, raději se nechal obsluhovat ostatními a připadalo mu absurdní, aby si osoba Melaniina formátu hrála na zdravotní sestru. Vyjadřoval tytéž názory jako Janet, která byla tím, co její dcera dělá, vrcholně pobouřená, což dávala najevo každičký večer, když se Melanie vrátila a unaveně se svalila na lůžko.

Zatímco Maggie s Melanii se naplno zabraly do práce, Tom si povídal v jídelně s přítelem, u nějž spal tu noc, kdy došlo k zemětřesení, studentem posledního ročníku na Sanfranciské univerzitě.

„Viděl jsem, s kým mluvíš,“ poznamenal kamarád se spikleneckým úsměvem. „Ty se teda vážně vyznáš, hochu. Víš, s kým si začít.“

„No jo,“ řekl Tom a začervenal se. „Je to super holka. Moc milá.

A pochází z L. A.“

„Neříkej!“ zasmál se druhý mladík, zatímco společnými silami stavěli nádoby s mrkvovou polévkou na obrovský propanbutanový sporák, který jim dala k dispozici Národní garda. „A kde sis myslel, že žije? Na Marsu?“ Tom neměl ponětí, proč kamaráda tolik pobavily stručné podrobnosti o Melanii, jež mu sdělil.

„Jak to myslíš? Vždyť mohla být odtud.“

„Sakra, copak vůbec nečteš bulvár? Jasně, že žije v L. A. Kde jinde by při svojí kariéře žila? Do háje, člověče, vždyť zrovna dostala Grammy!“

„Vážně?“ Tom vyvalil oči a vypadal, jako by ho někdo právě omráčil. „Jmenuje se Melanie…“ Nato se zatvářil zděšeně, neboť mu došlo, čeho se dopustil a s kým si před chvílí tak výborně popovídal.

„Proboha, musí si myslet, že jsem úplný idiot… Vůbec jsem ji nepoznal. Panebože! Prostě jsem zahlídl hezkou blondýnu, co každou chvíli pustí z ruky těžký balík. Tečka. Ačkoli připouštím, že má zcela výjimečné pozadí,“ dodal Tom pobaveně. Mnohem víc však ocenil Melaniino příjemné vystupování, skromnost a rozumné názory. Měly mu napovědět její poznámky o ambicích, které do ní

matka vkládá. „Říkala, že by si moc přála chodit na zdravotní školu, ale její máma to nechce dovolit.“

„A dělá zatraceně dobře. Víš, na kolik peněz si ta holka přijde zpíváním? Kdybych byl její matkou, taky bych jí nedovolil jít dělat sestřičku. Z každé nahrávky má bezpochyby miliony.“

Tom se zatvářil otráveně. „No a? Co když svoji kariéru nenávidí?

Všechno přece není jenom o penězích.“

„Ale je, když se pohybuješ v její lize,“ pravil pragmaticky student Sanfranciské univerzity. „Když si teď odloží dost stranou, může si později dělat, co ji napadne.

I když, to musím popravdě říct, jako zdravotní sestru si ji vážně nedovedu představit.“

„Zdá se, že ji zrovna tohle povolání láká. A ta dobrovolnice, které pomáhá, říkala, že jí to moc jde. Musí pro ni být příjemné, že ji tady lidi nepoznávají.“ Pak se Tom znovu zatvářil rozpačitě. „Nebo jsem na téhle planetě jediný, kdo netušil, s kým má tu čest?“

„Řekl bych, že jo. Slyšel jsem už dřív, že je tady v táboře. Ale na vlastní oči jsem ji viděl až dneska dopoledne, když sis s ní povídal.

Je to kus, tentokrát jsi fakt zabodoval, brácho. Tomu říkám chytit příležitost za pačesy,“ poblahopřál Tomovi kamarád.

„Ani bych neřekl. Musí si myslet, že jsem ten největší pitomec v táboře.“

„Nejspíš jí připadalo roztomilé, že nevíš, kdo je,“ uklidňoval přítel Toma.

„Řekl jsem jí, že se mi zdá povědomá, a zeptal jsem se, jestli jsme se už někde neviděli,“ zasténal Tom. „Napadlo mě, že možná chodí na Berkeley.“

„Tak to jsi byl pořádně vedle,“ pravil kamarád a roztáhl ústa do širokého úsměvu. „Kam se hrabe Berkeley na Hollywood! Zajdeš za ní znovu?“ Tajně doufal, že se Tomovým prostřednictvím s Melanii taky setká. Aspoň jednou, aby o tom mohl vyprávět.

„Možná, že jo. Pokud si přestanu připadat jako ten největší hlupák pod sluncem.“

„Prostě si takové pocity zakaž. Tahle holka stojí za to. A navíc, podobnou šanci setkat se osobně s hvězdou její velikosti už nedostaneš.“

„Ona se ale vůbec nechová jako hvězda,“ poznamenal Tom. Byla to jedna z věcí, které se mu na ní líbily. Připadala mu úplně normální. A ještě k tomu chytrá a milá. Navíc se očividně uměla postavit k práci.

„Tak přestaň s tím kňouráním, že si připadáš nemožně, a jdi za ní.“

„No jo. Možná tě poslechnu,“ zabručel Tom nepřesvědčivě, dal se do míchání polévky a při tom uvažoval, jestli Melanie přijde do jídelny na oběd.

Everett se vrátil z obchůzky čtvrti Pacific Heights až pozdě odpoledne. Mimo jiné nafotil, jak vytahovali ženu uvězněnou pod zříceným domem. Nakonec přišla o nohu, ale zůstala naživu. Byla to velmi dojemná scéna a dokonce ani Everett se neubránil slzám.

Poslední dny byly skutečně nabité emocemi, a přestože měl za sebou zkušenosti z válečných zón, viděl v táboře věci, které ho vzaly za srdce. Vyprávěl o tom Maggii, když spolu seděli venku během první přestávky, již si udělala po mnoha hodinách práce. Melanie byla uvnitř a rozdávala inzulín a stříkačky lidem, kteří si je přišli vyzvednout na základě hlášení veřejného rozhlasu.

„Víte, že mi ještě nakonec možná bude líto,“ řekl Maggii s úsměvem, „až se budu vracet zpátky do L. A.? Líbí se mi tady.“

„Já to tu mám ráda odjakživa,“ podotkla tiše Maggie. „Když jsem sem dorazila z Chicaga, hned jsem si tohle město zamilovala.

Původně jsem se chtěla přidat ke karmelitánkám, ale skončila jsem v úplně jiném řádu. Od začátku mě hrozně naplňovala práce s chudými v terénu.“

„Naše Matka Tereza,“ dobíral si ji Everett, aniž tušil, že Maggii s touto zbožnou jeptiškou již mnohokrát srovnávali. Byla jí vlastní tatáž pokora, energie a bezedný soucit, vyplývající z víry a laskavé povahy. Připadalo mu, jako by v sobě měla téměř jakési vnitřní světlo. „Myslím, že mezi karmelitánkami bych se necítila tak dobře.

Jsou na mě moc krotké. Příliš mnoho se modlí a opravdová práce zatím pokulhává. Můj řád mi vyhovuje líp,“ řekla s poklidným výrazem, zatímco oba popíjeli vodu a vychutnávali si, jak je v pozdním odpoledni slunce příjemně hřeje do tváří. Opět bylo teplo, na danou roční dobu nezvyklé, stejně jako celou dobu ode dne, kdy

udeřilo zemětřesení. V San Francisku nebývalo nikdy takové horko, až teď.

„Nikdy jste nezačala mít všeho dost? Nenapadlo vás zapochybovat o svém poslání?“ zeptal se Everett zvědavě. Byli už přáteli a sestra Maggie ho fascinovala.

„Proč bych to dělala?“ pronesla udiveně.

„Protože většina z nás k tomu bodu dřív či později dospěje.

Uvažujeme, jak vlastně nakládáme se svým životem nebo zda jsme si zvolili správnou cestu. Mně se to stalo mnohokrát,“ přiznal se a Maggie přikývla.

„Jenže vy máte za sebou mnohem těžší životní volby,“ namítla.

„V osmnácti jste se oženil, pak zase rozvedl, opustil syna, odjel z Montany a přijal práci, která byla taky spíše posláním než jen obyčejným zaměstnáním. Vždyť jste jí musel obětovat osobní život.

A pak jste se té práce zase vzdal, stejně jako pití. To všechno byla velká rozhodnutí a určitě vás stála spoustu sil. Já to mám mnohem jednodušší. Jdu, kam mě pošlou, a dělám, co mi řeknou. Tak vypadá poslušnost. A díky ní je život velice prostý.“ Znělo to klidně a sebejistě.

„Copak je všechno vážně tak jednoduché? Nikdy nemáte jiný názor než vaši nadřízení a nechcete si něco dělat po svém?“

„Mým nadřízeným je Bůh,“ řekla prostě Maggie. „V konečném důsledku sloužím vždy Jemu. Ale nemýlíte se,“ pokračovala opatrně, „někdy si skutečně myslím, že to, co chce matka představená nebo co tvrdí biskup, je hloupé, krátkozraké nebo staromódní. Pokládají mě za dost radikální osobu, ale teď už mě prakticky nechávají, ať si dělám, co chci. Vědí, že se za mě nebudou muset stydět, a já se zase snažím nekomentovat moc otevřeně místní politiku. To totiž každého vyvádí z míry, zvlášť když mám pravdu.“ Zakřenila se.

„Vám nevadí, že nemáte vlastní život?“ Everett si něco takového neuměl představit. Byl příliš nezávislý, než aby dokázal žít v poslušnosti vůči někomu jinému, zvláště pak církvi nebo lidem, kteří ji řídí. Pro Maggii to však tvořilo podstatu existence.

„Tohle je můj život. A já ho mám ráda. Je mi jedno, jestli zrovna pracuju v Presidiu, nebo v Tenderloinu, jestli se starám o raněné, nebo o prostitutky a narkomany. Jsem prostě tady, abych lidem

pomáhala a sloužila tak Bohu. Jako vojáci chránící svou zem ve službách státu. Jenom plním příkazy. Necítím potřebu tvořit pravidla.“ Zato Everettovi dělala různá nařízení shora odjakživa problém a v jistém údobí svého života kvůli tomu také pil. Byl to jeho způsob, jak se vzepřít pravidlům a uniknout drtivému tlaku, jejž pociťoval, pokud mu někdo jiný říkal, co má dělat. I teď, když už nepil, mu autorita čas od času lezla na nervy, přestože ji už uměl lépe snášet. Byl starší, vyrovnanější a také mu pomohlo, že absolvoval léčení.

„Z vašich úst to zní ohromně jednoduše,“ ozval se s povzdechem, dopil vodu a dlouze se na Maggii zahleděl. Byla krásná, ale určitým způsobem se stále držela zpátky, dávala si pozor, aby s lidmi nekomunikovala příliš osobním, ženským způsobem. Moc dobře se na ni dívalo, ale mezi nimi přetrvávala jakási neviditelná zeď a Maggie ji nehodlala začít bořit. Ta zeď měla větší moc než řádový šat, který nenosila. Ať už to ostatní viděli nebo ne, vždy si byla plně vědoma toho, že je jeptiška a že chce kráčet životem touhle cestou.

„Však ono to je jednoduché, Everette,“ řekla jemně. „Prostě dostávám příkazy od Otce a dělám, co mám dělat, tedy co se mi v dané chvíli zdá správné. Jsem tady, abych sloužila, ne abych řídila chod věcí nebo někomu nařizovala, jak má žít. To není mým úkolem.“

„Mým taky ne,“ pravil Everett zvolna, „ale přesto mám na většinu věcí silně vyhraněný názor. Opravdu netoužíte po vlastním domově, rodině, manželovi a dětech?“

Maggie zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem o tom vážně nepřemýšlela.

Vždycky mi připadalo, že tyhle věci nejsou nic pro mě. Kdybych se vdala a měla děti, starala bych se jen o ně. Takhle se můžu starat o mnohem víc lidí.“ Připadala mu naprosto spokojená.

„Ale jak k tomu přijdete vy? Copak nechcete víc? Pro sebe samotnou?“

„Ne.“ Upřímně se na něj usmála. „Nechci. Můj život je perfektní takový, jaký je, a já ho takový zbožňuju. Přesně tohle se myslí, když se o někom řekne, že byl k něčemu povolaný. Byla jsem povolaná, abych dělala tuhle práci. Tak to mělo být. Řekla bych, že když si člověka vyberou pro nějaký speciální úkol, dostalo se mu pocty. Na

rozdíl od vás nevnímám svůj slib jako oběť. Ničeho jsem se nevzdala. A získala jsem mnohem víc, než o čem jsem kdy snila nebo po čem jsem toužila. Víc nemůžu žádat.“

„Jste šťastná žena,“ poznamenal po chvíli smutně. Pochopil, že Maggie sama pro sebe nic nechce, nemá žádné potřeby, o nichž by si dovolila přemýšlet, žádné touhy dosáhnout vyššího postavení nebo něco získat. Naprosto ji uspokojuje a naplňuje, že dává svůj život Bohu. „To já pořád prahnu po věcech, které jsem nikdy neměl, uvažuju, jaké by to asi bylo. Sdílet s někým život, mít rodinu a děti, jež bych mohl pozorovat, jak rostou, místo syna, kterého jsem vlastně nepoznal, prostě někoho, s kým bych se mohl radovat ze života. Jakmile člověk dosáhne určitého věku, přestává být zábavné dělat všechno sám. Připadá mu to sobecké a prázdné. Pokud všechno nesdílí s někým, koho miluje, jaký to má smysl? A co potom – má umřít sám jako kůl v plotě? Jenže nějak jsem si na nic z toho nikdy nenašel čas. Příliš mě zaměstnávaly reportáže z válečných zón. Nebo jsem možná měl moc velký strach z takového závazku, poté co jsem se jako mladý kluk nechal zavléct do manželství. Riziko, že po mně budou střílet, mi nahánělo menší hrůzu než představa, že zůstanu ženatý.“ Everett to všechno říkal sklíčeným tónem. Maggie se jemně dotkla jeho paže.

„Měl byste zkusit najít svého syna,“ promluvila tiše. „Možná vás potřebuje, Everette. Mohl byste pro něj znamenat obrovský dar.

A třeba by zaplnil to prázdné místo, které v sobě máte.“ Vycítila Everettovu osamělost a domnívala se, že by neměl vzhlížet k prázdné budoucnosti, již před sebou viděl, a místo toho se spíš vrátit zpátky, alespoň na chvíli, a vyhledat svého syna.

„Možná,“ hlesl. Chvíli tu myšlenku zvažoval a pak změnil téma.

Představa, že by se po tolika letech pustil do hledání svého ztraceného dítěte, mu trochu naháněla strach. Učinit takový krok bylo prostě zatraceně těžké. Všechno se odehrálo už hrozně dávno a Chad mu nejspíš nikdy neprominul, že ho opustil a přestal se s ním stýkat. Určitě ho nenávidí. Everettovi tenkrát bylo pouhých jedenadvacet let a neunesl tíhu zodpovědnosti, jež na něj dolehla, a tak raději utekl a dalších šestadvacet let se opíjel. Posílal na syna peníze, dokud Chadovi nebylo osmnáct, od té doby však uplynulo již

dvanáct roků. „Chybí mi setkání Anonymních alkoholiků,“ svěřil se Maggii. „Když se na ně nedostanu, je mi vždycky mizerně. Snažím se chodit dvakrát denně. Někdy i častěji.“ A teď už nebyl celé tři dny na žádném. Ve zničeném městě se schůzky zcela logicky nekonaly a Everett neudělal nic pro to, aby nějakou zorganizoval přímo v táboře.

„Podle mě byste měl založit skupinu tady,“ pobídla ho Maggie.

„Zdá se, že tu budeme ještě další týden, nebo i déle, což už je moc dlouhá doba na to, abyste se obešel bez pravidelných setkání, stejně jako všichni ostatní, jimž taky scházejí. Vzhledem k tomu, kolik lidí je tady ubytovaných, bych se klidně vsadila, že budete mít úžasný ohlas.“

„Možná to skutečně udělám,“ odpověděl Everett s úsměvem.

Vždycky uměla zařídit, aby se cítil líp, byla v každém ohledu pozoruhodná. „Myslím, že vás mám rád, Maggie. Takovým zvláštním, moc hezkým způsobem,“ pravil spokojeně. „Nikdy jsem nepoznal nikoho, kdo by se vám podobal. Jste jako sestra, kterou jsem neměl a kterou jsem si přál. Vím, že by s tím měla přijít žena, ale asi bych byl moc rád, kdybychom si mohli začít tykat.“

„Děkuju a souhlasím,“ řekla mile a usmála se na něj. Pak vstala.

„Ostatně ty mi zase pořád trochu připomínáš jednoho z mých bratrů.

Toho, co byl knězem. Vážně si myslím, že by ses měl dát na kněžskou dráhu,“ utahovala si z něho. „Je toho spousta, o co by ses mohl podělit. A pomysli na všechny ty šťavnaté zpovědi, jež bys vyslechl!“

„Ani za nic!“ Everett jen zakoulel očima a pak Maggii opustil a zašel za dobrovolníkem z Červeného kříže, který měl na starosti vedení tábora. Když se vrátil do své ubytovny, začal vyrábět ceduli.

„Přátelé Billa W.“ Členové Anonymních alkoholiků budou vědět, co to znamená – šlo o šifru postavenou na použití jména zakladatele sdružení, která označovala každé setkání. Vzhledem k teplému počasí se dokonce budou moct sejít venku, nejlépe někde trochu stranou. Když se Everett procházel po táboře, objevil úplnou náhodou poklidný hájek, který se k tomu účelu dokonale hodil.

Správce tábora mu slíbil, že konání akce nazítří ráno oznámí v místním rozhlase. Zemětřesení přivedlo sem na jedno místo tisíce

lidí, z nichž každý měl svůj vlastní život a své vlastní problémy.

Z tábora se postupně stávalo město ve městě a patřilo celé jen jim.

A Maggie měla opět pravdu. Rozhodnutí zorganizovat v táboře setkání Anonymních alkoholiků mu prospělo. V tu chvíli se znovu ponořil do úvah o Maggii i o tom, jak pozitivní vliv na něho má. Pro něho nebyla jen žena nebo jeptiška, ale přímo kouzelná bytost.

7

Tom se vypravil za Melanii do nemocnice hned další den. Tvářil se schlíple. Zahlédl ji, jak míří do přístřešku s propanbutanovými pračkami; měla plné ruce, a když ho uviděla, málem zakopla. Tom jí pomohl naložit prádlo do bubnů a přitom se jí omluvil za svou hloupost při jejich prvním setkání.

„Nezlob se, Melanie. Obvykle nebývám tak zabedněný. Prostě jsem si to nějak nespojil. Asi jsem nečekal, že tě tady uvidím.“

Usmála se na něho. Očividně neviděla nejmenší problém v tom, že ji předtím nepoznal. Vlastně byla spíš ráda. „Ve čtvrtek večer jsem tu vystupovala na jedné charitativní akci.“

„Mám rád tvoje písničky, i tvůj hlas. Nejspíš proto jsi mi připadala povědomá,“ poznamenal pobaveně a konečně se začal uvolňovat. „Tak mě napadlo, že tě musím znát z Berkeley.“

„Kéž by,“ zazubila se cestou ven. „Líbilo se mi, že nevíš, kdo jsem. Občas je pořádná otrava, když tě všichni poznávají a lezou ti do zadku,“ svěřila se bez obalu.

„To si umím představit.“ Vrátili se na hlavní prostranství, vzali si z ručního nákladního vozíku láhve s vodou a posadili se na kládu, aby si popovídali. Bylo to hezké místo uprostřed přírody, s výhledem na záliv třpytící se ve slunečním svitu a most Golden Gate v dálce.

„Děláš ráda svoji práci?“

„Někdy. Ale občas mívám všeho po krk. Máma na mě hodně tlačí. Vím, že bych jí měla být vděčná, díky ní jsem dosáhla takového úspěchu. Taky mi to pořád připomíná. Jenže jí záleží na mojí kariéře víc než mně. Já prostě jenom ráda zpívám a zbožňuju hudbu. No a na koncertech si člověk někdy i docela užije, když jedeme na turné

a podobně. Ale jindy mi všechno přerůstá přes hlavu. A nemůžeš si vybírat. Buď funguješ naplno, nebo vůbec. Nesmíš polevit a čekat, že věci nějak půjdou samy. Musíš se pořád snažit.“

„Udělala sis někdy přestávku? Vzala sis volno?“ Melanie zavrtěla hlavou a zasmála se. Dobře si přitom uvědomovala, jak nepatřičně vyzní její odpověď. „Máma mi to nedovolí. Podle ní bych tím spáchala profesionální sebevraždu. V tomhle věku si prý člověk pauzy nedělá. Chtěla jsem jít na vysokou, ale vzhledem k mému vytížení to prostě nešlo. Když jsem v předposledním ročníku na střední začala být populární, odešla jsem ze školy a za pomoci soukromých učitelů jsem složila zkoušky. Minule jsem nevtipkovala.

Opravdu bych moc ráda chodila na zdravotnickou školu. Ale máma by mi nikdy nepožehnala.“ I jí samotné vlastní vyprávění připadalo jako pohádka O ubohé bohaté holčičce. Tom s ní však soucítil a dovedl si do určité míry představit, jakému tlaku musí čelit.

Nezdálo se mu, že by měla kdovíjak zábavný život, třebaže ostatní byli jiného názoru. Když mu o sobě vyprávěla, z jejího hlasu zazníval smutek. Jako by litovala, že přišla o pořádný kus dětství, což se doopravdy stalo. Vnímal to intenzivně celou dobu, co Melanii poslouchal.

„Moc rád bych tě někdy viděl zpívat,“ poznamenal zamyšleně.

„Myslím teď, když už se známe osobně.“

„V červnu vystupuju v L. A. a hned potom vyrážíme na turné.

Nejdřív do Vegas a pak po celých Státech. Budeme na cestách celý červenec a srpen a ještě kus září. Třeba budeš moct přijít hned na ten první koncert v Los Angeles.“ Ta představa se jí zamlouvala stejně jako jemu, přestože se právě seznámili.

Poté se pomalu vydali zpátky k polní nemocnici. Tom se u hlavního vchodu odpojil, ale slíbil, že se později ještě zastaví.

Nezeptal se, jestli s někým chodí, a Melanie se o tom sama od sebe taky nezmínila. Od chvíle, kdy se octli v táboře, se s Jakem nedalo vydržet. Choval se hrozně nepříjemně a v jednom kuse si stěžoval, chtěl domů. Totéž si přálo dalších osmdesát tisíc lidí, kteří se s tím na rozdíl od něho dokázali vyrovnat. Předchozí noc se Melanie zmínila před Ashley, že se Jake chová jako mimino a že už ji unavuje, jak je

nezralý a sobecký. Jakmile se však znovu pustila do práce s Maggii, zapomněla na něj, a dokonce i na Toma.

Setkání Anonymních alkoholiků, které Everett uspořádal ten večer v prostorách tábora, mělo obrovský úspěch. K jeho velkému údivu přišlo skoro sto lidí a všichni byli tím nápadem nadšení.

Cedule s nápisem „Přátele Billa W.“ upoutala pozornost zasvěcených a potřebných a z ranního veřejného hlášení na hlavním prostranství se dozvěděli, kam mají jít. Schůzka trvala skoro dvě hodiny a vystoupil na ní ohromující počet lidí. Když Everett v půl deváté večer vkročil do nemocnice, aby si o tom popovídal s Maggií, cítil se jako vyměněný.

„Mělas pravdu! Bylo to fantastické!“ chrlil ze sebe s očima planoucíma vzrušením. Maggie vypadala na rozdíl od něho unaveně, ale zpráva ji potěšila. V nemocnici vládl klid a Melanii poslala už před nějakou dobou na ubytovnu, a tak se mohli s Everettem posadit a nerušeně všechno probrat.

Zhruba po hodině si zapsala odchod a Everett ji doprovodil k budově, kde bydleli všichni dobrovolníci z řad církve. Byly tu jeptišky, kněží, pastoři, řádoví bratři, několik rabínů a dva buddhističtí duchovní v oranžových hábitech. Vcházeli dovnitř a vycházeli ven, zatímco Maggie s Everettem seděli na vstupním schodu. Ráda si s ním povídala. A Everett se po setkání cítil osvěžený. Když se zvedl k odchodu, začal ji znovu chválit.

„Děkuju ti, Maggie. Jsi ten nejlepší kamarád do nepohody.“

„Však ty taky, Everette.“ Usmála se na něj. „Jsem nadšená, že to tak dobře dopadlo.“ Chvíli si totiž dělala starosti, co se stane, když nikdo nepřijde. Členové skupiny se však dohodli, že se budou scházet každý den ve stejnou dobu, a Maggie předvídala, že jejich počet bude růst geometrickou řadou. Na všechny doléhal velký stres.

Dokonce i ona ho na sobě pociťovala. Kněží, s nimiž byla ubytovaná ve stejné budově, naštěstí sloužili každé ráno mši, což ji vždy spolehlivě povzbudilo do nového dne, podobně jako Everetta nabilo jeho skupinové setkání, a večer před spaním se pravidelně modlila alespoň hodinu, nebo dokud dokázala vydržet vzhůru. Její dny byly dlouhé, naplněné těžkou, vyčerpávající prací.

„Uvidíme se zítra,“ slíbil Everett a odešel. Maggie vešla do ubytovny a vydala se nahoru po schodišti spoře osvětleném lucernami na baterie. Když vstoupila do místnosti, kterou sdílela se šesti dalšími jeptiškami, jež v Presidiu vykonávaly různé dobrovolnické práce, její myšlenky se pořád točily kolem Everetta a poprvé po mnoha letech měla dojem, že mezi sestry v řádu nepatří.

Jedna z nich si už dva dny stěžovala, že nemůže nosit hábit – nechala ho v klášteře, když v něm vypukl požár z unikajícího plynu a ona stejně jako ostatní utekla jen v županu a trepkách. Tak dorazila o něco později do Presidia a neúnavně omílala, že si bez hábitu připadá jako nahá. Maggie ho v posledních letech naopak nesnášela a na charitativní večer si ho oblékla jen proto, že neměla žádné společenské šaty, jen oblečení, které nosila při práci s potřebnými v ulicích.

Poprvé v životě se cítila mezi svými izolovaná. Nevěděla jistě, proč tomu tak je, ale ostatní jeptišky jí připadaly jaksi omezené a přistihla se, že myslí na rozhovory s Everettem; když mu tvrdila, že miluje život v řádu, mluvila pravdu, ale některé sestry – a dokonce i kněží – jí občas lezli na nervy. Snažila se na to nemyslet, aby se mohla plně soustředit na spojení s Bohem a se ztracenými dušemi, s nimiž pracovala, ale i přesto ji mnozí členové náboženských řádů dost často rozčilovali, zvlášť když se stavěli k různým životním otázkám příliš dogmaticky či úzkoprse.

Podobné pocity ji však trápily. Když se Everett zeptal, jestli někdy zapochybovala o svém rozhodnutí, odpověděla mu zcela upřímně, že nikdy. Ani nyní nepochybovala, stále si byla jistá, že je povolaná ke službě Bohu, jen najednou postrádala povídání s ním, jejich filozofické debaty, jeho vtipkování. A zároveň jí takové myšlenky dělaly těžkou hlavu. Nechtěla se příliš připoutat k žádnému muži. Uvažovala, jestli ta nespokojená sestra přece jen nemá pravdu. Třeba je skutečně potřeba, aby jeptišky nosily hábity, protože tím ostatním lidem připomínají, kým jsou, a automaticky si získávají náležitý odstup. Mezi ní a Everettem žádný odstup nebyl.

Neobvyklé podmínky, v nichž momentálně žili, představovaly živnou půdu pro vznik pevných přátelství, nerozlučných svazků, a dokonce i zárodků milostných vztahů. Maggie neměla nic proti

přátelství s Everettem, ale nic víc mezi nimi být nesmělo. Takový byl její postoj. Naposledy si ho zopakovala, když si před ulehnutím oplachovala obličej studenou vodou, a pak se – už na lůžku začala plně věnovat modlitbám jako každý den. Nehodlala dovolit Everettovi, aby se jí vetřel do modliteb, ale on si přesto neustále nacházel cestu do jejích myšlenek, to nemohla popřít, takže musela opakovaně vyvinout vědomé úsilí, aby ho odtamtud vypudila. Po mnoha letech si opět připomněla, že je nevěstou samotného Boha, nikoho jiného. Patří pouze Jemu. Takhle to bylo odjakživa a tak tomu bude i nadále, jednou provždy. A jak se s mimořádnou horlivostí modlila, nakonec se jí přece jen podařilo dostat Everetta z hlavy a myslet pouze na Krista. Když skončila, dlouze si povzdechla, zavřela oči a v klidu usnula.

Melanie se ten večer vracela na ubytovnu úplně vyčerpaná. Už tři dny tvrdě pracovala v polní nemocnici, a přestože ji práce po Maggiině boku nesmírně bavila a naplňovala, cestou do budovy, v níž bydlela, si musela přiznat, že by ocenila, kdyby si mohla dopřát horkou vanu, uvelebit se ve své pohodlné posteli, zapnout si televizi a zvolna se ponořit do spánku. Místo toho sdílela s několika stovkami lidí jednu obrovskou přeplněnou místnost, kde musela snášet neustálý rámus a smrad, a přidělené lůžko ji tlačilo. Navíc věděla, že tu stráví přinejmenším dalších pár dní. Město bylo stále uzavřené a nedalo se z něj odjet. Ale s tím se museli nějak vyrovnat, jak říkala Jakeovi pokaždé, když si začal stěžovat. Byla zklamaná, že je tak ukňouraný, a bohužel si velmi často vyléval své pocity na ní.

Ashley se nechovala o nic lépe. Hodně brečela, říkala, že trpí syndromem posttraumatického stresu, a chtěla jet domů. Ani Janet se v táboře nelíbilo, ale ta se aspoň uměla zabavit navazováním nových přátelství a ustavičným vychvalováním své dcery, aby každý věděl, jak je důležitá a mimořádná. Melanii to nevadilo. Už dávno si zvykla, že se matka takhle projevuje, totéž dělala všude, kam přijeli.

Taky kluci z kapely a technici si našli spoustu nových kamarádů, od rána do večera se jen poflakovali a hodně hráli poker. Z jejich skupiny pracovala pouze ona a Pam, takže se s ostatními téměř nevídala.

Cestou dovnitř si vzala třešňovou limonádu a soustředila se na chůzi. V noci vládla v ubytovně poměrně velká tma, osvětlovaly ji jen svítilny na baterie, rozmístěné po okrajích místnosti, a když si člověk nedával pozor, snadno mohl o někoho zakopnout nebo spadnout. V uličkách leželi lidé ve spacácích, další na lůžkách, a od večera do rána jakoby bez přestání brečely děti. Člověk si připadal jako na lodi v podpalubí nebo v uprchlickém táboře, což vlastně vystihovalo skutečnost. Melanie si opatrně razila cestu k místu, kde spala jejich skupinka. Sestrkali k sobě skoro dvacet lůžek, i když někteří technici nocovali ve spacácích na podlaze.

Posadila se na okraj Jakeova lehátka, které bylo hned vedle jejího, a pohladila přítele po holém rameni, jež mu vykukovalo ze spacího pytle.

„Ahoj, zlato,“ pozdravila šeptem, neboť v hale už mezitím zavládl noční klid. Lidé byli rozrušení, vyděšení, deprimovaní ztrátami, které je postihly, a jelikož večer neměli, čím by se zaměstnali, šli si brzy lehnout. Jake byl k Melanii otočený zády a zpočátku se nehýbal, tudíž usoudila, že už spí, a chystala se přesunout do své postele. Matku neviděla, nejspíš někam odešla.

Zrovna když Melanie vstala, aby si lehla do vlastního lůžka, v Jakeově spacáku se cosi pohnulo a pak z něj najednou vykoukly dvě hlavy s polekaným a rozpačitým výrazem. První obličej, který se na ni zahleděl, patřil Ashley, druhý Jakeovi.

„Co tady děláš?“ zeptal se rozladěně.

„Myslím, že tu spím,“ odpověděla Melanie. Zprvu nechápala, co vlastně vidí, ale vzápětí si to uvědomila až příliš dobře. „Moc pěkné,“ prohodila k Ashley, s níž se přátelila skoro celý život.

„Vážně moc pěkné. Provést mi takovouhle hnusárnu,“ sykla potichu, aby je ostatní neslyšeli. Ashley s Jakem už seděli. Melanie viděla, že na sobě toho moc nemají. Ashley se chvíli vrtěla a pak vylezla ze spacího pytle jen v tričku a tangách. Melanii neušlo, že si půjčila její.

„Jsi obyčejný děvkař,“ řekla Jakeovi a zvedla se k odchodu. Jake ji popadl za paži a vysoukal se ze spacáku, oblečený jen ve spodním prádle.

„Proboha, zlato. Vždyť o nic nešlo. Jenom jsme z nudy tak trochu špásovali.“ Začali po nich pokukovat lidé – bohužel už všichni věděli, kdo s nimi bydlí, o to se postarala Janet.

„Já to vidím trochu jinak.“ Melanie se otočila, znovu si je přeměřila a pak promluvila nejdřív k Ashley: „To, že sis bez dovolení vzala moje kalhotky, mi zas tolik nevadí, Ash, ale na kluka bys mi sahat neměla. To už je trochu silné kafe, nemyslíš?“

„Nezlob se, Mel,“ hlesla Ashley, svěsila hlavu a po tvářích se jí rozkutálely slzy. „Já nevím, je to tady tak příšerné… Hrozně se bojím… Dneska jsem měla další záchvat úzkosti. Jake se mi jenom snažil pomoct, abych se cítila lip… Já… nebylo to…“ Rozplakala se ještě usedavěji a Melanii se při pohledu na ni zvedl žaludek.

„Buď tak hodná a ušetři mě toho tyátru. Já bych ti něco takového neprovedla. Možná, že kdybyste oba zvedli zadek a začali dělat něco užitečného, nemuseli byste spolu šukat, abyste se nějak zabavili. Je mi z vás obou na blití,“ prohlásila Melanie roztřeseným hlasem.

„Jen si klidně hraj na madam Spravedlivou, já ti na to zvysoka seru!“ vyštěkl na ni Jake, který dospěl k závěru, že nejlepší obrana je útok. U Melanie s tím však nepochodil.

„Jdi do hajzlu!“ vykřikla právě ve chvíli, kdy dorazila její matka, z jejíž tváře šel vyčíst naprostý zmatek, protože nevěděla, co se děje.

Pochopila, že se stala svědkem velmi vypjaté hádky, ale netušila, kvůli čemu vznikla. Právě se vrátila od nových přátel, se kterými si byla zahrát karty, a přitom poznala dva opravdu pohledné muže.

„Myslíš si o sobě bůhvíco, ale takových jako ty můžu mít, kolik chci!“ ulevil si Jake, ale reakce se nedočkal, neboť Melanie už mířila ven z ubytovny. Matka se za ní s ustaraným výrazem rozběhla.

„Co se stalo?“ zjišťovala.

„Teď o tom nechci mluvit.“

„Melanie! Kam jdeš?“ volala Janet a obě cestou probouzely další spolubydlící, kteří jen v úžasu zírali, co se to děje.

„Trochu se nadýchat čerstvého vzduchu. Neboj se. Nejedu zpátky do L. A.“ Pak Melanie vyběhla ze dveří. Janet se vrátila do haly, kde našla vzlykající Ashley a Jakea, jehož popadl amok. Házel kolem sebe vším, co mu přišlo pod ruku, navzdory tomu, že ho lidé v sousedních postelích okřikovali, ať toho nechá, nebo ho nakopou

do zadku. Mezi těmi, kdo spali poblíž, nebyl zrovna oblíbený. Ke každému se choval hrubě, a přestože byl televizní hvězdou, nikoho neokouzlil. Janet se tvářila nesmírně znepokojeně. Požádala jednoho z členů kapely, aby si s Jakem promluvil a řekl mu, ať přestane vyvádět.

„Nenávidím to tu!“ vykřikl Jake a vyrazil ven. Ashley se rozběhla za ním. Udělala hloupost, to jí bylo jasné. Znala Melanii a věděla, jak moc pro ni znamená věrnost a poctivost. Obávala se, že jí přítelkyně nikdy neodpustí, a také to řekla Jakeovi, když se spolu venku usadili zabalení do dek, oba naboso. Rozhlédla se, ale Melanii nikde neviděla. „Vykašli se na ni,“ houkl Jake. „Kdy nás odsaď doprdele dostanou?“ V průběhu dne se odhodlal zeptat jednoho z pilotů helikoptér, jestli by je nevzal zpátky do L. A., ale muž se na něho podíval jako na šílence. Nejsou přece taxislužba, slouží vládě.

„Nikdy mi neodpustí,“ kňourala Ashley.

„No a? Co na tom záleží?“ Jake se zhluboka nadechl chladného nočního vzduchu. S Ashley si přece jen krátili čas, protože neměli nic jiného na práci a Melanie byla tak zatraceně vytížená tím, že si hrála na vzornou sestřičku. Jake ujistil Ashley, a zároveň i sám sebe, že kdyby Melanie pořád někam nechodila, nikdy by k tomu nedošlo.

Je to její chyba, ne jejich. „Máš v sobě dvakrát víc ženskosti než ona,“ polichotil Ashley a ona jeho kompliment s radostí přijala a přitulila se k němu.

„Opravdu si to myslíš?“ zeptala se s nadějí a hned vypadala mnohem méně provinile než před několika minutami.

„To si piš, zlato,“ řekl a pár minut nato se vrátili zpátky dovnitř.

Ashley si opět vlezla k Jakeovi do spacáku, protože Melanie tu stejně nebyla. Janet předstírala, že to nevidí, nicméně dokonale pochopila, k čemu došlo. Stejně neměla Jakea nikdy ráda. Odjakživa pohlížela s nedůvěrou na jeho drogovou minulost, a mimoto se domnívala, že k její dceři by se hodil někdo mnohem slavnější.

Melanie se vrátila do polní nemocnice a obsadila jedno z prázdných lůžek čekajících na nové pacienty – nejdřív samozřejmě vysvětlila službu konající sestře, že se jí v ubytovně naskytl vážný problém, a získala její svolení. Na oplátku přislíbila, že kdyby lůžko potřebovali pro pacienta, ihned vstane.

„Nedělej si s tím starosti,“ pravila sestřička laskavě, „a trochu se vyspi. Vypadáš pěkně utahaně.“

„To jsem,“ přisvědčila Melanie, ale pak stejně ležela celé hodiny s očima otevřenýma a stále dokola si vybavovala Jakea a Ashley, jak vylezli z jeho spacáku – dva sobecké, poživačné slabochy, kteří ji jen bezostyšně využívají. Jake ji vlastně moc nepřekvapil, přestože ho za to, co udělal, nenáviděla a nemohla mu přijít na jméno. Daleko víc ji bolela Ashleyina zrada, i když dobře věděla, že i tyhle věci patří k vrcholné kariéře, a přežila už lecjaké podrazy. Najednou cítila, že má po krk všech zklamání spojených se svým postavením hvězdy popmusic. Kam se poděla láska, poctivost, slušnost, věrnost a opravdové přátelství?

Když Maggie ráno našla svoji pomocnici připomínající spící dítě na jednom z lůžek pro pacienty, nevěděla, co se stalo, ale instinktivně vytušila, že ji tam nepřivedlo nic dobrého. Něžně Melanii přikryla a nechala ji, ať spí, jak dlouho bude chtít. Sama se vrhla do nového dne, který opět sliboval spoustu práce.

8

V pondělí ráno panovalo v domě Sloanových všudypřítomné a hmatatelné napětí. Seth vyzkoušel pevnou linku v domě, všechny mobily i telefony v autech, a dokonce i svou mobilní kancelář značky BlackBerry, tak jako to dělal od chvíle, kdy udeřilo zemětřesení, avšak mamě. San Francisco zůstávalo zcela odříznuté od okolního světa. Nad hlavami jim dosud hučely helikoptéry létající nízko nad zemí, aby mohly sledovat obyvatele a podávat hlášení záchranářům.

Po celém městě bylo stále slyšet houkání sirén, ulice připomínaly město duchů a lidé zůstávali v bezpečí domova, pokud nějaký měli.

U Sloanů však vládla atmosféra hrozící zkázy. Dosud zachovávali obvyklou denní rutinu, ale téměř spolu nemluvili. Šok z toho, k čemu se Seth přiznal, připravil Sarah o řeč, a tak se mu spíš vyhýbala.

Mnohem raději se věnovala dětem. Ten den jim jako vždy nejdříve připravila snídani – byť v domě pomalu začínaly docházet zásoby jídla – a nakrmila je. Pak si s nimi hrála na zahradě a jednoho po druhém houpala na zahradní houpačce. Obě ratolesti měly na rozdíl od svých rodičů dobrou náladu. Molly připadalo legrační, že strom, který dřív stál, leží najednou na zemi, a Oliverovi se díky antibiotikům, jež užíval, zlepšil kašel i bolavé ouško. Sarah s Parmani jim připravily k obědu sendviče s arašídovým máslem a plátky banánu a pak je uložily k odpolednímu spánku. Když se Sarah konečně vydala za Sethem do jeho pracovny, v domě panovalo ticho. Seth vypadal ztrhané a s očima upřenýma do prázdna o čemsi usilovně přemýšlel.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Sarah, ale na odpověď čekala marně, on se neobtěžoval otevřít ústa, jen se k ní otočil a věnoval jí zlomený

pohled. Všechno, co pro ně vybudoval, již brzy skončí v troskách.

Tvářil se zničeně a v obličeji měl popelavou barvu. „Budeš obědvat?“ zkusila to znovu, ale Seth jen zavrtěl hlavou a pak se na ni s povzdechem zadíval.

„Ty si umíš představit, co přijde, viď?“

„Ani ne,“ pravila tiše a posadila se. „Vím jen to, co jsi mi řekl.

Sullyho čeká audit, při kterém se zjistí, že peníze investorů zmizely, a jelikož stopy vedou k tobě, budeš další na řadě.“

„Říká se tomu zpronevěra a podvodné nakládání s cennými papíry, což jsou federální zločiny. Nemluvě o civilních žalobách, které začnou podávat Sullyho investoři a dokonce i ti mí. Myslím, že nastane peklo, zlato. A pravděpodobně bude trvat hodně dlouho.“

Oba už nějakou dobu nemysleli na nic jiného. Seth od čtvrtečního večera, Sarah od pátečního rána.

„Co to znamená? Vysvětli mi, co přesně si mám představit pod slovem peklo?“ zeptala se sklesle, protože ji napadlo, že by asi měla vědět, co se odehraje. Bude se to totiž dotýkat i jí.

„Nejspíš proti mně bude zahájeno trestní řízení. Velmi brzy nato můžu čekat formální obžalobu velké poroty a poté soudní proces se vším všudy. Pravděpodobně mě uznají vinným a půjdu sedět.“

Pohlédl na hodinky. V New Yorku právě uplynuly čtyři hodiny od chvíle, kdy měl svému příteli vrátit peníze, aby jeho investoři při kontrole na nic nepřišli. Potkala je neuvěřitelná smůla, že se jejich audity konaly tak brzy po sobě, a ještě větší pohromu představovalo zemětřesení v San Francisku, kvůli němuž došlo k uzavření všech komunikací i městských bank. Nemohli absolutně nic dělat, neměli jak zamést po sobě stopy. Stali se snadnou kořistí.

„Sullyho už patrně přistihli při činu, takže počítám, že někdy během tohoto týdne Komise pro cenné papíry zahájí vyšetřování jeho účetnictví, a do toho mého se pustí, hned jak tohle město znovu oživne. Jsme se Sullym na jedné lodi. Jeho i moji investoři na nás začnou podávat civilní žaloby jednu za druhou – za zpronevěru svěřených financí, za krádež, podvodné machinace a tak dál.“ A pak, jako by to ještě nestačilo, dodal: „Jsem si skoro jistý, že přijdeme o dům i o veškerý další majetek.“

„A co potom?“ zeptala se Sarah ochraptělým hlasem. Šest let Setha znala a milovala, a teď zničehonic zjistila, že o něm vlastně vůbec nic neví. Celou tu dobu žila se zlodějem a podvodníkem.

Kdyby se přímo před jejíma očima proměnil ve vlkodlaka, nemohlo by ji to šokovat víc. „Co bude se mnou a s dětmi?“

„Já nevím, Sarah,“ pravil upřímně. „Možná si budeš muset najít nějaké zaměstnání.“ Přikývla. To nebyla zas tak hrozná představa.

Klidně půjde pracovat, jestli jim to pomůže, ale pokud Setha odsoudí, jak budou žít dál, co bude s jejich manželstvím? Půjde-li do vězení, kam a na jak dlouho? Všechny ty otázky ze sebe ani nedokázala vypravit a Seth tam jenom seděl, vrtěl hlavou a po tvářích mu pomalu stékaly slzy. Sarah se navíc bála, že při tomhle všem patrně myslí jenom sám na sebe, na ně ne. Co bude s ní a s dětmi, pokud Setha zavřou?

„Ty se domníváš, že se tu objeví policie, jen co se město znovu otevře?“ Neměla ponětí, co je čeká. Něco takového by si nedokázala vymyslet ani v těch nejhorších snech.

„Nevím. Podle mě ze všeho nejdřív spustí vyšetřování Komise pro cenné papíry. Ale celkem rychle může začít být hodně zle.

Jakmile se otevřou banky a potvrdí se, že ty peníze leží u mě, budu totálně v háji.“ Sarah přikývla a snažila se vstřebat všechno, co jí Seth pověděl.

„Říkal jsi, že to není poprvé, co jste se Sullym udělali něco takového. Máte za sebou podobných podvodů hodně?“ Oči měla smutné, hlas se jí zadrhával.

„Pár,“ odpověděl jí stísněným tónem.

„Kolik přesně?“ Sarah chtěla znát celou pravdu.

„Záleží na tom?“ Viděla, jak se mu napjal sval na čelisti. „Tři…

nebo možná čtyři. Sully mi tím prokázal velkou službu. Poprvé jsem ho požádal o pomoc hned na začátku, kdy jsem od něho potřeboval malinko popostrčit, vzbudit zájem investorů. Trochu jsem svůj fond přikrášlil, stejně jako si obchody zdobí výlohy, aby přilákaly zákazníky. A jelikož se věc podařila, zkusil jsem to znovu. Velcí investoři se jen hrnuli, když jsme se mohli prokázat tak velkým kapitálem.“ Lhal jim, podvedl je, dopustil se vyložené zpronevěry.

Sarah neuměla pochopit, jak mohl provádět něco takového, ale

konečně se tím vysvětlil Sethův rychlý a ohromující úspěch. Ten zázračně schopný mladý muž, o němž všichni mluvili, byl ve skutečnosti zloděj a podvodník. A co hůř, celou dobu klamal i ji, vlastní manželku. Nikdy netoužila po výstředním luxusu, jímž je zahrnoval. Nepotřebovala ho. Zpočátku jí dokonce dělal starosti. Ale Seth trval na tom, že zkrátka patří k lidem, kteří umějí vydělat peníze, a že si všechny ty drahé hračičky a pohádkový životní styl, jenž jim zajistil, zaslouží. Domy, šperky, elegantní auta, vlastní letadlo. Přitom to všechno nakoupil za nekale získané prostředky.

A teď ho nejspíš odhalí a všechno, co vybudoval, půjde k čertu.

Nezbude mu vůbec nic a jí jakbysmet.

„Budeme mít potíže taky s daňovým úřadem?“ zhrozila se.

V takovém případě by se mohla dočkat obvinění i ona, protože se Sethem podávali společné daňové přiznání. Co by bylo s jejich dětmi, kdyby šla do vězení? Jen to pomyšlení jí nahánělo hrůzu.

„Neboj se, nebudeme,“ uklidnil ji Seth. „Daně máme v naprostém pořádku. To bych ti neudělal.“

„A proč?“ zeptala se a po tvářích se jí pomalu koulely slzy, které už nějakou dobu potlačovala. Bylo toho na ni moc. Zemětřesení, jež ochromilo město, bylo ve srovnání s tím, co hrozilo jejich rodině, úplné nic. „V ostatních věcech ses na nás neohlížel. A teď kvůli tvému hazardu půjdeme ke dnu všichni.“ Sarah si vůbec neuměla představit, co řekne svým rodičům. Budou zděšení a budou se příšerně stydět, až se to objeví v tisku. Taková věc nepůjde ututlat.

Sarah si uměla představit, že Sethovu případu budou média věnovat hodně velkou pozornost, a pokud bude odsouzen a skončí za mřížemi, nenechají na něm nitku suchou, tohle si noviny patřičně vychutnají. Čím výš Seth vystoupal, tím tvrdší bude jeho pád, pomyslela si. Vstala a obešla místnost. „Potřebujeme právníka, Sethe. A opravdu dobrého právníka.“

„O to se postarám,“ odpověděl a pozoroval Sarah, jak stojí u okna a dívá se ven. Sousedům popadaly z oken truhlíky a dosud se válely na chodníku, všude byla samá hlína a květiny. Když se jim zřítil komín a propadl přes střechu do domu, odjeli do Presidia, a tak zatím kolem jejich domu vládl nepopsatelný nepořádek. Celé město čekala spousta uklízení, ale bezpochyby všechno šlo dát do pořádku

mnohem snáz než situaci, kterou si nadrobil Seth. „Moc mě mrzí, co se stalo, Sarah,“ zašeptal.

„Mě taky,“ řekla a otočila se k němu. „Nevím, jestli to pro tebe něco znamená, Sethe, ale miluju tě. Od chvíle, kdy jsme se seznámili. Dokonce i teď, po tom všem. Jenom netuším, co s námi bude dál. Pokud vůbec něco bude.“ Nahlas nic neřekla, ale v duchu pochybovala, že mu někdy dokáže odpustit. Zachoval se nečestně a krajně nezodpovědně. Zjistit něco takového o zbožňovaném manželovi pro ni bylo děsivé. Pokud se ve skutečnosti tolik lišil od muže, jehož v něm viděla, musela si položit otázku, zda vůbec milovala celou dobu jeho. Momentálně jí připadal jako úplně cizí člověk, a když se nad tím zamyslela, nebyla daleko od pravdy, protože ho skutečně ani trochu neznala.

„Já tě taky miluju,“ zamumlal nešťastně. „Je mi to hrozně líto.

Nikdy mě nenapadlo, že dopadneme takhle. Myslel jsem, že nás nechytí.“ Mluvil, jako by někomu ukradl z dvoukoláku jablko nebo zapomněl vrátit knížku do knihovny. Sarah začínala uvažovat, jestli si Seth vůbec uvědomuje závažnost svého činu.

„Vždyť celý problém je úplně jinde. Nejde jen o to, že tě nejspíš usvědčí. Důležité je, že jsi byl něčeho takového vůbec schopný a co tě k tomu vedlo. Že jsi opakovaně podstupoval takové riziko a vedl dvojí život. Že jsi byl ochotný ublížit a lhát tolika lidem – nejen svým investorům, ale taky mně a našim dětem. Tohle totiž poškodí i je. Jestli půjdeš do vězení, budou muset žít až do smrti s vědomím, čeho ses dopustil. Jak k tobě budou moct vzhlížet, až vyrostou? Jaký obrázek si o tobě udělají, co si o tobě pomyslí?“

„Že jsem jenom člověk a že jsem udělal chybu,“ konstatoval Seth zarmouceně. „Jestli mě mají rádi, odpustí mi. A ty taky.“

„Nevím, nejspíš to není tak jednoduché. Kdovíjak si s tím poradíme – jak a jestli vůbec my všichni, ty, já i naše děti, dokážeme překonat, co se stalo, obrátit list a jít dál. Copak se dá zapomenout, že se z někoho, komu jsi stoprocentně věřil, vyklubal lhář a zloděj, prachsprostý podvodník… jak ti budu moct znovu věřit?“ Seth neříkal nic, jen seděl a zíral na ni. Už tři dny se k ní nepřiblížil.

Nemohl. Sarah mezi nimi vztyčila třímetrovou zeď. Dokonce i v noci v posteli se každý z nich odtáhl na svou půlku, takže mezi nimi zela

obrovská mezera. Seth se neodvažoval Sarah dotknout a ona se k jakémukoli pokusu o tělesné sblížení nedokázala přimět. Byla příliš raněná a zklamaná. Seth chtěl, aby mu odpustila, aby ho pochopila a podpořila, Sarah však neměla tušení, zda to chce udělat ani, zda toho vůbec bude schopná. Šlo doopravdy o moc vážnou věc.

Byla téměř vděčná, že jsou odříznutí od okolního světa.

Potřebovala čas, aby mohla vstřebat novou situaci, než se na ně přivalí očekávaná pohroma. Nicméně kdyby na město neudeřilo zemětřesení, žádná nová situace by nenastala. Seth by poslal peníze zpátky, odkud přišly, a Sully by včas zaretušoval účty, aby nikdo na nic nepřišel. A časem by to udělali znovu a kdoví, třeba by je chytili hned příště. Jednou by se to muselo stát. Nikdo přece není tak mazaný, aby mu podvody takového rozměru procházely donekonečna. Celá záležitost byla až nehorázně primitivní a natolik nemorální, že nad tím člověku zůstával rozum stát.

„Ty mě chceš opustit, Sarah?“ zeptal se Seth. To by pro něj byla závěrečná rána. Přál si, aby při něm stála, jenže ona na to nevypadala. Sarah měla nesmírně nekompromisní názory na poctivost a morálku. Kladla mimořádně vysoké požadavky na sebe samotnou i na všechny ostatní. A on žádnému z nich nedostál, dokonce ohrozil jejich rodinu. Tušil, že právě to pro ni zřejmě bude poslední kapka. Rodina byla pro Sarah posvátná a sama žila v souladu s hodnotami, v něž věřila. Byla to čestná žena a domnívala se, že s tím může počítat i u něj. Věřila mu.

„Já nevím,“ odpověděla upřímně. „Netuším, jak budu postupovat dál. Nějak se mi nedaří vyznat se v tom, co nás potkalo. Provedl jsi něco tak strašného, že si ani nejsem jistá, jestli mi to už úplně došlo.“

Sethovo doznání způsobilo Sarah opravdový šok, v porovnání s ním jí i zemětřesení a veškeré události s ním související připadaly zcela neškodné. Vypadala, jako by se jí zhroutil celý svět. Jí a jejich dětem.

„Pevně doufám, že neodejdeš,“ ozval se a jeho hlas zněl smutně a raněně. „Chci, abys zůstala.“ Potřeboval ji. Připadalo mu, že sám nedokáže čelit tomu všemu, co ho čeká. Přitom si uvědomoval, že možná bude muset, a do určité míry dokonce uznával, že si za to může sám.

„Chci zůstat,“ řekla Sarah a znovu se rozplakala. V životě se necítila tak vyřízená, s výjimkou chvil, kdy si mysleli, že přijdou o miminko. Molly se tehdy díkybohu podařilo zachránit, nyní si však Sarah nedovedla představit, že by něco mohlo zachránit Setha.

I kdyby si najal skvělého právníka a ten se ze všech sil pustil do vyjednávání se soudem, neviděla způsob, jak by Seth mohl být zproštěn obvinění – už vzhledem k důkazům, jež obžaloba dostane k dispozici z banky. „Jenom nevím, jestli to dokážu,“ dodala.

„Uvidíme, co se stane, až zase budeme moct komunikovat s okolním světem. Řekla bych, že pak věci naberou hodně rychlý spád.“ Seth přikývl. Oba věděli, že doba, kdy nemají spojení s okolím, představuje pouze milosrdné oddálení nevyhnutelného. Nemohli podnikat žádné kroky, nezbývalo jim než sedět a čekat. Nesmírně to umocňovalo stres provázející dny po zemětřesení, přesto Sarah byla vděčná, že díky následkům otřesů získala čas k přemýšlení. Seth z toho těžil o něco méně, neboť celou dobu stále chodil po domě jako lev v kleci, uvažoval, co s ním bude, a neustále se tím trápil. Zoufale si potřeboval promluvit se Sullym, aby zjistil, jak to dopadlo v New Yorku. V jednom kuse kontroloval svoji mobilní kancelář, jako by čekal, že se zničehonic rozběhne. Ta však stále nefungovala, stejně jako všechno ostatní včetně jejich manželství.

Když večer ulehli, stejně jako tři předešlé noci si od sebe navzájem udržovali odstup. Seth by se byl sice rád se Sarah pomiloval, už z pouhé touhy po útěše, již by mu to poskytlo, a po ujištění, že ho jeho žena stále miluje, ale nepřiblížil se k ní a neměl jí za zlé, jak nastalou situaci vnímá. Ležel s očima doširoka otevřenýma na své straně postele ještě dlouho poté, co usnula.

Uprostřed noci se probudil Oliver, plakal a znovu se tahal za ouško.

Už nějakou dobu se mu klubal zoubek a Sarah si nebyla jistá, zda ho bolí uši nebo dásně. Než chlapeček konečně usnul, dlouhou dobu ho držela v náručí a houpala se s ním v pohodlném houpacím křesle v jeho pokojíčku. Ani pak ho nedala zpátky do postýlky, jenom seděla, chovala ho, dívala se na měsíc a poslouchala helikoptéry hlídkující po celou noc nad městem. Měla pocit, jako by se ocitla ve válečné zóně, a vzápětí si pomyslela, že není daleko od pravdy.

Věděla, že je čeká nelehký boj. Není v jejich moci před ním

uniknout, cokoli změnit, vrátit čas nazpátek. Stejně jako zemětřesení narušilo základy domů v celém městě, Seth se postaral o to, že se co nevidět rozpadne na kusy jejich rodina. Pokud k tomu ovšem už nedošlo.

Po zbytek noci seděla Sarah v houpacím křesle a chovala Ollieho.

Lehnout si už nešla. Nedokázala se vrátit do postele k Sethovi a cítila, že to možná nedokáže už nikdy. Hned další den se přestěhovala z ložnice do pokoje pro hosty.

9

V pátek, osmý den po zemětřesení, se obyvatelé nouzových ubytoven v Presidiu dozvěděli, že se nazítří otevřou dálnice a letiště, kde byla zřízena provizorní řídicí věž, neboť rekonstrukce té staré bude trvat ještě několik měsíců. Díky zprůjezdnění dálnic číslo 280

a 101 se lidé budou moci bez zábran pohybovat směrem na jih, zato Golden Gate Bridge zůstane ještě několik dní uzavřený, takže stále nebude možné cestovat přímo na sever. Oprava Bay Bridge údajně potrvá řadu měsíců, takže lidé dojíždějící z East Bay se budou muset dostávat do města přes jiné mosty, Richmond Bridge a Golden Gate Bridge či přes Dumbarton Bridge a San Mateo Bridge o něco dál na jihu. Doprava se nesmírně zpomalí a dojíždění se podle všech předpokladů promění ve zlý sen. Z Presidia prozatím budou v sobotu moci odjet domů pouze ti, kdo bydlí na poloostrově.

Z rozhlasu mimo jiné zaznělo, že v nejbližší době dojde ke zpřístupnění některých čtvrtí a lidé si budou moci zkontrolovat stav svých domovů. Tam, kde je příliš nebezpečno, však nadále narazí na policejní zátarasy a výstražnou pásku. Finanční čtvrť je dosud v katastrofálním stavu a uzavřená, což znamená, že mnoho podniků nemůže obnovit činnost. A elektřina začne o víkendu fungovat jen v nevelké části města. Proslýchalo se, že k plnému obnovení dodávky elektrické energie dojde možná až za měsíc, a to v lepším případě, spíš si prý na proud budou muset počkat měsíce dva. Město bylo dosud na kolenou, ale už se začínalo zvolna zvedat. Po uplynulých osmi dnech, kdy se nacházelo ve stavu ochromení, na něm již byly vidět první známky života, ale každý tušil, že uplyne ještě řada měsíců, než se San Francisco znovu postaví na nohy.

V nouzových přístřeších se hodně mluvilo o stěhování. Lidé žili celá léta pod hrozbou velkého zemětřesení a nyní, když skutečně přišlo, udeřilo nečekaně tvrdě. Někteří byli připravení odejít, jiní naopak rozhodnutí zůstat. Ti starší se domnívali, že se dalších podstatných otřesů už nedožijí, a proto si s tím nelámali hlavu, mnozí mladí byli odhodlaní rekonstruovat, co bude nutné, a začít nanovo, zatímco jiní, většinou ve středním věku, prohlašovali, že s městem nadobro skoncovali. Prý ztratili přespříliš a nedokážou se zbavit strachu.

V ubytovnách, v jídelně i na cestičkách, po nichž se lidé procházeli, a dokonce i na plážích sousedících s Crissy Field se neustále ozývala kakofonie ustaraných hlasů. Ve dne, kdy svítilo slunce, se dalo snáz zapomenout na to, co se přihodilo, ale pozdě v noci, kdy lidé jasně vnímali následné záchvěvy půdy, které se začaly dostavovat s jednodenním zpožděním, se jim na tvářích zase objevil zděšený výraz. Město zažívalo traumatickou dobu a zatím nebylo jasné, kdy skončí.

Jakmile Melanie s Tomem spolu s ostatními vyslechli, že příštího dne má být znovu zprovozněno letiště, šli se posadit na pláž, kde si povídali a sledovali záliv. Chodívali tam každý den. Melanie už dokonce řekla Tomovi, co jí provedli Jake a Ashley. Přespávala od té doby v nemocnici a toužila po návratu domů, aby už byla daleko od nich, ale zároveň si užívala chvíle strávené s Tomem. Chtěla se o něm dozvědět co nejvíc.

„Co teď budeš dělat?“ zeptala se tiše. Cítila se v jeho společnosti pokaždé moc dobře.

Bylo milé trávit čas s někým, kdo neměl nic společného s její prací ani s šoubyznysem obecně. Melanie už měla po krk herců, zpěváků, muzikantů a všech podivínů, s nimiž každý den jednala.

S několika z nich si začala a vždycky to dopadlo stejně jako s Jakem, nebo ještě hůř. Byli to narcisisté, narkomani, cvoci nebo jen nevychovanci, kteří ji chtěli nějakým způsobem využít. Podle všeho neměli žádné svědomí a slovo morálka jim bylo naprosto cizí. Dělali si, na co měli právě chuť. Melanie čekala od života něco víc.

V pouhých devatenácti letech byla mnohem vyrovnanější než oni.

Nikdy nebrala drogy, nikdy nikoho nepodvedla, nelhala, nebyla

posedlá sama sebou – zkrátka byla slušná, morální, poctivá. A totéž požadovala i od svého protějšku. V uplynulých několika dnech si s Tomem hodně povídali o její kariéře a o tom, kam by si ji přála nasměrovat. Nechtěla se zpívání vzdát, ráda by si však řídila svůj pracovní program sama, jenže bylo nepravděpodobné, že jí to matka někdy dovolí. Melanie dokonce přiznala, že už má po krk toho, jak ji všichni ostatní řídí, ovládají a využívají, a její slova udělala na Toma velký dojem. Měla hlavu a patu a zněla velmi rozumně.

„Musím se vrátit do Berkeley a vystěhovat se z bytu,“ odpověděl Melanii na její otázku. „Ale zdá se, že bude ještě nějakou dobu trvat, než to budu moct udělat. Dokud znovu neotevřou aspoň Golden Gate Bridge a Richmond Bridge, nedostanu se tam. Pak pojedu zpátky do Pasadeny. Původně jsem chtěl zůstat přes léto tady. Na podzim tu mám zajištěnou práci, ale teď se může všechno změnit. Bude záležet na tom, jak rychle budou jednotlivé firmy schopné obnovit provoz.

Třeba se tu poohlídnu po něčem jiném.“ Tom byl stejně jako Melanie prakticky založený, uvažoval rozumně a uměl si jasně stanovit cíle.

Bylo mu dvaadvacet a měl v úmyslu nejprve pár let pracovat a pak jít studovat obchod, možná na Kalifornskou univerzitu. „A co ty? Co máš v plánu pro příštích pár týdnů?“ zeptal se na oplátku. Zatím o jejím programu podrobně nemluvili. Věděl sice, že Melanie v červenci odjíždí na velkolepé koncertní turné – hned po vystoupení v Las Vegas, kde to prý sice nesnáší, ale vystoupení tam má pro ni obrovský význam – a že po návratu stráví celé září v L. A., nicméně netušil, co má na programu do té doby. Zatím byl teprve květen.

„Příští týden mě čeká nahrávání ve studiu. Připravujeme nové cédéčko a část písniček plánuju použít na šňůře. Je to pro mě dobrá rozcvička. Jinak mám víceméně volno až do červnového koncertu v L. A. těsně před odjezdem. Myslíš, že už v té době budeš zpátky v Pasadeně?“ Řekla mu datum a zdálo se, že doufá v kladnou odpověď. Tom se neubránil úsměvu. Byl přešťastný, že Melanii poznal, a opětovné setkání s ní považoval za nesplnitelný sen.

Nemohl si pomoct, pořád očekával, že na něj Melanie zapomene, jen co se vrátí zpátky domů. „Byla bych moc ráda, kdyby ses přišel podívat na ten koncert v L. A. Jako můj host. Když pracuju, je to

docela blázinec, ale pro tebe by to mohla být zábava. Jestli chceš, můžeš si s sebou vzít i nějaké kamarády.“

„Ségra by se radostí snad pomátla,“ poznamenal Tom a uculil se.

„A v červnu už bude doma i ona.“

„Tak přijeď i s ní,“ navrhla Melanie. Chvíli mlčela a pak o mnoho tišším hlasem dodala: „Doufám, že mi zavoláš, až se vrátíš domů.“

„A vezmeš to?“ zeptal se s ustaraným výrazem. Jakmile Melanie opustí Presidio a ocitne se zpátky v prostředí, v němž se obvykle pohybuje, rázem z ní zase bude velká hvězda. Proč by se měla stýkat s obyčejným začínajícím inženýrem? Jejich světy jsou naprosto odlišné. Přesto se zdálo, že s ním ráda tráví čas, stejně jako on s ní.

„Samozřejmě, že to vezmu,“ ujistila ho. „Vážně doufám, že se mi ozveš.“ Rychle mu napsala na papírek svoje číslo. Mobilní telefony v oblasti San Franciska dosud nefungovaly a ještě nějakou dobu to tak mělo zůstat. Nejinak tomu bylo s počítačovými sítěmi a pevnými telefonními linkami. Mluvilo se o tom, že snad budou znovu uvedeny do provozu následující týden.

O něco později se vydali zpátky k nemocnici, a když vešli dovnitř, Tom škádlivě prohodil: „Řekl bych, že vzhledem k programu, který tě v nejbližších týdnech čeká, nástup na zdravotnickou školu asi ještě o nějakou dobu odložíš.“

„To máš teda pravdu. A pochybuju, že k němu dojde ještě v tomhle životě.“ Den předtím představila Toma matce. Na Janet neudělal žádný velký dojem, viděla v něm jen obyčejného kluka, titul inženýra pro ni vůbec nic neznamenal. Chtěla, aby Melanie chodila s producenty, režiséry, předními zpěváky a známými herci – zkrátka s kýmkoli, kdo poutá pozornost tisku nebo jakýmkoli jiným způsobem prospěje dceřině kariéře. Jake sice měl své nedostatky, přesto tahle kritéria splňoval, protože byl lákadlem pro média. Tím by se Tom nikdy nemohl stát, stejně jako jeho spořádaná a vzdělaná, leč neuvěřitelně nudná rodina z Pasadeny. Tak to alespoň Janet vnímala. Nicméně nedělala si z toho těžkou hlavu, neboť usoudila, že Melanie na mladého inženýra zapomene, jen co opustí San Francisco, a víckrát ho už neuvidí. O jejich plánech, že se znovu setkají v L. A., neměla tušení.

Melanie pracovala s Maggii celý den až do pozdního večera a pak si spolu daly pizzu, kterou jim Tom přinesl z jídelny. Strava byla i nadále překvapivě dobrá díky neustálému přísunu čerstvého masa, ovoce a zeleniny, jež jim přiváželi helikoptérou, a nápaditosti kuchařů. Později se k nim připojil Everett, který právě absolvoval své poslední setkání Anonymních alkoholiků v táboře. Prohlásil, že jeho roli převezme nově zvolená tajemnice, žena, jejíž dům ve čtvrti Marina padl za oběť zemětřesení, a proto má v plánu zůstat v Presidiu ještě pár měsíců.

V uplynulých dnech se skupina výrazně rozrostla a Everett v ní nacházel nesmírnou oporu. Znovu poděkoval Maggii za to, že ho povzbuzovala, ať ji založí, a ona ho s laskavostí sobě vlastní ujistila, že by to byl udělal tak jako tak. A pak spolu dál seděli a povídali si, zatímco mladí se vydali na rozlučkovou procházku, jelikož to byl jejich poslední společný večer v táboře. Dobu, kterou tam strávili, si všichni budou dlouho pamatovat, někteří z nich bolestným způsobem.

„Vůbec se mi nechce už zítra letět zpátky do L. A.,“ přiznal se Everett poté, co Tom a Melanie odešli se slibem, že se ještě vrátí, aby jim popřáli dobrou noc. Skupina z Los Angeles měla odjet další den hned brzy ráno, takže bylo jasné, že Melanie už do práce nepřijde. „Budeš tady v pořádku?“ zeptal se Everett a ustaraně si Maggii přeměřil. Přestože byla nesmírně temperamentní a sršela elánem, bylo v ní cosi zranitelného, co si oblíbil.

„Samozřejmě. Co je to za hloupé otázky? Byla jsem už na mnohem horších místech. Například ve své vlastní čtvrti,“ řekla se smíchem a Everett při pohledu na ni též roztáhl rty do úsměvu.

„Já taky. Ale jsem moc rád, že jsem tě potkal a mohl s tebou pobýt, Maggie.“

„Pro tebe jsem sestra Maggie,“ upozornila ho a pak se zachichotala. Co chvíli se mezi nimi odehrávalo cosi znepokojivého.

Everett se k ní začal chovat spíš jako k ženě než jako k jeptišce, hodně ochranitelsky. Připomínala mu, že to není třeba, neboť patronem řádových sester je samotný Bůh. „Mým manželem je můj Stvořitel,“ použila slova z bible. „Dobře se o mě stará. Nestane se mi tady nic zlého. A ty na sebe v L. A. taky dávej pozor.“ Stále doufala,

že se Everett jednoho dne rozjede do Montany hledat svého syna, přestože věděla, že na to dosud není připravený. Ale párkrát o Chadovi spolu mluvili a ona ho povzbuzovala, ať o tom přemýšlí.

„Budu mít spoustu práce s upravováním snímků, které jsem tu pořídil. Šéfredaktor se pomine, až je dostane do ruky.“ Everett se spokojeně pousmál. Hořel nedočkavostí, až uvidí ty, na nichž je Maggie – z noci, kdy došlo k zemětřesení, i z pozdější doby.

„Pošlu ti kopie všech fotek, na kterých jsi,“ slíbil.

„To budu moc ráda,“ přikývla a rty jí zvlnil úsměv. Pro všechny to byla pamětihodná životní epizoda – pro některé tragická, jiným naopak změnila život k lepšímu. Odpoledne Maggie něco podobného prohodila před svou věrnou pomocnicí. Doufala, že se Melanie dříve či později zapojí do nějakých dobročinných aktivit. Byla v tomto směru nesmírně šikovná a utěšila spoustu lidí už jen tím, jak taktně a laskavě se k nim chovala. „Byla by z ní skvělá jeptiška,“

poznamenala Maggie před Everettem, který se v tu ránu rozchechtal.

„Zanech verbování, moje milá. Tahle holka se k vám nikdy nepřidá. Matka by ji zabila.“ Everett se s Janet jednou setkal, když doprovázela Melanii, a na první pohled se mu znelíbila. Připadala mu nepříjemně žoviální, panovačná, ctižádostivá, domýšlivá a hrubá.

Zacházela s Melanii jako s pětiletým děckem, a přitom maximálně těžila z jejího úspěchu.

„Navrhla jsem jí, ať v L. A. vyhledá nějakou katolickou misijní organizaci. Dokázala by odvést báječnou práci s bezdomovci. Svěřila se mi, že by jednoho dne moc ráda nechala všeho, co dělá, a odjela na půl roku někam do cizí země pomáhat chudým. Ostatně, proč ne?

Na světě se přece dějí i podivnější věci. A zrovna jí by to mohlo hodně prospět. Prostředí, ve kterém se pohybuje, je naprosto šílené.

Třeba si od něj časem bude potřebovat odpočinout.“

„Nic není vyloučeno, ale myslím, že se to nestane. Stačí se podívat na její matku. Rozhodně k tomu nedojde, dokud Mel bude dostávat platinové desky a ceny Grammy. Asi nějakou dobu potrvá, než bude moct podniknout něco podobného. Pokud se vůbec odhodlá.“

„Jeden nikdy neví,“ prohodila Maggie. Dala Melanii adresu jednoho kněze z Los Angeles, o němž věděla, že odvádí skvělou

práci s lidmi na ulici a každý rok jezdí na několik měsíců pomáhat do Mexika.

„A co ty?“ zeptal se Everett. „Co teď budeš dělat? Vrátíš se do Tenderloinu, jen co to půjde?“ Nesnášel čtvrť, ve které žila. Byla pro ni hrozně nebezpečná, ať už si to Maggie uvědomovala, či nikoli.

„Myslím, že se zdržím ještě nějakou dobu tady. Spolu s ostatními jeptiškami a několika knězi. Rada lidí, kteří se tu ubytovali, nemá kam jít. Tábor bude fungovat přinejmenším dalších šest měsíců.

Nejspíš budu pracovat v polní nemocnici a jednou za čas zajdu domů, abych zkontrolovala, jak to tam vypadá. V Presidiu je pro mě pravděpodobně víc práce a navíc tady můžu využít svoje zkušenosti zdravotní sestry.“ Ostatně doposud je skutečně uplatnila jako málokdo.

„Kdy tě zase uvidím, Maggie?“ zeptal se Everett a vypadal utrápeně. Moc rád se s ní každý den scházel a nyní cítil, jak se mu pomalu vytrácí ze života, možná nadobro.

„To nevím,“ připustila a na okamžik se i ona zatvářila smutně.

Pak se ale usmála, protože si vzpomněla na něco, co ji napadlo poprvé před několika dny, ale pořád s tím zapomínala vyrukovat.

„Víš, Everette, připomínáš mi jeden film, který jsem viděla jako malá. Už tenkrát to byl starý snímek, s Robertem Mitchumem a Deborah Kerrovou. Jeptiška a příslušník námořní pěchoty spolu ztroskotají na opuštěném ostrově. Téměř se do sebe zamilují, ale ne úplně. Přinejmenším mají dost rozumu, aby to nedopustili. Zkrátka stanou se z nich přátelé. On se zpočátku hrozně špatně chová a šokuje ji tím. Hodně pije a myslím, že ta jeptiška před ním dokonce schovává alkohol. Tak trochu ho napraví. On o ni na oplátku svědomitě pečuje, stejně jako ona o něho. Schovávají se na ostrově před Japonci, celé se to odehrává za druhé světové války. Když je nakonec zachrání, on se vrátí k námořní pěchotě a ona do kláštera.

Ten film se jmenoval Bůh to ví, pane Allisone a byl moc hezký. Měla jsem ho strašně moc ráda. Deborah Kerrová byla jako jeptiška skvělá.“

„Ty jsi taky skvělá,“ pravil Everett smutně. „Budeš mi chybět, Maggie. Bylo báječné moct si s tebou každý den povídat.“

„Můžeš mi zavolat, až budou znovu fungovat mobily, i když myslím, že si na to ještě chvíli počkáme. Budu se za tebe modlit, Everette,“ prohlásila a pohlédla mu do očí.

„Možná se za tebe budu taky modlit,“ řekl. „Ale teď bych se rád vrátil k tomu filmu. K té části, kde se ti dva do sebe skoro zamilují.

Myslíš, že se to přihodilo i nám?“

Maggie dlouho mlčela a uvažovala o jeho otázce, než mu odpověděla. „Myslím, že jsme dost rozumní a soudní, než abychom něco takového dopustili. Jeptišky se nezamilovávají.“

„A co když se jim to přece stane?“ trval Everett na svém, protože chtěl dostat lepší odpověď.

„Nezamilovávají se. Nemůžou. Jsou už provdané za Boha.“

„Nepovídej! Některé jeptišky z kláštera odejdou. Dokonce se provdají. Tvůj bratr se přece taky vzdal kněžství. Maggie…“

Zarazila ho, než stačil pokračovat, nebo říct cokoli jiného, čeho by později oba litovali. Nemohla by se s ním přátelit, kdyby nerespektoval její přísně vymezené hranice a zašel příliš daleko.

„Nech toho, Everette. Jsem tvá přítelkyně. A myslím, že i ty jsi mým přítelem. Važme si toho.“

„A co když chci víc?“

„Nechceš.“ Usmála se na něj svýma elektrizujícíma modrýma očima. „Jenom toužíš po tom, co nemůžeš mít. Nebo si aspoň myslíš, že po tom toužíš. Svět je přece plný lidí, stačí si vybrat.“

„Ale nikdo není takový, jako jsi ty. V životě jsem nepoznal nikoho, kdo by se ti podobal.“

Maggie se zasmála. „A to je nejspíš dobře. Časem možná budeš vděčný, že jsme si zachovali soudnost.“

„Já jsem vděčný za to, že jsme se potkali,“ prohlásil Everett vážně.

„Vždyť já taky. Jsi úžasný muž a já jsem hrdá, že tě znám.

Vsadím se, že za ty snímky, které jsi tu vyfotil, dostaneš další Pulitzerovu cenu.“ Během jednoho z jejich dlouhých rozhovorů o jeho životě a práci se jí k tomu konečně poněkud rozpačitě přiznal.

„Nebo nějakou jinou! Už se nemůžu dočkat, co všechno ti otisknou.“

Everettovi neuniklo, že se Maggie nenásilně snaží obrátit list

a navodit bezpečnější téma. Nehodlala mu otevřít žádné další dveře, ani dovolit, aby to zkusil on sám.

Bylo už deset hodin, když se Melanie s Tomem vrátili, aby se s nimi rozloučili. Vypadali šťastní, mladí a lehce omámení svým rodícím se milostným vztahem. Everett jim záviděl. Jejich život teprve začínal. On sám měl pocit, jako by ten jeho téměř končil, tedy alespoň ta nejlepší část, třebaže se mu momentálně díky abstinenci vedlo o mnoho lépe než dřív. Je zkrátka jen znuděný svou prací a chybí mu někdejší pohyb ve válečných zónách. San Franci sco a zemětřesení v něm znovu probudily zapálení pro věc a Everett doufal, že pořídil dobré fotky. Zároveň si však uvědomoval, že se vrací do zaměstnání, které pro něho nepředstavuje téměř žádnou výzvu, v němž využívá jen zlomek svých zkušeností a pramálo odborných schopností. Do té pozice ho dohnalo pití, ještě než nad ním zvítězil.

Melanie políbila Maggii na dobrou noc a pak s Tomem odešli.

Everett měl odjet stejně jako slavná zpěvačka a její doprovod hned další den, jako jedni z prvních, kdo opustí San Francisco. Červený kříž zařídil, že pro ně přijede autobus v osm hodin ráno. Další lidé se později vydají na různá jiná místa. Už si vyslechli varování, že možná budou muset jet na letiště po vedlejších silnicích a zadními uličkami, protože na dálnici je spousta objížděk, a tudíž jim cesta může trvat až dvě hodiny, ne-li víc.

Poté i Everett popřál Maggii dobrou noc, evidentně s velkou lítostí. Předtím ji však ještě objal a strčil jí cosi do ruky. Nepodívala se na to, dokud neodešel. Teprve pak rozevřela dlaň a spatřila žeton, který dostal u příležitosti výročí roční abstinence. Vyjadřoval se o něm jako o svém talismanu. Maggie se při pohledu na tu kulatou věcičku usmála a se slzami v očích si ji vložila do kapsy.

Tom doprovodil Melanii do hangáru za ostatními členy jejího týmu, neboť poslední noc chtěla strávit raději tam než v nemocnici.

Bylo to poprvé od incidentu s Jakem a Ashley, co se tam objevila.

Vídala sice oba na hlavním prostranství, ale jinak se jim vyhýbala.

Ashley přišla několikrát do nemocnice, aby si s ní popovídala, jenže Melanie předstírala, že má moc práce, nebo vyklouzla zadními dveřmi ven a požádala Maggii, ať si s ní nějak poradí. Nechtěla

poslouchat žádné lži, výmluvy ani vymyšlené historky. Podle Melanie se ti dva hledali, až se našli. Byla teď mnohem spokojenější, když trávila volný čas s Tomem. Našla v něm výjimečného člověka, který se k ní svou laskavou a přemýšlivou povahou dokonale hodil.

„Zavolám ti, jen co znovu začnou fungovat telefony, Melanie,“

slíbil Tom. Vědomí, že s radostí přijme jeho hovor, ho dojímalo.

Připadal si, jako by vyhrál v loterii, a stále nemohl uvěřit, že ho potkalo takové štěstí. Nedbal o její kariéru a slávu, pro něho prostě představovala nejmilejší dívku, jakou kdy poznal. A Melanie z něj byla stejně nadšená, z obdobných důvodů.

„Budeš mi chybět,“ hlesla.

„Ty mně taky. Hodně štěstí při nahrávání.“

Pokrčila rameny. „Nejde o nic složitého a někdy se ve studiu i docela dobře pobavíme. Teda pokud všechno klape. Až se vrátíme, budeme muset hodně zkoušet. Už teď mi připadá, že jsem vypadla ze cviku.“

„Pochybuju. Na tvém místě bych si s tím nelámal hlavu.“

„Budu na tebe myslet,“ ujistila ho a pak se rozesmála. „Nikdy by mě nenapadlo, že se mi bude stýskat po uprchlickém táboře v San Francisku.“ Tom se zasmál s ní a hned nato, naprosto bez varování, něžně vztáhl ruku, přitáhl si Melanii do náruče a políbil ji. Bez dechu, ale s úsměvem k němu vzhlédla. Překvapil ji, a příjemně. Na procházkách ani během klidných společných posezení jí Tom dosud nedal jedinou pusu. Až do tohoto okamžiku byli přáteli, a snad jimi budou i nadále, i když k tomu možná přidají ještě něco navíc.

„Dávej na sebe pozor, Melanie,“ řekl tiše. „A dobře se vyspi.

Uvidíme se ráno.“ V jídelně se připravovaly balíčky s obědy pro všechny, kdo budou nazítří odjíždět. Nikdo nemohl vědět, jak dlouho budou muset na letišti čekat, nebo zda tam bude něco k snědku.

Zdálo se to nepravděpodobné, a proto hodlali vybavit odjíždějící dostatkem jídla na cestu.

Melanie vplula s melancholickým úsměvem na tváři do hangáru a našla svoji skupinu na stejném místě jako dřív. Všimla si, že Ashley tentokrát neleží s Jakem, nýbrž na vlastní posteli, ale stejně jí na tom už nezáleželo. Janet tvrdě spala, zcela oblečená, a chrápala.

Byla to jejich poslední noc v táboře. Až se zítra zas vrátí

k pohodlnému životu v Los Angeles, bude jim to všechno připadat jako pouhý sen. Melanie však věděla, že na uplynulý týden nikdy nezapomene.

Všimla si, že Ashley nespí, ale nevšímala si jí. Jake k ní ležel otočený zády a nepohnul se, ani když přišla, což přivítala s úlevou.

Netoužila ho vidět a nebyla nadšená, že s ním následující den má cestovat. Neměla však na vybranou. Všichni poletí týmž letadlem se zhruba padesáti dalšími lidmi z tábora.

Sotva Melanie vklouzla pod pokrývku, uslyšela, jak jí Ashley cosi šeptá. „Mel… Mel… Je mi to líto.“

„To nic, Ash… netrap se tím,“ špitla Melanie a myslela na Toma.

Otočila se k přítelkyni z dětství zády a o pět minut později už s čistým svědomím spala. Ashley byla dál vzhůru a celou noc se na lůžku neklidně převracela. Bylo jí jasné, že kvůli vlastní zradě navždy ztratila nejlepší kamarádku. A také už stihla poznat, že Jake za to nestál.

10

Následujícího rána šli Tom i sestra Maggie vyprovodit ty, kdo měli být převezeni školními autobusy na letiště. Dalo se tušit, že cesta bude dlouhá, a proto všichni rádi přijali balíčky s jídlem. Ti, kdo pracovali v jídelně, skončili s jejich přípravou v šest ráno.

K všeobecnému překvapení se při loučení objevovaly i slzy.

Všichni očekávali, že budou opouštět město s nadšením, a najednou se jen těžko loučili s nově nabytými přáteli. Někteří si slibovali, že si budou psát, volat, a dokonce se navštěvovat. Obyvatelé Presidia sdíleli prožité trauma, žal a strach. Navždy získali společné téma.

Zatímco Jake, Ashley a ostatní nastupovali do autobusu, Melanie tiše rozmlouvala s Tomem. Janet ji opakovaně nabádala, aby si pospíšila. Ani se s Tomem neobtěžovala rozloučit, zamávala jen dvěma ženám, které ji přišly vyprovodit. Ostatní si také přáli odjet, jenže mnozí přišli o své domovy a neměli, kam by se vydali. Skupina lidí z L. A. měla štěstí, že může dát sbohem postižené oblasti a vyrazit zpátky do normálního života.

V San Francisku se ještě dlouho nedalo pomýšlet na návrat k normálu.

„Dávej na sebe pozor,“ zašeptal Tom, něžně k sobě Melanii přivinul a znovu ji políbil. Neměla ponětí, jestli se Jake dívá, ale po tom, co provedl, jí takové věci byly ukradené. Jejich vztah skončil.

A ostatně už bylo dávno načase. Nepochybovala, že Jake po návratu do L. A. znovu začne brát drogy. Aspoň během pobytu v táboře se musel obejít bez nich, ačkoli kdoví, třeba si nějaké obstaral i tam, jenže Melanii nezajímalo už ani tohle. „Zavolám ti, hned jak se dostanu do Pasadeny.“

„Drž se,“ šeptla, zlehka Toma políbila na rty a naskočila do autobusu za ostatními. Když míjela Jakea, věnoval jí nevraživý pohled.

Hned za ní nastupoval Everett, který se loučil s Maggií. Ta mu právě ukazovala, že má jeho žeton. „Hlavně ho neztrať, Maggie,“

nabádal ji. „Přinese ti štěstí.“

„Toho jsem vždycky měla dost,“ řekla s úsměvem a vzápětí dodala: „Třeba když jsem potkala tebe.“

„To jsem měl spíš štěstí já. Hlavně se opatruj, ať se ti nic nestane.

Já se brzy ozvu,“ slíbil, políbil ji na tvář, ještě naposledy se zadíval do těch bezedných modrých očí a vystoupal do autobusu.

Everett otevřel okýnko u svého sedadla, a když se rozjeli, ještě Maggii zamával. Stála vedle Toma a společně sledovali vzdalující se autobus hodně dlouho, než se rozešli za svými povinnostmi. Maggie se vrátila do nemocnice mlčenlivá a posmutnělá. Kladla si v duchu otázku, jestli Everetta ještě někdy uvidí. Věděla, že pokud se tak nestane, je to vůle Boží, a že v danou chvíli nemá právo žádat víc.

I kdyby se už nikdy nesetkali, prožili spolu pozoruhodný týden.

Zlehka se dotkla žetonu v kapse a dala se znovu do práce. Vrhla se do ní se vší vervou, aby na něho nemyslela. Věděla, že si to nemůže dovolit. On se právě vrací do svého života, a na ni čeká ten její.

Cesta na letiště trvala nakonec ještě déle, než všichni předpokládali. Na silnici pořád zůstaly překážky, místy jí kus chyběl a vůbec byla značně poškozená. Popadaly nadchody, všude ležela suť ze zřícených budov a řidiči obou autobusů museli volit zdlouhavé objížďky. Bylo už skoro poledne, když konečně dorazili na místo a přivítal je pohled na několik zničených terminálů. Věž, která byla v den zemětřesení hotová teprve devět dnů, úplně zmizela. Viděli jen hrstku cestujících a pár letadel, ale to jejich na ně už čekalo a podle plánu mělo startovat v jednu hodinu. Při odbavení vypadali jako skupina trhanů. Kreditní karty vesměs poztráceli a jen pár lidí vlastnilo nějakou hotovost. Těm, kdo byli v nouzi, Červený kříž cestu zaplatil. Pam měla u sebe Melaniiny platební karty a uhradila cestu všem. Janet při nákupu letenek trvala na tom, že ona a Melanie poletí první třídou.

„Nic takového není potřeba, mami,“ ozvala se Melanie tlumeným hlasem. „Raději budu sedět společně s ostatními.“

„Po tom všem, co máme za sebou? Měli by nám věnovat letadlo.“

Janet opomenula, že všichni kolem nich prošli stejnými útrapami.

Poblíž stál Everett a právě si kupoval letenku na kartu od svého zaměstnavatele, která mu kupodivu zůstala. Významně pohlédl na Melanii, ta se zazubila a obrátila oči v sloup. V tu chvíli se objevila Ashley s Jakem v závěsu. Pořád ještě působila úplně zničeně, kdykoli se octla poblíž své bývalé kamarádky. A Jake měl očividně všeho plné zuby.

„Prokristapána, už se nemůžu dočkat, až budeme zpátky v L. A.,“

ulevil si vztekle.

Everett mu věnoval pobavený pohled. „Vážně? My ostatní bychom tu totiž moc chtěli zůstat,“ poznamenal uštěpačně. Melanie se zasmála, ačkoli věděla, že zrovna v jeho případě je to pravda.

A v jejím ostatně taky. Oba zanechali v táboře někoho, na kom jim velice záleželo. Podobně na tom byla Pam, která si během týdenního pracovního zápřahu stačila v Presidiu vybudovat početnou skupinku dobrých přátel.

Zaměstnanci letecké společnosti, kteří se o ně během letu starali, byli výjimečně laskaví. Uvědomovali si, co tihle pasažéři prožili, a se všemi zacházeli jako s celebritami, nejen s Melanii a jejím doprovodem. Cestovali všichni najednou, včetně členů kapely a techniků. Teoreticky měli dopravu zpět do L. A. hrazenou v rámci účasti na benefici, ale letenky zůstaly někde v hotelu, a tak se rozhodli, že to Pam vyřídí s organizátory akce později. V danou chvíli do jednoho toužili jen po tom, aby už byli doma. Celých devět dnů od zemětřesení nekomunikovali s domovem, neexistoval způsob, jak uvědomit rodinu, že jsou v bezpečí, jen prostřednictvím pracovníků Červeného kříže, kteří byli i v tomto ohledu nesmírně nápomocní.

Usadili se na svá místa, a jakmile se odlepili od země, ozval se z reproduktorů hlas pilota, který je nejprve přivítal na palubě, a pak dodal, že uplynulé dny snad pro ně nebyly příliš traumatizující. Při těch slovech několik cestujících propuklo v pláč. Everett mezitím udělal pár posledních snímků Melanie a členů její svity. Všichni

vypadali výrazně jinak, než když dorazili. Melanie letěla domů v tričku, které dříve nejspíš patřilo nějakému hromotlukovi, a ve vojenských kalhotách, jež jí přidělili výměnou za ty původní, ale i tyhle si musela převázat provazem, aby jí nespadly. Janet stále měla na sobě zčásti vlastní oblečení, v němž se v průběhu dobročinného večera pohybovala v zákulisí. Kalhoty z polyesteru se osvědčily, ale k nim si nakonec stejně jako ostatní vybrala pár bavlněných triček z krabic s darovaným oblečením. To, které si vzala na cestu, bylo o několik čísel menší, než by potřebovala, a vůbec nešlo dohromady s lesklými společenskými kalhotami a botami na jehlovém podpatku, jež odmítla vyměnit za pohodlné žabky, přestože v nich nakonec chodili snad úplně všichni. Pam se vyjímala ve vojenském oděvu, který jí věnovala Národní garda, a technici i muzikanti navlečení do kombinéz připomínali trestance. Jak se vyjádřil Everett, byla na ně moc zajímavá podívaná. Snímek patřil k těm, o nichž věděl, že je Scoop otiskne, a možná i na obálce, jako kontrast k fotkám pořízeným na koncertu, kde Melanie vystupovala v rafinovaných síťovaných šatech pošitých flitry a extravagantních botách na platformě. Teď, jak se sama Melanie vyjádřila, měla chodidla jako holka od krav, neboť její dokonalá pedikúra ze salonu v L. A. vzala při pobíhání po táboře v gumových žabkách za své. Everettovi se i teď na nohách blýskaly jeho milované kovbojské boty z ještěrčí kůže.

Během letu se podávalo šampaňské, kořeněné oříšky a preclíky a ani ne za hodinu přistáli na letišti v Los Angeles – za všeobecného hvízdotu, válečných pokřiků, ječení a štkaní. Všichni měli za sebou devět šokujících dnů. Někteří na tom byli hůř než jiní, ale i ti, kdo dopadli nejlépe, prožili perné chvíle. Příběhy, které vyprávěli, vydaly na legendu o přežití a úniku, o bolesti a strachu. Jeden muž měl nohu v sádře a pohyboval se o berlích, které mu věnovali v polní nemocnici. Několik dalších utrpělo zlomeniny paží a také dostali sádrový obvaz. Melanie poznala mezi spolucestujícími pár lidí, které ošetřila Maggie. V některé dny se jí zdálo, že už snad sešily rány polovině obyvatel tábora. Sotva na ty chvíle pomyslela, upřímně se jí po vlídné sestře Maggii zastesklo. Umínila si, že jí zavolá na mobil, hned jak to půjde.

Letadlo dojelo k terminálu, kde už na ně čekala hradba novinářů.

Představovali první várku těch, kdo přežili zemětřesení v San Francisku a vrátili se do L. A. Na místo dorazily i televizní kamery, které se zaměřily na Melanii hned v okamžiku, kdy vstoupila do haly. Zdála se zaskočená. Janet ji cestou nabádala, aby si pro každý případ upravila vlasy, ale ona na matčino pobízení ne dbala. Vůbec jí na takových věcech nezáleželo. Byla šťastná, že je doma, i když v táboře na tyhle chvíle moc nemyslela. Měla pořád co dělat.

Fotografové poznali i Jakea a několikrát ho vyfotili, ale on prošel kolem Melanie bez jediného slova a zamířil na ulici. Ke komusi, kdo stál poblíž, poznamenal, že i kdyby ji už nikdy neviděl, rozhodně mu nebude chybět. Naštěstí ho neslyšel žádný z novinářů, kteří se věnovali Melanii.

„Melanie! Melanie! Tady… tady jsme! Jaké to bylo? Měla jste strach? Stalo se vám něco? No tak, usmějte se trochu… Vypadáte úžasně!“ Aby ne, kdo v devatenácti nevypadá úžasně, pomyslel si Everett bezděky zlostně. Ashley v davu vůbec nezahlédli. Stáhla se dozadu a čekala společně s Janet a Pam jako už snad tisíckrát.

Technici a členové kapely se hned po příletu rozloučili s Melanii i s její matkou a vydali se po svých. Muzikanti připomněli, že se zas všichni setkají další týden ve studiu, a Pam slíbila, že všechno zařídí a obvolá je. Ani ne za týden se mělo začít nahrávat.

Trvalo půl hodiny, než se jejich skupinka protlačila davem fotografů a reportérů. Everett se jim snažil uvolňovat cestu a doprovodil je k taxíkům parkujícím u obrubníku před letištní halou.

Poprvé po několika letech na ně nečekala limuzína. Melanie stejně toužila jen uniknout před novináři, kteří se za ní hnali. Everett za nimi zabouchl dveře auta, zamával jim a pak už jen sledoval, jak se vzdalují. Nastoupila do prvního taxíku společně s Pam a Ashley s Janet obsadily hned druhý v pořadí. Jake se z prostor letiště vypařil dávno před nimi a muzikanti i technici si obstarali odvoz, jak se dalo.

Napadlo ho, že tohle byl doopravdy šílený týden. Jen co Melanie odjela, během několika minut zmizeli i všichni zbývající novináři.

Everett se pomalu rozhlédl a proti své vůli pocítil úlevu, že je doma. V L. A. měl člověk dojem, že se nikdy nic nestalo. Život tam běžel v normálních kolejích, všechno fungovalo, až bylo těžké

přijmout fakt, že v San Francisku se bezmála zastavil svět. Everetta ovládly podivné pocity. Nastoupil do taxíku a požádal řidiče o odvoz na adresu, kde se konala pravidelná skupinová setkání Anonymních alkoholiků, která patřila k jeho oblíbeným. Chtěl si zajít nejprve tam, a pak teprve domů. A sezení bylo nevídaně vydařené. Když na něho přišla řada, povykládal ostatním všechno o událostech v San Francisku, o sezení, které uspořádal v Presidiu, a potom, aniž se stačil zastavit, vychrlil i to, že se zamiloval do jeptišky. Jelikož okamžité reakce nebyly na tradičních setkáních probíhajících podle zavedených pravidel dovolené, nezazněla žádná poznámka. Teprve když se po skončení chystal k odchodu a lidé se ho chodili ptát na zemětřesení, přistoupil k němu muž, kterého znal od vidění, a dovolil si malý komentář.

„Tak tomu říkám neřešitelná situace, člověče. Jak bude váš vztah pokračovat?“

„Nijak,“ odpověděl Everett tiše.

„Odejde kvůli vám z církve?“

„Kdepak. Na to má poslání jeptišky příliš ráda.“

„A co bude s vámi?“

Everett nad jeho otázkou chvíli přemýšlel a pak řekl: „Budu dál žít svůj život. Budu chodit na sezení a budu ji navždy milovat.“

„A to vám stačí?“ zeptal se kolega s ustaraným výrazem.

„Nic jiného mi nezbývá,“ uzavřel suše debatu Everett. Pak se tiše vytratil z místnosti, venku mávl na taxík a odjel domů.

11

Melanie si plánovala, že stráví klidný víkend. Hodlala jen polehávat u bazénu a jako ještě nikdy předtím si užívat pohodlí svého domu ve čtvrti neoficiálně nazývané Hollywood Hills. Měla představu, že přesně to potřebuje po devíti dnech stresu a útrap, byť si uvědomovala, že neprožila ani zdaleka takové trauma jako mnozí ostatní.

V porovnání s lidmi, kteří přišli o někoho ze svých blízkých, ztratili domov nebo skončili zranění, vyvázla velmi dobře, a při práci v polní nemocnici dokonce poznala báječný pocit užitečnosti.

A kromě toho všeho se potkala s Tomem.

Jake se přesně podle očekávání od návratu neozval, za což byla vděčná. Zato Ashley volala několikrát, ale mluvila vždy jen s Janet, jelikož Melanie prohlásila, že s ní skoncovala, a nebrala jí telefon.

„Nemyslíš, že jsi k ní moc tvrdá?“ prohodila Janet v sobotu po obědě, když si Melanie nechávala u bazénu dělat manikúru. Později odpoledne ji čekala ještě masáž, kterou pro ni objednala Pam. Byl úchvatný den, nicméně Melanie si připadala provinile, že tak lenoší, a nejraděj i by se vrátila zpátky do tábora, aby mohla zase pracovat v polní nemocnici a scházet se s Tomem. Doufala, že ho brzy uvidí.

Alespoň se po návratu do známého prostředí L. A. měla na co těšit.

On i Maggie jí moc scházeli.

„Vyspala se s mým klukem, mami,“ připomněla nahlas důvod svého chování k Ashley.

„A nemyslíš, že to byla spíš jeho vina?“ Janet měla Ashley ráda a slíbila jí, že s dcerou po návratu domů promluví a všechno se urovná.

Jenže Melanie viděla celou věc trochu jinak, nebo spíš úplně jinak.

„Rozhodně ji neznásilnil. Ashley je soudná dospělá bytost.

Kdyby jí na mně nebo na našem kamarádství záleželo, neudělala by to. Všechno jí bylo jedno. A teď je to jedno mně.“

„Nebuď dětinská. Kamarádíte spolu odmalička.“

„Vždyť právě proto,“ pronesla Melanie odměřeně. „Myslím, že takové přátelství si zaslouží alespoň trochu loajality. Ona ale nejspíš byla jiného názoru. Ať si Jakea klidně má. Hlavně když mě vynechají. Jsem nad věcí, nechci mít s žádným z nich nic společného. Hnusně mě podrazili. Pro Ashley zřejmě kamarádství neznamená to, co pro mě. Jsem ráda, že to vím.“ Melanie nehodlala ustoupit ani o píď.

„Řekla jsem jí, že si s tebou promluvím a všechno se urovná.

Nechceš přece, abych vypadala hloupě, nebo aby mě měla za lhářku.“ Matčino přemlouvání Melaniin postoj spíš utvrdilo. Čest a věrnost pro ni hodně znamenaly. Zejména vzhledem k životu, který vedla. Dobře si uvědomovala, že ji každý druhý chce jenom využít, kdykoli se k tomu naskytne příležitost. Tyhle věci zkrátka patří k úspěchu a slávě, jichž dosáhla. Čekala takový přístup od lidí zvenčí, a dokonce i od Jakea, ze kterého se vyklubal pěkný lump, ale ne od své nejlepší kamarádky. Kdepak, nehodlala to tolerovat a měla vztek na matku, že se ji vůbec snaží přemluvit k něčemu jinému.

„Už jsem ti přece řekla, že jsem s ní skončila. A nemíním na svém postoji nic měnit. Až Ashley uvidím, budu k ní zdvořilá, ale víc ať ode mě nečeká.“

„To pro ni bude dost kruté,“ prohlásila Janet soucitně, ale zbytečně se namáhala. Melanii se ani trochu nelíbilo, že matka dělá Ashley advokáta.

„Měla se zamyslet, než vlezla k Jakeovi do spacáku.

A předpokládám, že to dělala celý týden.“

Janet se zdržela komentáře, ale po chvíli to zkusila znovu. „Podle mě by sis celou věc měla ještě nechat projít hlavou.“

„Už se stalo. Co kdybychom obrátily list?“

Janet se zkroušeným výrazem odešla. Slíbila Ashley, že se ozve, ale teď nevěděla, co jí má povědět. Že se s ní Melanie už nikdy nehodlá bavit? Do toho se jí ani v nejmenším nechtělo, ale v zásadě přesně tuhle informaci se právě dozvěděla. Melanie zkrátka jejich

přátelství odepsala. Evidentně pohřbila celých šestnáct let, které s Ashley prožily. A Janet věděla, že jestli se její dcera cítí zrazená a tvrdí, že je konec, tak je doopravdy konec. Už to s ní zažila víckrát.

Když zjistila, že ji podvádí kluk, s nímž chodila před Jakem, nebo když se ukázalo, že ji okrádá manažerka, které bezmezné důvěřovala.

Melanie se nedala balamutit donekonečna a měla stanovené zdravé hranice. Janet odpoledne zatelefonovala Ashley a sdělila jí, že má dát Melanii trochu času, aby vychladla, protože se s celou situací ještě nevyrovnala. Ashley řekla, že tomu rozumí, a propukla v pláč. Janet slíbila, že se zase brzy ozve. Považovala Melaniinu nejlepší kamarádku za svoji druhou dceru, jenže její avantýra s Jakem rozhodně nepatřila k ukázkám sesterského chování. Ostatně Ashley znala Mel dost dobře na to, aby si uměla spočítat, že od ní se odpuštění nedočká.

Sotva byla manikérka hotová s nehty, Melanie skočila do bazénu a dala si pár koleček. V šest hodin se dostavila trenérka. I tu objednala Pam, ještě než vyrazila domů. Po odchodu trenérky si Janet objednala jídlo z čínské restaurace, zatímco Melanie povečeřela dvě vejce naměkko. Prohlásila, že nemá hlad, a navíc musí trochu zhubnout. V táboře vařili až moc dobře a podávali příliš kalorická jídla. Bylo načase zase přitvrdit, za pár týdnů ji čekal koncert.

Vzpomněla si, že pozvala Toma, aby se na ni se sestrou přijel podívat, a uculila se. Janet zatím o ničem nevěděla. Melanie usoudila, že ještě bude mít dost času, aby matku informovala, než se Tom objeví. Zatím stejně zůstával v San Francisku a nešlo odhadnout, kdy dorazí do L. A. V tu chvíli, jako by dceři četla myšlenky, se Janet na Toma zeptala. Seděly spolu v kuchyni, Melanie jedla vajíčka a Janet se cpala Čínou se slovy, že devět dnů hladověla, což ani zdaleka neodpovídalo skutečnosti. Pokaždé, když ji Melanie viděla, něco jedla

- koblihy, zmrzlinu nebo brambůrky. Už od pohledu musela za uplynulý týden přibrat nejméně dvě kila, ne-li pět.

„Nejsi snad ještě pořád celá pryč z toho kluka, kterého jsi potkala v táboře? Z toho inženýra z Berkeley?“

Melanie stěží věřila svým uším. Byla překvapená, že si matka pamatuje, jaké má Tom vzdělání, když celou dobu dělala, jako by

neexistoval. Evidentně však věděla, o koho jde i jakou školu vystudoval.

„To neřeš, mami,“ odpověděla pak nezávazně. Domnívala se, že do takových věcí matce nic není. Za dva týdny měla oslavit dvacáté narozeniny a připadala si dost stará na to, aby si partnery vybírala sama. Hodně se poučila z chyb, kterých se dopustila, hlavně ze vztahu s Jakem. Tom představoval úplně odlišnou lidskou bytost a jí dělalo radost, že může být součástí jeho života, který byl mnohem zdravější a smysluplnější než ten Jakeův.

„Co to znamená?“ otázala se Janet s ustaraným výrazem ve tváři.

„To znamená, že je moc milý a že já už jsem velká holka. Takže ano, možná se znovu uvidíme. Aspoň v to doufám. Ovšem pokud zavolá.“

„To si piš, že zavolá. Byl do tebe očividně blázen. Ale nezapomeň, že jsi Melanie Freeová.“

„A jakou to hraje roli?“ vyhrkla Melanie s pocitem narůstajícího vzteku.

„Velkou,“ upozornila ji Janet. „Pro všechny kromě tebe.

Nemyslíš, že to s tou svou skromností trochu přeháníš? Něco ti povím. Žádný chlap tě nedokáže vnímat jen jako osobu z masa a kostí, každý v tobě vidí především hvězdu. Jsem si jistá, že i tenhle kluk padl na zadek před tím, kdo jsi. Proč chodit s nějakou nickou, když může mít slavnou zpěvačku? I pro něho budeš nesmírně cenný zářez na pažbě.“

„Nemyslím, že by zrovna on uvažoval takhle. Bere věci vážně, je vzdělaný a poctivý.“

„A nejspíš pořádně nudný,“ zareagovala Janet a tvářila se při tom zhnuseně.

„Vůbec není nudný. Je úžasně chytrý,“ nedala se Melanie. „A mně se líbí chytří muži.“ Neříkala to, aby ospravedlnila svoji náklonnost k Tomovi, byla to čistá pravda.

„Pak je jen dobře, že ses zbavila Jakea. Během těch devíti dnů mě doháněl k šílenství. Pořád akorát fňukal.“

„Myslela jsem si, že ho máš ráda.“ Melanie neskrývala překvapení.

„I já jsem si to myslela,“ přiznala Janet. „Ale ke konci pobytu v táboře už jsem ho nemohla ani cítit. Existují zkrátka lidé, vedle kterých není radno upadnout do krizové situace. A Jake patří mezi ně. Mluví pořád jen o sobě.“

„Dalším člověkem, který je naprosto nevhodný jako společník v krizi, je zjevně Ashley, když se klidně vyspí s přítelem svojí nejlepší kamarádky. Ale ať si ho nechá. Stejně je to samolibý idiot.“

„To máš asi pravdu. Ale Ashley bys neměla zatracovat.“ Melanie se zdržela poznámek. Už se totiž stalo.

Ten den odešla dost brzy do svého pokoje, podle matčina návrhu zdobeného růžovým a bílým saténem. Na posteli ležel růžovobílý přehoz z liščí kožešiny a celá místnost vypadala jako ložnice tanečnice z Las Vegas, jíž Janet stále ve svém srdci byla. Sdělila aranžérovi, který Melaniin pokoj zařizoval, co si přeje, aby v něm bylo – do nejmenších detailů, včetně růžového plyšového medvěda.

Požadavky své dcery na strohost a jednoduchost ignorovala, podle ní zkrátka musela mít přesně takovýhle pokoj, žádný jiný. Alespoň že je pohodlný, konstatovala Melanie v duchu, když uléhala do postele.

Připadala si jako v ráji, když se znovu nechávala hýčkat pohodlím domova. Cítila se jen malinko provinile, zejména když pomyslela na všechny lidi v Presidiu. Většina z nich tam bude muset zůstat celé měsíce, zatímco ona si hoví na lůžku potaženém saténem a kožešinou. Měla neurčitý dojem, že to není spravedlivé, přestože na druhou stranu jí bylo moc příjemně. Ale ne docela. Přinejmenším si čím dál ostřeji uvědomovala, že ona chce žít jinak, že tohle je styl její matky.

Melanie nešla spát, jen se povalovala v posteli a sledovala televizi až dlouho do noci. Dívala se na starý film, na zprávy a nakonec na MTV. Navzdory zajímavým zážitkům z minulých dnů a dotírajícím pocitům nepatřičnosti si užívala, že je doma.

Zato Seth Sloane prožil naprosto příšerný víkend. Zatímco Melanie i se svým početným doprovodem mířila v sobotu dopoledne letadlem do L. A., on seděl v obýváku a zíral do prázdna. Od zemětřesení uplynulo devět dnů a město bylo stále ještě odříznuté od

světa. Seth nevěděl jistě, jestli je to požehnání nebo prokletí.

Nedostal žádnou zprávu z New Yorku. Ani jednu jedinou. Prostě nic.

V zoufalství se pokusil pustit svoje starosti na chvíli z hlavy a hrát si s dětmi. Sarah s ním už několik dnů nemluvila. Skoro ji neviděl. Večer, jakmile uložila děti, zmizela do pokoje pro hosty.

Nijak to nekomentoval, neměl odvahu.

V pondělí ráno, jedenáct dnů po zemětřesení, popíjel u kuchyňského stolu kávu, když vtom se zničehonic probudila k životu jeho mobilní kancelář, kterou měl položenou vedle sebe.

Naskytla se mu tak první šance komunikovat s vnějším světem a on se jí okamžitě chopil. Ihned poslal Sullymu textovou zprávu a zeptal se ho, jak všechno proběhlo. Za dvě minuty mu přišla odpověď.

Jeho přítel byl strohý. „Už si mě podali. Teď jsi na řadě ty.

Všechno vědí. Mají záznamy z banky. Hodně štěstí.“

„Do prdele,“ ulevil si Seth šeptem a napsal další zprávu.

„Zatkli tě?“ zajímalo ho.

„Ještě ne. Příští týden zasedá velká porota. Čapli nás, kamaráde.

Jsme namydlení.“ Přesně takového ujištění se bál celých jedenáct dnů. A přestože věděl, co se asi bude dít, při čtení zpráv se mu sevřel žaludek. Konstatování „jsme namydlení“ zdaleka nevystihovalo skutečnost, zejména pokud se Komise pro burzu cenných papírů dostala k Sullyho bankovním záznamům. Finanční ústavy v San Francisku byly dosud zavřené, ale dalo se čekat, že je brzy otevřou.

Stalo se tak hned další den, ale Seth poslechl svého právníka a nic nepodnikal. Cokoli by v té chvíli učinil, mohlo být později použito proti němu, zejména když už mezitím začali vyšetřovat Sullyho.

Musel si pro radu dojít pěšky, neboť jeho advokát nebyl po telefonu k zastižení. Navíc přišel při katastrofě o část domu, a proto se mohl se Sethem sejít nejdříve v pátek. Nakonec ho však předběhli z FBI.

Přesně v pátek ráno, čtrnáct dnů po zemětřesení, se u Sloanů doma objevili dva zvláštní agenti Federálního úřadu pro vyšetřování a chtěli mluvit se Sethem. Sarah jim otevřela, uvedla je do obývacího pokoje a zamířila do prvního patra pro svého muže, který seděl v pracovně, kde se už dva týdny uzavíral před světem, vyděšený k smrti. Teď se věci daly do pohybu a nešlo odhadnout, kam se budou ubírat.

Agenti FBI strávili se Sethem dvě hodiny. Vyptávali se ho na různé věci týkající se Sullyho. Snažil se jim říct co nejméně, až mu pohrozili, že ho na místě zatknou za maření výkonu spravedlnosti.

Na otázky směřující k němu osobně bez přítomnosti svého právníka odmítal odpovídat úplně. Když odešli, Seth byl popelavý. Alespoň ho nezatkli. Zatím. Byl si však jistý, že to přijde brzy.

„Co ti chtěli?“ zeptala se Sarah nervózně, jakmile byli sami.

„Vyptávali se na Sullyho. Ale moc jsem jim toho neřekl.“

„A vyjádřili se nějak ohledně tebe?“ naléhala Sarah.

„Sdělil jsem jim, že nebudu vypovídat bez přítomnosti svého právníka, a oni prohlásili, že přijdou znovu. A na to můžeš vzít jed.“

„Co teď budeme dělat?“ Sethovi se trochu ulevilo, že použila množné číslo. Jenže si nebyl tak úplně jistý, jestli ze zvyku, nebo tím slůvkem vyjádřila svůj postoj. Neodvažoval se zeptat. Celý týden s ním nemluvila. A nechtěl, aby se zase uzavřela do sebe.

„Dnes odpoledne k nám přijde Henry Jacobs.“ Konečně začaly fungovat telefony. Po dvou týdnech. Jenže Seth se bál komukoli zavolat. Uskutečnil jen jeden pochmurný hovor se Sullym, a to bylo vše. Věděl, že vzhledem k probíhajícímu vyšetřování mu FBI klidně může odposlouchávat hovory, a nehodlal věci dál zhoršovat.

I beztoho na tom byl dost mizerně.

Právník se dostavil podle dohody a strávil se Sethem čtyři hodiny v jeho pracovně. Probrali situaci od A do Z.

Seth mu pověděl úplně všechno, a když skončil, advokát pro něho neměl zrovna potěšující zprávy. Sdělil mu, že jakmile budou mít v ruce jeho bankovní záznamy, pravděpodobně ho povolají před velkou porotu a obžalují. A brzy nato dají do vazby. Považoval za téměř jisté, že ho postaví před soud. Zatím netušil, jak se bude případ odvíjet, ale předběžná návštěva agentů FBI nevěstila nic dobrého.

Víkend, který Sloanovi prožili, připomínal noční můru. Finanční centrum pořád ještě neotevřeli, jelikož nešla elektřina a netekla voda, a tak Sethovi nezbývalo než sedět doma a čekat na další úder. Ten přišel v pondělí ráno v podobě telefonátu velitele místní služebny FBI, který Setha požádal, jestli by se s nimi on i jeho advokát nesešli další den odpoledne u něho doma, neboť hlavní kanceláře jsou uzavřeny. Připomněl mu, aby neodjížděl z města, a informoval ho, že

proti němu bylo zahájeno vyšetřování. FBI už prý o jeho případu uvědomila Komisi pro burzu cenných papírů. Dodal, že Sully se v New Yorku během týdne bude zodpovídat před velkou porotou, ale to Seth dávno věděl.

Po odchodu právníka zašel Seth do kuchyně, kde Sarah krmila Ollieho, který měl jablečné pyré po celém obličeji. Sarah mluvila střídavě na chlapečka a na Molly a v pozadí běžela v televizi Sezamová ulice. O víkendu se podařilo obnovit dodávku elektrické energie do jejich čtvrti, přestože ve větší části města byli pořád bez proudu. Jen tu a tam se už svítilo a oni patřili k těm vyvoleným, patrně díky tomu, kde bydleli. O pár bloků dál stál starostův dům, což se vždy hodí. Elektřina se spouštěla postupně, po okruzích, a ten jejich přišel na řadu hned jako první. Také se otevřelo pár obchodů, většinou supermarkety a prodejny s potravinami známých obchodních řetězců, a několik bank.

Sarah vypadala zděšeně, když jí Seth řekl o schůzce se zástupci FBI, naplánované na následující den. Jediná uklidňující zpráva, které se jí dostalo, byla skutečnost, že může odmítnout svědčit proti svému manželovi. Jenže ona stejně o ničem nevěděla. Nikdy se jí ani slovem nezmínil o svých nezákonných transakcích spojených s akciovým fondem.

„Co hodláš podniknout?“ zeptala se přidušeně.

„Přijmu je za účasti svého právníka, jak si přejí. Nemám na výběr. Když odmítnu, vrhne to na mě ještě horší světlo. Navíc můžou požádat o soudní příkaz a přinutit mě. Henry se u nás ještě dnes staví, aby mě připravil.“ Zatelefonoval právníkovi ihned poté, co mu zavolali z FBI, a trval na tom, aby okamžitě přišel.

Henry Jacobs se to odpoledne od počátku návštěvy tvářil velmi vážně a oficiálně. Sarah mu otevřela a zavedla ho nahoru za manželem, který už jeho příchod netrpělivě očekával. Seth byl celý den ponořený do úvah, po krátkém rozhovoru se ženou se opět zavřel do svého doupěte a zůstal tam. Momentálně z nervozity cosi čmáral na papír na stole a občas se nepřítomně zadíval z okna. Sarah jemně zaťukala a vybídla Henryho, ať vstoupí dovnitř.

Seth vstal, aby ho uvítal, gestem mu nabídl židli a pak se s povzdechem zase posadil. „Díky, že jste přišel, Henry. Doufám, že

máte v tom kufříku kouzelnou hůlku. Myslím, že z téhle šlamastyky mě může dostat jedině nějaký zázrak,“ konstatoval a prohrábl si rukou vlasy.

„To máte asi pravdu,“ prohodil Henry Jacobs neurčitě a se zasmušilým výrazem zaujal místo naproti. Bylo mu něco přes padesát, v minulosti už na podobných případech pracoval. Když se s ním Seth v minulosti párkrát sešel, pokaždé se ho dopodrobna vyptával, samozřejmě jen tak pro jistotu, jakými způsoby a prostředky je schopný krýt svým klientům záda, kdyby se dopustili různých pochybných machinací, ale jemu nikdy nepřišlo na mysl, že by se zrovna Seth Sloane k něčemu takovému mohl chystat. Pokládal jeho dotazy za čistě teoretické, domníval se, že chce mít spíš jistotu podpory pro případ náhodného šlápnutí vedle. Celou dobu obdivoval Setha za jeho píli a opatrnost, teprve teď mu došlo, jak se věci mají.

Nijak ho nesoudil, ale skutečnost byla taková, že jeho svěřenec se ocitl v pořádné bryndě, která může mít katastrofální následky.

„Jestli jsem vás pochopil správně, už jste takto jednal dříve,“

poznamenal Henry, když znovu procházeli skutečnosti k případu.

Seth očividně postupoval příliš zkušeně a precizně, než aby se dalo uvěřit tomu, že jde o jeho první podvod. Seth přikývl. Henry dělal svoji práci moc dobře, nic mu neušlo. „Kolikrát?“

„Čtyřikrát.“

„Podílel se na těch transakcích ještě někdo další?“

„Ne. Pokaždé jsme si vystačili s tím mým kamarádem z NewYorku. Známe se od střední školy. Bezvýhradně mu věřím.

Ale to na věci asi nic nemění.“ Seth se pochmurně pousmál a odhodil tužku na stůl. „Kdyby nebylo toho podělaného zemětřesení, všechno by klaplo i tentokrát. Koho by něco takového napadlo? Měli jsme sice trochu víc naspěch než obvykle, ale jen proto, že Sullymu měla přijít kontrola tak brzy po mně. Přesto by se na nic nepřišlo, nebýt té katastrofy a následného kolapsu celého města.“ Peníze tím pádem nemohly odejít, kam měly, zůstaly zmrazené na účtu a pomohly odhalit jejich rafinované plány.

Celé dva týdny seděl Seth doma se svázanýma rukama a s penězi Sullyho investorů na svém účtu. Vůbec mu nedocházelo, že problém není v nepřízni osudu, která jim zabránila zahladit stopy po

zločinných obchodech, ale v tom, že k převodu sumy vůbec došlo.

Prakticky si už nemohli počínat víc protizákonně, ledaže by peníze prostě vybrali a zmizeli s nimi. V podstatě obelhávali dvojí investory, aby vytvořili iluzi potřebného finančního zázemí, a teď se na to přišlo. Na Henryho jejich transakce neudělaly žádný zvláštní dojem, obhajování lidí v podobných situacích patřilo do náplně jeho práce, ani nesdílel rozhořčení svého klienta nad zásahem vyšší moci coby zdrojem veškerých potíží. Seth mu to poznal na očích. „Tak jak si stojíme?“ zeptal se otupěle. Z jeho pohledu i výrazu tváře šel vyčíst strach. Připomínal krysu lapenou v kleci.

Tušil, že se mu nebude líbit, co uslyší, ale chtěl vědět, na čem je.

Byl hrůzou bez sebe. Na výslovnou žádost federálního prokurátora měla během týdne v New Yorku zasednout velká porota a vznést obvinění proti Sullymu, a podle toho, co se dozvěděl od FBI, na něho dojde záhy.

„Popravdě řečeno, důkazy hovoří celkem jasně proti vám, pane Sloane,“ začal Henry tlumeným hlasem. Neexistoval způsob, jak přikrášlit slova, která musela být vyřčena. „Všechno, co potřebují k tomu, aby vás usvědčili, najdou ve vaší bance.“ Seth dostal hned v prvním telefonátu od svého právníka radu, aby s penězi nehýbal, přestože něco takového ani nepřipadalo v úvahu. Neměl, kam by je poslal, Sullyho účty byly v tu chvíli už zablokované. A těžko mohl vybrat šedesát milionů dolarů v hotovosti a ukrýt je v kufříku pod postelí. Momentálně proto celá suma ležela na jeho kontě. „FBI v podstatě plní roli vyšetřovacího orgánu Komise pro burzu a cenné papíry. Počítám, že až podají hlášení, co zjistili, můžeme s velkou pravděpodobností čekat, že si vyžádají zasedání velké poroty.

Dokonce nemusejí požadovat ani vaši přítomnost, neboť důkazy, které proti vám mají, jsou dostatečně přesvědčivé. Pokud se velká porota roz hodné vznést obžalobu, velmi rychle vás obviní a budou činit kroky potřebné k zahájení soudního řízení. Zřejmě vás i zatknou a dají do vazby. Pak už bude řada na mně. Prozatím ale nemůžeme dělat víc. Já to vidím tak, že by možná bylo nejlepší zkusit se s nimi nějak dohodnout. Když se přiznáte a poskytnete Komisi dostatek informací, aby pomocí nich usvědčili vašeho přítele v New Yorku a měli pokoj, třeba dostanete nižší sazbu. Samozřejmě jestli na to

uslyší a budou mít zájem. Nechci vám dávat falešné naděje. Jestli je pravda, co mi tvrdíte, a oni mají v ruce potřebné důkazy, vězení vás nejspíš nemine, Sethe. Bude náročné dostat vás z toho, možná víc než náročné. Nechali jste za sebou nepřehlédnutelnou stopu. A nejde tady o žádné drobné. Ve hře jsou velké peníze. Šedesátimilionový podvod vám vláda jen tak nepromine. Nepočítejte s tím, že stáhnou obvinění.“ Pak Henrymu blesklo hlavou ještě něco jiného. „A co daně? Ty máte v pořádku?“ naťukl další choulostivé téma – stejně jako Sarah, která věděla, že jestli se dopustil i daňového úniku, pak ho hned tak neuvidí.

„Naprosto,“ odpověděl Seth a tvářil se dotčeně. „Berňák jsem nikdy nepodváděl.“ No ovšem, jen investory. Bílá ovce mezi zloději, pomyslel si Henry.

„To rád slyším,“ utrousil suše a potom si opět vzal slovo Seth.

„Na co se mám připravit, pane Jacobsi? Kolik let mi můžou v nejhorším případě napařit, když všechno půjde špatně?“

„V nejhorším případě, říkáte?“ zopakoval Henry a zadumal se.

Snažil se zohlednit všechny skutečnosti, tedy alespoň ty, které mu dosud byly známy. „To se těžko odhaduje. Zákony i Komise posuzují zpronevěru svěřených investic hodně přísně… Vážně nevím. Bez dodatečného snížení sazby a bez započtení přiznání coby polehčující okolnosti bych tipoval dvacet pět let, možná i třicet. Ale to se nestane, pane Sloane,“ ubezpečil Setha. „Jistě se nám podaří dosáhnout zmírnění trestu, máme určité prostředky. Řekl bych, že v nejhorším případě dostanete pět až deset let. A když štěstí bude stát při nás, tak od dvou do pěti. To by byl v daném případě ideální výsledek. Pevně doufám, že se nám podaří k němu přiblížit.“

„Ve federální věznici? Myslíte, že by nesouhlasili s nějakým elektronicky zabezpečeným domácím vězením? To bych si uměl představit mnohem snáz než pobyt za mřížemi,“ poznamenal Seth vyděšeně. „Mám přece ženu a děti.“ Henryho napadlo, že na to měl myslet předtím, ale nic neřekl. Jeho klient ve věku sedmatřiceti let z čiré nenasytnosti a nemorálnosti zničil život nejen sobě, ale i svým nejbližším. Měli před sebou bezpochyby hodně nepříjemné období, a jemu se ani v nejmenším nechtělo dávat Sethovi Sloanovi falešnou naději, že ho může zbavit povinnosti zaplatit společnosti za to, co

spáchal. Věděl, že FBI se s nikým moc nemazlí. Chamtivým sobcům, kteří si stejně jako Seth myslí, že na ně nikdo nemá, nemůžou přijít na jméno. Legislativa určující fungování investičních fondů i instituce jako FBI jsou tu od toho, aby chránily investory před podobnými lidmi. Zákony sice mají určité mezery, ale určitě ne takové, aby jimi prošel takovýhle počin. Henryho úkolem bylo hájit Setha za každých okolností, ale tentokrát v dobrý výsledek nedoufal.

Šlo přinejmenším o velmi těžký případ.

„Mám za to, že naděje na domácí vězení s náramky na rukou není reálná,“ odpověděl upřímně. Nehodlal svému klientovi lhát. Taky ho nechtěl nepatřičně děsit, ale musel mu zcela bez příkras sdělit, čeho se může dočkat – tedy jak to podle svého nejlepšího vědomí a svědomí odhaduje on. „Třeba vám relativně brzy vyjednám podmínečné propuštění. Ale ne hned zkraje. Myslím, Sethe, že byste zkrátka měl přijmout fakt, že si budete muset nějaký čas odsedět.

Doufejme, že ne moc dlouho. Vzhledem k sumě, kterou jste si s vaším přítelem navzájem přehazovali, vám asi napaří pořádnou paletu, ledaže bychom se vytasili s něčím, co by je zajímalo a přimělo k dohodě. Ale ani tak nevyváznete úplně bez trestu.“

Přibližně totéž řekl Seth to ráno po zemětřesení své ženě. Už ve chvíli, kdy dozněl poslední otřes a přestaly fungovat telefony, věděl, že je vyřízený. A Sarah to věděla taky. Henry mu pouze objasnil, jak bude jeho pád vypadat v praxi. Když později znovu procházeli všechny podrobnosti, Seth byl k němu maximálně otevřený. Ostatně neměl na výběr, potřeboval jeho pomoc. Henry mu přislíbil, že se dostaví i na schůzku s FBI, naplánovanou na další den. Úplně ve stejnou dobu odpoledne měla v New Yorku zasednout velká porota ve věci Sullyho případu.

Když Henry v šest hodin večer odešel, Seth se vypotácel z pracovny úplně vyčerpaný. Sešel dolů za Sarah, která v kuchyni krmila děti, zatímco Parmani o patro níž prala. Všiml si, že se manželka tváří velmi ustaraně.

„Co ti řekl?“ zeptala se. Stejně jako Seth doufala v zázrak – ostatně v dané chvíli ho evidentně nemohlo spasit nic jiného. Seth ztěžka dosedl na kuchyňskou židli, na chvíli upřel zdrcený pohled na

děti, a pak zpátky na ni. Molly se mu pokoušela něco ukázat, ale on ji ignoroval.

V hlavě mu vířilo příliš mnoho myšlenek.

„Přibližně to, co jsem předpokládal.“ Rozhodl se, že hned na úvod předestře Sarah ten nejhorší scénář. „Prý můžu vyfasovat až třicet let. Pokud budu mít štěstí a přistoupí na nějakou dohodu, tak snad jen od dvou do pěti. To bych ovšem musel naprášit Sullyho a do toho se mi moc nechce.“ Nato zavzdychal a předvedl další stránku svého charakteru. „No ale možná budu muset. Jde mi o krk.“

„Jemu taky.“ Sarah nikdy neměla Sullyho v lásce. Choval se k ní pokaždé nesmírně žoviálně a ona ho považovala za hulváta, který se ničeho neštítí. A měla pravdu. Vyklubal se z něho pěkný prevít – stejně jako ze Setha. Pochopila, že manžel je ochotný zaprodat kamaráda, což ještě zhoršilo její celkový dojem ze situace. „Co když tě předběhne?“ Na to Seth nepomyslel… Sullyho začali proklepávat dřív. Co když se právě v tomto okamžiku upisuje ke spolupráci s Komisí a FBI? Rozhodně by za něho nedal ruku do ohně. Ostatně on sám se chystá učinit totéž. Rozhodl se tak na základě všeho, co mu pověděl právník. Nehodlá strávit za mřížemi třicet let a je svolný k čemukoli, aby si zachránil kůži. I za cenu potopení kamaráda.

Sarah si to přečetla v jeho tváři a udělalo se jí nanic. Nešlo ani tak o fakt, že chce udat Sullyho, ten si podle jejího názoru nic jiného nezasloužil, spíš ji šokovalo, že Sethovi nic není svaté – investoři, společník, se kterým se dopouštěl podvodných machinací, ani manželka a děti. Pochopila, kým její manžel vlastně je a jaké místo jí v jeho životě náleží.

„A co ty? Jak se k celé věci stavíš?“ zeptal se Seth s obavou, když Parmani odvedla děti nahoru do koupelny. Čekal, až budou sami, přestože Molly z jejich rozhovoru ještě neměla rozum a Ollie byl miminko. V hlavě mu zněla Henryho slova, že bude důležité, aby se jeho žena účastnila výslechů i soudního jednání. Za daných okolností museli využít každé příležitosti, jak mu dodat na úcty hodnosti.

„Já nevím,“ odpověděla Sarah zamyšleně.

„Budu tě během soudního procesu potřebovat,“ oznámil jí upřímně. „A po něm ještě víc. Možná mě zavřou na hodně dlouho.“

Při těch slovech vhrkly Sarah slzy do očí. Vstala a naskládala do dřezu nádobí, ze kterého jedla Molly. Nechtěla brečet před dětmi, a před ním taky ne. Jenže Seth vstal a přišel až k ní. „Teď mě neopouštěj, Sarrie. Miluju tě. Jsi moje žena. Nemůžeš mi teď ukázat záda.“ Žadonil jako malé dítě.

„Proč jsi na to nemyslel dřív?“ zeptala se šeptem. Stála v překrásné kuchyni, v domě, který měla tolik ráda, a po tvářích se jí koulely slzy. Přesto jí na jejich momentální situaci nevadilo to, že přijdou o bydlení a o životní styl, na který si zvykli, ale skutečnost, že byla provdaná za muže tak nepoctivého a zkorumpovaného, který jim nejprve zničil budoucnost a teď se dušuje, že ji potřebuje. Ona snad od něho nic nepotřebuje? A Molly s Oliverem? Co když ho odsoudí na třicet let? Co se s nimi stane? Jaký život ji a děti čeká?

„Chtěl jsem nás zaopatřit,“ namítl ochable, aniž se hnul z místa po jejím boku u dřezu. „Dělal jsem to všechno pro tebe, Sarah.

A samozřejmě taky pro ně,“ dodal a máchl rukou směrem k hornímu patru, kam chůva odvedla děti. „Ale asi jsem do toho šel moc po hlavě, a proto jsem tak šeredně narazil.“ Svěsil hlavu a vypadal zahanbeně. Jenže Sarah poznala, že se na ni snaží zapůsobit. Viděla v jeho chování další ukázku sobectví. Na ostatních mu ani trochu nezáleželo, jinak by nedokázal zradit kamaráda.

„Spíš jsi porušil zákon, a to je rozdíl,“ poznamenala. „Tys nás nechtěl zaopatřit. Dělalo ti dobře, že se můžeš cítit jako borec, jako velké zvíře, ať to stojí, co to stojí, nehleděl jsi napravo ani nalevo, nebral jsi ohledy na nic a na nikoho, ani na děti. Jestli půjdeš za mříže na třicet let, nikdy tě nepoznají. Uvidíte se jednou za čas, když za tebou přijdeme na návštěvu. Kristepane, vždyť je to stejné, jako bys umřel,“ vychrlila ze sebe. Nad zklamáním a strachem v ní konečně zvítězil hněv.

„Děkuju pěkně,“ odsekl Seth a v očích se mu nepěkně zablesklo.

„S něčím takovým nepočítej. Obětuju všechny svoje peníze do posledního pěťáku na ty nejlepší obhájce, kteří existují, a budu se odvolávat do skonání světa, jestli bude třeba.“ Ale oba věděli, že dřív nebo později bude muset za své zločiny zaplatit. Díky tomu poslednímu, nevydařenému, vyšetřovatelé odhalí i všechny ostatní, které mají se Sullym na kontě, a pak už je čeká společný nemilosrdný

pád. Sarah nehodlala za žádných okolností Sethovi dovolit, aby ji a děti stáhl ke dnu s sebou.

„Copak jsi zapomněla na slib, že při mně budeš stát v dobrém i ve zlém?“

„Pochybuju, že se vztahuje i na situaci, kdy manžel zpronevěří cenné papíry a vyfasuje za to třicet let vězení,“ opáčila Sarah roztřeseným hlasem.

„Vztahuje se na jakoukoli situaci, kdy je tvůj manžel po krk ve sračkách a potřebuje podržet. Snažil jsem se nás zaopatřit, Sarah.

Chtěl jsem, abychom žili opravdu na úrovni. Neslyšel jsem, že by sis někdy stěžovala na dobré časy – například když jsem koupil dům a nechal jsem tě, abys do něho nakupovala umění a starožitnosti, když jsem tě do zblbnutí zahrnoval šperky, drahým oblečením, když jsem pořídil dům u jezera Tahoe nebo letadlo. Neslyšel jsem, že by ses ozvala, že něco z toho nechceš.“ Nemohla uvěřit tomu, co jí říká.

Když ho poslouchala, udělalo se jí ještě hůř.

„Říkala jsem ti přece, že bychom neměli tak utrácet. Dělala jsem si starosti,“ připomněla. „Pořizoval jsi to všechno hrozně rychle.“

Teprve teď oba znali klíč k jeho úspěchu. Pomáhal si k výdělkům nekalými prostředky. Klamal investory a předstíral, že má na kontě víc peněz, než doopravdy měl, aby mu svěřili další obnosy na riskantní investice, z nichž si patrně ukrajoval díl pro sebe. Když se nad tím Sarah zamyslela, usoudila, že nejspíš tak to bylo. Její muž měl namířeno na vrchol a nezastavil se před ničím. Teď ho čeká strmý pád zpátky na zem, který možná zlomí vaz i jí. Seth svým chováním zničil život celé jejich rodině.

„Nepamatuju si, že bys mi něco z toho vrátila, nebo že by ses mě pokusila zastavit,“ zareagoval vyčítavě.

Pohlédla mu zpříma do očí. „Copak by ses nechal? Vážně o tom pochybuju, Sethe. Podle mě jsi jednal z popudu vlastní chamtivosti a ambicí, neohlížel ses na nic. Překročil jsi veškeré myslitelné hranice a teď za to všichni zaplatíme.“

„Do vězení půjdu já, Sarah, ne ty.“

„A co bys čekal, když jsi napáchal takové podvody? Nehraj si na hrdinu, jsi obyčejný kriminálník. Nic víc.“ Znovu se neovládla a rozplakala se. Seth prudce vyrazil z místnosti a zabouchl za sebou

dveře. Nehodlal poslouchat takové věci. Přál si slyšet, že Sarah bude stát při něm, ať se stane cokoli. Žádal hodně, ale měl pocit, že si to zaslouží.

Oba prožili dlouhou, skličující noc. Sarah se stáhla do pokoje pro hosty, Seth zůstal zavřený ve své pracovně až do čtyř do rána. Teprve v pět si lehl do manželské postele a spal až do oběda. Pak vstal, aby se oblékl na schůzku se svým advokátem a FBI. Sarah mezitím odešla s dětmi do parku. Ještě stále neměla k dispozici auto, kvůli zemětřesení přišli o její i o Sethův vůz, alespoň že chůvě zůstala stařičká honda, kterou používali, když potřebovali něco zařídit. Sarah byla příliš rozrušená, než aby se starala o pronájem auta, a Seth nikam nejezdil, a proto ho k tomu nic nenutilo. Zůstával zamčený v domě, stravovaný obavami, co s ním bude dál. Neměl ani pomyšlení na nějaké vycházky.

Cestou z parku Sarah dostala nápad. Zeptala se Parmani, jestli by si mohla půjčit její vůz a něco si zařídit.

Zároveň ji požádala, aby vzala děti domů a uložila je k odpolednímu spánku. Dobrosrdečná Nepálka ochotně přisvědčila.

Vycítila, že něco není v pořádku, a měla obavu, že se jedná o něco hodně zlého, byť neměla tušení, o co jde. Nikdy by se nezeptala, a tak se pouze domýšlela, jestli třeba pan Sloane nemá milostný poměr, nebo neprožívají manželskou krizi. Ani náhodou by si nepomyslela, že Setha co nevidět obviní a poté pravděpodobně pošlou do vězení, nebo že Sloanovi dokonce můžou přijít o dům.

Znala je jako mladý, bohatý a stabilní pár. Ostatně přesně tak ještě před dvěma a půl týdny vnímala sebe a manžela samotná Sarah. Zato teď už věděla, že je těžké najít popis, který by na ně seděl méně.

Mládí jim zůstalo, ale o bohatství a stabilitu je připravilo jejich soukromé domácí zemětřesení. Začalo jí docházet, že bylo jen otázkou času, kdy Setha chytí. To, čeho se dopouštěl, nemůže nikomu procházet donekonečna. Jeho zkáza musela přijít, pouze ona nic netušila.

Sarah si tedy hned po návratu domů půjčila Parmanino auto a zamířila po ulici Divisadero z kopce rovnou dolů na sever. Zabočila doleva na Marina Boulevard a pak se podél rekreační oblasti Crissy Field vydala dál, až do Presidia. Zkoušela se dovolat Maggii na

mobilní telefon, ale mamě, číslo nebylo aktivní. Netušila, jestli drobná jeptiška vůbec ještě pracuje v nemocnici, ale potřebovala si někomu vylít srdce a nikdo jiný ji nenapadl. Rodičům se v žádném případě svěřit nemohla. Kdyby jim pověděla, jakou hrůzu Seth způsobil, její matka by dostala hysterický záchvat a otec by se rozlítil. A jestli se věci budou ubírat zlým směrem, jak se obávají, její příbuzní se stejně o všem dozvědí z tisku. Sarah si uvědomovala, že by je měla informovat dřív, než se případ dostane do zpráv, ale zatím nenastal ten správný čas. Momentálně potřebovala někoho soudného a vnímavého, s kým by si mohla promluvit a podělit se o své strasti.

Instinktivně vycítila, že sestra Maggie je ta pravá.

Zaparkovala malou oprýskanou hondu před nemocnicí, vystoupila a zamířila dovnitř. Chystala se, že zastaví prvního kolemjdoucího a zeptá se, jestli tam ještě pracuje sestra Mary Magdalen, když vtom ji zahlédla, jak spěchá do zadní části místnosti.

Nesla na rukách hromadu operačního prádla a ručníků, která byla téměř větší než ona. Sarah vykročila za ní.

Sotva ji Maggie zahlédla, překvapeně vzhlédla. „Jaké milé překvapení, Sarah. Co vás sem přivádí? Snad nejste nemocná?“

Pohotovosti po celém městě už zase najely na obvyklý provoz, nicméně polní nemocnice v Presidiu nepřestala fungovat, jen už neměli tolik napilno jako ještě před pár dny.

„Nejsem v pořádku, dalo by se říct… I když… Omlouvám se, že vás tak přepadám. Neměla byste na mě chvilku čas?“ Maggie zachytila její pohled a okamžitě položila čisté prádlo na neobsazenou postel.

„Samozřejmě. Co kdybychom se šly na pár minut posadit k vodě?

Oběma nám to jen prospěje. Jsem tady už od šesti od rána.“

„Děkuju,“ špitla Sarah a následovala drobnou jeptišku ven.

Zamířily k chodníčku na pláž a cestou nezávazně konverzovaly.

Maggie se mimo jiné zeptala, co dělají Ollieho ouška, a Sarah ji ujistila, že syn je už zdravý jako řípa. Nakonec dorazily k moři a posadily se do písku. Obě měly na sobě džíny. Záliv byl klidný a půvabně se třpytil. San Francisco zažívalo nádherný den. Sarah si nepamatovala krásnější květen, přestože nad ní osobně se stahovaly černé mraky. Nad ní a nad Sethem.

„Co se děje?“ zeptala se Maggie opatrně a zadívala se mladé ženě do obličeje. Viděla ustaranou tvář a oči naplněné nezměrnou úzkostí.

V duchu předpokládala, že obojí pramení z problémů v manželství.

Sarah jí něco naznačila už minule, když přivezla do nemocnice miminko s bolavým ouškem, ale teď vypadala opravdu velice rozrušeně. Maggie pochopila, že odposledka se situace u nich doma značně zhoršila.

„Ani nevím, kde začít,“ řekla Sarah na úvod a snažila se nalézt správná slova. Ještě než se tak stalo, oči se jí naplnily slzami, kanuly jí po tvářích, ale ona se ani nepohnula, aby si je setřela. Vlídná Maggie trpělivě čekala, seděla vedle ní a tiše se modlila. Modlila se, aby ta mladá žena po jejím boku byla zbavena břemene, které ji tolik tíží na srdci. „Jde o Setha…,“ začala konečně Sarah a nijak tím svoji důvěrnici nepřekvapila. „Stalo se něco strašného… nebo vlastně nestalo, spíš on udělal něco strašného… opravdu moc špatnou věc…

A přišlo se na to.“ Maggie si honem neuměla představit, o co by mohlo jít. Napadla ji pouze možnost, že mladá paní Sloanová právě odhalila manželovu nevěru, ze které ho už nějakou dobu podezírala.

„A jak jste se to dozvěděla?“ zeptala se šetrně.

„Od něho. Svěřil se mi tu noc, kdy vypuklo zemětřesení. Po příchodu domů a další den dopoledne.“ Pátravě se zahleděla do Maggiiných očí, než se odhodlala dopovědět celý příběh, ale i bez toho věděla, že jí může důvěřovat. Maggie si nechávala tajemství ostatních pro sebe, podělila se o ně jedině s Bohem ve svých modlitbách. „Můj muž hrubě porušil zákon… Převedl velkou sumu, která mu nepatřila, do investičního fondu, který spravuje. Hodlal peníze zase vrátit, jenže kvůli situaci ve městě po té katastrofě byly všechny banky zavřené, a tak celá suma zůstala trčet na jeho kontě.

Hned v tom okamžiku věděl, že všechno praskne.“ Maggie zaraženě mlčela. Ukázalo se, že ve hře je mnohem větší problém, než se domnívala.

„A stalo se tak?“

„Ano.“ Sarah sklíčeně přikývla. „V New Yorku. Hned v to pondělí po zemětřesení. Byla informována Komise pro burzu a cenné papíry a ta ihned kontaktovala místní FBI. Už probíhá vyšetřování a dá se očekávat, že velká porota co nevidět vznese obvinění a zahájí

soudní proces.“ Jakmile už jednou začala, šla rovnou k věci. „Jestli ho odsoudí, může dostat až třicet let. Možná míň, to je ten nejhorší odhad. Aby si polepšil, momentálně se chystá potopit kamaráda, který mu s těmi podvody pomáhal. Toho vyšetřují v New Yorku.“

Nato se usedavě rozplakala, natáhla paži a uchopila Maggii za ruku.

„Ach, Maggie, najednou nevím, s kým jsem celou tu dobu žila. Není tím člověkem, kterého jsem v něm viděla. Je obyčejný podvodník a kriminálník. Jak nám mohl provést něco takového?“

„Měla jste nějaké podezření?“ zeptala se Maggie. Očividně si dělala o Sarah starost. To, co vyslechla, jí připadalo opravdu otřesné.

„Nikdy. Ani náznakem jsem jedinkrát nezapochybovala o jeho bezúhonnosti. Dosahoval obrovských úspěchů, ale na tom mi nepřišlo nic divného. Je nesmírně chytrý. Zastávala jsem názor, že moc utrácíme, jenže on mi neustále opakoval, že peníze jsou od toho, aby se utrácely. A teď ani nevím, jestli to byly naše peníze, nebo ne.

Jen Bůh ví, čeho všeho se ještě dopustil a co bude následovat.

Nejspíš přijdeme o dům, ale víc mě trápí to, že jsem ztratila manžela.

Je vyřízený, z tohohle se nevyhrabe. Po mně žádá, abych stála při něm a neodcházela. Prý jsem se k tomu zavázala, když jsem u oltáře slíbila, že s ním zůstanu v dobrém i ve zlém… ale co bude se mnou a s dětmi, jestli ho zavřou?“ Maggie si uvědomovala, že Sarah je ještě mladá a může v každém případě začít nový život, zatímco Setha čeká dost otřesný konec, pokud věci naberou předpokládaný spád.

Zatím věděla málo, ale přesto jí ta představa děsila.

„A vy při něm chcete stát, Sarah?“

„Nevím. Momentálně netuším, co chci ani co si myslím. Miluju svého muže, ale teď nemám ponětí, kdo vlastně je ten člověk, jemuž jsem dala svoje srdce a za něhož jsem se před čtyřmi roky po dvouleté známosti provdala. V každém případě je podvodník. Co když mu nedokážu odpustit?“

„To je úplně jiná kapitola,“ poznamenala Maggie moudře. „I když mu odpustíte, nemusíte s ním zůstat. Máte právo rozhodnout, koho, co a jak velké množství útrap přijmete do svého života. A jsem si jistá, že jednou mu prominete. Zatím je ještě brzy na nějaká zásadní rozhodnutí. Potřebujete to všechno nejprve trochu strávit.

Teprve pak bude namístě, abyste hodnotila své pocity. Třeba

s manželem nakonec zůstanete a budete stát při něm, nebo naopak zvolíte odchod. Nemusíte se přece rozhodnout hned teď.“

„On říká, že musím,“ hlesla Sarah. Vypadala usouženě a zmateně.

„Takové soudy mu nepřísluší. Tahle volba je jen na vás.

Vzhledem k tomu, čeho se dopustil, po vás žádá strašně moc. Už za ním přišli z FBI?“

„Právě v téhle chvíli jsou u nás doma. Netuším, co se bude dít pak.“

„Nezbývá vám, než čekat.“

„Nevím jistě, do jaké míry mu něco dlužím. Ani jaké jsou moje povinnosti vůči našim dětem. Nechci se nechat stáhnout ke dnu společně s ním, ani nechci být manželkou někoho, kdo má strávit za mřížemi dvacet nebo třicet let. I pět roků je moc dlouho. Nevím, jestli bych to zvládla. Mohlo by se stát, že bych ho za to časem začala nenávidět.“

„Doufám, že na nenávist nedojde, Sarah, ať už se rozhodnete, jak chcete. Stejně by vám nebyla k ničemu, jenom byste si uškodila.

Zášť je jako jed, postupně člověka užírá zevnitř. Váš muž od vás smí požadovat účast a odpuštění, ale nemá právo ničit život vám ani vašim dětem.“

„Dlužím mu to jako jeho žena?“ zeptala se Sarah. Její oči připomínaly bezedné tůně plné bolesti, zmatku a viny. Maggie ji v duchu hluboce litovala. Vlastně litovala oba dva. Dostali se do pořádné šlamastyky. Představovala si, že Seth – bez ohledu na to, čeho všeho se dopustil – prožívá nejspíš úplně stejně těžké chvilky jako jeho žena. A v tom se nemýlila.

„Dlužíte mu pochopení, soucit a slitování, nikoli svůj život. Ten mu v žádném případě darovat nesmíte. Je jen na vás, zda s ním zůstanete, nebo ne. On si může říkat, co chce. Pokud je pro vás a vaše děti lepší, abyste odešla, máte právo odejít. To jediné, co mu momentálně dlužíte, je odpuštění. O zbytku rozhodněte sama. Ale pamatujte, že ten, kdo odpustí, pokaždé dosáhne stavu úžasné milosti. A ten vám oběma zajistí požehnání.“ Maggie se snažila udělit mladé Sarah praktické rady, malinko podbarvené vlastním skálopevným přesvědčením, založeným výhradně na milosrdenství, odpuštění a lásce, jež tvoří podstatu zmrtvýchvstání Ježíše Krista.

„Nikdy jsem v takové situaci nebyla,“ připustila Maggie poctivě, „a nechci vám poradit špatně. Jen bych vám ráda pověděla, co si myslím. Záleží jen a jen na vás, co uděláte, ale zatím je asi příliš brzy na rozhodování. Samotný fakt, že svého muže milujete, znamená hodně. Ale jak se vaše láska ve výsledku projeví, jak ji vyjádříte, to je vaše volba. Nakonec se může stát, že mu vy i vaše děti prokážete svoji náklonnost nejlépe tím, že ho necháte jít. On musí zaplatit za chyby, kterých se dopustil, a podle všeho nebyly malé. Vy jste nic neprovedla, vy platit nemusíte, ale do určité míry stejně budete. I vás čeká složité období, ať se rozhodnete jakkoli.“

„Už to začíná. Seth tvrdí, že pravděpodobně přijdeme o dům.

Můžou nám ho zabavit. Nebo mu nezbude, než ho prodat, aby zaplatil právníky.“

„Kam se podějete?“ zeptala se Maggie s ustaraným výrazem.

Sarah se očividně ocitla v koncích, což byl ostatně důvod, proč přijela za ní do nemocnice. „Máte ve městě nějaké příbuzné?“ Sarah zavrtěla hlavou.

„Moji rodiče se přestěhovali na Bermudy. Nemůžu bydlet u nich, je to moc daleko. Nechci odloučit děti od Setha. A taky prozatím nechci matce s otcem nic říkat. Jestli opravdu ztratíme dům, nejspíš si seženu malý byt a budu muset nastoupit do zaměstnání. Od svatby jsem nikde nepracovala, protože jsem si přála zůstat doma s dětmi, a bylo to báječné období. Ale teď asi nebudu mít na výběr. Vím, že si dokážu něco sehnat, jestli budu muset. Mám titul MBA. Vlastně tak jsme se s manželem seznámili – na Stanfordské univerzitě, kde jsme oba studovali podnikání.“ Maggie se na Sarah usmála a v duchu si pomyslela, že její muž evidentně zneužil vzdělání ve svůj prospěch, ale Sarah se škola bude hodit, díky ní si najde dobré místo a bez problémů dokáže zaopatřit sebe i děti. To tedy bylo vyřešené.

Naopak velkým otazníkem zůstávalo jejich manželství a Sethova budoucnost v případě, že ho postaví před soud, což se jevilo jako jistá věc. Stejně jako to, že ho usvědčí, tedy pokud Sarah mluvila pravdu, a Maggie neměla důvod o jejích slovech pochybovat.

„Podle mě byste tomu všemu měla dát trochu času, pokud nejste zásadně proti, a počkat, jak se věci vyvinou. Je jasné, že Seth se dopustil nedozírné chyby. Jen vy víte, jestli mu dokážete prominout

a jestli s ním budete chtít zůstat. Modlete se a uvidíte, že časem vám samo jasně vyvstane, co je správné,“ vybídla jeptiška Sarah. „A možná ta chvíle přijde dřív, než si myslíte.“ A možná i dřív, než vám bude milé, pokračovala Maggie v duchu. Připomněla si, že mnohdy, když se modlila, aby si dokázala udělat názor na nějakou věc, odpovědi se dostavily až nechtěně rychle a ostře prokreslené, zejména ty nepopulární. Ale o tom se nezmínila.

„Prý mě bude během přelíčení potřebovat,“ pokračovala Sarah chmurně. „Budu tam s ním, protože mám pocit, že mu to dlužím, ale určitě nepůjde o nic příjemného.

V tisku z něho udělají toho nejhoršího zločince.“ Nicméně obě věděly, že přesně tím ve skutečnosti je. „Je to celé tak ponižující.“

„Nedopusťte, aby za vás rozhodovala vaše pýcha, Sarah,“

upozornila ji Maggie. „Řiďte se srdcem. Jen tak bude požehnáno všem zúčastněným. A o to tady kráčí. Je potřeba, abyste se rozhodla správně, abyste zajistila sobě a svým dětem tu nejlepší budoucnost, i kdyby váš muž už neměl být její součástí. Děti mu zůstanou, bude dál jejich otcem, ať se poděje kamkoli. Není však jasné, jestli mu zůstanete vy. Nejdůležitější je, zda vy o svého muže ještě stojíte.“

„Když já nevím. Můj muž se pro mě stal záhadou. Připadá mi, že jsem celých šest let milovala nějaký přelud. Seth je tím posledním člověkem na zemi, kterého bych podezírala z podvodného jednání.

Nemám nejmenší ponětí, s kým mám doopravdy tu čest.“

„Člověk si nikdy nemůže být ničím jistý,“ konstatovala Maggie.

Ona i Sarah přitom upíraly pohled na záliv. „Lidé dělají zvláštní věci.

Dokonce i ti, které milujeme a myslíme si o nich, že je známe. Budu se za vás modlit,“ ujistila Sarah. „A vy se modlete taky, jestli to dokážete. Odevzdejte se do rukou Božích. Nechejte Jeho, aby vám zkusil pomoct najít řešení.“ Sarah přikývla, otočila hlavu a s nepatrným úsměvem na rtech se zadívala jeptišce do tváře.

„Děkuju. Věděla jsem, že mi prospěje, když si s vámi popovídám.

Ještě netuším, co podniknu, ale cítím se lépe. Když jsem vás vyhledala, měla jsem nervy napjaté k prasknutí.“

„Přijeďte za mnou kdykoli. Nebo zavolejte. Ještě tady nějakou dobu budu.“ Maggie stále byla nesmírně prospěšná všem lidem, které zemětřesení připravilo o vlastní bydlení, a museli se smířit

s výhledem na mnohaměsíční pobyt v Presidiu. Nabízelo se jí tam široké pole působnosti, které dokonale vyhovovalo poslání jeptišky.

Těm, s nimiž se dostala do kontaktu, přinášela lásku, pokoj a útěchu.

„Buďte shovívavá,“ poradila Sarah na závěr. „Umění prokázat druhému milosrdenství je nesmírně důležité. A tím nechci říct, že s manželem musíte zůstat, nebo se kvůli němu vzdát svého života.

Nicméně až se budete rozhodovat, měla byste být k němu i k sobě laskavá. Mějte s vámi oběma slitování, ať už si zvolíte jakoukoli cestu. To, že ho milujete, přece neznamená, že ho nesmíte opustit.

Ale rozhodně byste s ním měla soucítit. Pak vás prostoupí milost, o níž jsem mluvila. Jsem si jistá, že ten okamžik poznáte.“

„Děkuju vám,“ zopakovala Sarah, když před nemocnicí objímala Maggii na rozloučenou. „Ozvu se.“

„Jak jsem řekla, budu se za vás modlit,“ slíbila jeptiška, a jakmile se mladá paní Sloanová rozjela k domovu, ještě jí s láskyplným úsměvem zamávala.

Čas, který spolu obě ženy strávily, byl přesně tím, co Sarah potřebovala. Uklidněná se vydala v chůvině autě na zpáteční cestu, nejprve po Marina Boulevard a pak ulicí Divisadero do kopce stále na jih. Zrovna když parkovala, vyšli od nich dva agenti FBI. Zaplavil ji pocit úlevy, že nebyla doma. Počkala, až nastartují a odjedou, a teprve pak vešla. Henry se Sethem právě rekapitulovali průběh schůzky. Jakmile odešel i právník, zašla za manželem do jeho pracovny.

„Kde jsi byla?“ zeptal se. Vypadal vyčerpaně. „Potřebovala jsem na vzduch. Jak to šlo?“

„Dost mizerně,“ odpověděl zkroušeně. „Mluvili se mnou na rovinu. Příští týden požádají o vznesení obžaloby. Tohle nebude žádná sranda, Sarah. Bylo by bývalo moc příjemné, kdybys tu zůstala se mnou.“ V očích měl jasně vepsanou výčitku. Ještě nikdy nezažila svého manžela v tak žalostném stavu. Vzpomněla si na Maggiina slova a pokusila se v sobě vydolovat soucit. Ano, Seth jí sice nepřímo ublížil, a ne málo, nicméně sám se dostal do příšerné situace. Náhle jí ho bylo doopravdy líto. Rozhodně víc než před návštěvou nemocnice.

„Chtěli se mnou ti chlapi od FBI mluvit?“ zeptala se s ustaraným výrazem ve tváři.

„Ne. Nemáš s tím nic společného. Řekl jsem jim, že jsi o ničem nevěděla. Nepracuješ pro mě. A kromě toho by tě stejně nemohli nutit, abys proti mně vypovídala. Jsi moje žena.“ Sarah jeho vysvětlení zjevně uklidnilo. „Jen jsem si přál, abys tu byla. Abys tu byla pro mě.“

„Jsem tady, Sethe.“ Přinejmenším prozatím. Víc pro něho v dané chvíli nemohla udělat.

„Děkuju ti,“ hlesl. Nic dalšího už neřekl, a když Sarah odešla z místnosti a vydala se o patro výš za dětmi, zabořil obličej do dlaní a rozplakal se.

12

V následujících deseti dnech nabral Sethův život zcela zásadní obrátky. Federální prokurátor přednesl jeho případ před velkou porotou a ta proti němu vznesla obžalobu a o dva dny později ho přišli zatknout. Byl informován o tom, jaká jsou jeho práva, odvezli ho do budovy federálního soudu, vyfotografovali, formálně obvinili a zaevidovali. Strávil noc ve vězení, dokud následujícího dne ráno soudce nestanovil kauci.

Peníze, které se nezákonně objevily na jeho účtu, byly na základě soudního příkazu navráceny do New Yorku, takže Sullyho investoři neutrpěli žádnou ztrátu, nicméně Seth se těm svým prokázal kontem o šedesát milionů tučnějším, než ve skutečnosti bylo, a oni na základě toho štědře investovali do jeho akciového fondu. Povaha a závažnost provinění obžalovaného přiměla soudce ke stanovení jistiny ve výši deseti milionů dolarů. Seth musel navíc za propuštění na kauci zaplatit jeden milion. Mohl být vyšetřován na svobodě, neboť soud dospěl k názoru, že u něho nehrozí útěk, a protože nedošlo ke ztrátám na životech ani k fyzickému násilí. Sloanovi se tím vydali z veškeré hotovosti, kterou měli k dispozici, a museli dát do zástavy svůj dům coby požadovanou jistinu. Měl cenu okolo patnácti milionů a Seth informoval Sarah o nezbytnosti jeho prodeje ten večer, kdy ho pustili z vězení. Ručiteli mělo zůstat deset milionů na pokrytí záruky a zbývajících pět potřeboval její muž na zaplacení advokátů. Henry Jacobs už se vyjádřil v tom smyslu, že suma, kterou si jeho firma bude účtovat za celé soudní řízení, se bude pohybovat někde okolo tří milionů. Šlo o komplikovaný případ. Seth rovnou přišel i s tím, že budou muset prodat také vilu u jezera Tahoe.

Potřebovali zpeněžit co největší část majetku. Jediným pozitivem byla skutečnost, že dům v ulici Divisadero vlastnili se vším všudy, nebyl zadlužený ani na něm nevázlo jiné břemeno. Zato z výtěžku z prodeje nemovitosti v Tahoe bylo potřeba nejprve umořit hypotéku, která na něm vázla, nicméně stále jim zbýval nemalý obnos, jenž mohli použít na obhajobu a přidružené výdaje.

„Prodám i šperky,“ navrhla Sarah strnule. Na klenotech jí nezáleželo, ničila ji představa ztráty domova.

„A můžeme si najmout byt.“ Letadla už se Seth vzdal. Ani to ještě nebylo splacené a prodal ho se ztrátou. Jeho akciový fond byl uzavřen, nemohl tedy čekat žádný příjem, jen spoustu výdajů na advokáty. Vypadalo to, že jeho šedesátimilionový poklesek je připraví o všechno. Kromě pobytu za mřížemi, který mu u soudu vyměří, pokud ho usvědčí, přijdou nehorázné pokuty. A dílo zkázy dokonají soudní pře iniciované investory. Doslova přes noc se z manželů Sloanových stanou žebráci.

„Seženu si vlastní bydlení,“ prohlásila Sarah tiše. Rozhodla se tak předešlého večera, když byl Seth ve vazbě. Došlo na Maggiina slova.

Zatím nevěděla, co bude dělat dál, ale začalo jí být jasné, že momentálně nechce žít s manželem pod jednou střechou. Později se třeba zase dají dohromady, ale právě teď si přála najít sobě a dětem nějaký byt a co nejdříve nastoupit do zaměstnání.

„Ty se chceš odstěhovat?“ Seth vypadal ohromeně. „Jak si to vyloží FBI?“ Na ničem jiném mu v tu chvíli nezáleželo.

„Stěhujeme se oba, jak se zdá. A FBI si to vyloží tak, že jsi šlápl pořádně vedle, a jelikož já se s tím neumím vyrovnat, jdeme dočasně od sebe.“ Řekla v podstatě holou pravdu. Nechystala se požádat o rozvod, chtěla jen získat čas a prostor pro přemýšlení. Špatně snášela, když musela přihlížet rozpadu jejich existence, ke kterému došlo, protože její muž upřednostnil špinavé praktiky před poctivým jednáním. Od setkání s Maggii se hodně modlila a měla dobrý pocit ze svého jednání. Bylo jí smutno, ale cítila, že dělá dobře. Přesně tak to předpověděla vlídná jeptiška. Věci je potřeba řešit postupně.

Sarah hned další den obvolala realitní makléře a nabídla dům k prodeji. Kontaktovala soudního ručitele a sdělila mu, jaké kroky podnikají, aby si nemyslel, že se děje něco nekalého. Ostatně měl

v ruce zástavní úpis na jejich dům. Vysvětlil jí, že má právo vyjádřit souhlas s prodejem a ponechat si svých deset milionů dolarů, ale že rozdíl náleží jim. Nakonec poděkoval za zavolání a popřál mladé paní Sloanové hodně štěstí při prodeji. Neřekl to nahlas, ale bylo mu Sarah líto. Jejího manžela považoval za totálního pitomce. I ve vězení, při jejich posledním setkání, se Seth choval nadutě a sebestředně. Už viděl spoustu jemu podobných. Všichni podlehli vlastnímu egu a zaprodali své rodiny a manželky.

Jakmile se postarala o dům, trávila Sarah dny obtelefonováváním známých ve městě a v Silicon Valley, jestli nevědí o nějakém zaměstnání. Sepsala svůj životopis, kde podrobně uvedla náplň studijního programu, který absolvovala ve Stanfordu, kde získala titul MBA, i praxi na Wall Street ve společnosti specializující se na investiční bankovnictví. Nebránila se ničemu, ani místu obyčejné obchodní agentky nebo analytičky. Byla ochotná vyřídit si licenci burzovní makléřky i nastoupit v bance. Měla potřebné vzdělání, průpravu i schopnosti, stačilo jí najít místo. A mezitím se do domu trousili potenciální kupci, někteří ze zvědavosti, jiní z opravdového zájmu.

Seth si sehnal podkrovní ateliér v moderním činžáku na Brodwayi, jemuž se přezdívalo Dům u zlomených srdcí, neboť nabízel malé, nákladně zařízené bytové jednotky, v nichž bydleli převážně muži, kteří se rozešli se svými partnerkami. Sarah si najala útulný byteček v budově postavené ve viktoriánském stylu na Clay Street a navzdory rozkvětu poptávky po nájemním bydlení, k němuž po zemětřesení došlo, se s majitelem dohodla na příznivé ceně. Krom obýváku, kuchyně a příslušenství měl dva pokoje, jeden pro ni a jeden pro děti, a patřilo k němu nejen parkovací stání, ale i malinká zahrada. K dispozici byl od prvního června.

Zajela do Presidia navštívit Maggii, aby jí pověděla, co podniká.

Maggii bylo Sarah líto, ale na druhou stranu ji ohromilo, že začala jednat a podle všeho činí opatrná a prozíravá rozhodnutí. Seth se vypravil do města a koupil si nové porsche jako náhradu za ferrari, o které přišel. Využil nějaké nabídky, která nevyžadovala složení hotovosti, čímž rozhněval svého právníka. Ten mu důrazně připomněl, že za daných okolností by se měl vyvarovat podobných

projevů okázalosti a chovat se spíš kajícně. Svými machinacemi poškodil řadu lidí a jeho marnotratnost jistě neudělá na soudce nejlepší dojem. Sarah si místo zničeného mercedesu pořídila ojeté volvo a její šperky už odcestovaly do Los Angeles na prodej.

Rodičům stále nic neřekla. Stejně by jí asi nedokázali pomoct, ale přinejmenším by v nich měla oporu. Bylo až neuvěřitelné, že Sethovo ani Sullyho obvinění dosud neproběhlo tiskem, ale Sarah věděla, že to nebude trvat dlouho. Pak se teprve začnou dít věci.

Everett strávil několik dnů po zemětřesení úpravou nafocených snímků. Ty, které nejlépe vypovídaly o celé události, předložil zaměstnavateli. Scoop věnoval katastrofě v San Francisku samostatnou přílohu a na obálce se objevila Melanie v maskáčích, jak se dalo předpokládat. Z momentek s Maggii otiskli jen jednu, u které stál popisek, že jde o jeptišku, která nastoupila jako dobrovolná síla v polní nemocnici.

Další fotky Everett udal u USA Today a AP, jednu koupil deník New York Times a Time i Newsweek hned několik. Jeho chlebodárce souhlasil, měli víc materiálu, než dokázali použít, a nechtěli to s informacemi o zemětřesení přehnat. Mnohem víc se jim zamlouvala možnost vylíčit událost na příběhu celebrity, a proto otiskli šest stran o Melanii a pouze tři o všech ostatních. Autorem článku byl Everett, který velice vychválil obyvatele města i tábora v Presidiu. Jeden výtisk časopisu hodlal poslat Maggii, pro kterou měl mimoto několik desítek naprosto oslnivých fotografií. Většinou zachycovaly, jak ošetřuje zraněné, a na všech vypadala úchvatně. Na jedné držela v náručí miminko, na jiné za mdlého osvětlení utěšovala stárnoucího muže s ránou na hlavě, na několika se právě smála svýma jasně modrýma očima nějaké poznámce, která padla během jejich společného rozhovoru, a na jedné, kterou pořídil z autobusu, když odjížděli na letiště, měla tak smutný a opuštěný pohled, že mu bylo do pláče, kdykoli se na ni podíval.

Rozvěsil si její fotky po celém bytě. Sledovala ho, když ráno snídal, když seděl večer za stolem, nebo ležel na pohovce, odkud se na ni vydržel dívat celé hodiny. Plánoval si, že pořídí Maggii od každého z těch snímků kopii, ale když je konečně udělal, nevěděl, kam je poslat. Několikrát jí zkoušel volat na mobil, ale nikdy to

nezvedla. Dvakrát se sice ozvala zpátky, ale to pro změnu neměla štěstí ona. Naháněli se po telefonu, ale jelikož byli oba zaneprázdnění, výsledek byl ten, že od jeho odjezdu z Presidia spolu nemluvili. Příšerně mu chyběla, chtěl, aby viděla, jak jí to na fotkách sluší, a taky by jí rád ukázal i některé ostatní záběry.

V sobotu večer, když zůstal sám doma, se nakonec rozhodl, že ji navštíví. Na dalších několik dnů neměl nic naplánovaného. V neděli vstal za úsvitu, vzal si taxi na letiště a bez ohlášení naskočil do prvního letadla do San Franciska. Doufal, že se během těch několika týdnů nic nezměnilo a najde Maggii v Presidiu.

Letadlo přistálo v deset dopoledne. Everett venku mávl na taxík a řekl řidiči, kam si přeje odvézt. Pod paží třímal krabici s fotkami.

Když dorazili do Presidia, bylo už téměř jedenáct a Everett si všiml, že nad městem ještě pořád létají vrtulníky monitorující situaci.

Nějakou dobu stál na místě a upíral pohled na nemocnici v naději, že Maggie je uvnitř. Uvědomoval si, že se zachoval trochu bláznivě.

Ale zkrátka ji musel vidět. Chyběla mu od návratu do L. A.

Dobrovolnice za pultem recepce mu sdělila, že Maggie má tuhle neděli volno. Jakási žena, která ji dobře znala, mu poradila, že sestra Mary Magdalen pravděpodobně odešla do kostela. Poděkoval a rozhodl se nejprve zajít do budovy, která sloužila jako ubytovna pro dobrovolníky z řad církve. Na vstupním schodu zrovna stály dvě jeptišky a kněz. Když se jich Everett zeptal na Maggii, jedna z žen v řádovém šatu se nabídla, že se po ní půjde podívat. Stál tam a čekal, na srdci nesmírnou tíhu. Připadlo mu, že uběhla celá věčnost, ale pak se zničehonic objevila. Na sobě froté župan, rusé vlasy mokré a oči až neuvěřitelně jasně modré. Vysvětila, že se právě sprchovala.

V momentě, kdy ho zahlédla, se široce usmála, a on málem vykřikl úlevou, že ji vidí.

Chviličku měl obavy, že ji nenajde, ale teď tu najednou byla, z masa a kostí. Vřele ji objal a zvedl do výšky, až u toho skoro upustil krabici s fotografiemi. Pak, vrcholně spokojený a rozzářený, poodstoupil dozadu, aby si ji prohlédl.

„Co tady děláš?“ zeptala se, když kněz s jeptiškami odešli.

Během dnů bezprostředně po zemětřesení všichni navázali nejedno pevné přátelství, a proto neshledávali na Everettově návštěvě ani na

evidentně radostném přivítání těch dvou nic podivného. Jedna z řádových sester si novináře pamatovala z doby před jeho odjezdem do L. A. a Maggie své spolubydlící ujistila, že se k nim připojí později. V kostele už byli, teď je čekal oběd ve společné jídelně.

V Presidiu pořád všechno fungovalo na plné obrátky a park začínal působit dojmem nekončícího letního tábora pro dospělé, přestože Everetta cestou z letiště zaujalo, jaký pokrok město udělalo za těch pár týdnů.

„Přijel jsi pracovně?“ zeptala se Maggie. Pak už oba mluvili najednou, rozrušení z vzájemného setkání. „Mrzí mě, že jsem tolikrát propásla tvoje volání. Když jsem zrovna v nemocnici, vypínám si telefon.“

„Já vím… Taky mě to mrzí… A moc rád tě zase vidím,“ přiznal se a znovu ji objal. „Přiletěl jsem, abychom se viděli. Měl jsem pro tebe tolik fotek a nevěděl jsem, kam je mám poslat, a tak jsem se rozhodl, že je doručím osobně. Udělal jsem ti takový průřez veškerým materiálem, který jsem si odsud přivezl.“

„Dej mi chvilku, ať si na sebe něco hodím,“ požádala s úsměvem a prohrábla si rukou mokré vlasy.

Za pět minut byla zpátky, v džínách, růžových teniskách a reklamním tričku cirkusu Barnum & Bailey, na němž byl vyobrazený tygr. Vybrala si ho z bedny s darovanými oděvy a Everett se při pohledu na jeho absurdní motiv neubránil smíchu.

Maggie vážně nepatřila k tuctovým jeptiškám. A umírala touhou prohlédnout si fotky, které přivezl. Poodešli o pár metrů dál a posadili se na lavičku, aby se na ně mohli podívat. Když Maggie otevírala krabici, ruce se jí třásly, a v průběhu jejich prohlížení se několikrát dojala k slzám, ale stejně často ji přemohl smích. Oba totiž měli v živé paměti zachycené momenty i tváře, celou tu pohnutou dobu. Mezi fotografiemi byly snímky ženy, které museli amputovat nohu, aby ji vysvobodili zpod zříceného domu, fotky dětí, velká spousta fotek Melanie, ale ještě víc těch, na nichž byla Maggie, ty tvořily nejméně polovinu obsahu krabice. Kdykoli vzala další snímek do ruky, neubránila se hlasitému vyjádření svých pocitů. Jémine, to si pamatuju! Božínku, vzpomínáš si na něho? Chudáček malý…

A podívej na tuhle ubohou stařenku! Everett dovezl i fotky

zachycující zkázu ve městě a výběr snímků dokumentujících charitativní akci, v jejímž průběhu katastrofa udeřila. Šlo o unikátní kroniku děsivé, ale zároveň hluboce dojemné etapy jejich života.

„Jsou opravdu nádherné, Everette,“ řekla Maggie pochvalně a upřela na něho jasně modré oči. „Děkuju, žes mi je přivezl ukázat. Často jsem na tebe myslela. Doufala jsem, že jsi v pořádku.“ Dostávala od něho sice zprávy, ve kterých ji ujišťoval, že se mu daří dobře, ale ona přesto postrádala jejich společné rozhovory. Téměř tak hodně, jako je postrádal on.

„Scházela jsi mi, Maggie,“ přiznal upřímně, jakmile skončili s prohlížením fotek. „Když nejsi poblíž, nemám si s kým popovídat.

Vážně.“ Dokud ji nepoznal a neodjel zpátky do L. A., vůbec si neuvědomil, jak prázdný vede život.

„Taky jsi mi tady chyběl,“ doznala se pro změnu ona. „Chodil jsi v L. A. na setkání Anonymních alkoholiků?

Skupina, kterou jsi založil tady v táboře, ještě pořád funguje.

A pravidelně se schází.“

„Chodím na dvě denně. Co bys řekla společnému obědu?“ Na Lombard Street znovu otevřelo několik prodejen s rychlým občerstvením. Navrhl, že by si v tak kouzelný den mohli koupit něco k snědku a vzít si to do rekreačního komplexu Marina Green, odkud se dal sledovat záliv a lodě. Totéž nabízela i pláž v areálu Presidia, ale Everett usoudil, že Maggii prospěje, když se po celém týdnu, kdy byla zavřená v nemocnici, trochu projde, nadýchá čerstvého povětří a přijde na jiné myšlenky.

„To by se mi moc líbilo.“ Bez auta se nemohli pouštět nikam daleko, ale do Lombard Street se dalo snadno dojít pěšky. Maggie se ještě vrátila do ubytovny pro svetr a odložila si v pokoji krabici s fotkami, které jí Everett věnoval, ale pak hned vyrazili.

Zprvu kráčeli za příjemného mlčení, ale po chvíli se oba rozpovídali o tom, co dělali celou dobu, kdy se neviděli. Ona mu vyprávěla o dosavadním průběhu obnovy života ve městě a o své práci v nemocnici, on jí popisoval zakázky, které dělal pro Scoop.

Dovezl jí taky výtisk s článkem o zemětřesení, plný fotek Melanie, a společně diskutovali o tom, jak je ta dívka navzdory své slávě milá.

V prvním stánku s rychlým občerstvením, na který narazili, si koupili sendviče a pak zamířili do zálivu. Když došli na pláž, usedli i s jídlem na trávník rozprostírající se do široka daleka. Maggie neřekla Everettovi ani slůvko o problémech, s nimiž se potýká Sarah, neboť se jednalo o veskrze důvěrné informace. Mluvila s ní už několikrát a věděla, že situace u Sloanů se nevyvíjí dobře. Opravdu byli donuceni nabídnout dům k prodeji a Setha podle předpokladů zatkli a následně propustili na kauci. Zkrátka a dobře, Sarah prožívala příšerné období, přestože si žádnou z těch pohrom, které se na ni valily, nezasloužila.

„Co budeš dělat, až odejdeš z Presidia?“ zeptal se Everett, když spořádali sendviče a ulehli na trávu, otočení obličejem k sobě jako dvě děti v létě u vody. Maggie v džínách, tričku s tygrem a růžových teniskách, navíc povalující se na zemi, vůbec nevypadala jako jeptiška. Tu a tam zapomněl, že mluví s řádovou sestrou.

„Nemyslím, že by k tomu došlo v dohledné době, možná tam zůstanu i několik měsíců. Bude trvat dlouho, než se pro všechny sežene bydlení.“ Velká část města byla poničená. Mohlo trvat i rok, nebo ještě víc, než se poškozené části obnoví. „No a potom se nejspíš vrátím do svého bytu v Tenderloinu a budu dělat to, co dřív.“ Sotva domluvila, uvědomila si, jak nesmírně monotónní život dosud vedla.

Starala se o bezdomovce celá léta a vždycky to považovala za správnou volbu. Teď najednou chtěla víc. Znovu našla zalíbení v práci zdravotní sestry.

„Copak tohle ti stačí, Maggie? Netoužíš mít jednou svůj život?“

„Tohle je můj život,“ opáčila klidně a s úsměvem. „A moje práce.“

„Já vím. Se mnou je to stejné. Živím se fotografováním, pracuju pro noviny a časopisy. Ale od chvíle, kdy jsem se vrátil, si připadám zvláštně. Během těch dnů, které jsem strávil tady, se ve mně cosi pohnulo. Mám pocit, že mi něco podstatného chybí.“ Pak se na ni zadíval a ztišil hlas. „Možná jsi to ty.“

Maggii nenapadala žádná odpověď. Jen se na něho dlouze zadívala a sklopila zrak. „Dávej pozor, Everette,“ šeptla. „Podle mě bychom se měli vyvarovat podobných témat.“ Sama přitom myslela na totéž.

„A proč?“ zeptal se tvrdohlavě. „Co když si to jednou rozmyslíš a už nebudeš chtít sloužit církvi?“

„A co když ne? Od doby, kdy jsem odešla ze zdravotnické školy, je pro mě poslání řádové sestry vším. Jsem ráda jeptiškou. Už jako dítě jsem po tom toužila. Naplnila jsem si svůj sen, Everette.

A nechci se ho vzdát.“

„Ani vyměnit za něco jiného? Vždyť o bezdomovce by ses mohla starat, i kdybys vystoupila z církve. Třeba jako sociální pracovnice nebo pečovatelka.“ Zvažoval všechny možnosti.

„Vždyť dělám přesně to, co mi navrhuješ. A navíc dobře víš, jak se k téhle otázce stavím.“ Everett ji svými úvahami děsil. Přála si, aby přestal, než se nechá unést a řekne příliš. Co kdyby usoudila, že se s ním už nemůže vídat? Nepřála si takový konec, ale kdyby zašel moc daleko, mohlo k němu dojít. Musí dodržet slib. Jednou je jeptiška, a hotovo, ať se to Everettovi líbí nebo ne.

„V tom případě mi nezbývá nic jiného, než za tebou dál jezdit na návštěvu a občas si do tebe trochu rýpnout. Souhlasíš?“ navrhl a v jasném slunci se na ni usmál. Snažil se naznačit, že se vzdává a ustupuje.

„Pokaždé tě ráda uvidím, jen když neprovedeme nic nerozumného,“ odpověděla s pocitem úlevy, že dál nenaléhá.

„Co máš konkrétně na mysli? Vysvětli mi obsah slova nerozumný, prosím.“ Poznala, že se ji pokouší zahnat do úzkých, ale byla už velká holka a uměla si poradit.

„Nerozumné by bylo, kdyby jeden z nás zapomněl, že jsem jeptiška. Ale to se nestane,“ prohlásila sebejistě. „Nemám pravdu, pane Allisone?“ rýpla si tentokrát ona a uchichtla se. Narážela opět na ten stařičký film s Deborah Kerrovou a Robertem Mitchumem.

„No ovšem, je mi to jasné,“ opáčil Everett a obrátil oči v sloup.

„Mám se vrátit k námořnictvu a ty zůstaneš v klášteře, přesně jako ve filmu. Neznáš nějaký, kde jeptiška vystoupí z řádu?“

„Nikoli,“ prohlásila naoko upjatě. „Vybírám si jen takové, kde jeptišky zůstanou věrné svému slibu.“

„Přesně ty já nesnáším,“ škádlil ji dál. „Jsou děsně nudné.“

„Ani náhodou. Podle mě mají úroveň. Vypovídají o lidské šlechetnosti.“

„Přál bych si, abys jí zrovna ty neměla v sobě tolik, Maggie,“

podotkl smířlivě. „A abys nebrala tolik ohledů na svůj řádový slib.“

Víc se neodvažoval říct a ona mu neodpověděla. Evidentně na ni tlačil. Raději proto změnila téma.

Leželi na slunci až do pozdního odpoledne, zatímco za nimi již probíhala čilá výstavba. Pak se vydali pěšky zpátky do Presidia, kde Maggie pozvala Everetta, aby si s ní dal před odjezdem něco k jídlu.

Pověděla mu, že Tom už odjel zpátky do Berkeley, aby zrušil nájem bytu, ale jinak se personál v kantýně příliš nezměnil. Stále tam byla k vidění spousta známých tváří.

Oba si dali polévku, a jakmile dojedli, Everett ji odprovodil k ubytovně a ona mu poděkovala za návštěvu.

„Zase za tebou přijedu,“ slíbil. Ani tentokrát neodolal a několikrát Maggii vyfotil, když odpoledne leželi na slunci a povídali si. Pokaždé měla oči barvy nebe.

„Opatruj se,“ rozloučila se s ním stejně jako minule. „Budu se za tebe modlit.“ Pokývl hlavou a políbil ji na tvář hebčí než samet.

Patřila k lidem, kteří nestárnou, a v tom bláznivém tričku s reklamou na cirkus vypadala neuvěřitelně mladě.

Maggie sledovala, jak se Everett vzdaluje a vychází hlavní bránou na Lombard Street, na nohou opět své oblíbené boty z černé ještěrčí kůže. Už by ho snadno dokázala rozpoznat podle chůze.

Naposledy jí zamával a pak už upřel pohled do ulice a vyhlížel taxík, kterým by se svezl na letiště. Ona vystoupala do prvního patra do svého pokoje, aby si ještě jednou prohlédla fotografie, které od něho dostala. Byly nádherné. Evidentně měl mimořádný talent. Ale v jeho nitru se skrývalo ještě něco jiného, co na něm Maggii imponovalo.

Proti své vůli ji k němu cosi mocně táhlo, nejen jako k příteli, ale i jako k muži. To se jí za celý dospělý život od okamžiku vstupu do kláštera jedinkrát nestalo. Dokázal se dotknout struny v jejím srdci, o níž dosud netušila, že existuje, a dost možná, že než potkala Everetta, ani neexistovala. Dělalo jí to opravdu velikou starost.

Zavřela krabici s fotkami a položila ji vedle sebe na postel.

Ulehla a nechala klesnout víčka. Přála si, aby nemusela prožívat nic podobného. Nemohla si dovolit zamilovat se. Něco takového nepřicházelo v úvahu. A sama sebe ujišťovala, že k tomu nedojde.

Ležela dlouho a celou dobu se modlila. Přestala, teprve když se vrátily ostatní jeptišky, s nimiž sdílela pokoj. Stále dokola opakovala: „Bože, nedopusť, abych ho milovala.“ Věděla, že tomu musí zabránit, a ustavičně si připomínala, kde je její místo. Upřímně doufala, že Všemohoucí vyslyší její slova. Ostatně ještě nikdy v životě k Němu nepromlouvala s takovou naléhavostí.

13

Tom se dostal do Pasadeny ke své rodině týden po Melaniině odjezdu ze San Franciska, a zavolal jí, jen co dorazil. Dva dny strávil balením věcí ve svém bytě, pak všechno naložil do dodávky, jež zůstala jakýmsi zázrakem bez úhony, a vyrazil k jihu. Nemohl se dočkat, až Melanii znovu uvidí.

První večer strávil doma s rodiči a sestrou, kteří se o něho během zemětřesení hrozně báli. Chtěli, aby jim o všem vyprávěl, a Tom s nimi prožil velice příjemný večer. Řekl sestře, že ji brzy vezme na koncert, a druhý den hned po snídani zamířil do Hollywoodu. Při odchodu se zmínil, že se pravděpodobně vrátí až pozdě v noci.

Alespoň v to doufal. Melanie ho pozvala, ať za ní přijede na celý den, a Tom si plánoval, že ji vezme na večeři. Jelikož v Presidiu mohl Melanii vyhledat prakticky kdykoli, po jejím odjezdu se mu po ní nesmírně stýskalo, a teď by s ní rád trávil co nejvíce času, zvlášť když věděl, že v červenci vyráží na turné. I jeho čekala práce.

Vzhledem k tomu, že se slíbeným místem v San Francisku nemohl počítat, neboť v důsledku zemětřesení veškeré plány nabíraly zpoždění, rozhodl se, že si sežene nějaké zaměstnání v Los Angeles.

Když dorazil na místo, Melanie už na něho čekala. Jakmile zahlédla, že přijíždí, otevřela mu vrata domovním bzučákem, a než Tom zaparkoval dodávku, vyběhla s úsměvem od ucha k uchu ven, aby ho přivítala. Návštěvy si všimla i Pam, jež se náhodou podívala z okna, a také roztáhla rty do úsměvu, když spatřila, jak se ti dva líbají. Potom zmizeli uvnitř. Melanie provedla Toma po domě a ukázala mu, co kde mají – například posilovnu, hernu s kulečníkovým stolem, místnost s širokoúhlou televizí a pohodlnými

křesly ke sledování filmů či obrovský bazén. Tomovi už předem řekla, ať si s sebou přiveze plavky.

Jenomže záhy se ukázalo, že jediná věc, kterou má zájem vidět, je ona. Když ji objal a něžně políbil na rty, pro oba se zastavil čas.

„Tolik jsi mi chyběla,“ svěřil se a láskyplně se na ni usmál. „Když jsi odjela, v táboře to bylo hrozné. Pořád jsem chodil na ošetřovnu a otravoval sestru Mary Magdalen. Říkala, že i jí se po tobě moc stýská.“

„Musím Maggii zavolat. Taky mi schází… Ale hlavně jsi mi scházel ty,“ zašeptala Melanie a pak se oba zasmáli, neboť k nim po schodech s rámusením scházeli pracovníci úklidové firmy. Melanie vzala Toma nahoru, aby mu ukázala svůj pokoj. Vypadal skoro dětsky, protože matka jí ho zařídila v růžové a bílé barvě. Všude na stěnách visely fotografie Melanie zvěčněné ve společnosti různých herců, hereček a zpěváků, většinou slavných, na viditelném místě se vyjímal snímek, jak přebírá Grammy, který jí matka nechala zarámovat, a krom toho si po pokoji rozmístila fotky svých oblíbených rapperů a hvězd popmusic.

„Jak vám šlo nahrávání?“ zeptal se Tom, když spolu sešli o patro níž do kuchyně, kde si oba vzali limonádu, se kterou pak zamířili ven k bazénu. Melaniina práce ho fascinovala, aniž by na něho její sláva dělala přemrštěný dojem. Když se poznali, mluvili spolu jako dva obyčejní lidé, a Tomovi to tak vyhovovalo. Ulevilo se mu, že v L. A.

našel tutéž rozkošnou dívku, do níž se zamiloval v San Francisku.

A pokud se něco změnilo, tak to, že jejich vzájemná náklonnost ještě zesílila. Melanie měla na sobě šortky a tílko a na nohou sandály namísto žabek, jež nosívala v táboře, působila však stále stejným dojmem. Nepřipomínala celebritu o nic víc než při jejich prvním setkání. Když vedle něho odpočívala na lehátku nebo když seděla na kraji bazénu a houpala nohama, byla zcela sama sebou. Tomovi přišlo dosud zatěžko uvěřit, že je skutečně světově proslulou hvězdou. Ostatně záleželo mu úplně na jiných věcech. A Melanie to z něho vycítila, stejně jako předtím v San Francisku. Tom byl naprosto upřímný, její sláva ho doopravdy nechávala chladným.

Zůstali venku a tiše si povídali. Melanie mu vyprávěla o nahrávání, když vtom vjela na příjezdovou cestu její matka

a zastavila u nich, aby zjistila, co dcera dělá – a hlavně s kým.

Rozhodně nevypadala potěšeně, že vidí zrovna Toma, takže její přivítání nebylo nijak vřelé.

„Kde ty ses tady vzal?“ zeptala se bez obalu. Melanii bylo trapně a Tom vstal, aby si s Janet potřásl rukou. Podle všeho to na ni neudělalo pražádný dojem.

„Včera jsem se konečně vrátil do Pasadeny, a tak mě napadlo, že se zastavím, abych vás pozdravil,“ vysvětloval Tom. Janet přikývla a střelila pohledem po Melanii. Doufala, že Tom u nich nezůstane moc dlouho. Nebylo na něm nic, co by ho v očích Janet pasovalo na vhodného partnera pro její dceru. Bylo jí jedno, že je vzdělaný, pochází ze slušné rodiny a pravděpodobně získá dobré místo, jen co se usadí v Los Angeles, že je laskavý, umí se vcítit do druhých a její dceru miluje. Hodný klučina z Pasadeny ji nezajímal a dala i beze slov jasně najevo, že jeho návštěvu neschvaluje. Dvě minuty po svém příjezdu vešla do domu a práskla za sebou dveřmi. „Podle mě nebyla moc ráda, že mě vidí,“ poznamenal Tom rozpačitě a Melanie se za matku omluvila, ostatně to dělávala dost často.

„Víc by se jí líbilo, kdyby za mnou přijel nějaký hezoun od filmu, klidně s inteligencí houpacího koně a na drogách, hlavně když by o něm aspoň dvakrát týdně psali v bulváru a neměl problémy se zákonem. Ledaže by se díky tomu stal mediální hvězdou, pak by mu prominula i to.“ Zasmála se, když si uvědomila, jak matku popsala, a Tom vytušil, že ji vystihla s bolestnou přesností.

„Omlouvám se. Zákony se snažím neporušovat a bulvár o mně nepíše. Není divu, že mě má za úplnou nulu.“

„Já jsem takhle spokojená,“ prohlásila Melanie, přisedla si k němu a zadívala se mu do očí. Zatím se jí na něm líbilo všechno, zvlášť fakt, že nemá nic společného s Hollywoodem a jeho výstřelky.

Melanie začala časem nenávidět problémy, jež mívala s Jakem. Jeho pití, pobyty v léčebně, články v bulvárních plátcích, kde se o ní psalo v souvislosti s jeho incidenty… Pamatovala si například, jak jednou kohosi knokautoval v baru. Vmžiku se tam tenkrát objevil paparazzi, a zatímco Jakea odváděli policisté, Melanii oslňovaly blesky fotoaparátů. Navíc mu měla velice za zlé to, co jí provedl s Ashley.

Od té doby, co se vrátili, s ním nemluvila a ani to neměla v plánu.

Tom byl oproti němu čestný a slušný, žil spořádaně, uměl se chovat a záleželo mu na ní.

„Chceš si zaplavat?“ navrhla a on přikývl. Bylo mu jedno, co bude dělat, pokud to bude dělat s ní. Tom byl zkrátka obyčejný dvaadvacetiletý mladík v plné síle. A dalo se říct, že milejší, chytřejší a pohlednější než většina jeho vrstevníků. Měl před sebou budoucnost, to Melanie poznala. Ne takovou, jakou si pro ni přála její matka, nýbrž takovou, jejíž součástí by se jednou chtěla stát.

A možná klidně hned, proč ne? Uvažoval prakticky stejně jako ona.

Na nic si nehrál. Představoval úplný opak všech těch namyšlených hollywoodských panáků.

Zavedla ho k přístřešku s rákosovou střechou, jenž stál na konci bazénu, aby mu ukázala, kde se může převléct. Tom vyšel ven o minutu později a na sobě měl plavky v havajském stylu. Pořídil si je o Velikonocích, když byl s přáteli surfovat na ostrově Kauai.

Melanie šla do převlékárny po něm a objevila se v růžových bikinách, jejichž střih dal vyniknout její oslňující postavě. Hned po návratu do L. A. opět začala pracovat se svým trenérem – byla to součást její pravidelné rutiny, stejně jako dvě hodiny v tělocvičně a zkouška na červnový koncert. Měla před sebou vystoupení v proslulém amfiteátru Hollywood Bowl, které už bylo vyprodané.

Nečekalo se ani nic jiného, ale když v časopise Scoop vyšel článek o tom, že přežila zemětřesení v San Francisku, vstupenky šly na odbyt ještě rychleji. U překupníků teď byly k mání po pěti tisících dolarech. Melanie měla pro Toma a jeho sestru rezervované dva lístky s povolením ke vstupu do zákulisí.

Plavali a líbali se v bazénu a pak si vedle sebe lehli na velkou nafukovací matraci a nechali se jen tak unášet pod hřejivým sluncem.

Melanie se natřela silnou vrstvou ochranného krému. Nesměla se opálit, aby ve světle reflektorů nevypadala moc tmavě. Její matka byla raději, když měla bledou pokožku. Ležet s Tomem na matraci se však Melanii líbilo. Nějakou dobu se jen mlčky drželi za ruce.

Všechno to bylo velice nevinné a přátelské. Melanie se s ním cítila neuvěřitelně příjemně, stejně jako během jejich schůzek za pobytu v táboře.

„Určitě to bude moc prima,“ nadchla se, když přišla řeč na koncert. Vyprávěla mu, jaké jevištní efekty se připravují i které písničky bude zpívat. Tom je všechny znal a znovu se zmínil, že se jeho sestra nejspíš zblázní radostí. Dosud jí neprozradil, na jaký koncert vlastně půjdou, ani to, že po vystoupení navštíví Melanii v zákulisí.

Když je ležení na sluníčku unavilo, zašli do domu a připravili si oběd. Janet seděla v kuchyni, se zapálenou cigaretou v ruce telefonovala, a přitom si ještě prohlížela jakýsi společenský magazín.

Byla zklamaná, že v něm nevidí svoji dceru. Melanie s Tomem ji nechtěli rušit, a tak si vzali sendviče ven a posadili se pod slunečník u bazénu. Pak si spolu lehli do houpací sítě a Melanie se Tomovi šeptem svěřila, že se snaží vymyslet, jak by se mohla zapojit do nějaké dobročinné práce, třeba podobné tomu, co dělala v Presidiu.

Nechtěla zasvětit celý život jen zpívání.

„A napadlo tě něco?“ zeptal se Tom rovněž šeptem.

„Nic, co by mi máma dovolila.“ Špitali si jako dva spiklenci a pak ji Tom znovu políbil. Čím déle se na ni díval, tím víc do ní byl zblázněný. Stěží věřil svému štěstí, ne proto, kým Melanie byla, ale jaká byla – milá a skromná, a přitom zábavná. „Sestra Maggie mi vyprávěla o jednom knězi, který vede katolickou misii. Jezdí každý rok na pár měsíců do Mexika. Moc ráda bych mu zavolala, ale myslím, že něco takového nebudu moct nikdy podniknout. Mám před sebou to turné a můj agent už sestavuje program koncertů až do konce roku. A brzo začne plánovat i ten příští.“ Znělo to zkormouceně. Melanie byla z té spousty cestování unavená a chtěla mít nějaký volný čas, aby se mohla vídat s Tomem.

„Budeš pryč hodně dlouho?“ Tom si očividně taky dělal starost, co bude dál. Zrovna se našli a neuměl si představit, že se spolu neuvidí. Věděl, že i jemu nastanou náročné časy, jakmile nastoupí do práce. Budou oba hodně vytížení.

„Obvykle jsem na cestách přibližně čtyři měsíce v roce. Někdy i pět. Jinak vždycky jenom zaletím tam a zase zpátky – jako v případě toho dobročinného plesu v San Francisku. Pokud mám takovouhle akci, odjíždím pouze na dvě noci.“

„Napadlo mě, že bych se na tebe přiletěl podívat do Vegas, a třeba i jinam, když mi poradíš, které z chystaných koncertů budou podle tebe nejvydařenější.“ Snažil se vymyslet, jak by se spolu mohli vídat. Nechtěl čekat až na začátek září, kdy se Melanie vrátí zpátky, to jim oběma připadalo jako celá věčnost. Během těch několika dnů po zemětřesení se natolik sblížili, že jejich vzájemné pocity gradovaly tempem, jaké by za normálních okolností nepřipadlo v úvahu. Melanie měla být pryč deset týdnů, což byla standardní délka koncertního turné, nicméně jim se taková doba zdála nekonečná. A Melaniin agent chtěl, aby příští rok odcestovala na šňůru do Japonska. Ukázalo se, že v Zemi vycházejícího slunce jsou zpěvem i vzhledem mladičké americké zpěvačky okouzleni, její cédéčka tam šla doslova na dračku.

Když se Tom zeptal, kde všude bude vystupovat, zasmála se a začala vyjmenovávat jednotlivá města a data. Čekala ji cesta napříč Spojenými státy, od pobřeží k pobřeží. Alespoň je však tentokrát měl přepravovat letecký speciál. Když ještě jezdili autobusem, každé koncertní turné představovalo opravdové utrpení. Někdy strávili celou noc na cestě. Vlastně spíš ve většině případů. Nicméně poslední dobou žila i cestovala mnohem civilizovanějším způsobem.

Jakmile Tom vyslechl rozvrh vystoupení, prohodil, že se snad bude schopný nejméně na jednom z nich objevit. Všechno záviselo na tom, jak rychle si najde práci, ale Melanii to připadalo jako skvělý nápad.

Pak znovu skočili do bazénu a plavali z jedné strany na druhou, až se natolik unavili, že už nemohli dál. Tom byl ve fantastické formě a uměl skvěle plavat. Prozradil Melanii, že byl na Berkeley v plaveckém týmu a taky hrál nějakou dobu fotbal, než se zranil.

Ukázal jí malou jizvu po drobné operaci. Vyprávěl jí o letech strávených na vysoké i o svém dětství a plánech do budoucna. Časem chtěl jít studovat postgraduál, ale nejdřív hodlal několik let pracovat.

Měl to všechno dobře promyšlené. Rozhodně věděl lépe než většina mladých mužů v jeho věku, kam míří.

Zjistili, že oba milují lyžování, tenis, vodní sporty a mnoho dalších sportovních aktivit, z nichž na většinu Melanii nezbýval čas.

Vysvětlila Tomovi, že se sice musí udržovat ve formě, ale skutečný

sport nemá nikdy na programu. Je příliš zaneprázdněná a její matka nechce, aby se zranila, protože by pak nemohla jet na šňůru.

Z koncertních turné Melanii plynuly obrovské příjmy, ale to před Tomem nahlas nezdůrazňovala. Ani nemusela. Uměl si domyslet, že vydělává fantastické peníze. Byla příliš diskrétní, než aby o takových věcech mluvila, nicméně Janet často naznačovala, na jaké sumy si její dcera přijde. Melanii to dosud nepřestalo uvádět do rozpaků a její agent varoval Janet, ať si dává pozor na jazyk, jinak vystaví dceru nebezpečí. Už takhle měli dost starostí, aby ji ochránili. Na tyhle věci musela pamatovat každá větší hollywoodská hvězda. Janet se při rozhovorech s Melanii vždycky snažila vylíčit rizika menší, než ve skutečnosti byla, aby ji nevyděsila, nezřídka však využívala ochranku sama pro sebe. Ráda upozorňovala, že fanoušci někdy bývají nebezpeční, ale dost často zapomínala, že to nejsou její fanoušci, nýbrž Melaniini.

„Dostáváš někdy výhružné dopisy?“ zeptal se Tom Melanie, když leželi u bazénu a čekali, až oschnou. Nikdy nepřemýšlel o tom, co všechno obnáší snaha ochránit někoho v jejím postavení. Život v Presidiu pro ni byl mnohem jednodušší, i když ne nadlouho. Tom navíc tenkrát netušil, že někteří členové Melaniina doprovodu jsou její bodyguardi.

„Občas,“ odpověděla neurčitě. „Pár jich už přišlo. Vyhrožují mi jedině blázni. Myslím, že by se stejně nikdy na nic nezmohli. Někteří z nich mi píšou pravidelně už celé roky.“

„A vyhrožují ti?“ Tom se tvářil zděšeně.

„Ano,“ zasmála se. Šlo jen o další součást života, který vedla. Už si na to zvykla. Dostávala dokonce děsivé, vášnivé dopisy od fanoušků z vězení s nejvyšší ostrahou. Nikdy na ně neodpovídala, aby ji někdo z nich po propuštění na svobodu nezačal pronásledovat.

Dávala si mimořádný pozor, aby se nepohybovala sama na veřejných místech, a když už si s sebou vzala ochranku, její členové se o ni dobře starali. Při běžných pochůzkách po Los Angeles, když něco zařizovala nebo navštěvovala přátele, však ochranku pokud možno nevyužívala, a podle vlastních slov se i řízení auta nejraději ujímala sama.

„Nemáš někdy strach?“ zeptal se Tom. Dělal si o ni čím dál větší starosti; rád by ji ochránil, ale netušil, jak na to.

„Většinou ne. Jen občas, podle toho, co mi o takovém pronásledovateli řekne policie. Už jsem si v tomhle směru užila svoje, ale asi o nic víc než kdokoli jiný z mého okolí. Když jsem byla mladší, dost jsem se bála, ale teď už ne. Děsím se akorát pronásledování lidí od novin. Ti tě dokážou sežrat zaživa. Však uvidíš,“ pronesla varovně, ale Tom nechápal, jak by se to mohlo týkat jeho. O životě hvězdy Melaniina formátu měl dosud naivní představy. Ačkoli tušil, že kariéra zpěvačky obnáší i stinné stránky, když teď leželi na sluníčku a povídali si, všechno mu připadalo nesmírně jednoduché a Melanie pro něj byla prostě jako kterákoli jiná dívka.

Na sklonku odpoledne vyrazili na projížďku autem. Tom vzal Melanii na zmrzlinu a ona mu pak ukázala školu, do které chodila, než nechala studia. Zopakovala, že pořád chce jít na vysokou, ale momentálně to není reálné. Bývá příliš často pryč, a tak aspoň čte všechno, co jí přijde pod ruku. Když se zastavili v knihkupectví, zjistili, že mají rádi stejné žánry a že se jim v mnoha případech líbily stejné knihy.

Po návratu z města je Tom zavezl na večeři do Melaniiny oblíbené mexické restaurace, a když dorazili zpět k ní, dívali se dole v herně na film. Díky obrovské plazmové obrazovce si připadali jako v kině a užívali si to. Zato Janet se po příjezdu domů tvářila překvapeně, že je vidí ještě spolu. Svou nelibost nijak nezakrývala a Toma tím uváděla do rozpaků. V jedenáct hodin se zvedl k odchodu. Melanie ho šla vyprovodit ven k dodávce, kde ještě nějakou dobu otáleli a líbali se otevřeným okénkem vozu. Tom řekl, že prožil parádní den, a Melanie to cítila stejně. Jejich první rande proběhlo skutečně na úrovni a nesmírně příjemně. Tom slíbil, že se další den ozve, ale nakonec zavolal, jen co opustil příjezdovou cestu.

Melanie zrovna vcházela do domu a myslela na něj.

„Už teď se mi stýská,“ vyhrkl a ona se zachichotala.

„Mně taky. Bylo to moc prima. Doufám, že ses nenudil, když jsme byli vlastně pořád jenom tady.“ Čas strávený ve městě pro ni většinou znamenal zatěžkávací zkoušku. Všude ji poznávali. Když

byli na zmrzlině, ještě to ušlo, ale v knihkupectví na ni kdekdo zíral a při placení ji tři lidé požádali o podpis. Podobné vpády do soukromí během schůzek nesnášela, její partnery to pokaždé otrávilo.

Tom se tím spíš bavil.

„Měl jsem se bezvadně,“ ujistil ji. „Zítra zavolám. Třeba bychom mohli něco podniknout o víkendu.“

„Hrozně ráda chodím do Disneylandu,“ přiznala se Melanie. „V

tuhle roční dobu tam asi bude narváno, ale pokaždé mám pocit, jako bych zase byla malá žába.“

„A víš, že tak na mě někdy působíš?“ poznamenal Tom s úsměvem. „Pro mě jsi v každém případě ta nejúžasnější žába, jakou jsem kdy potkal. Dobrou noc.“

„Dobrou, Tome,“ pravila Melanie a se šťastným úsměvem ukončila hovor. V té chvíli ji zpozorovala matka, která zrovna vyšla ze svého pokoje.

„Co to mělo dneska všechno znamenat?“ zeptala se Janet. Stále se tvářila rozladěně. „Byl tu celý den. Nic si s ním nezačínej, Mel. Je z úplně jiného světa.“ Což bylo přesně to, co se na něm Melanii líbilo.

„Chce tě leda tak využít. Začal si s tebou, protože jsi slavná.“

„Ne, mami, tak to není,“ namítla Melanie s vášnivým rozhořčením. „Tom je normální, slušný člověk. Nezajímá ho moje postavení.“

„To si myslíš ty,“ poznamenala Janet cynicky. „Jestli s ním začneš chodit, počítej s tím, že o tebe tisk ztratí zájem, a to tvojí kariéře rozhodně neprospěje.“

„Už mám dost těch věčných řečí o kariéře, mami,“ poznamenala Mel se smutným výrazem. Matka nemluvila o ničem jiném a Melanie někdy mívala sny, v nichž se Janet oháněla bičem. „V životě přece záleží i na jiných věcech.“

„Ne, pokud se chceš stát velkou hvězdou.“

„Ze mě už se stala velká hvězda, mami. A potřebuju mít i nějaký osobní život. A Tom je moc fajn. Je mi stokrát milejší než všichni ti hollywoodští dacani, které jsem měla tu čest poznat.“

„Prostě jsi zatím nepotkala toho pravého,“ prohlásila Janet neochvějně. Melaniin názor ji vůbec nezajímal.

„Myslíš, že se mezi tou bandou nafoukanců někdo takový najde?“

odsekla Melanie. „O žádného z nich nestojím.“

„A o tohohle holobrádka ano?“ zeptala se Janet útočně. „Vždyť ho vůbec neznáš. Je to zkrátka jen jeden z anonymních nešťastníků, co s námi skončili v tom podělaném táboře, ze kterého mi ještě teď naskakuje husí kůže.“ Janet se o pobytu v Presidiu dosud zdály sny a žádný z nich nebyl příjemný. Všichni si prožili trauma, zvlášť v okamžiku, kdy došlo k zemětřesení. Za celý svůj život ještě nikdy nebyla tak šťastná, že může znovu spát ve vlastní posteli.

Melanie matce neřekla, že jí samotné tábor nepřipadal tak úděsný.

Pokud šlo o ni, odvezla si odtamtud jediný škaredý zážitek, a to z večera, kdy nachytala svého domnělého přítele ve velmi choulostivé situaci se svou domnělou nejlepší kamarádkou. Nyní měla od obou pokoj, a vůbec toho nelitovala. Její matka však ano.

Aspoň jednou denně mluvila s Ashley a slibovala, že to s dcerou nějak urovná, ačkoli Melanie neměla nejmenší tušení, že ty dvě jsou spolu v pravidelném kontaktu.

Rozhodně nehodlala přijmout Ashley zpátky do svého života.

A Jakea taky ne. Říkala si, že setkání s Tomem má být možná odměna za to, že je ztratila. Popřála matce dobrou noc a pomalu zamířila chodbou ke svému pokoji. Myslela opět na Toma a na jejich první rande. Bylo bezesporu dokonalé.

14

Tom navštívil Melanii ještě několikrát. Navzdory očividnému nesouhlasu její matky spolu chodili do kina a na večeře, nebo jen tak polehávali u bazénu. Janet s Tomem skoro nemluvila, přestože k ní byl mimořádně zdvořilý. Jednou přijel i se svojí sestrou Nancy, aby se seznámila s jeho novou přítelkyní. Všichni tři spolu grilovali u bazénu a báječně si to užili. Melanie udělala na Tomovu sestru ohromný

dojem

svojí

prostotou,

otevřeností,

laskavostí

a pochopením pro druhé. Nic v jejím vystupování nenaznačovalo, že je hvězda. Skutečně se chovala jako úplně normální holka. Nancy byla přímo nadšená jejím pozváním na červnový koncert v Hollywood Bowl.

Melanie zatím s Tomem nespala. Shodli se na tom, že nebudou pospíchat, že raději nejdřív jeden druhého poznají a počkají, jak se to mezi nimi vyvine. Melanie se dosud cítila zraněná tím, co jí provedl Jake, a Tom na ni nijak netlačil. Opakovaně ji ujišťoval, že mají dost času. Vždycky jim spolu bylo dobře. Pokaždé s sebou přivezl nějaké svoje oblíbené filmy a cédéčka a krátce poté, co se Melanie seznámila s jeho sestrou Nancy, ji vzal na večeři k sobě domů do Pasadeny. Tomovi rodiče byli vzdělaní, upřímní, milí a přátelští lidé.

Vedli inteligentní rozhovory, měli se rádi a k Melanii přistupovali s velkým respektem a taktem. Připadali jí báječní. Nedělali kolem ní žádný velký rozruch a uvítali ji stejně jako kohokoli jiného z okruhu přátel svých dětí – na rozdíl od Janet, která se k Tomovi stále chovala, jako by byl vetřelec nebo něco ještě horšího, a ze všech sil se snažila být k němu nepříjemná. Nicméně Tom prohlásil, že mu to nevadí. Uvědomoval si, že Janet v něm zřejmě vidí hrozbu

a nepovažuje ho za vhodnou partii, což je ostatně logické, jestli jí tolik leží na srdci, aby se o Mel psalo. A to Janet skutečně na srdci leželo. Melanie se za matku neustále omlouvala, a když zrovna nepracovala, trávila čím dál víc času v Pasadeně.

Tom s ní šel dvakrát na zkoušku a neuvěřitelně na něho zapůsobila její profesionalita. Nebyla žádná náhoda, že udělala takovou kariéru. Melanie měla v malíčku všechny technické detaily, dělala si vlastní aranžmá, sama si psala některé písničky a neuvěřitelně tvrdě pracovala. Obě zkoušky na koncert v Hollywood Bowl, které s ní absolvoval, trvaly až do dvou ráno, dokud Melanie neměla pocit, že je všechno přesně tak, jak má být. Technici, s nimiž mluvil, když se potloukal kolem, mu řekli, že ona to jinak ani neumí – i když někdy pracuje do čtyř nebo do pěti do rána, stejně po nich chce, aby byli v devět zase zpátky. Pěkně je prohání, ale sama k sobě je ještě přísnější. A Tom byl toho názoru, že má přímo andělský hlas.

Melanie mu řekla, ať klidně v den koncertu přijdou dřív, jestli chtějí, a slíbila, že on i Nancy můžou zůstat až do začátku vystoupení u ní v šatně. Tom ji vzal za slovo, ale když dorazili na místo, museli se vypořádat s přítomností Melaniiny matky, která neustále pobíhala kolem a rozdávala pokyny a rozkazy. Přitom popíjela šampaňské a nechávala se nalíčit, neboť fotografové někdy chtěli, aby jim pózovala i ona. Toma a Nancy ignorovala, dokud to šlo, a pak zuřivě odkráčela najít Melaniinu kadeřnici, která kouřila venku s několika členy kapely. Ti už znali Toma jménem a považovali ho za sympaťáka.

Asi půl hodiny před začátkem koncertu nechali Melanii o samotě.

Musela si ještě zkontrolovat a doladit nalíčení a převléct se do kostýmu. Na to, že ji čekalo vystoupení před osmdesáti tisíci diváky, připadala Tomovi úžasně klidná. Tohle uměla nejlíp ze všeho.

Hodlala představit publiku čtyři nové písničky, aby si je vyzkoušela, než vyrazí na turné. Její odjezd se už kvapem blížil. Tom slíbil, že za ní bude jezdit, kdykoli to půjde, přestože měl v červenci nastoupit u mamutí stavební společnosti Bechtel, z čehož byl u vytržení, protože ho údajně čekaly i občasné služební cesty do zahraničí.

Říkal, že tak aspoň lépe překoná odloučení od Melanie, a navíc šlo o

mnohem lepší místo, než jaké si dohodl před zemětřesením v San Francisku. Ačkoli mu jen tak spadlo do klína díky otcovým stykům, skýtalo velké možnosti s ohledem na jeho další kariérní postup.

Dozvěděl se, že pokud budou ve firmě spokojeni s jeho výkonem, není vyloučeno, že mu zaplatí postgraduální studium podnikání.

„Hodně štěstí, Mel. Jsem si jistý, že budeš fantastická,“ zašeptal Tom, když s Nancy opouštěli šatnu, aby včas zaujali sedadla v první řadě, jež jim Melanie rezervovala.

„Jednu z těch nových písniček budu zpívat pro tebe,“ odpověděla tiše Melanie. „Určitěji poznáš. Zrovna jsem ji dopsala. Doufám, že se ti bude líbit.“

„Miluju tě.“ Tom ji políbil a Melanie rozšířila oči údivem. Tahle slova od něj slyšela poprvé a připadala jí o to úžasnější, že spolu dosud nespali. Momentálně to téměř nepovažovali za podstatné, ještě pořád se poznávali a bylo jim spolu moc dobře.

„Já tebe taky,“ hlesla. Pak Tom odešel a ona se nasoukala do přiléhavých šatů z červeného saténu, zkontrolovala, jestli má v pořádku make-up i účes, a obula si stříbrné sandály na převysoké podrážce. Čekala ji pořádná dřina – během koncertu se měla šestkrát převléknout a přitom byla naplánovaná jediná přestávka.

O chvíli později vrazila do šatny Janet a hartusila, že do začátku už zbývá jen necelých dvacet minut, ať tedy radši přestane blbnout a připraví se. Spěšněji pomohla dopnout zip na šatech a Melanie vzorně poděkovala. Pam potom vpustila dovnitř nedočkavé reportéry, kteří se shromáždili za dveřmi, a nastalo povinné focení.

Janet se podařilo celkem dvakrát zapózovat společně s Melanii.

V obou případech ji úplně zastínila. Byla mohutně stavěná a měla navrch všude, kam přišla.

A pak už Melanie musela na jeviště. Doběhla do zákulisí, kde mrštně přeskočila různé šňůry a vybavení, rychle se pozdravila se členy kapely, stoupla si tak, aby na ni nebylo vidět, a zavřela oči.

Třikrát se pomalu a dlouze nadechla a na smluvené znamení zvolna vplula do kouře na pódiu. Jakmile se dým rozptýlil a ona se konečně objevila, zahleděla se do publika s tím nejpřitažlivějším úsměvem, jaký u ní Tom kdy viděl, a pozdravila všechny přítomné uhrančivým hlasem připomínajícím kočičí předení. Tohle bylo něco úplně jiného

než na zkouškách – dívka, kterou přivedl na večeři domů do Pasadeny, se poděla kdovíkam. Melanie uměla ovládnout lidi, kteří si ji přišli poslechnout, a když se naplno a od srdce rozezpívala, až se z toho amfiteátr bezmála otřásal v základech, byla každým coulem hvězdou první velikosti. Reflektory ji tak oslňovaly, že neviděla své hosty, přesto cítila, že tam Tom někde je. Ten večer zpívala pro něj.

„Páni!“ zvolala Nancy, dotkla se bratrovy paže a on se k ní s úsměvem otočil. „Je vážně úžasná!“

„To teda je,“ pravil hrdě. Až do přestávky z Melanie nespustil oči a pak za ní pospíchal zpátky do šatny, aby jí řekl, jak byla skvělá.

Byl nadšený, že je tu s ní, a její vystoupení se mu nesmírně líbilo.

Neuměl nalézt slova, kterými by vyjádřil, jak ji obdivuje. Melanie si znovu uvědomila, nakolik se jejich vztah liší od chození s někým ze světa šoubyznysu. Tom na ni ani trochu nežárlil. Rychle se políbili a on se hned vrátil na své místo. Melanie se musela opět převléknout, a tentokrát ji čekal opravdový oříšek. Šaty, v nichž měla zahájit druhou půli koncertu, byly tak vypasované, že se do nich nedokázala dostat jinak než s pomocí Pam a Janet, ale když znovu vstoupila na pódium, vypadala přímo pohádkově.

Na konci Melanie sedmkrát přidávala. Dělala to vždycky, aby potěšila fanoušky. A nová písnička, již napsala pro Toma, měla u publika velký úspěch. Jmenovala se „Když jsem tě našla“, vyprávěla o jejich prvních společných dnech v San Francisku a zpívalo se v ní hlavně o zemětřesení v Melaniině srdci. Tom ji uchváceně poslouchal a jeho sestra měla v očích slzy.

„To je o tobě?“ zeptala se šeptem. Přikývl a Nancy ohromeně zavrtěla hlavou. Netušila, jak se vztah těch dvou vyvine, ale očividně měl raketový start a zatím se zdálo, že udržuje nabranou rychlost.

Po koncertě šli oba za Melanii do šatny. Teď tu byly tucty lidí, kteří jí blahopřáli, fotografové, Melaniina asistentka, matka, přátelé i nadšení příznivci, jimž se podařilo propašovat se dovnitř. Tom a Nancy se tísnili v davu, dokud neodjeli na objednanou večeři do luxusní restaurace Spago, kam dorazili pozdě, protože jim chvíli trvalo, než se tam dostali. Jídlo připravoval sám proslulý šéfkuchař Wolfgang Puck.

Po večeři se Tom s Nancy vrátili zpátky do Pasadeny. Když se Tom před odjezdem loučil s Melanii, dlouze ji políbil a slíbil, že za ní hned ráno přijede. Pak se všichni rozešli. Měli za sebou dlouhou noc. Na Melanii čekala bílá limuzína, snad až příliš okázalá, nicméně tak se slavná zpěvačka prezentovala veřejnosti. Tom se s touhle její tváří setkal poprvé, a přestože miloval svoji Mel, jak ji znal v soukromí, musel připustit, že i tahle podoba má něco do sebe.

Zavolal jí na mobil, jen co dorazila domů, a znovu ji ujistil, že byla báječná. Udělala z něho svého zarytého fanouška, zvlášť tou písničkou, kterou napsala pro ně dva. Považoval ji dokonce za kandidáta na další cenu Grammy.

„Přijedu hned ráno,“ slíbil. Snažili se trávit spolu co možná nejvíc času, než Melanie za týden vyrazí do Las Vegas.

„Můžeme si spolu přečíst kritiky, až dorazíš. To fakt nesnáším.

Novináři si vždycky najdou způsob, jak si tě vychutnat.“

„Neumím si představit, do čeho by se mohli strefovat tentokrát.“

„Neboj, však oni něco vymyslí,“ prohlásila jako pravá profesionálka. „Závist je hrozná.“ Špatné kritiky byly skutečně často spíš o nepřejícnosti než o chabém výkonu, jenže i takové zabolely, přestože s nimi Melanie počítala. Vždycky se jimi trápila. Pokud byly hodně hrubé, matka a Pam je před ní dokonce schovávaly.

Když Tom na druhý den dorazil, po celém kuchyňském stole byly roztahané noviny.

„Zatím je to dobré,“ pošeptala mu Melanie, zatímco Janet jí podávala jeden článek po druhém a vypadala potěšeně.

„Líbí se jim ta nová písnička,“ poznamenala a s ledovým úsměvem pohlédla na Toma. I ona musela přiznat, že skladba napsaná pro něho je dobrá.

Celkově kritiky vyzněly příznivě. Koncert měl obrovský úspěch, což bylo dobré znamení pro Melaniino turné i pro její vystoupení v Las Vegas – tam bude sál menší než v Hollywood Bowl, ale lístky byly už také předem do jednoho vyprodané.

„Tak, co máte vy dva pro dnešek v plánu?“ zeptala se Janet a zadívala se na ně. Tvářila se navýsost spokojeně, jako by to byla ona, komu patřilo veškeré uznání. Poprvé z vlastní vůle zahrnula Toma do něčeho, co řekla. Zřejmě u ní došlo k zásadnímu obratu ve

vztahu k němu, přestože Melanie netušila, z jakého důvodu. Třeba jenom měla dobrou náladu, nebo jí konečně došlo, že Tom nemá v úmyslu zasahovat do Melaniiny kariéry. Líbilo se mu, když mohl sledovat, co se kolem ní děje, a ve všem ji podporovat.

„Chci jenom odpočívat,“ odpověděla Melanie. Nazítří musela být už zase v nahrávacím studiu. A den poté měli začít zkoušet na koncert ve Vegas. „Co budeš dělat ty, mami?“

„Zajedu si na nákupy na Rodeo Drive.“ Janet zářila. Nic jí nedovedlo udělat větší radost, než když Melanie vystoupila na nějakém obrovském koncertě a další den se dočkala dobrých kritik.

K Tomovu překvapení se Janetin odchod tentokrát obešel bez zamračených pohledů či bouchání dveřmi.

„Myslím, že tě možná konečně přijala,“ pravila Melanie s povzdechem. „Alespoň prozatím. Zřejmě dospěla k závěru, že mi od tebe nic nehrozí.“

„To víš, že ne, Mel. Moc se mi líbí, co děláš. Včera večer jsi byla fantastická. Měl jsem pocit, že s ním. Skoro jsem nemohl uvěřit, že tam doopravdy sedím, a když jsi zpívala tu písničku, málem se mi zastavilo srdce.“

„Jsem ráda, že se ti líbila.“ Naklonila se k němu a políbila ho.

Vypadala unaveně, ale spokojeně. Nedávno oslavila dvacáté narozeniny a Tomovi se zdála krásnější než kdy předtím. „Moc ráda bych si někdy udělala přestávku od tohohle všeho. Po čase takový život člověka začne unavovat.“ Tohle v uplynulých týdnech často opakovala. Práce v polní nemocnici těsně po zemětřesení jí přinesla vítanou úlevu.

„Třeba se co nevidět dočkáš,“ prohodil Tom povzbudivě, ale Melanie jen zavrtěla hlavou.

„Moje máma ani agent to nikdy nepřipustí. Vidina mého úspěchu je pro ně příliš lákavá. Budou z něho těžit, dokud neumřu,“

prohlásila smutně. Tom ji objal a políbil. Výraz v jejích očích ho zasáhl až do hloubi duše, stejně jako její píseň. Měl obrovské štěstí, že potkal tak pozoruhodnou ženu. Osud mu rozdal opravdu neuvěřitelně dobré karty. Den, kdy se v důsledku sanfranciského zemětřesení seznámil s Melanii, považoval za ten nejlepší ve svém životě.

Zatímco Janet toho rána procházela hollywoodský tisk, aby se dozvěděla, jak kritikové hodnotí Melanii, manželé Sloanovi si pročítali, co se píše o nich v tom sanfranciském, neboť Sethův případ se konečně objevil v novinách. Ani jeden z nich nechápal, proč to trvalo tak dlouho. Zatkli ho už před několika týdny, ale nějak se stalo, že se té informace nikdo nechytil. Nyní se však všechno provalilo a zprávy o Sethově případu se rozprskly do všech světových stran jako ohňostroj na Den nezávislosti, věnovala se mu dokonce i agentura AP. Sarah usoudila, že reportéři, kteří psali o Sullyho zatčení, k němuž došlo dřív, zřejmě dali tip svým sanfranciským kolegům, že měl na západě komplice. Až do této chvíle Sethův případ unikal pozornosti médií, avšak nyní plnil první stránky novin. V listu Chronicle uveřejnili všechny pikantní detaily a také fotku Setha se Sarah na nedávném charitativním Plese andílků.

Vyjadřovali se značně nelítostně. Uvedli celý rozsah obžaloby, všechny dostupné podrobnosti, název Sethova investičního fondu a okolnosti, jež vedly k jeho zatčení. V článku stálo, že manželé prodávají svůj dům, a nechyběla v něm ani zmínka o další nemovitosti u jezera Tahoe a letadle. Vyznělo to, jako by si Seth pořídil všechno, co vlastní, za nepoctivě nabyté peníze. Udělali z něj největšího zloděje a podvodníka ve městě. Bylo to nesmírně ponižující a Sarah rovněž prožívala krušné chvíle. Nepochybovala, že se o všem dočtou i její rodiče na Bermudách, jakmile to tam agentura AP odtelegrafuje. Uvědomila si, že by je měla okamžitě kontaktovat. Doufala, že při troše štěstí jim ještě stihne podat vlastní vysvětlení; věděla, že utrpí šok, protože si svého zetě hodně oblíbili.

Seth měl v tomto ohledu situaci jednodušší, jeho rodiče už zemřeli.

„Dost nepěkný článek, co?“ prohodil Seth a pohlédl na svoji ženu. Oba viditelně pohubli, ale on působil skoro vychrtle. Sarah jevila známky krajního vyčerpání.

„Ono se o něčem takovém ani hezky psát nedá,“ řekla upřímně.

Jejich společné soužití se chýlilo ke konci. Dohodli se, že kvůli dětem zůstanou v domě, dokud se neprodá, a teprve pak se přestěhují každý do svého bytu. Během týdne se mělo vyjádřit několik zájemců, podepsání smlouvy bylo otázkou velmi krátkého času. Sarah věděla,

že jí bude moc líto, až o dům definitivně přijdou, přestože ho vlastnili jen pár let, ale mnohem těžší hlavu jí dělala Sethova budoucnost a osud jejich manželství. Vilu v Tahoe rovněž nabídli k prodeji, i s veškerým vybavením, včetně nádobí, televizorů a stolního i ložního prádla. Věřili, že tak bude atraktivnější pro ty, kdo chtějí jezdit do Tahoe lyžovat a nemíní se obtěžovat zařizováním.

Dům ve městě nabízeli prázdný. Starožitnosti dali do dražby v aukční síni Christie’s, společně s moderními obrazy. Šperky, jež Sarah dřív vlastnila, se už postupně prodávaly v L. A.

Celou dobu si hledala práci, a i když zatím nic neobjevila, chůvu si nadále držela, protože bylo jasné, že až si najde zaměstnání, bude potřebovat někoho k dětem. Představa, že by je dala do jeslí, se Sarah příčila. Ve skutečnosti by byla nejradši, kdyby mohla žít jako doposud – zůstat doma a starat se o ně na plný úvazek. Ale ty doby už skončily, věděla, že musí do práce. Momentálně proto, aby přispěla na domácnost, a později, až Seth utratí všechno do posledního haléře za obhájce, soudní příkazy a civilní pře a půjde do vězení, aby dokázala uživit sebe a děti.

Poté, co ji Seth tak nehorázně a hanebně zradil, spoléhala výhradně na sebe. K němu se upínat nemohla. Byla si dokonce jistá, že už mu nikdy nebude věřit. Seth jí to viděl na očích, kdykoli se setkali pohledem. Neměl ponětí, jak by mohl odčinit, co způsobil, a když uvážil všechno, co mu řekla, pochyboval, že to vůbec jde.

Neodpustila mu a Seth pomalu přestával doufat, že se tak ještě někdy stane. A uvědomoval si, že jí nic nezazlívá. Cítil nesmírnou vinu, rmoutilo ho, jak ji celá ta záležitost postihla.

„Nedívej se na mě tak, Sarah,“ řekl nakonec Seth, skloněný nad nedělním vydáním The New York Times, které přineslo další, ještě bezohlednější článek. Ostuda, jež je postihla, byla přímo úměrná výši postavení, jakého Seth se Sarah dosáhli v okruhu lidí, mezi nimiž se pohybovali. Sarah se sice sama ničeho nedopustila a o Sethových nelegálních aktivitách neměla až do zemětřesení nejmenší tušení, ale přesto si i ona připadala očerněná. Celé dny jim bezustání vyzváněl telefon, a tak ho raději přepnula na záznamník. Nechtěla nikomu nic říkat ani nikoho poslouchat. Slova soucitu by se do její rozbolavělé duše zařízla jako nůž a chabě maskované potěšení závistivců by bylo

nad její síly. Nepochybovala, že by se našlo dost takových lidí.

Mluvila pouze se svými rodiči. Byli zničení a stejně jako ona nedokázali pochopit, co to Setha popadlo. Nakonec člověku nezbývalo než konstatovat, že muselo jít o selhání morálky a abnormální chamtivost.

„Nemůžeš se aspoň pokusit o trochu optimismu?“ dodal Seth vyčítavě. „Jako bys přesně věděla, jak všechno ještě zhoršit.“

„Řekla bych, že o to ses celkem spolehlivě postaral ty, Sethe.“

Když po snídani sklidila věci ze stolu, našel ji, jak pláče u kuchyňského dřezu.

„Sarah, ne…“ V očích se mu zračila zkázonosná směsice zloby a úzkosti.

„Co ode mě chceš?“ S bolestí v hlase se k němu otočila. „Já se bojím, Sethe… Co s námi bude? Miluju tě. Nechci, abys šel do vězení. Přeju si, aby k tomuhle všemu nikdy nedošlo… Chci, abys vrátil čas a vzal zpátky, cos provedl… Jenže to nejde. Na penězích mi nezáleží. Nechci ztratit tebe… miluju tě… a tys zahodil všechno, co mezi námi bylo. Co mám teď podle tebe dělat?“ Sarah toužila po jeho objetí, avšak Seth nedokázal snést pohled na utrpení v jejích očích. Otočil se a odkráčel pryč. Sám prožíval takovou bolest a strach, že jí neměl co nabídnout. Také ji miloval, ale byl příliš vyděšený, než aby mohl Sarah a dětem nějak pomoct. Připadalo mu, že se topí, a široko daleko není nikdo, kdo by ho vytáhl. A Sarah na tom byla stejně.

Nevzpomínala si, že by se jí někdy v životě přihodilo něco podobně zdrcujícího – kromě situace, kdy jim téměř zemřelo jejich předčasně narozené první dítě. Jenže Molly tenkrát zachránili lékaři na neonatální jednotce, kdežto Setha zachránit nešlo. Jeho zločin byl příliš závažný, přímo donebevolající. Dokonce i agenti FBI jevili nad jeho případem známky znechucení, zvlášť když zjistili, že má dvě malé děti. Sarah nikdy nikoho neztratila za traumatických okolností.

Její prarodiče zemřeli buď ještě předtím, než se narodila, nebo stářím, aniž by trpěli nějakou katastrofální nemocí. Žádný její kamarád nepřišel o život při autonehodě ani neměl rakovinu. Všichni blízcí, jež milovala, stáli neochvějně po jejím boku. Zažila šťastné dětství, její rodiče byli slušní lidé. Mládenci, s nimiž chodila, k ní

byli hodní. I Seth se k ní vždycky choval báječně. Měla rozkošné a zdravé děti. Tohle byla rozhodně ta nejhorší věc, jaká ji kdy potkala. Prožila pětatřicet let bez jediného šrámu, a nyní na ni dopadla atomová bomba. A odpálil ji muž, kterého milovala. Její manžel. Sarah to natolik omráčilo, že po většinu času nevěděla, co říct, zvlášť Sethovi. Neměla ponětí, jak by mohla nastalou situaci nějak vylepšit, a on také ne. Pravda byla taková, že neexistoval způsob, jak toho dosáhnout. S ohledem na krajně alarmující skutečnosti, s nimiž Seth seznámil své advokáty, představovala i jeho obhajoba téměř nadlidský úkol. Nakonec její muž stejně bude muset spolknout onu příslovečnou hořkou pilulku. A ona poputuje na pranýř společně s ním, přestože neudělala nic, čím by si takový ortel zasloužila. Tohle je praktický důsledek té části manželského slibu, kde se hovoří o společné cestě životem v dobrém i ve zlém.

V neděli večer zavolala Maggii na mobil a pár minut si spolu povídaly. Maggie zahlédla ty hrozné články v novinách ve společenské místnosti v Presidiu a soucítila nejen se Sarah, ale dokonce i se Sethem. Domnívala se, že oba platí za jeho hříchy příliš draze. A bylo jí líto jejich dětí. Prohlásila, že se za ně bude modlit, a Sarah poradila totéž.

„Třeba k němu budou shovívaví,“ pravila Maggie s nadějí.

„Podle Sethova právníka by v takovém případě dostal dva až pět roků. Ale jestli dojde na nejhorší, můžou mu vyměřit i třicet let,“

zopakovala Sarah to, co jí pověděla už dřív.

„Na tohle ještě nemyslete. Neztrácejte víru a bojujte. Někdy člověk nemá jinou možnost.“ Sarah pak zavěsila, tiše prošla kolem manželovy pracovny a vydala se nahoru vykoupat děti. Přebrala je od Setha, který si s nimi do té doby hrál. Ve všem se teď střídali a jen zřídkakdy se vyskytovali zároveň v jedné místnosti. Vzájemná blízkost pro ně začala být bolestná. Sarah se nedokázala ubránit úvahám, zda jí bude lépe, nebo naopak hůř, až se odstěhuje.

Nejpravděpodobnější se zdálo, že zažije hodně od obojího.

Ten večer pak Maggii zavolal i Everett, aby s ní probral, co si přečetl o Sethovi v losangeleských novinách. Tou dobou už o něm psal tisk po celé zemi. Everetta ta zpráva šokovala, zejména proto, že

Sloanovi na něho působili dojmem dokonalého mladého páru. Znovu si připomněl, co pochopil už před lety – člověk nikdy nemůže vědět, jaké zlo se skrývá v lidských srdcích. Stejně jako všichni ostatní, kdo si článek přečetli, Everett litoval Sarah a děti, zatímco Setha ani trochu. Měl za to, že dostane, co si zaslouží, pokud jsou vznesená obvinění pravdivá, a vše nasvědčovalo tomu, že pravdivá jsou.

„Dostala se do opravdu nezáviděníhodné situace. Na tom charitativním plese jsem s ní prohodil pár slov a jevila se mi sympatická. Její muž se ale taky zdál naprosto v pohodě. Do druhého člověk zkrátka nikdy nevidí.“ Everett se potkal se Sarah také v polní nemocnici, i když tam s ní téměř nemluvil. Vzpomněl si, že se mu tehdy zdála rozrušená, a teď se dozvěděl příčinu jejího rozpoložení.

„Jestli se s ní uvidíš, řekni jí, že je mi to líto,“ požádal upřímně, ale Maggie se zdržela reakce; neodmítla ho, ale ani mu nic neslíbila.

Ctila vztah, který si se Sarah vytvořily, zachovávala vůči ní loajalitu a úzkostlivě střežila všechna její tajemství, včetně skutečnosti, že se spolu vídají.

Jinak Everett řekl, že se mu daří dobře, a Maggie mu pověděla v zásadě totéž. Byla moc ráda, že se ozval, ale když zavěsila, pocítila jako vždy určité znepokojení. Pouhý zvuk jeho hlasu ji pokaždé chytil za srdce. Jakmile domluvili, pomodlila se kvůli tomu a za soumraku se vydala na dlouhou procházku po pláži. Přemýšlela, jestli by s těmi telefonáty neměla skoncovat, ale usoudila, že přece má dost síly, aby se s tím nějak vyrovnala. Everett je koneckonců jenom člověk. A ona je nevěsta Boží. Copak může nějaký chlap konkurovat Všemohoucímu?

15

Melaniin koncert v Las Vegas měl obrovský úspěch. Tom se na ni opět přiletěl podívat a ona znovu zazpívala tu písničku, kterou napsala pro něho. Při představení použili více speciálních efektů, a přestože vystupovali v menším sále než v Los Angeles, udělali na publikum větší dojem. Lidé v Las Vegas byli bez sebe nadšením.

Když si Melanie při přídavcích sedla na kraj pódia, Tom se jí klidně mohl dotknout, stačilo, aby se natáhl z místa v první řadě. Všude kolem ní se tlačili fanoušci a ochranka se je snažila udržet v patřičných mezích. V samém závěru Melanie za výbuchu světel vyjela na plošině vzhůru a zpívala jako snad ještě nikdy. Byla to ta nejpůsobivější show, jakou Tom kdy viděl, nicméně jeho nadšení zkalilo zjištění, že si Melanie při seskakování z plošiny zvrtla kotník.

Příští den ji čekala další dvě vystoupení.

Když nadešel čas, navzdory obřímu otoku kotníku znovu vykráčela na pódium, na nohou opět stříbrné sandály na vysoké podrážce. Nicméně po druhém představení ji Tom odvedl na pohotovost. Janet neinformovali, vyrazili na vlastní pěst. Melanie dostala injekci kortizonu, aby mohla následující den znovu vystupovat. Poslední tři dny měla v Las Vegas jen menší koncerty.

Velký byl pouze ten první, a když Tom na konci víkendu odjížděl, Melanie chodila o berlích.

„Dávej na sebe pozor, Melanie. Moc pracuješ.“ Tvářil se ustaraně. Strávili spolu hezký víkend, přestože Melanie většinu času zkoušela nebo vystupovala. Alespoň první večer se jim podařilo zajít si do kasina, jinak se vídali převážně v Melaniině pohádkovém apartmá. Tom v něm obýval samostatný pokoj a první dvě noci se

chovali velice uvážlivě. Teprve tu poslední podlehli přirozené touze, hlubokým citům a vzájemné přitažlivosti. Čekali dost dlouho a oba usoudili, že nastal ten správný okamžik. Když se loučili, Melanii se dokonce zdálo, že má k Tomovi najednou ještě blíž. „Raději zvolni, jinak si ten kotník vážně poškodíš.“

„Nechám si zítra znovu píchnout kortizon.“ Byla zvyklá, že na pódiu občas utrpí nějaké zranění, už s tím měla své zkušenosti.

Vždycky však pokračovala v naplánovaném programu, nikdy koncert nezrušila. Byla prostě profík.

„Mellie, chci, abys na sebe dávala pozor,“ zopakoval Tom, protože si o ni opravdu dělal starosti. „Nemůžeš pořád brát kortizon.

Nejsi fotbalista.“ Viděl, že má kotník stále bolavý a oteklý, přestože den předtím dostala injekci. Ta jí pouze umožnila znovu vystoupit v botách na vysokém podpatku a dál si ničit zdraví. „Alespoň dneska večer se snaž odpočívat.“ Věděl, že Melanie ráno odlétá do Phoenixu na další koncert.

„Děkuju ti,“ odpověděla s úsměvem. „Nikomu na mně nezáleží tak jako tobě. Všem ostatním jde jen o to, abych šla na pódium a zazpívala, živá nebo mrtvá. Hned jak jsem vkročila na tu plošinu, věděla jsem, že není úplně v pořádku. A taky že ano. Když jsem slézala dolů, utrhlo se upevňovací lano. Proto jsem spadla.“ Oběma bylo jasné, že kdyby se lano přetrhlo o něco dřív, zřítila by se z velké výšky a mohla se dokonce zabít. „Mám dojem, že jsi právě viděl odvrácenou tvář šoubyznysu.“ Melanie stála těsně vedle Toma a společně čekali, až oznámí jeho let. Odvezla ho na letiště bílou limuzínou, kterou jí v hotelu poskytli na celou dobu jejího pobytu.

V Las Vegas se o ně starali vskutku pohádkově. Na turné podobný luxus nemohli čekat. Melanie měla před sebou deset týdnů na cestách, návrat do L. A. plánovala až počátkem září. Tom slíbil, že za ní několikrát přiletí na víkend, a oba se na to nesmírně těšili.

„Před odjezdem si určitě ještě zajdi k doktorovi,“ nabádal ji Tom těsně před tím, než se z amplionu ozvala poslední výzva pro cestující do L. A. Opatrně, aby se ani nedotkl berlí, o něž se opírala, ji sevřel v náručí a políbil. „Miluju tě, Mellie. Nezapomeň na to, až budeš pryč,“ řekl tiše, a když ji pustil, Melanie zůstala stát na místě jako socha.

„Nezapomenu,“ vydechla. „Taky tě miluju.“ Chodili spolu už něco přes měsíc. Nebylo to dlouho, nicméně v San Francisku spolu zažili tolik věcí, že jejich vztah rychle gradoval – zejména od chvíle, co přijeli do Las Vegas. Tom byl ten nejbáječnější muž, jakého Melanie kdy poznala. „Doufám, že se brzo uvidíme.“

„To si piš!“ Ještě jednou ji políbil a jako poslední nastoupil do letadla. Melanie se pak o berlích odšourala napříč celým terminálem k východu a nasoukala se do limuzíny přistavené u chodníku.

Poraněný kotník ji bolel přímo ukrutně, mnohem víc, než byla před Tomem ochotná připustit.

Po návratu do hotelu Paris si na něj dala ledový obklad, který však téměř nepomohl, a tak si ještě vzala prášek proti otoku. Když se o půlnoci vrátila Janet, Melanie se přiznala, že opravdu trpí jako zvíře.

„Nezapomínej, že zítra tě čeká koncert ve Phoenixu,“ připomněla matka. „Zase je vyprodáno. Nedá se nic dělat, ráno ti zařídíme další injekci. Tenhle koncert nesmíš vynechat, Mel.“

„Třeba bych mohla zpívat vsedě,“ napadlo Melanii, když se dotkla postiženého místa a ucukla.

„Ale to by vůbec nevynikly tvoje šaty!“

Melanie odjakživa přistupovala ke svým zraněním sportovně a nikdy si na nic nestěžovala, dosud nezmeškala jediné představení, a Janet těžko nesla, že by s tím měla začít, neboť zvěsti toho druhu se šíří rychlostí blesku a dokážou se velmi nepříznivě podepsat na renomé hvězdy. Na druhou stranu viděla, že dcera má doopravdy velké bolesti, a usoudila, že tentokrát musí jít o něco vážnějšího.

Když Melanii před spaním zavolal Tom, zalhala, že kotník je lepší, aby si o ni nedělal starosti. On jí na oplátku sdělil, že se mu po ní už zase stýská. Pak šla spát, jeho fotku postavenou na nočním stolku tak, aby na ni hned po probuzení viděla.

Do rána kotník otekl ještě víc, a proto Pam odvezla Melanii do nemocnice. Vedoucí lékař na pohotovosti známou zpěvačku okamžitě poznal a doprovodil ji do oddělené vyšetřovny. Prohlásil, že se mu to nějak nechce líbit, a vyžádal si další rentgen. Pochyboval o diagnóze obyčejného výronu, a měl pravdu. Když si prohlédl rentgenový snímek, objevil na něm vlasovou prasklinu. Informoval

Melanii, že musí čtyři týdny nosit sádru a co nejméně postiženou končetinu zatěžovat.

„No jo. Už se vidím,“ zasmála se, ale vzápětí nato zasténala.

Noha ji při každé změně polohy zabolela. Večerní koncert sliboval opravdová muka, pokud vůbec zvládne vstoupit na jeviště. „V osm zpívám před plným sálem ve Phoenixu,“ vysvětlila lékaři. „A to se tam ještě musím dostat. Ti lidé si nekoupili lístek proto, aby se dívali, jak se belhám po pódiu s nohou v gypsu,“ podotkla a téměř vykřikla, když se pokusila zahýbat kotníkem.

„A co zkusit pevnou ortézu?“ navrhl lékař. Chodila k němu spousta lidí ze šoubyznysu, kteří měli za sebou pád z pódia nebo ještě mnohem horší věci. „Těsně před koncertem si ji můžete sundat.

Nicméně na vysoké podpatky a tlusté podrážky zapomeňte.“ Moc dobře znal takové pacienty, jako byla ona, a Melanie se skutečně zatvářila provinile, jen co to řekl.

„Jak budu vypadat – v kostýmu a v nějakých bagančatech?“

namítla.

„Na vozíku byste vypadala ještě o něco hůř. A jestli vám to nepřestane otékat, můžete na něm skončit. Zatím by vám měla pomoct ta ortéza. Samozřejmě pokud vynecháte boty na podpatku.

A musíte chodit o berlích,“ dodal lékař. Melanie neměla na vybranou. Kotník ji nesnesitelně bolel a nemohla na něj vůbec stoupnout.

„Tak dobře, zkusím to,“ ustoupila. Ortéza jí sahala až ke koleni, byla vyrobená z lesklého černého plastu a upevňovala se na nohu pomocí suchých zipů. Jakmile si ji Melanie nasadila a stoupla si, cítila znatelnou úlevu od bolesti. O berlích se vybelhala z ordinace, zatímco Pam zaplatila účet.

„Vypadá to roztomile,“ podotkla Janet vesele a pomohla Melanii nastoupit do limuzíny. Zbývalo jim právě tolik času, aby stihly zajet domů, popadnout zavazadla, setkat se s ostatními a společně s nimi zamířit na letiště, odkud se měli všichni společně vypravit do Phoenixu. Melanie si uvědomila, že ji od této chvíle čeká pěkný blázinec. Právě začalo její koncertní turné, což znamenalo desetitýdenní cestování po celých Spojených státech.

V letadle si podložila nohu polštářem. Muzikanti hráli kostky a poker a Janet, která se k nim připojila, opakovaně vysílala k dceři povzbuzující pohledy. Ta si nakonec vzala dvě pilulky proti bolesti a usnula. Pam ji vzbudila, až když přistáli ve Phoenixu, a jeden mládenec z kapely Melanii galantně snesl ze schodů. Vypadala ospale a znatelně pobledla.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Janet, jen co nasedly do další limuzíny, opět bílé. Ve všech městech, kde měla Melanie koncertovat, na ně čekaly luxusní vozy a hotelová apartmá.

„Je mi dobře, mami,“ uklidnila ji Melanie. Jakmile se ubytovaly, Pam objednala pro všechny oběd a Melanie mezitím zavolala Tomovi. „Už jsme tady,“ vyhrkla a snažila se nasadit energický tón, aby nepoznal, jak vyčerpaná se ve skutečnosti cítí. Po lécích byla dosud omámená, ale zpevňující návlek jí při chůzi značně pomáhal.

Bez berlí se skoro nemohla hnout.

„Co dělá tvůj kotník?“ zeptal se Tom starostlivě.

„Ještě mě zlobí. Než jsme odjeli, dali mi ve Vegas ortézu.

Vypadám v nijako kříženec Frankensteina a Dartha Vadera z Hvězdných válek. Ale je to vážně prima věcička. A doktor říkal, že si ji můžu sundat, až půjdu na pódium.“

„Je to moudré?“ ozval se Tom starostlivě.

„Neboj se, budu v pohodě.“ Ostatně nic jiného jí ani nezbývalo.

Pro jistotu však upustili od použití zvedací plošiny, neboť Melanie měla strach, že spadne a znovu se zraní. Vždycky tvrdila, že si ve vzduchu připadá jako artistka, a dožadovala se záchranné sítě.

Vlastně spadla z plošiny už třikrát, tentokrát však poprvé utrpěla úraz. Nicméně mohla skončit daleko hůř.

Večer si na radu lékaře vzala boty bez podpatku a došourala se na pódium o berlích, jež odložila, jen co usedla na připravenou vyvýšenou židli. Hned v úvodu před publikem žertem prohlásila, že si zranění přivodila během jedné obzvlášť vášnivé noci, což lidem připadlo vtipné, a jen co začal koncert, úplně na její handicap zapomněli. Většinu představení proseděla, ale nezdálo se, že by to někomu vadilo. Měla na sobě kratičké šortky, síťované punčochy a podprsenku posázenou rudými flitry.

I v botách bez podpatku vypadala sexy. Přídavky zkrátila, protože zoufale toužila po návratu do svého pokoje a dalším prášku, a hned po vystoupení si šla lehnout. Tentokrát dokonce ani nezavolala Tomovi, aby mu pověděla, jak se koncert vydařil. Řekl jí totiž, že jede se sestrou na večeři do L. A., a také se jí neozval, i když jinak byli v neustálém telefonním kontaktu.

Ve Phoenixu strávila Melanie s kapelou dva dny a pak odtamtud odletěli do Dallasu a Fort Worthu. V obou městech odehráli po dvou koncertech, potom jeden v Austinu a další na stadionu Astrodome v Houstonu. Mimo pódium Melanie svědomitě nosila ortézu a noha ji už tolik nebolela. V Oklahoma City si konečně dopřáli dny volna, což byl opravdu božský pocit. Létali po celé zemi a Melanie tvrdě dřela. Krom jejího zranění se museli vypořádat s celou řadou dalších komplikací – například když jeden z techniků utrpěl zlomeninu paže nebo když si zvukař při přenášení těžkého vybavení vyhodil ploténku. Nicméně navzdory všem komplikacím věděli, že show musí pokračovat. Život na turné zkrátka nebyl jednoduchý. Probíjeli se od města k městu, pracovali až do vyčerpání, koncerty byly náročné a hotelové pokoje ponuré. Kdykoli to šlo, bydleli v apartmá.

Na každém letišti dostali k dispozici limuzíny, ale neměli v nich kam jezdit, leda pendlovat mezi koncertním sálem a hotelem. A často vystupovali na stadionech. To všechno patřilo k jejich kočovnému životu. Po čase jim to všude připadalo stejné, až zapomínali, kde vlastně jsou.

„Božínku, jak já bych si od tohohle blázince ráda odpočinula,“

řekla Melanie matce po jednom mimořádně perném večeru v Kansas City. Koncert se vydařil, ale při seskakování z pódia si znovu pohmoždila stále ještě nezhojený kotník, který ji teď bolel víc než kdy předtím. „Jsem utahaná, mami,“ přiznala se.

„Pokud chceš dál získávat platinové desky, musíš jezdit na šňůry,“ poznamenala Janet prakticky a vrhla po ní nervózní pohled..

V šoubyznysu se vyznala jako málokdo a Melanie jí musela dát za pravdu.

„Já vím,“ špitla. Ale do hotelu se vrátila k smrti vyčerpaná.

Myslela jen na to, jak si dá horkou vanu a půjde spát. Nemluvila do větru, opravdu zoufale toužila po troše odpočinku. Nemohla se

dočkat, až budou v Chicagu, kde si všichni měli podle plánu dopřát volný víkend a kam se za ní chystal přiletět Tom.

„Vypadá unaveně,“ poznamenala Pam před Janet. „Vystupovat s tím kotníkem pro ni určitě není žádná legrace.“ V každém městě jí nechali dát na pódium stoličku, nicméně zranění se evidentně nehojilo a Melanie trpěla velkými bolestmi. Pokud zrovna nezpívala, belhala se o berlích, na noze ortézu. Ta jí skýtala určitou úlevu, ale ne dostatečnou. A otok nepolevoval. Naštěstí měli vlastní letadlo, ve kterém si Melanie mohla během přesunu do dalšího města vždycky lehnout. Kdyby museli cestovat běžnými linkami a vláčet se s tou spoustou věcí, jež s sebou měli, bylo by všechno ještě nekonečně horší, a nejspíš by z toho přišli o rozum, protože by pokaždé trvalo celé hodiny, než by jim odbavili veškerá zavazadla a aparaturu.

Když Tom podle plánu dorazil do Chicaga, musel nějakou dobu čekat v hotelu, než Melaniin tým konečně dorazil z letiště. Toma překvapilo, jak unaveně a pobledle jeho přítelkyně vypadá, byla očividně naprosto vyčerpaná. Popadl ji do náruče, několikrát se i s ní zatočil na místě dokola a pak ji něžně usadil na židli. Usmívala se od ucha k uchu. Také Tom byl spokojený jako blecha. Ubytoval se půl hodiny před jejím příjezdem, měli spolu k dispozici obrovské apartmá a hotel na něho působil solidním dojmem. Zato Melanie už měla po krk pokojové služby, rozdávání autogramů a každodenního koncertování bez ohledu na to, jak trpí. Toma šokovalo, že má kotník dosud tak oteklý a bolestivý.

Byla sobota a koncert se konal až v úterý. Tom měl odletět v pondělí brzy ráno, aby se včas dostal do práce v L. A. Už nastoupil na sjednané místo a podle jeho vlastních slov se mu tam moc líbilo.

Slíbené zahraniční cesty zněly skvěle. Pracoval v týmu uznávaného odborníka na městskou výstavbu, a přestože dělali většinou komerční zakázky, několik jich měli rozpracovaných i v rozvojových zemích, jejichž vládám poskytovali své služby zdarma, což byla přesně Tomova parketa. Melanie byla na něj nesmírně hrdá a také ji těšilo, že našel práci, která se mu líbí. Tom si totiž po návratu do Pasadeny dělal starosti, zda vůbec najde zaměstnání, takže mu teď nevadilo ani denní dojíždění do L. A. Po zemětřesení v San Francisku si vážil

toho, že je zpátky, a nové místo pro něj představovalo báječnou příležitost.

Vzal ji na večeři do restaurace, kde Melanie s chutí spořádala obrovský mastný hamburger se smaženými cibulovými kroužky, ale hned potom se vrátili zpátky do hotelu a dlouho si povídali. Měli toho hodně na srdci.

Melanie Tomovi vyprávěla, která města navštívili a co se jim cestou přihodilo. Koncertní turné se v určitém ohledu velmi podobalo putovnímu dětskému táboru či přesunu novopečených vojáků do základen. Měli prakticky neustálý pocit provizoria. Jen co rozbili tábor, hned zase táhli dál. Přestože si chvílemi užívali legrace a většinou mezi nimi vládla skvělá atmosféra, ustavičné cestování je vyčerpávalo. Členové kapely a technici se bavili pořádáním bitev s balónky napuštěnými vodou – a občas je také házeli z oken hotelu na chodce dole na ulici, dokud je u toho nepřistihla Melaniina manažerka, nepřišla nahoru a pořádně jim nevynadala. Byli jako děti, když se nudí a nemají nic smysluplného na práci. Volný čas si krátili všelijak, zejména navštěvovali podniky s obsluhou nahoře bez a striptýzové kluby, vysedávali po barech a popíjeli. Tom si s nimi docela rozuměl a považoval je za zábavnou společnost. Nejvíc ze všeho si však přál trávit čas s Melanii. Když nebyli spolu, čím dál víc mu scházela. A Melanie se zase potají svěřila Pam, že je do Toma stále zamilovanější – prý nikdy nechodila s hodnějším klukem, a vůbec měla velkou kliku, že ho potkala. Pam jí připomněla, že i k Tomovi byl osud velmi štědrý, když mu přihrál do cesty jednu z nejslavnějších zpěvaček na světě, a ještě k tomu takové zlatíčko.

Znala Melanii od jejích šestnácti let a pokládala ji za jednu z nejdobrosrdečnějších osob, s jakými se kdy setkala, což se nedalo říct o její matce, která uměla být opravdu drsná. Celkově zastávala názor, že se k sobě Melanie a Tom nesmírně hodí. Oba byli tolerantní, přátelští a inteligentní a zdálo se, že Tom nežárlí na Melaniino postavení ani na její práci, což se vidělo zřídkakdy. Pam neznala mnoho takových lidí, jako byli oni dva, a díky Melanii dělala svou práci s opravdovou radostí.

Mladí si to v Chicagu báječně užili. Chodili do kina, do muzeí a restaurací, byli nakupovat a trávili hodně času v posteli. Když šli

ven, Melanie na Tomovo přání používala berle a nosila protivnou ortézu. Víkend se skvěle vydařil a ona byla vděčná, že ji Tom může tak často navštěvovat. Využíval k tomu všechny své volné letecké míle. Vidina, že se znovu setkají, a společné poznávání nových míst činily turné pro Melanii mnohem snesitelnějším. V té době se zrovna chystali k přesunu na východní pobřeží, až do Vermontu a Maine.

Měli vystupovat také v Providence a na ostrově Martha’s Vineyard a poté v Miami a New Yorku. Tom slíbil, že tam se pokusí přiletět.

Víkend uplynul rychlostí blesku a Melanii se vůbec nelíbilo, že se musí s Tomem opět rozloučit. Když s ním vyšla ven na chodník, aby si zastavil taxík, dýchlo na ně dusno. Ortéza jí pomohla, stejně jako přestávka v práci, a když Tom odjížděl, kotník ji už bolel mnohem méně. Na noc si nechávala ortézu u postele a pokaždé měla pocit, jako by si odkládala dřevěnou nohu. Tom si z ní kvůli tomu utahoval, až ji po něm jednou hodila.

„Hele, klídek! Chovej se slušně!“ obořil se na ni naoko a schoval jí návlek pod postel. Občas se chovali jako malé děti, ale nikdy se nenudili. Vzájemně si obohacovali život a měli se čím dál tím víc rádi. Celé léto bylo pro oba ve znamení objevování a radosti.

Seth a Sarah v San Francisku mezitím přijali hned první nabídku na koupi jejich domu. Byla lákavá. Zájemci pocházeli z New Yorku a chtěli se co nejdříve nastěhovat. Za rychlé jednání zaplatili dokonce o něco málo víc nad stanovenou cenu. Sarah se s domem těžce loučila. Byla to pro ni velká ztráta, nicméně jí i Sethovi spadl kámen ze srdce, že se dům prodal. Okamžitě přešel pod správu třetí osoby a Sarah dopravila veškeré věci, jež hodlali zpeněžit, do aukční síně Christie’s, zatímco zařízení ložnice, několik doplňků z obývacího pokoje, Mollyino a Oliverovo oblečení a pár kousků nábytku z obou dětských pokojíčků se stěhovalo do nového bytu v Clay Street. Tam na děti čekal jeden společný pokoj, takže toho nepotřebovaly tolik.

Všechny šanony a papíry ze Sethovy pracovny putovaly společně s pohovkou a dvěma klubovkami do Domu u zlomených srdcí na Broadwayi a věci z kuchyně si rozdělili rovným dílem. Umělecké předměty poslali do dražby v New Yorku a zbytek vybavení zamířil do skladiště. Sarah se smutkem sledovala, jak rychle se jim rozpadl

domov. A stejně tomu bylo i s jejich společným životem. Během několika dnů jejich kdysi nádherný dům zel prázdnotou a působil vypleněným a zavrženým dojmem. Pohled na něj jí připomínal zánik jejich manželství. Člověku se nechtělo věřit, jak málo stačí, aby bylo po všem. Když se naposledy procházela po domě, přepadla ji ze všech těch úvah deprese. Cestou z dětského pokoje dolů do přízemí, kde se chtěla přesvědčit, že nic nezapomněla a všechno je bezpečně uložené v náklaďáku, narazila v pracovně na Setha a všimla si, že jeho deprimovaný vzhled přesně odráží její vlastní pocity. Děti si na tu noc vzala k sobě domů Parmani, aby pro ně Sarah mohla v novém bytě všechno připravit.

„Hrozně nerada odsud odcházím,“ pravila Sarah a pohlédla na Setha. Přikývl a pak se jí s hlubokou lítostí zadíval do očí.

„Promiň mi to, Sarah… Nikdy by mě nenapadlo, že nás někdy potká něco takového.“ Všimla si, že pro jednou řekl „nás“ namísto „mě“.

„Třeba to všechno ještě dobře dopadne.“ Nevěděla, co jiného by mu pověděla, a jemu se také nedostávalo slov. Přistoupila k němu a objala ho, aby mu poskytla útěchu. Seth poměrně dlouho stál na místě se svěšenýma rukama, a teprve pak její objetí opětoval. „Přijď za dětmi, kdykoli budeš chtít,“ nabídla mu velkomyslně. Zatím nebyla za žádným právníkem kvůli rozvodu. Tyhle věci měly čas a tak jako tak s ním musela absolvovat přelíčení. Henry Jacobs je ubezpečil, že její přítomnost bude klíčovou součástí obhajoby jejího manžela, byť to nikdo neřekne nahlas. Dokonce najali další dva advokáty, kteří měli spolu s Henrym vytvořit tým. Seth potřeboval veškerou možnou pomoc, vyhlídky nebyly ani trochu slibné.

„Budeš v pořádku?“ zeptal se manželky s hluboce znepokojeným výrazem. Poprvé po hodně dlouhé době vystoupil ze zaujetí vlastní osobou a uvědomil si, že existuje ještě někdo jiný než on sám. Sarah to považovala za dobré znamení a hodně si jeho nové podoby cenila.

Od Sethova zatčení prožívali velice krušné časy.

„Budu v pohodě,“ odpověděla, když spolu naposledy stáli v jídelně.

„Kdybys mě potřebovala, zavolej. Kdykoli, v kteroukoli hodinu,“

pravil Seth s žalostným výrazem a pak oba vyšli ven. Právě přišli

o společný domov a jejich soužití se nachýlilo ke konci. Seth se postaral o to, že už nikdy nic nebude jako dřív. Když se Sarah ohlédla po cihlovém domě, který si tolik oblíbila, chvíli nebyla schopná pohybu a z očí jí vyhrkly slzy. Oplakávala jejich manželství a ztracené sny, nikoli dům jako takový. Sethovi nad jejím rozpoložením pukalo srdce. „Zítra se zastavím a vezmu děti ven,“

poznamenal ochraptělým hlasem. Sarah se od něj odvrátila a přikývla, vklouzla do svého auta a vyrazila směrem ke Clay Street, vstříc novému životu. Ve zpětném zrcátku ještě stačila zahlédnout, jak Seth nasedl do svého nového, dosud nezaplaceného stříbrného porsche a odjel. Zmocnila se jí úzkost. Měla pocit, že muž, kterého milovala, doprovodila k oltáři a učinila otcem dvou dětí, v tu chvíli umřel.

16

Byt v ulici Clay Street, který si Sarah pořídila, se nacházel v nedávno

rekonstruovaném a nově omítnutém domě ve viktoriánském stylu. Měl dvě podlaží a nebyl elegantní ani zvlášť hezký, ale Sarah věděla, že se jí bude líbit o něco víc, až si ho zařídí.

Jako první se rozhodla zútulnit dětský pokojíček. Chtěla, aby se Molly s Oliverem cítili v novém domově dobře, až tam další den přijdou. Když pomalu s láskou vyndávala z krabic jejich oblíbené hračky a poklady, měla obavy, zda se při přepravě nějak nepoškodily, ale nestalo se tak. Zatím všechno, co si nechali přivézt, přežilo bez úhony. Strávila celé hodiny vybalováním knih a dvě hodiny ukládáním prádla a stlaním postelí. Museli se vzdát tolika věcí, že ze dne na den začali fungovat velmi skromně. Ještě pořád bylo těžké uvěřit, že se kvůli Sethově nehorázné bezcharakternosti jejich život od základu změnil. Články, které se objevovaly v místním i celonárodním tisku, byly neskutečně ponižující. Ale nehledě na vlastní pocity Sarah nutně potřebovala sehnat práci.

Zatím vyzkoušela jen pár kontaktů, ale v nejbližších dnech se chystala pustit do shánění zaměstnání naplno.

A pak, při procházení podkladů k organizaci Plesu andílků, dostala nápad. Zkusí zavolat řediteli novorozeneckého oddělení!

Přestože věděla, že má na víc, v dané situaci byla připravená přijmout jakékoli místo. Počkala do odpoledne, až budou Molly s Olliem spát, a usedla k telefonu. Prozatím omezila dobu Parmanina pobytu s dětmi, jak nejvíc to šlo, ale plánovala, že až nastoupí do práce, zase začne využívat chůviných služeb ve větší míře. Vstřícná a laskavá Nepálka její rozhodnutí chápala. Soucítila se Sarah

i s dětmi a ochotně jim všemožně pomáhala. Tou dobou už z novin věděla, co se stalo.

Ředitel novorozenecké kliniky poskytl Sarah jméno, o něž ho požádala, a slíbil, že se za ni přimluví. Aby mu poskytla dostatek času, počkala do druhého dne, kdy jí od něho došla zpráva, že už dotyčné paní zavolal. Jmenovala se Karen Johnsonová a měla na starost rozvoj nemocnice, zajišťování financování velkých projektů a veškeré investice nemocnice. Nebyla to Wall Street, ale Sarah věřila, že by u nich mohla dostat zajímavou práci. Karen jí po telefonu nabídla schůzku v pátek odpoledne. Byla velmi přívětivá a poděkovala Sarah za velkolepou sumu, kterou její dobročinná akce vydělala novorozenecké klinice. Utržili hodně přes dva miliony dolarů, což bylo sice méně, než doufala, ale i tak si oproti předcházejícímu roku polepšili.

V pátek po obědě přišla Parmani a vzala děti do parku, aby Sarah mohla odejít do nemocnice. Byla z pohovoru nervózní, naposledy se ucházela o zaměstnání před deseti lety, a to na Wall Street, ještě než nastoupila na univerzitu, kde potkala Setha. Přepracovala svůj životopis a doplnila ho o pořádání dobročinných akcí, jež organizovala pro dětskou kliniku. Nicméně dobře si uvědomovala, že bude těžké sehnat místo, jelikož nebyla v práci od ukončení vysoké školy. Provdala se za Setha a pečovala o děti. Za tu dobu úplně vypadla z praxe.

Karen Johnsonová byla vysoká, hubená, elegantní žena s jižanským přízvukem a po celou dobu schůzky se chovala mile a pozorně. Sarah jí upřímně sdělila, s jakými problémy se potýká.

Zmínila se, že proti Sethovi bylo vzneseno obvinění a že v současné době žijí odděleně, a proto logicky potřebuje nastoupit do zaměstnání. Ale zároveň zdůraznila, že má potřebné schopnosti.

Právě když sama sebe popisovala jako víc než způsobilou k vedení investičního portfolia, z vteřiny na vteřinu propadla panice – co když se budou obávat, že má stejně nepoctivé záměry jako její manžel? Karen si všimla výrazu úzkosti a studu v její tváři a domyslela si jeho pravý důvod. Pohotově Sarah ubezpečila, že může být v tomto ohledu klidná, a vyjádřila jí svou účast.

„Je to náročná doba,“ připustila Sarah upřímně. „Neměla jsem o ničem nejmenší ponětí, všechno vyšlo najevo až den po zemětřesení. Zažila jsem opravdový šok.“ Nechtěla zacházet do podrobností, ale každý, kdo chtěl, se o nich stejně mohl dočíst v novinách. Nebylo žádným tajemstvím, že Setha čeká soud kvůli podvodům, přestože momentálně je díky složení kauce na svobodě.

Každý v zemi, kdo četl noviny nebo poslouchal zprávy, musel vědět, co její muž provedl.

Karen jí vysvětlila, že se zrovna uvolnilo místo v oddělení rozvoje, protože její asistentka se nedávno odstěhovala do L. A., ale vzápětí dodala, že nemocnice nepatří k organizacím, jež by se mohly chlubit tím, kolik svým zaměstnancům platí. Uvedla konkrétní, nikterak závratnou sumu, která Sarah připadla dostačující.

A pracovní doba byla od devíti do tří. Vracela by se domů v době, kdy se děti probouzejí z odpoledního spánku, a ještě by s nimi mohla strávit zbytek odpoledne a večer. A samozřejmě víkendy.

Na závěr ji Karen požádala, aby nechala v nemocnici tři kopie svého životopisu, slíbila, že se další týden ozvou, a poděkovala za její zájem pracovat zrovna u nich.

Sarah opouštěla budovu nemocnice nadšená. Náplň práce ji lákala a paní Johnsonová na ni udělala moc dobrý dojem. Navíc novorozenecká klinika pro ni hodně znamenala a aktuální složení investic, jak ho Karen popsala, jí dokonale vyhovovalo. Oceňovala i vidinu možnosti podílení se na zajišťování financí pro důležité projekty. Teď už nezbývalo než doufat, že místo dostane. I umístění kliniky jí vyhovovalo, z nového bytu se tam dalo pohodlně dojít pěšky. Jediné minus představoval poměrně nízký plat, ale jí v dané chvíli stačil. Cenila si především jistoty pravidelného příjmu. Cestou domů pak Sarah dostala nápad.

Zajela do Presidia a v polní nemocnici vyhledala sestru Maggii.

Povyprávěla jí průběh pohovoru, který právě absolvovala v nemocnici. Maggie z ní měla nesmírnou radost.

„To je fantastické!“ zvolala. Obdivovala odvahu, kterou Sarah prokazovala tváří v tvář tomu všemu, čím procházela. Maggie se teprve před pár dny od ní dozvěděla, že prodali dům a začali žít odděleně. Věci u Sloanů nabraly neuvěřitelný spád.

„Doufám, že mě vezmou. Ty peníze by se nám opravdu hodily.“

Ještě před dvěma měsíci by Sarah nic takového neřekla, tehdy si ona ani Seth neuměli představit, že by mohla nastat situace, kdy bude takhle mluvit. Jak rychle se všechno změnilo!

„Je to moje oblíbená nemocnice. Zachránili tam naší Molly život.

Proto jsem pro ně pořádala dobročinné akce.“ Maggie si vzpomněla na proslov, který Sarah pronesla před zemětřesením, i na Melaniino vystoupení.

„Jak to teď mezi vámi a Sethem vypadá?“ zeptala se, když vstoupily do kantýny, aby si daly šálek čaje. V Presidiu už ani zdaleka nevládl takový ruch a shon jako dřív. Počet ubytovaných klesl, neboť mnozí z těch, kdo bydleli ve čtvrtích, kde se podařilo obnovit dodávku elektřiny a vody, už se mohli vrátit domů.

„Ne moc dobře,“ odpověděla Sarah popravdě. „Než jsme opustili dům, skoro jsme spolu nemluvili. Seth momentálně bydlí v ateliéru na Brodwayi a já s dětmi v Clay Street. Molly se mě od prvního dne v novém bytě ustavičně ptá, kde je tatínek.“

„A co jí odpovídáte?“ zeptala se Maggie nevtíravé, když se posadily ke stolu, aby si spolu vypily čaj. Ráda si se Sarah povídala.

Viděla v ní dobrého člověka a kamarádství s ní ji těšilo, i když se navzájem moc dobře neznaly. Sarah navzdory tomu odhalila Maggii svoje nitro a bezmezné jí důvěřovala.

„Pravdu. Jak nejlíp to jde. Že tatínek s námi nějakou dobu nebude bydlet. A zatím se zdá, že moje vysvětlení přijala. Tento víkend si Seth má obě děti vyzvednout a Molly u něho bude přes noc. Oliver je ještě moc malý.“ Sarah zavzdychala. „Slíbila jsem manželovi, že s ním absolvuju celé soudní jednání.“

„Kdy se má konat?“

„V březnu.“ Do vynesení rozsudku zbývala ještě spousta času.

Celých devět měsíců. Dost dlouhá doba na to, aby si se Sethem pořídili třetí dítě, jak vždycky doufala. Jenže teď už k tomu nikdy nedojde. Sarah si neuměla představit, že by se jim mohlo podařit nějak slepit jejich manželství. Teď v žádném případě ne. Připadala si hrozně podvedená.

„Musí to být příšerně stresující pro vás oba,“ poznamenala Maggie účastně s láskyplným výrazem ve tváři. „Ostatně, jak jste na

tom s odpouštěním? Daří se vám? Někdy je moc těžké prominout někomu, kdo nám ublížil, a ve vašem případě zvlášť.“

„Svatá pravda,“ souhlasila Sarah tiše. „Abych byla upřímná, myslím, že se mi v tomhle ohledu moc nedaří. Někdy mívám hrozný vztek. A taky si připadám zrazená. Jak se vůbec mohl dopustit něčeho takového? Vždyť jsme si žili jako v pohádce. Miluju svého muže, ale nechápu, co ho posedlo. Jako by přišel o zdravý rozum.“

„Někde se musela stát chyba. Zřejmě si naprosto špatně vyhodnotil situaci a teď za svoje činy šeredně zaplatí. Ztráta vás a dětí pro něho jistě bude posledním hřebem. To by snad mělo jako trest stačit, nemyslíte?“ Sarah pokývala hlavou. Podle ní potíž spočívala v tom, že za Sethovy chyby bude platit i ona. Ztratila manžela, a její děti otce. Nicméně nejhorší ze všeho bylo, že si svého muže přestala vážit. A pochybovala, že mu někdy dokáže znovu důvěřovat. Seth si to uvědomoval a před odchodem se jí stěží odvážil pohlédnout do očí. Měla všechny své pocity vepsané ve tváři.

„Nechci na něho být zlá. Prostě jen neumím celou tuhle hrůzu strávit. Zahodil celý náš život.“ Maggie přikývla a zamyslela se nad tím, co Sarah řekla. Každopádně nebylo lehké pochopit, co jejího muže vedlo k takovému počínání. Asi chamtivost. A potřeba znamenat ještě víc, než znamenal. Jako by v něm vyplavala na povrch nějaká strašná charakterová vada, která začala bobtnat a rozpínat se, až pohltila vše ostatní. Maggie přesto musela uznat, že Sarah vypadá nad očekávání dobře, dokonce se jí málem svěřila se svými problémy, jenže nevěděla, kde začít. Sarah však přesto poznala, že ji cosi trápí. „Jste v pořádku?“ zeptala se a Maggie přikývla.

„Víceméně ano. Taky se tu a tam musím s něčím vypořádat,“

poznamenala na vysvětlenou s úsměvem na rtech. „Dokonce i jeptišky mívají neposedné myšlenky a podnikají bláznivé věci.

Občas zapomínám, že jsme stvořené ze stejného těsta a máme svoje slabůstky jako kdokoli jiný. Zrovna když si myslím, že mám v hlavě všechno srovnané a jsem naladěná na přímé, ničím nerušené spojení s Bohem, přestane se mi ozývat a já se najednou neumím zorientovat.

Utápím se v pochybách, jestli jednám správně a kam vlastně patřím, palčivě vnímám vlastní prohřešky a člověčenství a vracím se

k pokoře,“ vysvětlila pochmurně a vzápětí se zasmála. „Omlouvám se. Nevím, co to tady plácám.“ Poslední dobou měla v duši velký zmatek a neustále bojovala s neklidem, ale nechtěla svoji mladší přítelkyni, i beztoho dost utrápenou, zatěžovat vlastními potížemi.

Navíc věděla, že s tím, co ji trápí, stejně nejde nic dělat. Neměla jinou možnost, než to pustit z hlavy. Slíbila Bohu i sobě, že se tak stane.

Pak se vrátily do nemocnice. Sarah se rozloučila a slíbila, že co nevidět zase přijde na návštěvu.

„Dejte mi vědět, jestli jste dostala to místo!“ zavolala Maggie, když už Sarah odcházela. Ta byla sama velmi zvědavá. Bezpochyby měla patřičnou kvalifikaci, ale poslední dobou při ní štěstí zrovna nestálo. Napadlo ji, že tentokrát třeba bude. Potřebovala tu práci.

Prozatím jí nepřišla jediná odpověď na nabídky s životopisem, které rozeslala pro případ, že by místo na klinice neklaplo, přestože doufala v opak.

Vrátila se do Clay Street, a když vstoupila do bytu, zaradovala se, neboť Parmani s dětmi už se mezitím vrátili z parku. Molly zavýskla nadšením a rozběhla se k ní, Oliver se usmál od ucha k uchu a taky se vydal po čtyřech maminčiným směrem. Popadla syna do náruče, vyhodila ho do vzduchu a pak se i s ním posadila na pohovku.

S Olliem na klíně a s Molly schoulenou po boku si Sarah znovu pomyslela, že bez ohledu na to, co všechno se stalo, největším požehnáním v životě jsou pro ni její děti. A když se pustila do přípravy večeře, přemítala, jak příjemně proběhlo odpolední setkání v nemocnici. Zajímalo ji, s čím se Maggie snaží vypořádat.

Každopádně doufala, že nejde o nic závažného. Považovala novou přítelkyni za nesmírně milou osobu a vzácnou duši, vůbec si neuměla představit problém, který by neuměla vyřešit. Vždyť jí tolik pomohla. Někdy stačí jen ochota naslouchat a dobré srdce, nicméně Maggie nabízela lidem mnohem víc. Návdavkem přidala moudrost, lásku a smysl pro humor.

Melanii zlobil kotník i po návratu do L. A. na začátku září. Bolel ji v podstatě celé dva měsíce na turné. Po ortopedovi v New Orleansu navštívila dalšího s Tomem, když za ní přijel do New Yorku, ale oba

lékaři jí shodně sdělili, že tahle zranění chtějí především čas. V jejím věku se většina drobných úrazů spraví sama, ale skákání na jevišti a dvouměsíční přesouvání po celé zemi, kdy na jednom místě zůstala maximálně dvě noci, byly příliš i pro ni. Když se vrátila domů a konečně zašla za svým osobním lékařem, konstatoval, že se noha nehojí tak dobře, jak by měla, a že Melanie pracuje příliš tvrdě. Tedy nic nového pod sluncem. Když mu popsala průběh turné, zhrozil se.

Ještě pořád nosila ortézu, protože jí poskytovala úlevu i ochranu, bez zpevňujícího návleku působil nezhojený kotník muka. Na jevišti pokaždé přímo umírala bolestí – a to nosila normální boty, třeba i úplně bez podpatku.

Tom si dělal starosti, když mu cestou domů zavolala. „Co přesně ti řekl?“

„Že by mi prospěla dovolená, popřípadě odchod do důchodu,“

zažertovala. Zbožňovala Tomovu starostlivost. Jake byl příšerný sobec, ale Tom o ní chtěl vědět úplně všechno, dokonce i to, jestli jí doktor kotník znovu zrentgenoval a co zjistil. „Vlastně se ukázalo,“

odpověděla, „že zlomenina ještě pořád není zacelená, na rentgenu je stále slabě patrná, a jestli si chvíli nedám trochu pohov, možná mě nemine operace a šrouby v noze. Nejspíš opravdu raději malinko uberu plyn, stejně teď nemám moc co na práci.“ Tom se zasmál.

„Odkdy ty nemáš moc co na práci?“ Dokonce ani předchozího dne, hned po návratu domů, si Melanie nedala pokoj, dokud nevyřídila všechny nashromážděné resty – zkrátka měla pořád napilno a Tom se o ni strachoval.

Po příchodu domů na ni stejné dotazy vychrlila matka a Melanie odříkala, že podle doktora nejde o nic vážného, ovšem nesmí vyrazit na další turné, taková zátěž by jí mohla uškodit.

„Podle mě to začíná být vážné,“ prohodila Janet. „Kdykoli se na tebe podívám, máš nohu oteklou. Vždyť kvůli tomu nemůžeš nosit boty na podpatku. Zeptala ses doktora, co s tím?“

Melanie nasadila zkroušený výraz. „Zapomněla jsem.“

„A pak že jsou lidi ve dvaceti dospělí,“ neodpustila si Janet.

Jenže Melanie nepotřebovala být úplně dospělá.

V jistém ohledu stále zůstávala dítětem a v tom zčásti tkvěl i její půvab. A měla kolem sebe hejno lidí, kteří se o ni starali. Po jiných

stránkách zase byla dospělejší, podepsala se na ní tvrdá práce a disciplína, bez nichž by se v kariéře neobešla. Měla v sobě razanci protřelé světačky i kouzlo naivního děvčátka. Matka by ji nejraději přesvědčila, že je ještě mimino, aby nad ní získala moc, Melanie však navzdory Janetinu snažení dospívala v ženu se vším všudy.

Momentálně se snažila věnovat náležitou péči svému zranění.

Chodila na fyzioterapii, cvičila podle pokynů, které dostala, a na noc si dělala zábaly. Zaznamenala určité zlepšení, ale když během zkoušek dlouho stála, kotník pořád zlobil. Zdravotní potíže Melanii neustále připomínaly, že peníze a sláva nejsou zadarmo. Jednou v noci, když ležela v posteli a opět kvůli bolesti nohy nemohla spát, o tom všem dlouze přemýšlela a hned následující ráno se odhodlala k telefonátu. Kontaktovala muže, jehož jméno, adresu i mobilní číslo nosila v peněžence od doby, kdy v květnu odjela z Presidia. Sjednala si s ním schůzku na další den odpoledne a hodlala tam jít úplně sama, aniž o tom komukoli řekne.

Přivítal ji zavalitý muž malého vzrůstu; měl pleš a ty nejlaskavější oči, jaké kdy viděla, nepočítala-li Maggiiny. Velice dlouho si povídali, a když se Melanie vracela domů do Hollywoodu, neubránila se pláči. Přemohly ji láskyplné pocity, radost ze života a ohromná úleva. Potřebovala si udělat v lecčems jasno a právě se jí dostalo velmi dobré nápovědy. Muž, jehož navštívila, se jí ptal na různé věci a jeho dotazy ji přiměly k ještě hlubším úvahám. Toho dne dospěla pouze k jednomu rozhodnutí. Nevěděla, jestli to dokáže, ale slíbila jemu i sobě, že se pokusí.

„Stalo se ti něco zlého, Mel?“ zajímal se Tom, když ji přijel večer vyzvednout, aby se spolu zašli někam najíst. Vyrazili do své oblíbené sushi restaurace. Líbilo se jim, jak je zařízená, oceňovali, že je v ní klid, a hlavně jim tam chutnalo. Působila střídmým a vyváženým dojmem, jakým se vyznačuje japonský styl. Melanie se zadívala přes stůl na svého přítele a usmála se.

„Ne. Spíš dobrého, řekla bych.“ Pak mu začala vyprávět o odpolední schůzce s otcem Callaghanem. Neopomněla dodat, že kontakt na něho jí dala Maggie, když se před ní zmínila, že by se ráda věnovala dobročinnosti, a že otec Callaghan vede misii v Mexiku, a tudíž se v L. A., kde řídí dva sirotčince, zdržuje jen část

roku. Měla velké štěstí, že se mu ozvala dnes, protože nazítří zrovna odjíždí.

Pověděla Tomovi, že její nový známý v cizí zemi pracuje zejména s opuštěnými dětmi – s mladými dívkami, které vysvobodil z nevěstinců, a s chlapci, kteří od sedmi nebo od osmi prodávají drogy. Poskytuje jim ubytování a jídlo, dává jim svoji lásku a ukazuje cestu k novému životu. Mimoto se stará o útulek pro týrané ženy a pomáhá budovat nemocnici pro lidi s AIDS. V Los Angeles se věnuje podobné činnosti, ale srdcem ho to táhne spíš do Mexika, už tam pracuje déle než třicet let. Když mu Melanie nabídla svou pomoc, měla na mysli jakoukoli prospěšnou činnost v L.A., a taky trochu čekala, že ji požádá o šek coby příspěvek na aktivity misie v Mexiku, ale on se místo toho usmál a navrhl jí, aby se tam přijela podívat za ním. Prý by jí to možná moc prospělo. Třeba by tam nalezla odpovědi, které hledá. Sdělila mu, že má všechno na světě, za co by měla být vděčná – úspěch, slávu, peníze, dobré kamarády, oddané fanoušky, matku, která pro ni dělá všechno, dokonce i to, co Melanie nechce, a přítele, který je na ni moc hodný, skvělého člověka, jehož bez výhrad miluje.

„Tak proč jsem tak nešťastná?“ zeptala se kněze a po tvářích jí přitom stékaly potoky slz. „Někdy nenávidím svoji práci. Mám pocit, že můj život patří všem okolo, jen ne mně, že musím dělat, co po mně chtějí ostatní, a proto, že to chtějí oni… a ten pitomý kotník mě mučí už tři měsíce. Celé léto jsem přes bolest pracovala, a teď se mi nedaří dát ho do pořádku. Máma zuří, že nemůžu nosit na jevišti podpatky, prý bez nich vypadám otřesně.“ Měla v hlavě všechno smotané páté přes deváté, a padalo to z ní, jako když malé dítě sype z krabice stavebnicové kostky. Většinu svých starostí a úzkostí dokázala pojmenovat, ale nebyla z nich chytrá, nedokázala vyvodit žádný konstruktivní závěr. Otec Callaghan jí podal pár papírových kapesníků.

„A co chcete vy, Melanie?“ zeptal se vlídně, zatímco smrkala.

„Když zapomenete na to, co si přejí ostatní. Vaše matka, vaše manažerka, váš přítel. Co chce Melanie?“

Odpověď z ní vyletěla dřív, než se stačila zabrzdit. „Jednou bych chtěla pracovat jako zdravotní sestra. Až budu dospělá.“

„No vidíte. Já jsem toužil být hasičem a místo toho jsem se stal knězem. Někdy se ubíráme jiným směrem, než jsme si vytyčili.“ Pak jí vyprávěl, že před vstupem do církve studoval architekturu a že znalosti nabyté během studia použil, když v Mexiku, kde teď působí, stavěli ve vesnicích nové budovy. Nezmínil se, že má taky doktorát z klinické psychologie, což se mu hodí ještě o něco víc, mimo jiné i při komunikaci s ní osobně. Svěřil se Melanii, že je sice františkán, což jeho zvolenému pracovnímu zaměření plně vyhovuje, ale přesto si pohrává s myšlenkou, že by mohl přejít k jezuitům. Prý mu imponuje intelektuální založení jezuitských bratrů a kdykoli se k tomu naskytne příležitost, velmi rád se s nimi pouští do zapálených debat. „Vybudovala jste si báječnou kariéru, Melanie. Dostalo se vám v tomto ohledu velkého požehnání. Byla jste obdařena ohromným talentem a nemůžu se ubránit pocitu, že vás práce, kterou děláte, těší. Alespoň občas, když zrovna nevystupujete se zlomenou nohou a nikdo vás nevykořisťuje.“ Svým způsobem se Melanie nelišila od děvčat, která v Mexiku vytahoval z nevěstinců. I ji využívala celá řada lidí, pouze dostávala víc peněz a musela si pořizovat dražší oblečení. Z jejího povídání vyrozuměl, že nikoho – ani její vlastní matku – moc nezajímá, jak na tom zrovna je, hlavně když udělá, co se jí řekne. Jenže tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. Na posledním koncertním turné si Melanie opravdu sáhla až na dno, a proto momentálně toužila jen utéct a schovat se. Chtěla pomáhat druhým a neztratit kontakt s prací, ke které se dostala v Presidiu po zemětřesení. Pro ni to byla doba prozření a vnitřního přerodu, ale po odjezdu se musela vrátit do reálného života.

„A co kdybyste zvládla obojí? Můžete se přece věnovat práci, kterou máte ráda, ale tak, aby vám nepřerůstala přes hlavu, nebo dokonce za podmínek, jaké vám vyhovují. Možná byste si měla víc věcí určovat sama. Zkuste o tom popřemýšlet. Kdyby se vám to podařilo, mohla byste si část svého času vyčlenit na pomoc lidem, kteří vás doopravdy potřebují, jako vás potřebovali lidé, kterým jste po zemětřesení pomáhala společně se sestrou Maggii. Pak by vám možná vlastní život připadal víc vyvážený. Máte toho v sobě hodně,

čím můžete obdarovat ostatní, Melanie. A budete nadšená, až zjistíte, jak vás obdarují na oplátku.“

„Myslíte tím, že bych třeba pracovala pro vás tady v L. A. nebo pro vaši misii v Mexiku?“ Neuměla si představit, kde by na to vzala čas. Matka jí neustále plánovala další a další akce – rozhovory, zkoušky, nahrávání, koncerty, speciální vystoupení. Kdepak, její život řídili jiní.

„Například. Pokud by vás zrovna tohle lákalo. Nedělejte nic jen proto, abyste mi vyhověla. Spoustě lidí přinášíte radost už teď, svým zpěvem. Chci vás přimět, abyste se zamyslela, co potěší vás. Máte právo na svůj díl štěstí. A ono už na vás čeká, stačí si o ně říct. Nikdo vám v tom nemůže bránit. Život umí být mnohem zábavnější, než mu vy dovolujete. Je jako jedna velká pouť, ale vy nemusíte absolvovat všechny atrakce, na které vás ostatní pošlou. Vyberte si tu, která vás láká, a pro změnu si trochu užijte. Je to vaše právo, nikdo vám ho nesmí brát. Teď jste na řadě vy, Melanie.“ Celou dobu se na ni usmíval, ona ho poslouchala a už věděla, co chce.

„Moc ráda bych jela s vámi do Mexika,“ řekla skoro šeptem.

Věděla, že další tři týdny nemá naplánováno nic důležitého, jen několik rozhovorů a focení pro jeden módní časopis. V září a v říjnu ji čekalo nahrávání a pak nějaký charitativní koncert, ale všechno se dalo posunout nebo zrušit. Melanii bylo najednou jasné, že musí zmizet. Věřila, že i kotníku prospěje, když si dá na chvíli pauzu a nebude poskakovat na vysokých podpatcích, aby udělala radost matce. Otec Callaghan jí nabízel cestu z kola ven. Chtěla využít svého práva na štěstí, o němž mluvil. Za celý život nikdy nedělala to, co sama chtěla, jen plnila matčina přání a očekávání druhých.

Chovala se jako poslušná holčička, ale teď toho měla dost. Ve dvaceti letech zatoužila vykonat něco, v čem vidí smysl, a měla pocit, že to právě objevila. „Mohla bych nějakou dobu pracovat pro některou z misií?“ zeptala se a laskavý kněz přikývl.

„Můžete bydlet v domově pro dospívající dívky. Většinou se jedná o bývalé prostitutky nebo narkomanky. Nepoznala byste to na nich, teď působí jako andílci. Ale vaše společnost jim může náramně prospět. Ostatně vám zase ta jejich.“

„Jak se tam s vámi spojím?“ vyzvídala Melanie dál se zatajeným dechem. Nepochybovala o tom, že ji matka přerazí, jestli opravdu odjede. Ačkoli kdoví, třeba by se to snažila prodat v novinách, jak mívala ve zvyku.

„Mám mobilní telefon a dám vám pár dalších čísel,“ odpověděl kněz a rychle poznamenal kontakty na papír. „Jestli nezvládnete odcestovat teď, třeba vám to vyjde za pár měsíců. Například příští jaro. Tohle je asi při vašem životním stylu příliš narychlo. Já budu odjíždět z Mexika až po Vánocích, do té doby můžete dorazit, kdykoli se vám zachce, a zůstat libovolně dlouho. Nějaká postel se tam pro vás vždycky najde, Melanie.“

„Já za vámi přijedu,“ prohlásila s odhodlaným výrazem.

Ze schůzky odcházela v hlubokém zamyšlení. Otec Callaghan ji objal a pak jí na čelo udělal palcem křížek. „Opatrujte se, Melanie.

Doufám, že vás tam na jihu uvidíme. A jestli ne, spojím se s vámi, až se vrátím. Dejte o sobě vědět.“

„Dám, nebojte se,“ slíbila a celou cestu domů nemyslela na nic jiného. Věděla, co chce udělat, jen netušila, jak to zařídit, aby mohla odjet. I několikadenní nepřítomnost by obhajovala velmi složitě, a přitom chtěla být pryč mnohem déle, možná i několik měsíců.

Když u večeře všechno povyprávěla Tomovi, velice to na něho zapůsobilo. Zdál se ohromený, ale zároveň ustaraný.

„Nechystáš se snad vstoupit do kláštera?“ Zahlédla v jeho očích úlek, ale když se rozesmála a zavrtěla hlavou, vystřídala ho úleva.

„Ne, nechystám. Na to nemám. A kromě toho bych nevydržela bez tebe.“ Natáhla se přes stůl a uchopila jeho ruku do svých. „Jen bych se teď ráda chvíli věnovala něčemu jinému. Vyčistila si hlavu, pomohla lidem, kteří to potřebují, odpočinula si od té spousty povinností, co se na mě pořád valí. Zatím vůbec nevím, jestli mě pustí. A mámu z toho snad trefí. Prostě cítím, že potřebuju vypnout, popřemýšlet, co je pro mě krom mojí práce a tebe důležité. Otec Callaghan říká, že můžu pomáhat ostatním, aniž bych kvůli tomu musela nechat zpívání. Navíc podle něho rozdávám svojí hudbou naději a radost. Ale já chci prostě nějakou dobu dělat konkrétní věci pro konkrétní lidi. Jako v Presidiu.“

„To je skvělý nápad,“ přikývl Tom. Od doby, co se Melanie vrátila z turné, působila vyčerpaným dojmem. Věděl, že ji kotník pořád hodně bolí, a žádný div, když mu tři měsíce dávala zabrat, stále cestovala a po večerech tančila na pódiu. Tom měl možnost vidět, jakému tlaku je jeho partnerka vystavena i jakou daň platí za svoji slávu. Zastával názor, že je toho na ni moc, a výlet do Mexika by jí podle něho jen prospěl, jak po duševní, tak po tělesné stránce.

Co na Melaniin nápad řekne Janet, to samozřejmě byla jiná kapitola; Tom dobře viděl, že vládne životu svojí dcery pevnou rukou. Jeho už tolerovala, a někdy se dokonce zdálo, že ho má ráda, ale Mel držela velmi zkrátka. Tom si proto dával pozor, aby jí nezkřížil plány nebo nezpochybnil její přehnaný vliv na Melaniin život. Domníval se, že tenhle stav tak jako tak nemůže trvat věčně, ale zároveň byl přesvědčený, že pokud se Mel vzepře její vládě, Janet bude nepříčetná.

Melanie zastávala stejný názor. „Nejdříve všechno připravím a teprve pak si s ní o tom promluvím. Aby mě už nemohla zastavit.

Musím zjistit, jestli mě můj agent společně s manažerkou zvládnou zbavit některých naplánovaných akcí, aniž by o tom řekli matce. Nutí mě jít úplně kamkoliv, pokud z toho kouká nějaká publicita, je jí fuk, v jakých novinách nebo časopise se objevím, hlavně když se o mně píše, eventuálně mě dají na titulní stránku. Myslí to dobře, ale prostě nechápe, že někdy zachází moc daleko. Nemůžu si stěžovat, za mojí kariérou opravdu stojí především ona. Měla to v hlavě sesumírované, už když jsem byla malé dítě. Jenže já po tom všem vlastně ani netoužím. Ráda bych si vybrala, kam půjdu a kam ne, nehodlám se nechat pohltit tou spoustou balastu, který mě nutí absolvovat. A že ho není málo!“ Melanie se výmluvně ušklíbla a Toma napadlo, že po setkání s knězem viditelně ožila.

„Přijel bys do Mexika za mnou?“ zeptala se s nadějí a on s úsměvem přikývl.

„Jasně, že přijel. Jsem na tebe moc pyšný, Mellie. Myslím si, že bys byla nadšená, kdyby sis to dokázala zařídit a opravdu odcestovala.“

Oba věděli, že Melanii čeká tuhý boj s Janet, a mluvili o tom i cestou z večeře. Když dorazili domů, Janet byla pryč, a tak se

v tichosti přesunuli k Melanii do pokoje a zamkli za sebou dveře.

Pomilovali se a pak, zachumlaní pod dekou, sledovali z postele televizi. Melaniina matka neměla nic proti tomu, že Tom u nich občas strávil noc, ale nechtěla, aby si ona nebo její dcera do domu nastěhovaly někoho natrvalo. Pokud se případný partner nezačal chovat příliš drze, nebo nezačal mít na Melanii moc velký vliv, Janet byla ochotná tolerovat jeho existenci. A Tom byl dost chytrý, aby se choval zdrženlivě.

Nakonec se asi ve dvě ráno rozhodl odjet domů, protože musel nazítří brzy do práce. Melanie spala, když odcházel, ale věděla, že nezůstane, řekl jí to ještě před tím, než definitivně usnula. Ráno pak vstala časně a pustila se do telefonování, aby pokročila s realizací svého plánu. Zapřísahala svého agenta i manažerku, aby zachovali mlčenlivost, a oba slíbili, že zkusí zjistit, co pro ni můžou udělat.

Zároveň ji varovali, že Janet se o změnách tak jako tak brzy dozví.

Za většinou naplánovaných akcí, a možná dokonce za všemi, stála totiž ona. Melanie je ubezpečila, že si s ní o všem promluví, ale až poté, co budou závazky zrušeny, aby už s tím Janet nemohla nic dělat. Manažerka jí pohotově navrhla, že by z pobytu v Mexiku mohla vytěžit fantastickou publicitu, pokud by se rozhodla svůj výlet malinko zúročit.

„To ne!“ ozvala se Melanie rázně. „Vůbec nechápete, o co mi jde.

Odjíždím, protože si potřebuju odpočinout od všeho toho svinstva.

Chci získat trochu času, abych si ujasnila, kdo vlastně jsem a co chci v životě dělat.“

„Prokristapána, tyhle meditativní cesty mě děsí. Snad nechcete praštit se zpíváním?“ zděsil se agent. Janet by je v takovém případě všechny sprovodila ze světa. V jádru to byla hodná ženská, ale kariéru svojí dcery vnímala jako druhou nejvýznamnější událost po narození Ježíše. Měla Melanii moc ráda, ale až příliš žila jejím životem. Agent si pomyslel, že jeho svěřenkyni jen prospěje, jestse pokusí alespoň naříznout pupeční šňůru, která ji s matkou stále pojí.

Dřív nebo později to muselo přijít. Vlastně si už nějakou dobu uvědomoval, že situace k tomu spěje. Problém byl, že Janet nic takového nevnímala a onu pomyslnou pupeční šňůru střežila jako

oko v hlavě. Nikdo se s tím neodvažoval nic dělat. Jen Melanie měla právo zakročit. „Jak dlouho hodláte být pryč?“

„Možná do Vánoc. Vím, že na Silvestra máme koncert v Madison Square Garden. Ten bych nerada rušila.“

„To je dobře,“ řekl a z hlasu mu zaznívala úleva. „Počítám, že bych si raději hodil mašli, než abych musel odříct i ten. Ale předtím nemáme v kalendáři nic veledůležitého. Dám se do toho,“ slíbil.

Za dva dny agent i manažerka splnili, co slíbili. Pár akcí zrušili úplně, další přesunuli na jindy, a některé na neurčito, samozřejmě s možností, že na ně už nikdy nedojde. Ale nenašla se mezi nimi jediná klíčová věc. Melanie byla každopádně volná až do prosince, stačilo, když se vrátí dva týdny po Díkůvzdání. Vybrala si výbornou dobu, riskovala pouze ztrátu publicity, která se pojila s návštěvami večírků a podobných akcí, na něž by ji eventuálně pozvali. Ale takové věci se nedaly předvídat. Janet si přála, aby chodila na všechny. A Melanie jí dosud vždy vyhověla. Teď však mělo být všechno jinak.

Dva dny po zrušení veškerého programu se Janet přesně dle očekávání objevila ve dveřích dceřina pokoje. Prozatím ji nikdo neinformoval, ale Melanie se svěřila Tomovi, že si chce s matkou promluvit ten den večer. Měla v plánu odcestovat další pondělí a už si rezervovala let. Víkend před odjezdem chtěla strávit s Tomem.

Stál stoprocentně za ní. A hodlal ji v Mexiku navštívit, jestli mu to vyjde. Nadchlo ho, co Melanie podniká, a sám cítil naléhavé nutkání věnovat část svého času dobrovolné pomoci potřebným a ve vyváženém poměřuji skloubit se svojí profesní kariérou. Hluboce uznával a ctil humanitární tradice.

Tři měsíce neznamenaly nepřekonatelně dlouhé odloučení, ale ujistil Melanii, že mu bude chybět. Citové pouto, které se mezi nimi vytvořilo, bylo pevné, schopné odolat nepřítomnosti jednoho či druhého, když si to vyžádaly jejich pracovní či jiné povinnosti. Jejich vztah se rychle vyvíjel a oni v něm nalezli obrovskou hodnotu. Oba byli inteligentní, chovali se k sobě laskavě, vnímali jeden druhého, podporovali se. Ani se jim nechtělo věřit, jaké měli štěstí, že se potkali. V mnoha ohledech si byli velmi podobní, jeden druhého pozitivně inspirovali a navzájem se obohacovali. Tom dokonce

zvažoval, že si vezme jeden nebo dva týdny volno a zapojí se do aktivit misie spolu s Melanii. Moc rád pracoval s dětmi, kupříkladu už na střední škole se zapojil do dobrovolné neziskové organizace Big Brothers Big Sisters a dělal instruktora dvěma chlapcům, z nichž jeden pocházel z městské čtvrti Watts a druhý z východní části L. A., a dosud se s oběma stýkal. Přesně takové aktivity ho lákaly. Jako malý snil o tom, že se přidá k Mírovým sborům, ale pak si zvolil kariéru. Teď Melanii záviděl a nejraději by do Mexika vyrazil na tři měsíce s ní.

„To je divné,“ zamumlala si Janet pro sebe, pohled zabodnutý do hromádky papírů, kterou držela v ruce. „Právě mi došel fax se zprávou, že tvůj rozhovor pro Teen Vogue byl zrušený. Jak se jim to povedlo takhle zbabrat?“ Zavrtěla hlavou a zadívala se na dceru, v očích krajní pobouření. „A ráno jsem dostala e-mail od organizačního týmu večera na podporu boje proti rakovině tlustého střeva. Prý věří, že se budeš na jejich akci podílet příští rok. Přitom má být už za dva týdny. Zdá se, žes jim na poslední chvíli nebyla dost dobrá. Nakonec zaangažovali Sharon Osbournovou, možná jsi podle nich moc mladá. V každém případě by ses tam měla vypravit a trochu se jim připomenout. Dochází ti, co tohle všechno znamená?

Začíná se na tebe zapomínat, a to jsi byla na cestách jen něco přes dva měsíce. Je načase začít se trochu víc ukazovat a dostat se zase do tisku.“ Usmála se na Melanii, která ležela na posteli potažené růžovým saténem a sledovala televizi. Už nějakou dobu si v duchu plánovala, co si zabalí na cestu na jih. Nejspíš nic moc, usoudila. Na posteli se válelo asi deset knížek o Mexiku, což jako zázrakem uniklo Janetině pozornosti. Melanie vzhlédla k matce a zvažovala, jestli nastal ten správný okamžik, kdy ji má seznámit se svými úmysly. Věděla, že to bude na každý pád těžké, ať už se k tomu kroku odhodlá kdykoli. Pak nastane tanec, jak se říká.

„Víš, mami…,“ spustila, zrovna když se Janet chystala odejít z pokoje, „obě ty akce jsem zrušila já sama… a pak ještě i několik dalších… Jsem totiž docela unavená… tak jsem si řekla, že na pár týdnů vypadnu.“ Zvažovala, jestli má na matku vybalit rovnou, jak dlouho hodlá být pryč, nebo spíš počkat, až otázka návratu vyplyne přirozeně. A ještě se nerozhodla. Jenže něco už říct musela, když se

chystala co nevidět odjet. Janet se zastavila uprostřed kroku, otočila se a zamračeně si dceru přeměřila.

„Co mi to tu říkáš? Co myslíš tím ’na pár týdnů vypadnu‘?“

A upřela na Melanii pohled, jako by se právě dozvěděla, že jí narostly rohy nebo křídla.

„Vždyť sama víš… jde především o ten můj kotník. Vážně mi nedá pokoj, tak jsem si myslela, že… no prostě, že mi udělá dobře, když na chvíli zmizím.“

„Tys odřekla naplánované akce, aniž ses mě zeptala?“ Melanie cítila, že se kvapem schyluje k bouři.

„Chtěla jsem ti všechno povědět, mami, ale nechtěla jsem tě zatěžovat. Doktor mi řekl, že bych neměla namáhat nohy.“

„To je Tomův nápad?“ Matka se do ní vpíjela očima a úpěnlivě se snažila zjistit, odkud vítr vane, kdo Melanii nakukal, aby zrušila dva závazky, aniž se poradila s ní. Zavánělo jí to nekalým naváděním.

„Ne, mami, není. Prostě si chci odpočinout. Jsem po turné unavená. Na tu benefici se mi stejně nechtělo jít a rozhovor do Teen Vogue můžu poskytnout kdykoli. Vždyť nám pořád volají.“

„O to přece nejde, Melanie,“ nedala se Janet a s plamenným pohledem přistoupila blíž k posteli. „Ty přece nerušíš domluvené akce. Promluvíš se mnou a já zařídím všechno potřebné. Ostatně přece nemůžeš zmizet z povrchu zemského jen proto, že jsi unavená.

Musí tě být vidět.“

„Jsem vidět na milionu cédéček, mami. Nikdo nezapomene, že existuju, když budu pár týdnů pryč nebo nevystoupím na akci na podporu boje proti rakovině tlustého střeva. Protože potřebuju mít taky trochu času pro sebe.“

„Zatraceně, co má tohle všechno znamenat? To je jistě Tomova práce. Ustavičně se tady motá. Nejspíš tě chce mít jenom pro sebe.

Žárlí na tebe. Ani jeden z vás nechápe, co to stojí, vybudovat takovou kariéru, jaké jsi dosáhla, a udržet tě na vrcholu slávy.

S povalováním v posteli, muchlováním, sledováním televize a civěním do knížek daleko nedojdeš. Tebe musí být vidět, Mel.

Nevím sice, kam ses chystala odjet, ale můžeš ten výlet rovnou zrušit. Až budu mít pocit, že bys měla někam vyrazit, řeknu ti. Vždyť

se máš jako prase v žitě. Tak se přestaň litovat a začni dělat, co je potřeba. Kvůli tomu kotníku hekáš už skoro čtyři měsíce, a přitom šlo jen o nepatrné naštípnutí, proboha. Je nejvyšší čas, aby ses dala do kupy a trochu zabrala, Mel. Zavolám lidem z Teen Vogue a potvrdím, že na to interview přijdeš. Ten slavnostní večer na podporu boje s rakovinou nechám, jak je, protože nechci naštvat Sharon, ale ty se už nikdy neopovažuj rušit nějaké akce! Slyšíš mě?“ Janet se třásla hněvem a Melanie strachem. Udělalo se jí fyzicky nevolno.

Stalo se, co čekala. Utvrdila se ve svém přesvědčení, že matka ji považuje za svůj majetek, a s konečnou platností pochopila, že bez ohledu na to, jestli Janet jedná s dobrými nebo špatnými úmysly, svým neustálým dohledem jí jednou zničí život, pokud ona nezasáhne a bude to dál tolerovat.

„Slyším tě dobře, mami,“ promluvila tiše, „a mrzí mě, že se kvůli mně cítíš takhle. Ale tentokrát jde o věc, kterou prostě musím sama pro sebe udělat.“ A pak ze sebe vysypala celou pravdu – jen ať už to má za sebou. „V pondělí odjíždím do Mexika. A vrátím se až po Díkůvzdání.“ Když to říkala, málem se instinktivně přikrčila.

Nepamatovala si, že by mezi ní a matkou někdy nastala vyhrocenější situace. Občas sice řešily vážné spory, zejména když Melanie projevila snahu rozhodnout o něčem sama nebo vystupovat alespoň trochu samostatně, ale tentokrát bylo opravdu zle.

„Cože? Zešílelas? Vždyť v té době máš milion vystoupení a všelijakých jiných akcí. Nikam nejedeš, Melanie, leda bych ti nějakou cestu naplánovala já. Neopovažuj se mi oznamovat, kdy a co budeš dělat. Nezapomínej, kdo tě dostal tam, kde jsi.“ Dostal mě tam můj hlas, samozřejmě s tvojí pomocí, napadla Melanii nelítostná odpověď. Úplněji to překvapilo, protože ještě nikdy se neodvážila postavit matce na odpor s takovou razancí. A necítila se ani trochu příjemně. Měla sto chutí zalézt pod přikrývku a brečet, ale ovládla se a místo toho držela vydobyté pozice. Věděla, že jí nezbývá nic jiného. A že nedělá nic zlého. Nehodlala dovolit, aby v ní matka vyvolala pocit viny za to, že si chce vzít krátkou dovolenou.

„Všechny ostatní závazky jsou taky zrušené, mami,“ přiznala poctivě.

„Kdo je zrušil?“

„Já.“ Melanie nechtěla dostat svého agenta a manažerku do potíží, tak vzala všechno na sebe. Ostatně byla to ona, kdo je požádal, aby její závazky zrušili nebo posunuli. „Potřebuju si dát pauzu, mami. Mrzí mě, že jsem tě tak rozčílila, ale pro mě to moc znamená.“

„S kým jedeš?“ Janet se stále snažila zjistit, kdo ji připravil o moc. Ale ve skutečnosti byl jediným viníkem čas. Melanie konečně dospěla a chtěla mít svůj život alespoň zčásti ve svých rukách. Už se k tomu schylovalo dlouho. Možná jí pomohla Tomova láska.

„S nikým. Cestuju sama, mami. Budu pracovat pro katolickou misii, která se stará o děti v nouzi. Láká mě to. Slibuju, že budu dřít jako mezek, až se vrátím. Tak mě prosím nech udělat, co chci, a přestaň tak bláznit.“

„Zbláznila ses ty!“ zaječela Janet. Melanie z úcty k matce nezvedla hlas ani jednou. „Neřeknu, kdybys tam pobyla pár dnů.

Něco takového bychom mohli výborně prodat v tisku,“ navrhla s nadějí v hlase. „Ale nemůžeš se vypařit na tři měsíce.

Prokristapána, Melanie, co sis myslela?“ Pak ji najednou něco napadlo. „Zeje za tím ta mrňavá jeptiška ze San Franciska? Hned mi připadala podezřelá. Na takové si dávej pozor, Mel. Příště tě bude lanařit, abys vstoupila do kláštera. A jestli jde té osobě o tohle, raději jí hned vzkaž, že jen přes moji mrtvolu!“ Zmínka o Maggii, byť dosti nevybíravá, okamžitě přiměla Melanii k úsměvu.

„Ne. Spojila jsem se tady v L. A. s jedním knězem.“ To, že kontakt na otce Callaghana dostala od Maggie, zatajila. „A ukázalo se, že vede úžasnou misii v Mexiku. Prostě se tam chci vypravit a být chvíli v klidu. Jakmile se vrátím, budu pracovat tak tvrdě, jak si budeš přát. Slibuju.“

„Mluvíš, jako bych tě kdovíjak týrala,“ vyhrkla Janet. Posadila se na dceřinu postel a propukla v pláč. Melanie ji objala kolem ramen.

„Mám tě ráda, mami. A cením si všeho, co pro moji kariéru děláš.

Akorát prostě potřebuju v životě i něco jiného.“

„Všechno je tím zemětřesením,“ zanaříkala Janet a otřásla se vzlykem. „Prožíváš posttraumatický stres. Božínku, to by byl skvělý příběh pro People, co říkáš?“ Melanie na ni pohlédla a hlasitě se rozesmála – matka byla karikatura sebe samé, srdce měla na

správném místě, ale nemyslela na nic jiného, než jak zajistit svojí slavné dceři dostatečnou publicitu a jak ještě vylepšit její kariéru, což šlo opravdu jen velmi těžko. Melanie už dosáhla všeho, čeho chtěla, ale Janet si pořád nedala pokoj, stále jí odmítala dovolit vést vlastní život. V tom bylo jádro problému. Chtěla žít raději dceřin život než svůj.

„Taky by sis měla někam vyrazit, mami. Třeba do lázní. Nebo vezmi pár kamarádek a zaleťte se podívat do Londýna. Nebo do Paříže. Nemůžeš mít v hlavě pořád jen mě. Není to zdravé. Pro žádnou z nás.“

„Mám tě moc ráda,“ zaúpěla Janet. „Nemáš potuchy, čeho všeho jsem se kvůli tobě vzdala… Mohla jsem si budovat kariéru, ale já jsem se jí vzdala ve tvůj prospěch. Vždycky jsem dělala jen to, co jsem považovala za nejlepší pro tebe.“ Hrozilo, že bude následovat dvouhodinový proslov, který Melanie slýchala velice často, ale tentokrát se pokusila o únikový manévr.

„Já vím, mami. Vždyť já tě mám taky moc ráda. Prostě mě nech v poklidu odjet. Až se vrátím, budu hodná, slibuju. Dovol, abych si na věci dělala vlastní názor a rozhodovala se sama za sebe. Už nejsem mimino. Je mi dvacet.“

„Jsi ještě dítě,“ zvolala Janet rozhněvaně, s pocitem smrtelného ohrožení.

„Jsem dospělý člověk,“ namítla Melanie neústupně.

Janet ještě několik následujících dnů ustavičně brečela, stěžovala si a hledala pomyslné viníky. Zmítala se mezi žalem a zuřivostí.

Konečně i ona začala cítit, že pomalu ztrácí kontrolu nad dceřiným životem, a přivádělo ji to do stavu úzkosti. Když se pokusila přimět Toma, aby její dceři plán rozmluvil, diplomaticky podotkl, že on považuje Melaniino rozhodnutí za velmi šlechetné a že jí výlet do Mexika určitě prospěje. Jeho reakce Janet ještě víc rozlítila.

Atmosféra v domě zhoustla a Melanie se nemohla dočkat, až v pondělí vypadne. Víkend strávili s Tomem společně u ní, jen na poslední noc přejeli k Tomovi do bytu, aby unikla společnosti matky.

Domů se vrátila až ve tři ráno, ale přesto se stačila trochu prospat. Na letiště musela vyrazit až v deset dopoledne. Tom si vzal volno, aby ji tam zavezl. Nechtěla odjíždět v bílé limuzíně a přitahovat zbytečně

pozornost. Ostatně pořád hrozilo, že Janet bude informovat média, aby se o Melaniiných plánech dozvěděla veřejnost.

Scéna rozloučení s matkou připomínala špatný televizní seriál.

Janet se na Melanii stále věšela a brečela, prohlašovala, že se pravděpodobně nedožije dceřina návratu, protože od chvíle, kdy se dozvěděla o cestě do Mexika, mívá bolesti na hrudníku. Melanie ji ujistila, že se o ni nemusí strachovat a že bude často volat. Podala matce papír se všemi potřebnými telefonními čísly a vyběhla ze dveří k Tomovu autu, na zádech batoh a v ruce cestovní tašku. Nic víc si s sebou nebrala. Když vklouzla do vozu na sedadlo spolujezdce, působila dojmem, že utíká z vězení.

„Jeď!“ zakřičela. „Jeď už! Jeď! Než vyběhne ven a lehne si na kapotu.“ Tom okamžitě vyrazil vpřed a téměř zároveň oba dva propukli v smích. Vydržel jim až k prvnímu semaforu. Měli neodbytný pocit, že jsou na útěku, což ostatně byli, když se to vzalo kolem a kolem, a přesto se Melanie už pomalu zmocňovala povznesená nálada, když si uvědomila, že opravdu odlétá, a pomyslela na to, co ji v Mexiku čeká.

Než se rozloučili, Tom ji dlouze políbil, a ona slíbila, že se mu ozve, jakmile dorazí na místo. Plánovali, že za dva nebo za tři týdny přijede za ní, jenže Melanie tušila, že v té době už bude mít spoustu nových zážitků. Tříměsíční dovolená v Mexiku byla přesně tím, co jí doktor naordinoval.

Když už seděla v letadle, okamžik před tím, než se zavřely dveře, dostala nápad, že zavolá domů. Poprvé se rozhodla konat podle svého přání a uvědomovala si, že matka nejspíš prožívá velice těžké chvíle a pociťuje obrovskou ztrátu. Melanii jí bylo líto.

Janet to zvedla okamžitě a zněla zdrceně. Znatelně pookřála, když uslyšela, kdo volá.

„Rozmyslela sis to?“ zeptala se s nadějí v hlase. Melanie se pousmála.

„Ne. Už sedím v letadle. Jen jsem ti ještě chtěla poslat pusu.

Ozvu se z Mexika, hned jak to půjde.“ Pak už se z reproduktorů v kabině ozvalo hlášení, aby cestující vypnuli mobilní telefony, a proto se rychle omluvila, že musí zavěsit.

„Pořád nechápu, proč to děláš,“ ozvala se Janet plačtivě. Brala dceřino rozhodnutí jako trest a odmítnutí. Jenže pro Melanii cesta do Mexika znamenala daleko víc, hlavně příležitost vykonat něco dobrého.

„Prostě nemůžu jinak, mami. Brzy se vrátím. Opatruj se. Mám tě ráda,“ stihla říct, než ji letuška upozornila, že už by vážně měla vypnout telefon. „Musím končit.“

„Já tě mám taky moc ráda,“ vyhrkla spěšně Janet a Melanie jí poslala ještě jednu pusu a pak zavěsila. Byla ráda, že zavolala. Svým výletem nechtěla matku trestat, spíš ho dlužila sama sobě.

Potřebovala se poznat a zjistit, jestli dokáže existovat jako nezávislá bytost.

17

Maggie nemohla uvěřit vlastním uším, když se s ní Melanie po příjezdu do Mexika spojila a vychrlila na ni, jak se jí tam líbí, že děti jsou úžasné a otec Callaghan úplně skvělý. Nechala se slyšet, že nikdy v životě nebyla šťastnější, a děkovala Maggii, že jí navrhla, aby se mu ozvala.

Hned po Melanii zavolala Sarah, která nakonec získala místo na klinice, o něž se ucházela, takže byla spokojená a evidentně najednou nevěděla, co dřív. Stále ji čekala nejedna nepříjemnost, musela si zvykat na nový život, ale zdálo se, že si vede moc dobře. A práce jí pomáhala. Maggie si uvědomovala, že Sarah čekají krušné časy, zejména až Setha předvedou před soud. Navíc musela udělat důležitá rozhodnutí. Slíbila manželovi i jeho právníkům, že během procesu bude stát při něm, přesto stále přemítala, jestli má požádat o rozvod, nebo ne. Za klíčové považovala, jestli mu dokáže odpustit, jenže zatím si na tuhle otázku neuměla odpovědět. Hodně o tom mluvila s Maggii a ta jí poradila, aby se dál modlila, prý se jistě dočká rozřešení. Jenže dosud se tak nestalo. Sarah si nemohla pomoct, stále myslela jen na to, jak příšerně se Seth zachoval, když porušil zákony a zradil všechny včetně sebe. Považovala to za téměř neodpustitelný hřích.

Maggie pořád pracovala v polní nemocnici v Presidiu. Tábor byl v provozu už čtvrtý měsíc a úřady zvažovaly jeho uzavření následující měsíc, tedy v říjnu. V ubytovnách, hangárech a některých starých cihlových kasárnách stále bydleli lidé, ale bylo jich mnohem méně. Většina obyvatel nouzových přístřešků se už vrátila do svých domovů, nebo si zařídila jiné, náhradní bydlení. Také Maggie si

plánovala, že se v průběhu nadcházejících týdnů přestěhuje zpátky do svého bytu ve čtvrti Tenderloin. Uvědomovala si, že jí bude scházet společnost lidí, s nimiž v táboře žila a přicházela do kontaktu.

Kupodivu tam strávila příjemné období života a dopředu tušila, že v garsoniéře si teď bude připadat osamělá. Uklidňovala se tím, že jí zůstane víc času na modlení, ale přesto se dalo čekat, že tábor, kde našla několik báječných přátel, bude postrádat.

Na konci září, pár dnů před stěhováním domů, se jí ozval Everett.

Řekl, že se chystá do San Franciska, protože dostal za úkol udělat reportáž o Seanu Pennovi, a že by s ní rád zašel na večeři. Po malém zaváhání se začala vykrucovat, že nemůže, a zoufale hledala nějakou výmluvu, ale jelikož nepřišla na žádnou přijatelnou, nakonec pozvání přijala, a ještě si připadala hloupě, že se vytáčela. Ten večer se modlila, aby dokázala ovládnout zmatek ve své duši, aby cítila jen vděk za jejich přátelství a nežádala nic víc.

Jenže v okamžiku, kdy Everetta uviděla, se jí srdce zprudka rozbušilo. Kráčel po chodníku ke vchodu do nemocnice, kde už na něho čekala, a díky dlouhým štíhlým nohám a botám z ještěrčí kůže připomínal kovboje ještě víc než obvykle. Jakmile ji spatřil, rozzářil se, a ona mu – proti své vůli – úsměv oplatila. Byli nesmírně rádi, že se zase vidí. Everett nejprve roztáhl paže a pevně Maggii objal a pak poodstoupil o krok vzad, aby si ji mohl prohlédnout.

„Vypadáš neuvěřitelně dobře,“ prohlásil spokojeně. Jel za ní rovnou z letiště, Interview bylo naplánované až na další den, měli celý večer jen pro sebe.

Zavedl ji do malé francouzské restaurace v Union Street. Město už vypadalo zase úpravně, suť z ulic zmizela a všude se stavělo. Od zemětřesení uběhlo téměř pět měsíců a skoro všechny čtvrtě byly opět obyvatelné, až na ty, které utrpěly největší újmu. Některé prostě nešlo zachránit a musely být srovnány se zemí.

„Příští týden se stěhuju zpátky do svého bytu,“ prohodila Maggie.

„A myslím, že mi nakonec společnost ostatních řádových sester bude chybět. Kdoví, třeba bych byla spokojenější, kdybych žila v klášteře,“ dodala, když začali večeřet. Zatímco si Everett s chutí ukrajoval z obřího steaku a Maggie spořádaně jedla rybu, plynula mezi nimi živá a inteligentní konverzace. Probrali nepřeberné

množství témat, až se nakonec Everett zmínil o nadcházejícím soudním procesu se Sethem Sloanem. Maggie při každé zmínce o tom případu zesmutněla, ať už šlo o článek v novinách nebo o vyřčenou poznámku, zejména kvůli Sarah. Bylo jí líto nesmyslné proměny dobrého člověka v trestance a čtyř zničených životů. Seth se zachoval nerozumně a hodně lidem ublížil. „Myslíš, že budeš o procesu dělat reportáž?“ zeptala se.

„Rád bych. Ale nevím, jestli bude zrovna tahle kauza pro Scoop zajímavá. I když je to nesmírně silný příběh. Viděla jsi v poslední době Sarah? Jak to zvládá?“

„Dobře,“ odpověděla Maggie, aniž mu prozradila jedinou důvěrnou informaci. „Občas mi zavolá nebo se sejdeme na kus řeči.

Pracuje teď v nemocnici, na oddělení financování projektů a rozvoje.

Čeká ji náročné období. Její muž s sebou stáhl ke dnu docela dost lidí.“

„Tak už to jemu podobní dělávají,“ poznamenal Everett bez velkého pochopení. Litoval Sarah a děti, které nikdy pořádně nepoznají otce, pokud Seth stráví následujících dvacet nebo třicet let ve vězení. Ta úvaha Everettovi znovu připomněla vlastního syna.

Z nějakého důvodu na Chada myslel pokaždé, když byl s Maggii.

Jako by ti dva byli nějak neviditelně propojení. „Požádala Sarah o rozvod?“

„Ani nevím,“ řekla Maggie neurčitě. Sarah se zatím nerozmyslela, a navíc Maggie měla pocit, že by takové věci neměla probírat s Everettem. Naštěstí se posunuli k jinému tématu.

Nakonec pobyli ve francouzské restauraci dlouho. Bylo tam útulně, příjemně se tam sedělo a obsluha je nechala v klidu popovídat.

„Zaslechl jsem, že Melanie Freeová odjela do Mexika,“ prohodil Everett a Maggie se uculila. „Nemáš s tím něco společného?“ zeptal se, protože vytušil, že jeho přítelkyně má ve věci prsty.

„Jen nepřímo,“ odpověděla Maggie se smíchem. „Jeden prima kněz tam vede misii. Napadlo mě, že spolu budou dobře vycházet.

Myslím, že Melanie tam chce zůstat skoro do Vánoc, ale pokud vím, nikomu oficiálně neprozradila, kde je. Chce zkrátka jen strávit pár měsíců jako obyčejný člověk. Je to moc milé děvče.“

„Vsadím se, že o její matku se pokoušel nervový kolaps, když se měla s dcerou rozloučit. Práce pro misii v Mexiku jistě nepatří do standardního itineráře hvězdy Melaniiny velikosti a Janet s ní bezpochyby měla úplně jiné plány. Neříkej, že na jih odjely obě dvě!“ Everett se při té představě zakřenil a Maggie pobaveně zavrtěla hlavou.

„Ne, Mel odjela sama. Ostatně o to šlo. Potřebuje se postavit na vlastní nohy. Nesmírně jí prospěje, když se trochu odpoutá od svojí matky. A té to taky půjde k duhu. Někdy je těžké zrušit tyhle vazby.

Jsou lidé, kteří s tím mají větší potíže než ostatní.“

„No a pak jsou tu ti, kteří nemají vůbec žádné vazby,“

poznamenal Everett lítostivě.

Maggie si ho přeměřila. „Jak jsi na tom s pátráním po synovi?“

ponoukla ho ke zpovědi nevtíravou otázkou. Nechtěla ho do ničeho nutit, neměla to ve zvyku. Považovala mírné pobídnutí za účinnější než vyložený nátlak, a to platilo i v Everettově případě.

„Ještě jsem nic nepodnikl, ale co nevidět začnu. Asi nastal ten správný čas, nebo jak bych to řekl. Až budu připravený, pustím se do toho.“

Pak zaplatil a vydali se zpátky do Presidia. Podél Union Street už nebylo po zemětřesení ani stopy. Město působilo uklizeným dojmem, opět mělo své kouzlo. Září se toho roku neobyčejně vydařilo, potěšilo spoustou teplých dnů, ale ten večer už byl ve vzduchu cítit příslib chladného podzimu. Maggie se zavěsila do Everetta a kráčeli ulicí vedle sebe, aniž přerušili povídání. Původně neměli v úmyslu jít celou cestu pěšky, ale nakonec šli. Mohli tak spolu strávit víc času a nebylo to ani kousek do kopce, což je v San Francisku spíš výjimka.

Everett doprovodil Maggii až k ubytovně. Tou dobou už bylo po jedenácté, venku nikdo nestál. Tentokrát si dali doopravdy načas.

Pokaždé jim spolu bylo dobře, rozuměli si, jako by každý z nich představoval jednu polovinu celku, vzájemně se doplňovali v myšlení i v názorech.

„Díky za příjemný večer,“ ozvala se Maggie a připadala si trapně, že se Everettovi nejdřív snažila vyhnout. Když se s ním viděla minule, měla pak v sobě zmatek, neboť nevěděla, jak naložit s tím, že

ji tak mocně přitahuje. Tentokrát cítila jen hlubokou náklonnost a uspokojení. Cítila se skvěle, když na ni shora láskyplně pohlížel a z očí mu sálal obdiv.

„Moc rád jsem tě viděl, Maggie. Děkuju, žes přijala moje pozvání. Zavolám ti, až budu zítra hotový s prací. Jestli mi to vyjde, ještě se tu objevím, ale obávám se, že se interview protáhne. Pak budu mít co dělat, abych stihl poslední letadlo. Ale pokud všechno půjde hladce, stavím se na kávu.“ Přikývla a zvedla hlavu, aby se mu podívala do tváře. Všechno na něm jí připadalo dokonalé. Rysy v obličeji, oči i bohatý vnitřní život a dávné utrpení, jež se mu v nich zračily společně s pronikavým světlem pramenícím z duševní obrody a uzdravení. Everett se dostal až do pekla a zase nazpátek, ale to z něho udělalo člověka, kterým byl, když ho Maggie poznala.

Zatímco si ho prohlížela, lehce se naklonil až k ní a vzápětí nato, právě když se mu chystala dát pusu na tvář, se dotkl jejích rtů. Vůbec si nestačila uvědomit, co se děje, nelíbala se s mužem od střední školy, a i tehdy velice zřídka, a teď najednou, zničehonic, vnímala celým svým já, srdcem i duší, jak ji to k němu táhne a jak se jejich duše prolínají. Jedním polibkem jako by mezi nimi došlo ke splynutí dvou bytostí v jednu, a když bylo po něm, točila se jí hlava. Nešlo jen o to, že ji Everett políbil, ale taky o to, že ona políbila jeho. Zírala na něho s úděsem v očích. Nepředstavitelné se stalo skutečností. A to se tolik modlila za opak.

„Můj Bože… Everette! Ach ne!“ vydechla a couvla o krok.

Popadl ji za paži a jemně si ji přitáhl k sobě a podržel v náručí. Celou dobu měla hlavu zkroušeně sklopenou.

„No tak, Maggie, přestaň… Nechtěl jsem. Nevím, co se to stalo.

Jako by nás k sobě táhlo cosi neviditelného. Cosi, čemu nejde odolat.

Vím, že k tomu nemělo dojít, ale chci, abys věděla, že jsem si nic neplánoval… A musím k tobě být upřímný. Takové jsou moje city k tobě od chvíle, kdy jsme se potkali. Miluju tě, Maggie… Nevím, jestli to pro tebe něco znamená, ale věř mi, že udělám, cokoli budeš chtít. Nechci ti ublížit. Na to tě mám příliš rád.“ Beze slova zvedla hlavu a zadívala se mu do tváře.

Z očí mu čišela láska – upřímná, syrová a nefalšovaná. Odrážely stejné city jako ty její.

„Taky nevím, co se to stalo, ale už se nemůžeme vídat,“

prohlásila se zkormouceným výrazem a vzápětí ho obdarovala stejnou upřímností jako před malou chvílí on ji. Měl právo vědět, co se v ní odehrává. „Já tě taky miluju,“ zašeptala. „A tohle nesmím dělat… Už mi nevolej, Everette.“ Srdce jí pukalo, když to říkala.

A on přikývl, přestože by se Maggii nejraději oddal celý, od hlavy až k patě. Jeho srdce jí patřilo už nějakou dobu.

„To mě moc mrzí.“

„Mě taky,“ hlesla smutně. Pak se otočila a beze slova zmizela v ubytovně.

Stál tam a pozoroval, jak se za Maggii zavírají dveře, a připadlo mu, že spolu s nimi se uzavřelo i jeho srdce. Vrazil ruce do kapes a pomalu vykročil zpět do hotelu ve čtvrti Nob Hill.

Maggie ležela potmě v posteli a měla pocit, že se jí zhroutil svět.

Tentokrát se dokonce ani nemodlila, tak byla zničená a zaskočená.

Dokázala jen vzpomínat na to, jak se s Everettem líbali.

18

Pobyt v Mexiku splnil všechna Melaniina očekávání. Děti, s nimiž misie pracovala, uměly rozdávat lásku, samy si ji nadmíru zasloužily a projevovaly upřímnou vděčnost za každou maličkost, kterou pro ně člověk udělal. Ona se konkrétně věnovala dívkám ve věku od jedenácti do patnácti let, z nichž všechny předtím provozovaly prostituci a mnohé navíc byly dřív závislé na drogách.

O třech věděla, že mají AIDS.

Byl to pro ni čas ve znamení osobního růstu a hluboce ji ovlivnil.

Tom přiletěl na návštěvu celkem dvakrát, pokaždé na prodloužený víkend, a udělalo na něho velký dojem, jak si Melanie v misii vede.

Řekla mu, že se nemůže dočkat, až začne po návratu pracovat, že se jí stýská po zpívání, a dokonce i po koncertech, ráda by však změnila některé věci. Především se chtěla začít rozhodovat sama za sebe. Oba se shodli, že už je načase, nicméně Melanie věděla, že to pro její matku nebude jednoduché. Ale i ona si potřebovala vybudovat vlastní život. Melanie se nechala slyšet, že Janet zřejmě má co dělat i bez ní. Navštívila známé v New Yorku, dokonce si zaletěla do Londýna a Díkůvzdání oslavila s přáteli v L. A. Melanie ho strávila v Mexiku a plánovala si, že se tam příští rok vrátí a znovu nastoupí u misie jako dobrovolnice. Její výprava byla v každém ohledu úspěšná.

Zdržela se o sedm dní déle, než původně zamýšlela, takže v Los Angeles přistála až v posledním týdnu před Vánocemi. Interiér haly letiště LAX se třpytil ozdobami a Melanie věděla, že vánoční dekorace už budou i na Rodeo Drive. Když ji Tom přijel vyzvednout, mohl na ní oči nechat. Doba strávená v Mexiku pro ni představovala

zkoušku dospělosti – Melanie se vrátila opálená a šťastná a během tří měsíců jako by dozrála z dívky v ženu. Její matka na letiště nepřijela, ale měla pro ni doma jako překvapení přichystaný večírek, na nějž přišli všichni lidé, kteří byli pro její dceru důležití. Melanie se vrhla matce kolem krku a obě se rozplakaly, šťastné, že se zase vidí. Bylo zřejmé, že jí matka ten ukvapený odlet odpustila, a podle všeho našla schopnost pochopit a přijmout, k čemu došlo, i když během večírku vysypala na dceru, co všechno jí už domluvila. Melanie začala něco namítat, ale pak se obě najednou rozesmály, když si uvědomily, že jsou zase tam, kde byly. Starých návyků se těžko zbavuje.

„Tak dobře, mami. Ať je tentokrát po tvém. Ale jenom pro jednou. Příště se mě nejdřív zeptej.“

„Slibuju,“ prohlásila Janet s lehce rozpačitým výrazem. Obě se musely se svými novými rolemi teprve sžít. Pro Melanii nebylo lehké převzít zodpovědnost za vlastní život a Janet se příčila pouhá představa, že by se měla vlivu na dceru vzdát. Ale snažily se.

A trochu jim situaci usnadnil čas, který strávily bez sebe.

Na Boží hod k nim přijel Tom a daroval Melanii zásnubní prstýnek – úzký kroužek posázený diamanty, který mu pomohla vybrat jeho sestra. Melanii se zalíbil na první pohled.

„Miluju tě, Mel,“ pronesl Tom tiše, když jí ho navlékal na pravou ruku. Vzápětí vešla dovnitř Janet ve vánoční zástěře ozdobené červenými a zelenými flitry a v rukou nesla tác s vaječným koňakem.

Zaskočilo k nim několik přátel. Janet byla v dobré náladě a zdálo se, že má víc práce než kdykoli předtím. Melanie se celý týden od svého návratu věnovala zkoušení na koncert, který ji čekal na Silvestra v Madison Square Garden. Začala po návratu hezky zostra. Tom slíbil, že ji doprovodí do New Yorku dva dny před vystoupením.

A kotník se jí už úplně zahojil. Celé tři měsíce v Mexiku nosila sandály.

„Já tě taky miluju,“ pošeptala Tomovi. Měl na zápěstí hodinky od Cartiera, jež mu věnovala. Moc se mu líbily. Ale nejvíc ze všeho se mu líbila Melanie. Oba prožili úžasný rok, počínaje zemětřesením v San Francisku.

Sarah na Boží hod odvezla děti k Sethovi. Nabídl se sice, že k nim zaskočí, Sarah si to však nepřála. Bylo jí nepříjemné, když k nim chodil. Dosud se nerozhodla, co udělá. Několikrát o tom mluvila s Maggii a ta jí pokaždé připomněla, že odpuštění přináší stav milosti, ale ať se Sarah sebevíc snažila, nemohla ho dosáhnout.

Stále uznávala, že by partneři měli stát při sobě „v dobrém i ve zlém“, nicméně už nevěděla, co k Sethovi cítí. Upadla do stavu podivné otupělosti a nedovedla zpracovat, co se jim vlastně přihodilo.

Sama oslavila s dětmi Vánoce den předem, na Štědrý večer. Ráno před odjezdem k Sethovi pak zalovili v punčochách a otevřeli si dárky od Santy. Oliver nadšeně trhal balicí papír a Molly se líbilo všechno, co dostala. Moc je potěšilo, že Santa vypil všechno mléko a snědl většinu sušenek, které mu připravili, a že sob Rudolf nakousl každičkou z nachystaných mrkví. Dvě dokonce zmizely úplně.

Sarah trápilo, že dodržuje rodinné tradice s dětmi sama, bez Setha, on ji však ujistil, že to chápe. Navštěvoval psychiatra a užíval léky na záchvaty úzkosti, kterými trpěl. Sarah se cítila hrozně i kvůli tomuhle. Připadalo jí, že by měla být s ním, po jeho boku, a utěšovat ho. Ale Seth pro ni byl najednou neznámým člověkem, přestože ho stále milovala. Byl to zvláštní, bolestný pocit.

Když ji Seth uviděl stát s dětmi přede dveřmi, usmál se a pozval ji dál, avšak Sarah odmítla. Řekla mu, že je domluvená s přáteli, ačkoli ve skutečnosti šla s Maggii na čaj. Pozvala ji do hotelu St.

Francis, protože se nacházel nedaleko Maggiina bydliště, ačkoli po jiných stránkách obě místa dělila přímo propastná vzdálenost.

„Jak se máš?“ zeptal se Seth, zatímco Oliver vyrazil batolivou chůzí dovnitř a Molly bez ptaní vystřelila ke stromečku, aby zjistila, co je pod ním. Čekala tam na ni růžová tříkolka, velikánská panenka a hromada dalších dárků. Seth odjakživa utrácel víc než Sarah.

Dokonce i teď, když na tom byli finančně přibližně stejně a ona se snažila zacházet s penězi opatrně – jak se svým příjmem, tak s tím, co dostávala na děti od něho. Pomáhali jí také rodiče, kteří ji dokonce pozvali, ať stráví svátky s nimi na Bermudách. Sarah jejich nabídku odmítla, neboť chtěla raději zůstat v San Francisku, aby Molly s Oliverem byli nablízku Sethovi. Bála se, že to jsou na

dlouhou dobu jeho poslední Vánoce na svobodě, a nechtěla ho připravit o možnost být s dětmi, ani odepřít dětem jeho.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla a pod dojmem vánoční nálady se usmála, přestože se to mezi nimi tak pokazilo. Oběma se jim zračilo v očích veliké zklamání a lítost, vědomí dopadu jeho zrady, která ji zasáhla jako výbuch atomové bomby. Sarah dosud nedokázala pochopit, co se vlastně stalo a proč. Znovu si uvědomila, že určitou část Sethovy osobnosti nikdy nepoznala – tu, která ho pojila s lidmi, jako byl Sully, zatímco s ní neměla společného vůbec nic. Právě tohle ji děsilo nejvíc. Celou dobu žila v jednom domě s cizím člověkem. Nyní už bylo na podrobné seznamování příliš pozdě, a navíc neměla zájem. Stejně jí už zničil život a ona si začala pozvolna a nenápadně budovat nový. Nicméně na druhé straně, když ji nedávno pozvali dva muži krátce po sobě na schůzku, oba odmítla, neboť se pořád považovala za Sethovu ženu. Zatím ani jeden z nich nezažádal o rozvod. Sarah odkládala rozhodnutí, dokud nebude po procesu, ačkoli samozřejmě nebylo vyloučeno, že k němu dospěje v nějakém náhlém hnutí mysli dřív. Pořád nosila snubní prstýnek a Seth také. Dosud byli stále manželé, i když žili každý zvlášť.

Než odešla, vyměnili si vánoční dárky. Sarah koupila Sethovi kašmírové sako a elegantní svetry a on jí věnoval skvostný tmavě hnědý norkový kožíšek přesně podle jejího vkusu. Sarah si ho ihned po rozbalení oblékla a vtiskla Sethovi polibek.

„Děkuju ti. To jsi neměl.“

„Takhle nemluv,“ pravil smutně. „Zasloužíš si mnohem víc.“

Dřív by jí jistě koupil nějaký masivní šperk od Tiffanyho či Cartiera, ale ten rok bylo všechno jinak a vypadalo to, že staré časy se už nikdy nevrátí. Všechny její klenoty byly pryč. Před měsícem se konečně prodaly v aukci a výtěžek byl zastaven společně se zbytkem jejich aktiv, neboť Sethovy účty za právníky začaly dosahovat astronomických výšek. Cítil se kvůli tomu hrozně.

Pak Sarah a nechala Setha samotného s dětmi. Měly u něj zůstat přes noc. Koupil Olliemu cestovní postýlku a Molly si plánoval vzít k sobě, jelikož v jeho malém bytě byla pouze jedna ložnice.

Při odchodu Sarah manžela ještě jednou políbila a potom s těžkým srdcem odjela. Břímě, jež teď na obou spočívalo, bylo téměř k neunesení. Jinou možnost však neměli.

Everett se na Boží hod ráno vydal na schůzku Anonymních alkoholiků, a dokonce se nabídl, že vystoupí jako host a podělí se s ostatními o svůj životní příběh. Byla to početná skupina, jejíž setkání rád navštěvoval. Přišlo hodně mladých lidí, pár drsně vyhlížejících chlápků, hrstka hollywoodských boháčů a kupodivu i několik bezdomovců, kteří se tam objevili víceméně náhodou.

Everettovi se taková směsice zamlouvala, protože přesně odpovídala skutečnému složení společnosti. Některé ze schůzek, jež navštívil v Hollywoodu a v Beverly Hills, byly na jeho vkus příliš strojené a kultivované, dával přednost těm méně uhlazeným, otevřenějším.

A tohle ho nikdy nezklamalo.

Nakonec promluvil i během pravidelné části setkání. Když se představil a padesát lidí v místnosti ho unisono pozdravilo: „Ahoj, Everette!“, i po téměř dvou letech ho zaplavil hřejivý pocit, že je mezi svými. Nikdy si předem nenacvičoval žádný proslov a jednoduše řekl, cokoli ho zrovna napadlo nebo co mu v dané chvíli leželo na srdci. Tentokrát se zmínil o Maggii. Svěřil se ostatním, jak moc ji miluje, a popravdě uvedl, že i ona je do něj zamilovaná, ale jako jeptiška zůstává věrná svým slibům, a proto ho poprosila, ať jí už nevolá, což dodržel. V uplynulých třech měsících tu ztrátu bolestně pociťoval, přesto její přání respektoval. A pak, když odešel ze schůzky a nasedl do auta, aby zamířil domů, se najednou hluboce zamyslel nad vlastními slovy. Řekl přede všemi, že Maggii miluje, jako zatím v životě nemiloval žádnou ženu, a že ať se snaží sebevíc, nedokáže na ni zapomenout, přestože její místo je mezi řádovými sestrami a on by se s tím měl smířit. To přece něco znamená.

Zničehonic začal uvažovat, jestli se zachoval správně, když uposlechl Maggiino přání. Jestli o ni neměl bojovat. Ta myšlenka ho dosud nenapadla. Zničehonic prudce zabočil a po skoro prázdné silnici zamířil na letiště. Byl Boží hod, jedenáct dopoledne, a Everett věděl, že když stihne letadlo, které odlétá v jednu, ve tři hodiny bude v San Francisku. Teď už ho nemohlo nic zastavit.

Koupil si letenku, nastoupil do letadla, usedl na svoje místo a zadíval se z okénka. Když se odlepili od země, dál hleděl nepřítomně ven a sledoval mraky a ubíhající krajinu pod sebou a přitom uvažoval, že vlastně nemá nikoho jiného, s kým by mohl trávit Vánoce, a pokud se s ním Maggie odmítne vidět, mnoho neztratí. Jenom trochu času a peníze, které ho stála cesta z L. A. do San Franciska a zpět. Za pokus to rozhodně stálo. V posledních třech měsících mu Maggie nesnesitelně chyběla – postrádal její moudré názory, uvážlivé poznámky a citlivě formulované rady, toužil znovu slyšet její hlas a kochat se pohledem do jejích nádherných modrých očí. Už se nemohl dočkat, až Maggii uvidí. Byla pro něj tím nejlepším vánočním dárkem, a vlastně zároveň jediným. On pro ni také nic neměl – kromě svojí lásky.

Přistáli o deset minut dřív, těsně před druhou, a taxík, který si zastavil hned před letištěm, ho dovezl do města za pět minut tři čtvrtě na tři. Celou cestu do Tenderloinu si připadal jako student spěchající za svým děvčetem. Začal si dělat starosti, co se stane, pokud ho Maggie nepustí dál. Měla domovní telefon a musel počítat s tím, že mu řekne, ať jde pryč. Přesto to musel zkusit. Nehodlal dopustit, aby mu jen tak vyklouzla ze života. Láska je příliš vzácná a důležitá věc, než aby ji člověk zahodil. A on ještě nikdy nikoho nemiloval tak jako Maggii. Pokládal ji za světici, a nebyl sám.

Když dorazili na místo, zaplatil řidiči a nervózně došel ke schodům před vchodem do domu, v němž bydlela. Byly notně omšelé a otlučené. Na plošince před hlavními dveřmi seděli dva opilci a popíjeli z jedné láhve. Po ulici korzovala pětice prostitutek usilovně vyhlížejících, zda se jim nenaskytne nějaký kunčoft. Kromě Everetta evidentně nikoho kolem nezajímalo, že jsou Vánoce.

Zazvonil, ale nikdo se neozval. Napadlo ho, že by mohl Maggii zavolat na mobil, ale neudělal to. Chtěl ji překvapit. Posadil se v džínech a silném svetru na nejvyšší schod. Byl krásný den, mrazivý, ale slunečný. Rozhodl se, že na ni počká, i kdyby tam měl trčet sebedéle. Věděl, že nakonec přijde. Nejspíš v nějaké jídelně vydává obědy nebo večeře chudým, aby na Boží hod nehladověli.

Dva opilci na schodu pod ním si dál předávali láhev, až pak jeden z nich vzhlédl a nabídl ji Everettovi. Byl to bourbon nejlacinější

značky, a navíc v nejmenší láhvi, jaká se prodávala. Muži byli neuvěřitelně špinaví, páchli a oba se na něj usmívali bezzubými ústy.

„Dáš si?“ zeptal se ho jeden z nich tak, že mu bylo sotva rozumět.

Ten druhý byl ještě opilejší a zdálo se, že napůl spí.

„Poslyšte, uvažovali jste někdy o tom, že byste zašli na schůzku Anonymních alkoholiků?“ zeptal se Everett přátelsky a odmítl podávanou láhev. Muž, který mu ji nabídl, po něm vrhl znechucený pohled a odvrátil se. Šťouchl do kamaráda, ukázal na Everetta a pak oba beze slova vstali a přesunuli se před jiný dům, kde opět zaujali místo na zemi a pokračovali v pití. Everett se zájmem sledoval jejich počínání a potom si tiše sám pro sebe zamumlal: „Moc nechybělo, a dopadl jsem jako oni.“ Cekání na ženu, kterou miluje, mu najednou připadalo jako naprosto dokonalý způsob strávení Božího hodu.

Maggie a Sarah si společné posezení u čaje v hotelu St. Francis užily. Pochutnávaly si na pravé anglické odpolední svačině sestávající z bochánků, čajového pečivá a různých druhů sendvičů, jež tam podávali, popíjely Earl Grey a při tom probraly kdeco.

Maggii připadala Sarah nějaká smutná, ale nijak na ni nenaléhala, aby jí řekla proč. Ostatně ona sama byla též skleslá. Chyběl jí kontakt s Everettem, jejich společný smích a povídání. Věděla však, že po tom, k čemu mezi nimi došlo minule, se s ním už nemůže vídat. Kdyby ho znovu spatřila, nedokázala by mu odolat. Šla kvůli tomu ke zpovědi a ještě o něco víc posílila své odhodlání. Přesto jí Everett scházel. Našla v něm blízkého drahého přítele.

Sarah jí vyprávěla o setkáních se Sethem i o tom, jak moc jí chybí jeho blízkost a poklidné dny jejich dřívějšího života. Ani v nejhorším snu ji nikdy nenapadlo, že by to všechno mohlo skončit, na něco takového jedinkrát nepomyslela. Svěřila Maggii, že se jí líbí zaměstnání i lidé, s nimiž se setkává, ale že se do společenského života zatím příliš nezapojuje, neboť se pořád cítí natolik trapně, že nemá chuť vyrážet mezi lidi či navštěvovat přátele. Sarah dobře věděla, že o nich ve městě stále kolují vzrušené klepy, a celkem oprávněně čekala, že v březnu, v době kolem procesu, to bude ještě horší. Údajně se hodně diskutovalo o tom, zda usilovat o odročení případu, aby se pozdrželo soudní řízení, nebo zda naopak naléhat na jeho okamžité zahájení. Seth se nakonec rozhodl, že to už chce mít za

sebou. Podle všeho měl z procesu den za dnem čím dál větší hrůzu a také to Sarah velice tížilo.

Jejich rozhovor se plynule odvíjel od jednoho tématu ke druhému, povídaly si o událostech ve městě i o všeličems jiném, například jak Sarah vzala Molly na představení Louskáčku, nebo jak Maggie den předtím četla z Bible při ekumenické půlnoční vánoční mši v Grace Cathedral – zkrátka se nesl přesně v duchu příjemného setkání dvou kamarádek, které si vždycky mají co říct. Jejich přátelství představovalo pro obě požehnání, dar, jehož se jim zcela nečekaně dostalo v důsledku květnového zemětřesení.

Z hotelu odešly v pět. Sarah navrhla, že by si mohly zajít společně do kina, ale Maggie se omluvila, že je unavená a chce jít domů. Film, který Sarah chtěla vidět, jí navíc připadal příliš depresivní. Vystoupila na rohu svého bloku, zamávala odjíždějící kamarádce, která zamířila pryč z centra, a pak se pomalu vydala k domovu. Usmála se na dvě prostitutky, jež bydlely v téže budově jako ona – jedna z nich byla hezká Mexičanka, druhá transvestita z Kansasu, který se k Maggii vždycky choval velice mile a respektoval její zbožnost.

Ve chvíli, kdy se Maggie chystala vkročit na schody ke vstupním dveřím a zvedla hlavu, uviděla jeho. Everetta. Zůstala stát jako solný sloup, zatímco on se na ni usmíval jakoby nic. Seděl tam už dvě hodiny a začínalo mu být zima. Ale nedbal na to, jednou se rozhodl, že se nehne z místa, dokud Maggie nepřijde, a hodlal to dodržet, i kdyby měl zmrznout.

Jenže ona tam najednou byla. Měřila si ho od hlavy k patě, neschopná uvěřit vlastním očím. Everett k ní pomalu sešel.

„Ahoj, Maggie,“ pozdravil malinko zdrženlivě. „Veselé Vánoce.“

„Co tady děláš?“ zeptala se a nespouštěla z něj oči. Nic jiného ji nenapadlo.

„Byl jsem dneska ráno na setkání… a mluvil jsem o tobě… a tak jsem sem přiletěl, abych ti popřál k Vánocům osobně.“ Přikývla.

Znala Everetta docela dobře a dokázala si představit, že tak nějak to doopravdy bylo, jenže něco podobného pro ni ještě nikdy nikdo neudělal.

Nejradši by natáhla ruku a dotkla se ho, aby se přesvědčila, že se jí nezdá, ale neodvažovala se.

„Děkuju ti,“ pravila tiše. Srdce jí divoce bušilo. „Nechceš si zajít někam na kávu? Doma mám hrozný nepořádek.“ Vzít ho nahoru vážně nepovažovala za dobrý nápad, neměla v garsonce jiný kus nábytku než postel. Neustlanou.

Everett se smíchem odpověděl: „Moc rád, už mi na těch schodech mrzne zadek. A to doslova. Sedím tu už od tří hodin.“ Oprášil si džíny a vydali se k bufetu naproti přes ulici. Zvenku vypadal nevábně, ale dalo se v něm docela dobře posedět. Překvapil kvalitním osvětlením a poměrně slušnou kuchyní, dělali chutnou sekanou a míchaná vajíčka. Maggie se tam občas zastavila na večeři, když šla z práce, a vždycky se k ní jako k jeptišce chovali hezky.

Ani jeden z nich neřekl jediné slovo, dokud se neusadili a neobjednali si kávu a sendvič s krůtím masem pro Everetta. Maggie pochopitelně nechtěla nic jíst, neboť od úžasné svačiny, kterou si dopřály se Sarah v hotelu St. Francis, uběhla teprve krátká doba a ona se ještě cítila plná.

Everett promluvil první. „Tak jak ses měla?“

„Dobře.“ Poprvé v životě jí připadalo, že má svázaný jazyk.

Chvíli trvalo, než se trochu uvolnila a zase byla téměř sama sebou.

„Tohle je ta nejhezčí věc, jakou pro mě kdy kdo udělal. Nemůžu uvěřit, že jsi přiletěl z L. A., abys mi popřál veselé Vánoce. Děkuju ti, Everette,“ pravila vážně.

„Stýskalo se mi po tobě. Moc. Proto jsem dneska tady. Najednou jsem vůbec neuměl pochopit, proč se spolu nebavíme. Nejspíš bych se ti měl omluvit za to, co se stalo minule, jenomže já ničeho nelituju. V životě jsem se necítil líp.“ Vždycky k ní byl upřímný.

„Ani já ne.“ Ta slova jí vylétla z úst mimovolně, ale přesně vystihovala její prožitky. „Akorát pořád ještě nechápu, co nás to posedlo.“ Vypadala zkroušeně a kajícně.

„Vážně ne? Já ano. Myslím, že se milujeme. Nebo přinejmenším já miluju tebe. A mám takové tušení, že ty mě taky. Alespoň v to doufám.“ Nechtěl, aby trpěla kvůli tomu, co k němu cítí, ale nedokázal se ubránit naději, že jejich láska je vzájemná. „Nemám ponětí, jak s tím naložíme, tedy pokud s tím vůbec budeme chtít

nějak naložit. Ale to je úplně jiná kapitola. Jenom jsem chtěl, abys věděla, co prožívám.“

„Já tě taky miluju,“ prohlásila smutně. Byl to jediný závažný hřích, jakým se kdy provinila proti církvi, a největší nástraha, jaká ji od složení řeholního slibu potkala, ale taková byla pravda. A Maggie se domnívala, že Everett má právo ji znát.

„No, tak to je dobrá zpráva,“ řekl, ukousl si ze sendviče, a když polkl, usmál se, protože se mu po Maggiiných slovech ulevilo.

„Ne, není,“ namítla. „Nemůžu se vzdát cesty, po které jsem vykročila. Služba církvi je můj život.“ Jenže už nějakou dobu v něm důležité místo patřilo i Everettovi. „Nevím, co mám dělat.“

„Co kdybychom si prozatím jenom užívali jeden druhého a při tom zvažovali možnosti? Třeba přijdeme na nějaký regulérní způsob, jak bys mohla začít žít jinak. Já bych navrhoval, že by tě mohli propustit s poctou za vykonané zásluhy. Jako se to děje v armádě.“

Maggie se usmála. „Kdepak, církev určitě nikoho za zrušení slibu neodmění. Vím, že tu a tam někdo z řádu vystoupí, kupříkladu můj vlastní bratr, ale nikdy jsem si nepředstavovala, že bych se k takovému kroku mohla rozhodnout já.“

„Třeba k tomu skutečně nedojde,“ řekl Everett upřímně. „Třeba nepodnikneme vůbec nic a vše zůstane při starém. Alespoň už víme, že se milujeme. Já jsem tě sem nepřijel požádat, abys se mnou utekla, i když by se mi taková představa moc líbila. Tak se zkus přestat trápit a trochu o nás popřemýšlej. Dej tomu nějaký čas a uvidíš, jak se budeš cítit.“ Maggie si nesmírně cenila Everettova rozumného náhledu.

„Mám strach,“ přiznala se.

„Já taky,“ vzdychl a vzal ji za ruku. „Celé to je děsivé. Nejsem si jistý, jestli jsem byl za celý svůj život vůbec do někoho zamilovaný.

Třicet let jsem byl naložený v lihu a na nikom mi nezáleželo, dokonce ani na mně samotném. A sotva jsem vystřízlivěl, potkal jsem tebe.“ Jeho vyznání Maggii moc potěšilo.

„Já jsem taky nebyla nikdy zamilovaná,“ hlesla, „dokud jsem nepoznala tebe. Ani ve snu by mě nenapadlo, že mě to někdy potká.“

„Třeba Bůh došel k závěru, že nastal ten pravý čas.“

„Nebo zkouší, zda jsem opravdu povolaná. Jestli opustím církev, budu si připadat jako sirotek,“ podotkla zdrceně.

„V tom případě bych tě asi musel adoptovat. To je nápad! Dají se adoptovat jeptišky?“ zažertoval Everett a podařilo se mu ji rozesmát.

„Jsem tak rád, že tě vidím, Maggie.“

Jakmile se uvolnila, začali si povídat jako vždycky. Mluvili jeden přes druhého a stále bylo o čem. Maggie vyprávěla, co celou dobu dělala, a on jí na oplátku líčil reportáže, na nichž pracoval. Také mluvili o nadcházejícím Sethově procesu. Everett řekl, že o něm dlouze hovořil s šéfredaktorem a že ho možná pošlou, aby kauzu zdokumentoval. Pokud by k tomu skutečně došlo, strávil by v San Francisku mnoho týdnů, počínaje březnem, kdy proces začne. Maggii se teď, když na ni nijak zvlášť nenaléhal, moc líbila představa, že by ho měla nablízku. Z bufetu odcházeli v naprosté pohodě, napětí mezi nimi úplně vyprchalo. Při přecházení silnice ji Everett dokonce chytil za ruku. Nebylo ještě ani osm hodin, stále mu zbývalo dost času, aby stihl zpáteční let do Los Angeles.

Maggie ho nepozvala nahoru, dlouho však stáli před vchodem.

„Tohle je ten nejlepší vánoční dárek, jaký jsem kdy dostala,“ usmála se na něj.

„Pro mě taky,“ řekl a dal jí letmou pusu na čelo. Nechtěl Maggii vyděsit, a navíc v téhle čtvrti lidé věděli, že je jeptiška. Neměl v úmyslu ohrozit její pověst tím, že by se s ní líbal na ulici.

A Maggie na to stejně ještě nebyla připravená. Potřebovala hlavně přemýšlet. „Zavolám ti, abych zjistil, jak se věci vyvíjejí.“ Pak na okamžik zadržel dech a připadal si jako malý kluk. „Budeš o nás přemýšlet, Maggie? Vím, že závažnější rozhodnutí už snad ani nejsou. Ale miluju tě a jsem tady pro tebe, a kdybys někdy byla takový blázen, abys skutečně od základu změnila svůj život, bylo by mi ctí vzít si tě za ženu. To jen, abys věděla, že s tebou mám počestné úmysly.“

„Nic jiného bych od tebe ani nečekala, Everette,“ pravila upjatě, ale pak se rozzářila. „Zdá se, že jsem právě dostala svoji úplně první nabídku k sňatku.“ Pohlédla na něho a samým rozrušením se jí zatočila hlava. Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář.

„Vážení posluchači, dnes máme pro vás příběh bývalého alkoholika a jeptišky. Co myslíte, mohou být spolu šťastní? Jestli vás to zajímá, zůstaňte s námi,“ napodobil se smíchem intonaci moderátorů rádiových stanic, ale přitom si zničehonic si uvědomil, že Maggie je dosud dost mladá na to, aby ještě mohla mít děti, možná i několik, pokud by si pospíšili. Ta představa se mu zamlouvala, ale před Maggii se o ní nezmínil. Už takhle toho měla k přemýšlení ažaž.

„Děkuju ti, Everette,“ řekla a odemkla dveře domu, zatímco Everett písknutím zastavil projíždějící taxík. „Budu o tom uvažovat.

Slibuju.“

„Klidně si dej načas. Nic nás nehoní. Nijak na tebe nenaléhám.“

„Uvidíme, co na to řekne Bůh,“ prohlásila, na tváři široký úsměv.

„Tak dobře. Zeptej se ho. Já mezitím budu pálit svíčky.“ Jako dítě to dělal moc rád.

Maggie mu ještě ve dveřích zamávala, ale pak už zmizela a Everett seběhl po schodech k čekajícímu taxíku. Když se rozjeli, ještě jednou pohlédl směrem k domu a pomyslel si, že možná právě prožívá nejlepší den svého života. Nejenže poznal lásku a konečně měl, pro co by žil, což bylo svým způsobem ještě lepší, ale hlavně – a to ho blažilo nejvíce – získal ženu svého srdce, svoji milovanou Maggii. Tedy zatím ne úplně… Ale byl si zatraceně jistý, že ona si získala jeho.

19

Den po Vánocích Everett usedl k počítači, připojil se k internetu a plný energie ze setkání s Maggii začal pokoušet štěstí. Znal různé speciální vyhledávače, které mu mohly pomoct najít, co potřeboval.

Naťukal potřebné zadání a na monitoru se mu objevil dotazník.

Pečlivě vyplnil všechny kolonky, přestože mnohé musel nechat prázdné. Jméno, datum a místo narození, základní informace o rodičích, poslední známá adresa – to bylo vše, co měl k dispozici.

Aktuální místo trvalého pobytu, číslo sociálního pojištění a spoustu dalších informací neznal. Rozhodl se omezit hledání na Montanu, a teprve pokud se tam nic nenajde, zkusit další státy. Tiše seděl u počítače a čekal, co se bude dít. Téměř vzápětí mu na obrazovce naskočilo jméno a adresa. Nečekal, že vše půjde tak snadno a rychle.

Okamžik, který odkládal sedmadvacet let, byl najednou tady.

Charles Lewis Carson, současné bydliště: město Butte, stát Montana.

Everettovi trvalo celou věčnost, než se odvážil syna vyhledat, ale momentálně byl připravený. Vyvolané údaje obsahovaly i telefonní číslo a e-mailovou adresu.

Zauvažoval, že by Chadovi napsal e-mail, ale nakonec dospěl k závěru, že to neudělá. Rychle si poznamenal všechny informace na kus papíru, na chvíli se posadil a přemýšlel, pak obešel celý byt a nakonec se zhluboka nadechl a zavolal do kanceláře aerolinií, aby si zamluvil letenku. Rozhodl se pro spoj, který odlétal ve čtyři odpoledne. Usoudil, že synovi může zavolat, až dorazí na místo.

Ostatně kdoví, třeba se nakonec jen projede kolem jeho domu, aby viděl, kde bydlí. Chadovi už bylo třicet a Everett ho během všech těch let neviděl ani na fotce. Jakmile po jeho osmnáctých

narozeninách přestal platit své bývalé ženě výživné, úplně s ní ztratil kontakt, ale ani předtím, dokud chlapec vyrůstal, o sobě prakticky nevěděli. Nebýt toho, že jí měsíc co měsíc s železnou pravidelností posílal šek na příslušnou sumu a ona každý z nich na rubu úhledným písmem podepsala, mohli si klidně myslet, že ten druhý už je po smrti. Poslední dopis si vyměnili, když byly Chadovi čtyři, a od té doby Everett nedostal jedinou synovu fotografii, a ani o ni nepožádal.

Proto o něm vůbec nic nevěděl – zda je ženatý či svobodný, jestli šel na vysokou nebo ne, čím se živí… Vtom dostal nápad a zadal do vyhledávače základní informace o Susan, nicméně na výsledek čekal mamě. Třeba se přestěhovala do jiného státu nebo se znovu provdala.

Důvodů, proč se neobjevila na obrazovce, mohla být celá řada.

Nicméně Everett toužil po jediném. Vidět Chada. Ani si nebyl jistý, zda se s ním chce setkat. Chtěl se na něj zkrátka jen podívat, a teprve pak, přímo na místě, se rozhodnout, co podnikne dál. Bylo pro něj nesmírně těžké učinit tenhle první krok a věděl, že nebýt Maggie a téměř dvouleté abstinence, asi by k tomu nikdy nesebral odvahu.

Čekala ho konfrontace s vlastním selháním, se svojí neschopností navázat a udržet hodnotný vztah, pokusit se být dobrým otcem.

V době Chadova narození mu bylo osmnáct, byl tedy mnohem mladší než jeho syn teď, a uvažováním byl spíš ještě dítě než muž.

Chada viděl naposledy v jedenadvaceti letech, pak odešel z domu, stal se fotografem a jako námezdný voják táhl světem. Mohl to jakkoli přikrášlit, mohl se pokusit o romantické podání svého jednání, vymyslet si všelijaké motivy nebo cíle, jež ho k tomu vedly, nicméně z Chadova úhlu pohledu se prostě vypařil a vykašlal se na něho. Everett se za to styděl a vůbec by se nedivil, kdyby ho vlastní syn nenáviděl. Rozhodně na to měl právo. Až nyní, po všech těch letech, byl Everett konečně ochotný stanout mu tváří v tvář.

Potřeboval, aby ho někdo popostrčil, a Maggie to udělala.

Cestou na letiště byl tichý a zamyšlený. Ve Starbucks si koupil kávu a vzal si ji s sebou do letadla, kde se usadil, pomalu usrkával lahodný mok z kelímku a hleděl z okénka. Cítil se úplně jinak než den předtím, když se vypravil za Maggii do San Franciska. Přestože se na něj někdy zlobila nebo se mu vyhýbala, existoval mezi nimi

vztah, který byl minimálně z velké části kladný, ne-li dokonce ideální. S Chadem měli jediné společné téma, a to jeho vlastní selhání v roli otce. Jinak neměli, na co navázat. Dvacet sedm let mezi nimi neprobíhala žádná komunikace, nebyli nijak propojení. Když pominul DNA, byli si naprosto cizí.

Jakmile letadlo přistálo v Butte, Everett si sehnal taxík a požádal řidiče, aby ho provezl kolem adresy, již si stáhl z internetu. Skrýval se za ní nevelký, čistý, levně postavený dům v obytné čtvrti, která nevypadala luxusně, ale ani jako slum. Působila dokonale všedním a přívětivým dojmem. K domku patřil malý, leč pečlivě udržovaný kousek trávníku.

Když si Everett prohlédl všechno, co chtěl, poprosil řidiče, ať ho zaveze do nejbližšího motelu. Bylo to jedno ze zařízení řetězce Ramada Inn a nevyznačovalo se ničím zvláštním. Everett požádal o ten nejmenší, nejlevnější pokoj, jaký měli, koupil si v automatu limonádu a šel se ubytovat. Dlouho jen upíral pohled na telefon, neschopný přemoct strach a vytočit Chadovo číslo. Nakonec k tomu přece jen sebral odvahu. Zatímco seděl u přístroje, pocítil nutkavou potřebu navštívit setkání Anonymních alkoholiků, ale na to bylo času dost. Nejdřív chtěl zavolat Chadovi. Nepochyboval, že bude mít už brzy příležitost podělit se o svoje pocity s ostatními, a byl si téměř jistý, že jí využije.

Na druhém konci telefon zazvonil jen dvakrát, než ho zvedla jakási žena. Everett chvíli uvažoval, jestli nemá špatné číslo. Kdyby tomu tak bylo, mohlo by se všechno značně zkomplikovat. Charles Carson není neobvyklé jméno a v telefonním seznamu jich může být hodně.

„Je pan Carson doma?“ zeptal se zdvořilým, příjemným tónem.

Cítil, jak se mu chvěje hlas, nicméně žena ho neznala dost dobře, aby to zaznamenala.

„Bohužel, momentálně je pryč. Ale asi za půl hodiny by se měl vrátit,“ sdělila mu ochotně. „Mám mu něco vyřídit?“

„No… ani ne… já… se ještě ozvu,“ pravil Everett a zavěsil, než mu stačila položit nějakou otázku. Uvažoval, kdo to asi je. Synova manželka? Sestra? Přítelkyně?

Lehl si na postel, pustil si televizi a usnul. Když se vzbudil, bylo osm. Opět se zahleděl na telefon. Překulil se na druhou stranu a vytočil stejné číslo. Tentokrát se na druhém konci ozval zvučný mužský hlas.

„Je tam Charles Carson, prosím?“ zeptal se Everett a se zatajeným dechem čekal na odpověď. Měl pocit, že je u cíle, a z té představy se mu zatočila hlava. Bylo to mnohem těžší, než očekával.

Co se stane, až Chadovi poví, kdo je? Třeba se s ním vůbec nebude chtít vidět. Proč by taky měl?

„Chad Carson,“ opravil ho ten muž. „To jsem já. Kdo volá?“

Řekl to lehce podezřívavým tónem. Z toho, že Everett použil jeho celé jméno, zřejmě usoudil, že mluví s někým cizím.

„Já… totiž… je mi jasné, že to musí znít bláznivě, a nevím, kde začít.“ Pak to ze sebe vysypal. „Jmenuju se Everett Carson. Jsem tvůj otec.“ Na opačném konci telefonní linky se rozhostilo naprosté ticho, jak se Chad snažil vstřebat nečekanou informaci, jež ho zasáhla zcela nepřipraveného. Everett si dovedl snadno představit, co všechno by mu jeho syn mohl povědět, přičemž asi nejmírnější reakce by zněla ’táhni z mého života‘.

„Nemám ponětí, co ti mám říct, Chade. V první řadě nejspíš ’promiň‘, ačkoli dobře vím, že sedmadvacet let se tím vymazat nedá.

Ty se nedají vymazat asi ničím. A jestli se mnou nechceš mluvit, chápu to. Vůbec nic mi nedlužíš, ani rozhovor.“ Ticho pokračovalo a Everett uvažoval, zda má mluvit dál, nebo nenápadně zavěsit.

Rozhodl se ještě pár vteřin vyčkat. Trvalo mu sedmadvacet let, než se spojil se svým synem, aby se ho pokusil přesvědčit, že by k sobě ještě i teď mohli najít cestu. Chad nechápal, co se děje, a z přemíry překvapení dočista oněměl.

„Kde jsi?“ dostal ze sebe nakonec, zatímco si Everett lámal hlavu, o čem asi přemýšlí. Měl z toho všeho dost nahnáno.

„Jsem v Butte.“ Everett to i po letech řekl jako místní rodák, přestože žil celou věčnost jinde. Dosud měl slabý montanský přízvuk.

„Vážně?“ Chadův hlas zněl opět ohromeně. „Co tady děláš?“

„Mám tu syna,“ pravil Everett prostě, „a roky jsem ho neviděl.

Hele, Chade, samozřejmě nevím, jestli se vůbec chceš se mnou

setkat. Udělám, co budeš chtít. Poměrně dlouho jsem se odhodlával, než jsem tě přijel navštívit, ale je jenom na tobě, jestli mě přijmeš.

Pokud odmítneš, pochopím to. Nejsi mi ničím povinován. Ten, kdo se má z čeho zodpovídat, jsem já. Dlužím ti omluvu za posledních sedmadvacet let.“ Na druhém konci linky panovalo ticho, zatímco se syn, kterého neznal, pokoušel strávit jeho slova. „Přišel jsem, abych odčinil, co jsem napáchal.“

„Ty jsi členem Anonymních alkoholiků?“ otázal se ho Chad opatrně, neboť poznal parafrázi důvěrně známé věty, konkrétně Devátého kroku k uzdravení ze závislosti na alkoholu.

„Ano. Už dvacet měsíců. Je to ta nejlepší věc, jakou jsem v životě udělal. Taky proto jsem tady.“

„Tak to jsme na tom stejně,“ řekl Chad s jistou zdráhavostí.

A pak dostal nápad. „Nechceš si zajít na setkání?“

„Chci,“ odpověděl Everett a zhluboka se nadechl.

„Jedno začíná v devět,“ navrhl mu Chad. „Kde bydlíš?“

„V motelu Ramada Inn kousek od vás.“

„Přijedu tě vyzvednout. Mám černou fordku, dodávku. Dvakrát na tebe zatroubím. Budu tam za deset minut.“ Navzdory všemu, co bylo, chtěl svého tátu vidět stejně jako on jeho.

Everett si opláchl obličej studenou vodou, učesal se a zadíval se na sebe do zrcadla. Spatřil v něm osmačtyřicetiletého muže, jehož v životě potkalo hodně zlých chvil, ale hlavně viděl chlapa, který v jednadvaceti opustil malého syna. Nebyl na to pyšný. Dosud ho pronásledovala spousta věcí z minulosti, a tohle byla jedna z nich.

Neublížil mnoha lidem, a přitom největší ránu zasadil vlastnímu synovi. Nebylo v jeho silách vrátit čas ani mu jakkoli vynahradit roky prožité bez otce, nicméně alespoň teď, po letech, dokázal přemoct strach a vyhledal ho.

Když Chad přijel, Everett už na něho čekal před motelem, na sobě džíny a tlustou bundu. Fascinovaně pozoroval, jak ten urostlý mladík s pohlednou tváří, blond vlasy a modrýma očima vystupuje z vozu a blíží se k němu typickou chůzí montanských chlapů.

Jakmile stanuli naproti sobě, dlouze se na svého otce zahleděl a pak k němu natáhl pravici. Pohlédli si do očí a Everett měl co dělat, aby potlačil slzy dojetí. Nechtěl přivést do rozpaků toho zatím cizího

mladého muže, v němž však ihned rozpoznal dobrého člověka, syna, na jakého by byl každý otec hrdý a jemuž by ochotně věnoval veškerou lásku. Potřásli si rukama a Chad pokývl hlavou. Zatím toho moc nenamluvil.

„Díky, žes pro mě přijel,“ řekl Everett, když nasedal do auta.

Pohled mu přitom padl na fotky dvou malých chlapců a holčičky.

„To jsou tvoje děti?“ zeptal se a udiveně si je prohlížel. Nenapadlo ho, že by jeho syn mohl být už sám otcem. Chad se usmál a přikývl.

„A další je na cestě. Všichni jsou prima.“

„Jak jsou staří?“

„Jimmymu je sedm, Billymu pět a Amandě tři. Myslel jsem, že tím jsme skončili, ale pak nás před šesti měsíci potkalo překvapení.

Další holka.“

„Slušná rodinka.“ Everett roztáhl rty do úsměvu a potom se rozesmál nahlas. „Hergot, je to sotva pět minut, co mám zase syna, a už jsem i dědek, a to hned čtyřnásobný. Ale to mi patří. Začal jsi brzo,“ dodal, a tentokrát se pousmál Chad.

„Ty taky.“

„O trochu dřív, než jsem měl v plánu.“ Everett na okamžik zaváhal, neboť měl strach položit Chadovi nevyhnutelnou otázku, ale přesto se rozhodl, že to udělá. „Jak se daří mámě?“

„Řekl bych, že dobře. Znovu se vdala, ale další děti už neměla.

Žije pořád tady.“ Everett přikývl. Nebyl si jistý, zda by se s ní chtěl ještě někdy vidět. Po jejich krátkém manželství mu zůstala hořká pachuť v ústech a jí nejspíš taky. Jako dva puberťáci spolu prožili tři neradostné roky, jež ho nakonec odehnaly pryč. Neuměl si snad ani představit, že by se dva lidé mohli k sobě hodit méně než oni dva – jejich vztah se od samého začátku podobal noční můře. Jednou mu dokonce vyhrožovala, že ho zastřelí otcovou puškou. Měsíc nato Everett odešel. Usoudil, že pokud to neudělá, zabije brzy buď ji, nebo sám sebe. Měli za sebou tři roky neustálých hádek. V té době vlastně začal s pitím, v němž pak šestadvacet let usilovně pokračoval.

„Co vůbec děláš?“ zeptal se Chada se zájmem. Mezitím si stačil všimnout, že jeho syn je neobyčejně hezký, mnohem hezčí, než býval on sám v jeho věku. Měl ostře řezané rysy a působil mužně. Byl ještě

vyšší než Everett a mohl se pochlubit mnohem statnější postavou – jako by pracoval někde venku. A pokud ne, rozhodně k tomu měl ty správné předpoklady.

„Jsem zástupce předáka na ranči. Z města je to třicet kilometrů.

Samí koně a dobytek.“

„Chodil jsi na vysokou?“

„Jenom dva roky. Večerně. Máma chtěla, abych šel na práva.“

Usmál se. „Ale to není nic pro mě. Škola byla v pohodě, ale furt sedím mnohem raději na koni než u psacího stolu, ačkoli i na ranči mám na hrbu spoustu papírování. Nijak si v tom nelibuju. Moje žena Debbie je učitelka. Má čtvrtou třídu. Je sakramentsky dobrá v sedle.

V létě jezdí rodeo.“ Everetta napadlo, že jeho syn, tělem i duší kovboj jaksepatří, si k sobě nejspíš uměl vybrat ideální ženu, a dokonce jakýmsi záhadným způsobem vytušil, že těm dvěma manželství funguje. Neměl žádný důkaz, ale stačilo mu, aby se na mladíka vedle sebe podíval. Prostě na to vypadal. „A co ty, oženil ses znovu?“ zeptal se Chad a zvědavě se na něho zadíval.

„Kdepak. Z toho jsem vyléčený,“ pravil Everett a oba se zasmáli.

„Pětadvacet let jsem se toulal po světě, až jsem přibližně před rokem a půl nastoupil na léčení a začal abstinovat, což jsem měl udělat už dávno. Byl jsem pořád v jednom kole a taky věčně pod parou, takže mě žádná slušná ženská nechtěla. Dělám novinařinu,“ dodal a Chad se usmál.

„Já vím. Máma mi někdy ukazuje tvoje fotky. Vždycky mi je ukazovala. Moc se mi líbí tvoje reportáže, hlavně ty válečné. Určitě jsi viděl hodně zajímavejch míst.“

„To teda jo.“ Everett si uvědomil, že když si teď povídá se synem, sám od sebe najednou mluví víc jako místní rodák. Strohé věty, méně slov, co nejkratších. Všechno v Montaně mu připadlo střídmé a drsné, přesně jako tamější divoká, ale zároveň i neuvěřitelně krásná příroda. Považoval za zajímavé, že jeho syn zapustil kořeny v blízkosti domova – na rozdíl od svého otce, který se rodné hroudě vzdálil, co nejvíc to šlo. Everett už kromě syna neměl v Montaně žádné další příbuzné, všichni mezitím zemřeli, a to jich nebylo mnoho. Od svého odchodu do světa se tam jedinkrát nevrátil, až po všech těch letech, kdy konečně přijel za svým synem.

V tu chvíli došli k malému kostelíku, v němž se konalo setkání.

Následoval Chada po schodech dolů do suterénu a uvědomil si, jaké měl štěstí, že ho našel a že se s ním syn vůbec chtěl setkat. Snadno to mohlo dopadnout jinak. Když vkročil do místnosti, v duchu za to vzdal díky Maggii. Zeptala se ho na syna hned tu první noc, kdy se seznámili. Přijel za ním jen díky jejímu laskavému, vytrvalému přesvědčování. A byl rád, že to udělal.

Everetta překvapilo, když spatřil v místnosti zhruba třicet lidí – většinou muže, ale mezi nimi i pár žen. Sedli si s Chadem vedle sebe na rozkládací židličky. Setkání právě začalo a probíhalo podle obvyklého vzoru. Když byli nově příchozí a návštěvníci vyzváni, aby se představili, Everett vstal, řekl, jak se jmenuje, a dodal, že měl problémy s alkoholem a momentálně už dvacet měsíců nepije.

Všichni ho pozdravili: „Ahoj, Everette!“ a pak setkání pokračovalo.

Ten večer se on i Chad podělili s ostatními o svůj příběh. Everett promluvil první. Přistihl se, že vypráví o tom, jak začal pít, jak se z donucení oženil i jak posléze opustil svého syna a odjel z Montany.

Řekl, že to je věc, které v životě nejvíc lituje, a že přijel, aby to odčinil a aby dal do pořádku napáchané škody, pokud to bude možné, a vyjádřil vděčnost za to, že tam je. Zatímco mluvil, Chad seděl bez hnutí a upíral pohled na nohy obuté do obnošených kovbojských bot, jež se podobaly Everettovým oblíbeným z černé ještěrčí kůže. Chadovy jasně prozrazovaly, že patří pracujícímu kovboji – byly z tmavě hnědé hověziny, zacákané blátem a notně odřené. Kovbojské boty měli na sobě nejen všichni muži v místnosti, ale dokonce i některé ženy. A pánům navíc v klíně spočívaly stetsony.

Chad vyprávěl o tom, že abstinuje už osm let, od té doby, co se oženil, což byla pro jeho otce zajímavá informace. Řekl, že se ten den opět pohádal s předákem a nejraději by dal výpověď, ale nemůže si to dovolit, zvlášť teď, když se jim na jaře má narodit další miminko, které ještě navýší tíhu zodpovědnosti, jež na něho doléhá a dost často mu nahání hrůzu. Prohlásil, že je pod velkým tlakem a s příchodem dalšího potomka pravděpodobně může na změnu zaměstnání úplně zapomenout, z čehož bývá otrávený, ale navzdory tomu miluje celou svoji rodinu a věří, že se snad všechno nějak

vyřeší. Potom upřel pohled na otce a řekl, že je divné setkat se s tátou, kterého vlastně nezná, ale že ho přesto rád vidí, i když mu to trvalo zatraceně dlouho, než se objevil.

Když se členové skupiny chytili za ruce a odříkali Modlitbu za vnitřní vyrovnanost, skončila oficiální část setkání a oba se vmísili mezi ostatní. Snad každý přišel prohodit pár vět s Chadem a většina při té příležitosti osobně přivítala Everetta. Krom něho tam nebyl nikdo cizí, všichni se navzájem znali. Pila se káva a jedly se sušenky, jež přinesly a podávaly přítomné ženy včetně tajemnice skupiny.

Chad představil otce svému patronovi, prošedivělému stárnoucímu kovboji s plnovousem a usměvavýma očima, a svým dvěma chráněncům, kteří byli zhruba v jeho věku. Tou dobou už dělal patrona u Anonymních alkoholiků skoro sedm let.

„Abstinuješ poměrně dost dlouho,“ poznamenal Everett, když odešli. Líbily se mu příspěvky jednotlivých členů a vůbec celá skupina na něho udělala dobrý dojem. „Díky, žes mě s sebou dneska večer vzal. Už jsem to potřeboval.“

„Jak často chodíš?“ zajímal se Chad. Otcova řeč se mu líbila.

Byla otevřená a podle všeho upřímná.

„Když jsem v L. A., tak dvakrát denně. A na cestách jednou. Co ty?“

„Třikrát týdně.“

„Chápu. Se čtyřma dětma se máš co ohánět.“ Everett pocítil k synovi hlubokou úctu. Tak nějak předpokládal, že se Chada po všechny ty roky běh času nijak nedotkl, že zůstane navěky dítětem, a místo toho našel v Montaně ženatého muže s vlastní rodinou. Jeho syn očividně v jistém ohledu naložil se svým životem lépe než on sám. „Co je mezi tebou a tím předákem?“

„Je to idiot,“ řekl Chad a zničehonic vypadal mladistvě a naštvaně. „V jednom kuse se po mně vozí. Je hrozně staromódní, pořád řídí ranč úplně stejně, jak to dělal před čtyřiceti lety. Příští rok má jít do důchodu.“

„Myslíš, že dostaneš jeho místo?“ zeptal se Everett s otcovskou starostlivostí právě ve chvíli, kdy dorazili k motelu. Chad se zachechtal a otočil se, aby na něho viděl.

„Jsi tu sotva hodinu, a už máš strach, jestli nepřijdu li o práci? To je od tebe moc hezký, táto. Pravda je, že jesttohle místo nedostanu, budu namydlenej. Makám tam už deset let a je to hodně dobrej flek.“

Everett se rozzářil, když ho Chad oslovil „táto“. Byl to příjemný pocit, i když si uvědomoval, že si takovou poctu absolutně nezaslouží. „Jak dlouho se zdržíš?“

„To záleží na tobě,“ pravil Everett popravdě.

„Nechceš přijít zejtra na večeři? Ale nečekej nic extra. Vařit musím totiž já. Debbii je dost šoufl. Vždycky jí bývá špatně, když je v tom, až do posledního dne.“

„Tak to má teda kuráž, že se tím nenechala ani jednou odradit.

Ostatně ty taky. Živit tolik dětí určitě není hračka.“

„Ale oni stojí za to. Jen počkej, až je uvidíš. Ostatně,“ Chad si přeměřil Everetta přimhouřenýma očima a dopověděl, co ho napadlo: „Billy vypadá jako ty.“ Na rozdíl od Chada, ten evidentně zdědil vzhled po své matce a jejích bratrech, kteří se sobě navzájem hodně podobali. Všichni byli vysocí, dobře stavění, švédské typy. Jejich rodina přicestovala do Montany o dvě generace dřív ze Středozápadu a ještě předtím ze Skandinávie. „Zastavím se pro tebe zítra kolem půl šestý, až pojedu z práce. Můžeš se seznámit s prckama, zatímco budu vařit. A Debbii budeš muset omluvit. Je jí fakt mizerně.“ Everett přikývl a poděkoval mu. Měl pocit, že si ani v nejmenším nezaslouží, aby se Chad k němu choval tak neuvěřitelně vstřícně. Byl synovi vděčný, že je i po všech těch letech, kdy se musel obejít bez otce, ochotný otevřít mu dveře do svého života.

Zamávali si, Chad odjel a Everett pospíchal zpátky do svého pokoje. Venku mrzlo, na zemi se tvořil led. V motelu se s úsměvem posadil na postel a zavolal Maggii. Zvedla telefon hned po prvním zazvonění.

„Díky, že jsi včera přijel,“ řekla mu vřele. „Bylo to moc příjemné,“ dodala tiše.

„Souhlasím. Ale teď ti musím něco říct. Možná tě to překvapí.“

Maggie při jeho slovech znervózněla. Napadlo ji, jestli se na ni Everett třeba nechystá vyvíjet další, a možná ještě větší nátlak než předcházející den. „Představ si, že jsem dědeček.“

„Cože?“ vyhrkla a nahlas se rozesmála. Myslela si, že vtipkuje.

„Od včerejška? To šlo ale rychle.“

„Tak rychle zase ne. Nejstaršímu vnukovi už je sedm. Dalšímu pět a vnučce tři. A čtvrtý prcek je na cestě.“ Když to Maggii říkal, celý zářil. Najednou se mu moc zamlouvalo pomyšlení, že má rodinu, ačkoli si při představě tolika vnoučat připadal jako metuzalém. Ale co na tom, sakra.

„Na chvilku zadrž. Mám v tom zmatek. Uniklo mi něco? Kde vůbec jsi?“

„Jsem v Butte,“ prohlásil hrdě. Ale odhodlal se jen díky Maggii.

Byl to další dar, který mu věnovala, jeden z mnoha.

„V Montaně?“

„Přesně tak, vážená. Dneska jsem přiletěl. A měla bys vidět, jaký je to skvělý kluk. Vlastně spíš mužský, ne kluk. Dělá zástupce předáka na jednom zdejším ranči, má ženu, tři děti a čtvrté na cestě.

Ještě jsem je neviděl, ale zítra k nim jdu na večeři. Můj syn dokonce umí i vařit!“

„Ach, Everette,“ vydechla, najednou stejně rozčilená jako on.

„Mám takovou radost. Jak vám to s Chadem jde? Nezlobí se kvůli tomu, že… kvůli tomu, co jsi –“

„Kdepak. Na to je příliš šlechetný. Netuším, jaké měl dětství, ani co si o tom všem myslí. Ale zdá se, že mě rád vidí. Možná jsme na to už byli oba dostatečně připravení. Chodí taky mezi Anonymní alkoholiky, už celých osm let. Dneska večer jsme spolu šli na skupinu. Je to vážně slušný chlap. Mnohem dospělejší, než jsem byl já sám v jeho věku, možná i víc, než jsem teď.“

„Vždyť si vedeš skvěle. Tolik mě těší, že jsi za ním zajel. Od začátku jsem v to doufala.“

„Bez tebe bych se nikdy nerozhoupal. Děkuju ti, Maggie.“ Svým laskavým, vytrvalým pobízením mu vrátila zpátky syna. A spolu s ním získal i rodinu.

„Ale rozhoupal. A jsem moc ráda, že jsi mi zavolal, abys mi to pověděl. Jak dlouho tam zůstaneš?“

„Jenom pár dní. Nemůžu se zdržet moc dlouho. Na Silvestra musím být v New Yorku, abych nafotil Melaniin koncert. Ale mám se tady skvěle. Přál bych si, abys mohla jet do New Yorku se mnou.

Vím, že by se ti líbilo, kdybys ji mohla vidět zpívat. Na pódiu odvádí neuvěřitelně dobrou práci.“

„Třeba se jednou na některý její koncert dostanu. Ráda bych.“

„V květnu bude vystupovat v L. A. Pozvu tě.“ Pomyslel si, že při troše štěstí by Maggie do té doby mohla dospět k nějakému závěru ohledně odchodu z řádu, ale ačkoli si nepřál nic jiného, nezmínil se o tom. Věděl, že to je pro ni obrovské rozhodnutí a že potřebuje čas na přemýšlení. Navíc slíbil, že na ni nebude tlačit. Zavolal jí jen proto, aby se s ní podělil o zážitky ze setkání s Chadem a aby jí poděkoval, že ho k tomu tím svým obvyklým nenápadným způsobem přiměla.

„Užij si to zítra s vnoučaty, Everette. A zavolej mi, jak návštěva proběhla.“

„Slibuju. Dobrou noc, Maggie… a děkuju ti.“

„Mně neděkuj,“ opáčila s úsměvem. „Poděkuj Bohu.“

A když Everett ten večer usínal, skutečně to udělal.

Nazítří se vydal nakupovat. Kromě hraček pro děti pořídil flakon toaletní vody pro Debii a velký čokoládový dort jako dezert po večeři. Všechno to nesl v nákupních taškách, a když ho přijel vyzvednout Chad, pomohl mu je naložit do kufru svého pickupu.

Oznámil otci, že budou mít k večeři grilovaná kuřecí křidélka a k nim makarony se sýrem. V poslední době doma sestavoval jídelníček on s dětmi.

Oba byli rádi, že se zase vidí, a Chad se rychle rozjel domů.

Zanedlouho zastavili u onoho malého, úhledného domku, jejž Everett obhlédl hned po příletu do města, aby měl představu, kde jeho syn bydlí. Uvnitř bylo teplo a útulno, i když se v obýváku povalovaly hračky, hrála tam televize a snad na každém kousku nábytku ležely děti. Jen na pohovce odpočívala půvabná, byť trochu pobledlá blondýnka.

„Vy musíte být Debbie,“ oslovil ji Everett a ona vstala a potřásla mu rukou.

„Ano, to jsem já. Vítejte u nás. Chad byl vaším včerejším shledáním nadšený. Kdybyste jen věděl, kolikrát jsme si o vás za všechny ty roky povídali!“ Způsob, jakým to řekla, napovídal, že

o něm mluvili v dobrém, ale Everett si vzhledem k okolnostem něco takového nedovedl představit. Jakákoli zmínka o něm podle něho musela minimálně v Chadovi vyvolávat pocity zloby, popřípadě smutku.

Pak se Everett obrátil k dětem a žasl, jak jsou roztomilé. Byly krásné po rodičích a zdálo se, že se spolu vůbec nehádají. Jeho vnoučci už teď vypadali jako kovbojové, oba byli statní a na svůj věk dost velcí, a holčička měla vzezření andílka. Jejich rodinu by klidně mohli vyfotit na plakát propagující stát Montana. Zatímco Chad připravoval večeři, Debbie dál odpočívala na pohovce, evidentně v pokročilém stadiu těhotenství, a Everett se věnoval dětem. Moc se jim líbily hračky, které od něho dostaly. Pak si posadil Amandu na klín a předvedl chlapcům pár karetních triků, a když byla večeře hotová, pomohl Chadovi se servírováním. Debbie si s nimi nemohla sednout ke stolu, neboť se jí z pohledu na jídlo a z jeho vůně pokaždé udělalo příšerně zle, ale povídala si s nimi ze svého místa na gauči.

Everett se u nich cítil báječně, a když nastal čas, aby ho Chad odvezl zpátky, vůbec se mu nechtělo odjet. Vřele synovi poděkoval za skvělý večer.

Jakmile zastavili před motelem, Chad se k němu otočil, aby mu položil jednu otázku. „Nevím, jaký máš na to názor, ale říkal jsem si, jestli by ses třeba nechtěl setkat s mámou. Pokud ne, nic se neděje.

Jenom mě napadlo, že se tě zeptám.“

„Ví, že jsem tady?“ otázal se Everett. Vypadal nervózně.

„Dneska ráno jsem jí to řekl.“

„A chce mě vidět?“ Everett si nedovedl představit, že by po všech těch letech mohla toužit po setkání s ním. Pochyboval, že na jejich manželství vzpomíná lépe než on, čekal spíš opak.

„Nebyla si jistá. Myslím, že je hlavně zvědavá. Možná by vám oběma prospělo, kdybyste to spolu tak nějak uzavřeli… Léta byla přesvědčená, že se vrátíš. Nevěřila, že už byste se nikdy neměli vidět, a podle mě ji pekelně naštvalo, když ses tu víckrát neukázal. Už se přes to ale dávno přenesla. Moc o tobě nemluví. Říkala, že by se s tebou mohla sejít zítra dopoledne. Jede do města k zubaři. Má to sem skoro padesát kilometrů, žije až za tím rančem, kde dělám.“

„Třeba to není zas tak úplně špatný nápad,“ poznamenal Everett zamyšleně. „Možná bychom se oba zbavili nejednoho kostlivce schovaného ve skříni.“ Ani on na svoji bývalou ženu příliš nemyslel, ale když se teď poznal s Chadem, nepřipadala mu představa krátkého setkání s ní ani zdaleka tak nepříjemná jako dřív. Stačí, když spolu posedí pár minut, nebo tak dlouho, jak dokážou vydržet. „Zeptáš se jí, co na to říká? Budu celý den v motelu. Nemám vlastně nic moc na práci.“ Jeho jediný program pro nadcházející den spočíval ve společné večeři se synem a jeho rodinou, na kterou je na oplátku pozval. Chad mu řekl, že všichni zbožňují činu a ve městě je jedna dobrá restaurace, kam na ni chodí. Pozítří měl Everett naplánovaný odlet. Čekala ho jedna noc v L. A. a pak tradá do New Yorku na Melaniin koncert.

„Dobrá. Vyřídím mámě, že se za tebou může zastavit, jestli bude chtít.“

„Ať si řekne, jak by jí to vyhovovalo.“ Everett se snažil, aby to znělo nenuceně, přestože ho pomyšlení na setkání se Susan pořád dost znervózňovalo. Napadlo ho, že pak by si mohl zajít na setkání Anonymních alkoholiků, stejně jako to udělal ten den odpoledne před návštěvou u Chada. Na skupiny chodil opravdu svědomitě, bez ohledu na to, kde se zrovna nacházel. V Los Angeles jich byla spousta, z nichž si mohl vybírat, v Butte musel být skromnější.

Chad slíbil, že matce předá jeho vzkaz a večer ho cestou do restaurace vyzvedne v motelu. Everett po příchodu do pokoje opět zavolal Maggii, aby jí povyprávěl o návštěvě u syna. Doslova se rozplýval, jak skvěle se poměli, a květnatě jí popsal, jak rozkošné a dobře vychované jsou Chadovy děti. Informaci o tom, že se příštího dne možná setká se svou bývalou ženou, z neznámého důvodu vynechal. Zatím se s tou skutečností sám úplně neztotožnil, spíš ho zneklidňovalo, že neví, co má čekat. Maggie měla z jeho zpráv ještě větší radost než předchozího dne.

Susan se druhý den objevila v motelu v deset dopoledne, zrovna když Everett dojídal koláč a dopíjel kávu. Zaklepala na dveře pokoje, a když jí otevřel, dlouho jen stáli a koukali jeden na druhého.

V místnosti byly dvě židle, a tak ji Everett pozval dál. Vypadala jinak, a přitom pořád stejně. Během let viditelně přibrala, ale stále

udivovala nadprůměrnou výškou a také tvář měla stejné rysy jako kdysi. Pátravě se mu zadívala do očí a pak si ho zběžně přeměřila celého. Vidět ji bylo jako zkoumat kus vlastní minulosti, zasazené do určitého místa a spojené s člověkem, který měl sice v jeho paměti stálé místo, ale už mu nic neříkal. Everett si nedovedl vybavit, co k Susan tehdy cítil, zda ji vůbec kdy miloval. Oba byli v té době moc mladí, zmatení a rozezlení na situaci, do níž se dostali. Nyní se posadili, dívali se na sebe a hledali ta správná slova. Everett stejně jako kdysi naznal, že s ní nemá vůbec nic společného, jenže v době, kdy spolu začali chodit, si toho coby mladíček plný touhy a chuti do života jaksi nevšiml, no a pak už Susan otěhotněla. Vzpomněl si, jak polapený se cítil a jak bezútěšná se mu zdála vlastní budoucnost, když Susanin otec trval na tom, aby se vzali. Souhlasil, přestože taková perspektiva se v jeho mysli rovnala doživotnímu trestu; roky, které ho čekaly, viděl jako dlouhou, opuštěnou silnici bez konce a propadal beznaději. I teď, po tolika letech, ho přemohla úzkost, když si ty okamžiky v duchu připomněl. Dokázal si vybavit všechny důvody, proč začal pít a proč brzy nato utekl. Strávit po boku Susan celou věčnost mu připadalo jako sebevražda. Určitě byla v jádru hodná, o tom nikdy nepochyboval, ale nebyla pro něho tou pravou.

Everett musel vyvinout úsilí, aby se vrátil zpět do přítomnosti, a na zlomek vteřiny ho dokonce popadla chuť se napít, ale pak si uvědomil, kde je a že už dávno není v pasti. Nebylo v Susanině moci znovu ho polapit. Ostatně spíš než ona ho tenkrát uvěznily okolnosti, ve kterých se ocitli. Oba se stali oběťmi vlastního osudu a Everettovi se příčila představa, že by měli sdílet jeden společný. Nedokázal se smířit s myšlenkou, že zůstane se Susan navždy, ani kvůli jejich synovi.

„Chad je skvělý,“ řekl, aby jí složil poklonu, a ona s mrazivým pousmáním přikývla. Nevypadala šťastně, ale ani vyloženě nešťastně. Spíš neurčitě. „A jeho děti taky. Musíš na něho být moc pyšná. Jako matka jsi odvedla báječnou práci, Susan. Já jsem k tomu nijak nepřispěl. Je mi líto všech těch promarněných let.“ Naskytla se mu příležitost alespoň částečně napravit, co způsobil, bez ohledu na to, že jejich společný život připomínal tragédii. Everett si nyní ještě

palčivěji uvědomoval, jak mizerně se tehdy zhostil role manžela a otce. Sám byl ještě dítě.

„To nic,“ pravila bezvýrazně a Everett si pomyslel, že vypadá starší, než ve skutečnosti je. Samotná s dítětem a bez partnera to v Montaně patrně neměla snadné, stejně jako on neměl na růžích ustláno, když byl ustavičně na cestách, ale jemu se aspoň poštěstilo zažít leccos zajímavého. Susan se nápadně lišila od Maggie, která doslova překypovala vitalitou. Jeho bývalá žena kolem sebe šířila auru čehosi, co v něm ještě i teď vyvolávalo pocit vnitřního vyhasnutí. Jen s velkými obtížemi si dokázal vybavit, že i ona bývala mladá a krásná. „Vždycky to byl hodný chlapec. Podle mého měl zůstat na vysoké, ale on je nejraději ze všeho venku u koní.“ Pokrčila rameny. „Ale zdá se, že je spokojený s tím, jak to je.“ Když na ni Everett pohlédl, z očí jí čišela mateřská láska. Evidentně Chada zbožňovala. Everett byl za to vděčný.

„Taky se mi zdá.“ Připadalo mu zvláštní, že spolu vedou rodičovskou debatu, pravděpodobně jejich první i poslední. Doufal, že je Susan šťastná, přestože na něho nepůsobila dojmem veselé, extrovertní ženy. Její vážná tvář neprozrazovala žádné emoce, byť jejich setkání jistě nebylo ani pro ni jednoduché. Když pohlédla na Everetta, vypadala spokojeně, jako by teprve teď dokázala uzavřít a definitivně uložit k ledu jednu životní kapitolu. Byli natolik rozdílní, že by je čekal prachmizerný život, kdyby spolu zůstali. Oba se utvrdili v pocitu, že věci dopadly tak, jak měly.

Susan se zdržela jen krátce a Everett se jí na závěr znovu omluvil.

Pak se rozešli. Ona zamířila k zubaři a on se vydal nejprve na procházku a poté na setkání Anonymních alkoholiků. Vyprávěl ostatním o schůzce se svojí bývalou ženou, na které si připomněl, jak zoufalý se ženil a jak nešťastný a nesvobodný se pak cítil v manželství. Teprve nyní měl pocit, jako by konečně zavřel dveře za minulostí a zamkl je na dva západy. Stačil mu jediný pohled na Susan, a vybavily se mu všechny důvody, proč od ní odešel. Asi by nepřežil, kdyby s ní měl strávit celý život, ale přesto byl vděčný, že má syna a vnoučata. Takže nakonec přece jen sdíleli něco pozitivního. Všechno, co se mezi nimi stalo, mělo nějaký důvod a Everett až nyní pochopil, jaký. Tehdy před lety nemohl vědět, že

jednou bude všechno dávat smysl a že Chad, jeho manželka a děti budou jeho jediná rodina. Když se to vzalo z téhle stránky, Susan ho vlastně nesmírně obdarovala, a on jí za to byl vděčný.

Večeře v čínské restauraci se ohromně vydařila. Everett s Chadem si bez ustání povídali a děti brebentily a hihňaly se, až bylo jídlo po celém stole. Přijela i Debbie a snažila se překonat nevolnost, kterou jí působil pach jídla. Pouze jednou si musela odskočit ven na vzduch. A když pak Chad vyložil otce před motelem a srdečně ho objal, přišla se s Everettem rozloučit Debbie, a hned po ní i děti. Potom Chad řekl: „Díky, že ses sešel s mámou. Myslím, že to pro ni hodně znamenalo. Vždycky měla pocit, že se s tebou vlastně nerozloučila. Pořád čekala, že se vrátíš zpátky.“ Everett moc dobře věděl, proč se už neukázal, ale nechal si to pro sebe. Susan byla koneckonců Chadova matka. To ona s ním zůstala, starala se o něj a milovala ho. Jakkoli Everettovi připadala nudná, jejich syna vychovala skvěle a Everett si jí za to vážil.

„Podle mě nám oběma prospělo, že jsme se viděli,“ pravil upřímně s vědomím, že on osobně si díky tomu připomněl, co se kdysi vlastně mezi nimi odehrálo.

„Říkala, že to bylo příjemně.“ On by jejich setkání hodnotil jinak, ale na tom nezáleželo. V každém případě posloužilo svému účelu a Everett viděl, že bylo důležité pro Chada, takže nebylo čeho litovat.

Slíbil, že opět přijede na návštěvu a že s nimi zůstane v kontaktu.

Taky jim nechal číslo svého mobilu a přidal vysvětlení, že vzhledem k povaze svého zaměstnání velkou část roku procestuje.

Když odjížděli, všichni mu ještě i z auta mávali. Everett měl z návštěvy u syna vynikající pocit a pozdě večer znovu zavolal Maggii a všechno jí vyprávěl. Dalšího dne odlétal z Butte upřímně smutný, že se nemůže zdržet déle. Nicméně splnil své poslání. Našel svého syna. Dozvěděl se, že je to báječný chlap, má milou ženu a skvělou rodinu. Dokonce i z jeho bývalé manželky se vyklubala normální ženská, žádná příšera, jenom se zkrátka jeden ke druhému nehodili, a proto spolu nedokázali žít. Výlet do Montany byl pro Everetta veskrze přínosný. A za to, že se tam vypravil, vděčil Maggii. Stejně jako za spoustu jiných dobrých věcí.

Letadlo začalo stoupat a Everett pozoroval, jak pod ním ubíhá montanská krajina. Když opisovali oblouk, aby posléze zamířili k západu, věděl, že letí nad místem, kde se nachází ranč, na němž pracuje Chad. Podíval se pod sebe a ústa se mu sama od sebe roztáhla do širokého úsměvu – blažilo ho pomyšlení, že má syna a vnoučata a že už je nikdy neztratí. Dokázal se postavit svým vlastním démonům i selháním a díky tomu se teď mohl za Chadem a jeho rodinou vracet, kdykoli bude chtít. A třeba i s Maggii. Už se na to těšil. Chtěl na jaře vidět to nové miminko. Návštěva, jíž se tak dlouho děsil, dokonale a beze zbytku zaplnila prázdné místo, které v sobě roky měl. A kdoví, možná ho kus chyběl odjakživa. Maggie a Chad rozhodně představovali dva největší dary, jakých se mu v životě dostalo.

20

Melaniino silvestrovské vystoupení v New Yorku se neobyčejně povedlo. Její fanoušci zaplnili Madison Square Garden do posledního místečka a ona sama coby hvězda večera byla ve vynikající formě.

Kotník se jí zahojil, čišela z ní duševní vyrovnanost, spokojenost a energie. Dorazil i Everett, kterého zaměstnavatel vyslal, aby udělal o koncertu reportáž. Chvíli postál v zákulisí s Tomem a udělal jim s Melanii společný snímek. Jako obvykle tam nechyběla Janet, která všechny komandovala, ale o poznání víc se mírnila. Zdálo se, že u nich vše běží na výbornou.

Po skončení akce zůstal Everett vzhůru a v době, kdy v San Francisku měli půlnoc, zavolal Maggii. Byla doma a sledovala televizi. Svěřila se mu, že zrovna myslela na něho, a zněla znepokojeně.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se starostlivě. Celou dobu se obával, že ho vyloučí ze svého života, pokud to uzná za správnou věc. Dobře věděl, jak silnou zodpovědnost Maggie pociťuje vůči slibu, který dala církvi, a že on představuje pro ni i pro všechno, v co věří, nesmírnou komplikaci, ba dokonce hrozbu.

„Hodně mi toho běží hlavou,“ připustila. Musela učinit důležitá rozhodnutí, vyhodnotit celý svůj život, dát směr vlastní i jeho budoucnosti. „Poslední dny se neustále modlím, abych všechno zvládla.“

„Nepřeháněj to. Nemuč se tak. Možná kdybys chvíli nechala události jen klidně plynout, odpovědi by se dostavily samy.“

„Doufám,“ povzdechla. „Šťastný nový rok, Everette, kéž pro tebe bude vydařený.“

„Miluju tě, Maggie,“ řekl a náhle se cítil osamělý. Chyběla mu a neměl nejmenší tušení, jak se věci budou vyvíjet dál. Stále si připomínal, že musí žít ze dne na den a nehledět moc dopředu, a totéž radil Maggii.

„Já tebe taky, Everette. Děkuju, že ses ozval. Pozdrav ode mě Melanii, prosím, jestli se s ní ještě uvidíš. Vzkaž jí, že mi chybí.“

„Provedu. Dobrou noc, Maggie. Šťastný nový rok… Kéž bude vydařený pro nás oba.“

„Všichni jsme v Božích rukách.“ Maggie zkrátka nechávala věci na Něm. Jinak to ani neuměla, byla připravená vyslechnout jakoukoli odpověď, které se jí dostane při modlitbách.

Když Everett zhasl světlo ve svém hotelovém pokoji, měl hlavu i srdce plné Maggie. Slíbil jí, že na ni nebude tlačit, přestože čas od času ho přepadal strach. Ten večer si před usnutím odříkal Modlitbu za vnitřní vyrovnanost. Nezbývalo mu nic jiného než čekat a doufat, že všechno dopadne dobře. Pro oba. Usínal s myšlenkami na Maggii a na to, jak to s nimi asi bude do budoucna.

Poté se dva měsíce a půl neviděli, i když spolu poměrně často mluvili. Oznámila mu, že potřebuje čas a prostor na přemýšlení.

Nicméně v půli března přijel podle očekávání do San Franciska, aby tam pro Scoop udělal reportáž o Sethově soudním procesu. Maggie věděla, že přijede a že bude mít nesmírně napilno. Když si spolu den před zahájením prvního přelíčení vyšli na večeři, viděli se téměř po třech měsících a Everett musel konstatovat, že Maggie vypadá úžasně. Byla přímo nadšená jeho zprávou, že Debbie, Chadova manželka, porodila předešlého večera holčičku a že jí dali jméno Jade.

V klidu poseděli a pak ji zavezl domů. Na schodišti ke vstupním dveřím si ještě chvíli povídali o Sethovi a Sarah. Oba Sloanovy čekaly těžké časy a Maggie přiznala, že si dělá o Sarah obavy. Ona i Everett očekávali, že Seth na poslední chvíli přizná před federálním prokurátorem svoji vinu, aby se vyhnul procesu, ale očividně se tak nestalo. Čekala ho tedy série přelíčení před soudní porotou a těžko se dalo věřit, že výsledný verdikt bude pro něho příznivý. Maggie se

Everettovi svěřila, že se celou dobu modlí za to, aby byl vynesen správný rozsudek.

Žádný z nich se jediným slovem nevyjádřil k jejich vlastní situaci, ani k rozhodnutí, na němž už delší čas pracovala Maggie.

Everett usoudil, že kdyby došla k nějakému závěru, dala by mu vědět. Ale dosud mlčela. Proto se převážně bavili o soudním procesu.

Sarah toho večera před spaním zavolala Sethovi.

„Chci jen, abys věděl, že tě mám ráda a že si přeju, aby soud dopadl pro tebe co nejlíp. Nechci, aby sis myslel, že mám na tebe vztek. Není to tak. Mám jenom hrozný strach, o nás oba.“

„Já taky,“ připustil Seth. Od lékaře dostal prášky na uklidnění a na srdce, ale přesto netušil, jak zvládne, co ho čeká. Nicméně zvládnout to musel a za manželčino zavolání byl vděčný. „Díky, Sarah.“

„Uvidíme se ráno. Dobrou noc, Sethe.“

„Miluju tě,“ dodal smutně.

„Já vím,“ odpověděla stejně sklíčeně a zavěsila. Zatím se jí nepodařilo dospět do stavu odpuštění a milosti, o němž mluvily s Maggii. Ale bylo jí Setha líto. Snažila se mu vyjadřovat svůj soucit, ale to bylo v dané době vše, co dokázala. Víc po ní nemohl nikdo žádat.

Když Everett další den vstal, uložil fotoaparáty do brašny a vyrazil. V soudní síni ho nesměl vytáhnout, ale mohl fotit dění mimo ni, stejně jako všechny, kdo přicházeli a odcházeli. Mimo jiné pořídil snímek Sarah, jak se zamyšleným výrazem vstupuje do budovy soudu po boku svého manžela. Na sobě měla tmavě šedý kostýmek a byla znatelně pobledlá. Everetta si vůbec nevšimla. Seth vypadal podstatně hůř, což nebylo nijak překvapující.

Maggie dorazila později. Posadila se do zadní části síně, odkud mohla diskrétně sledovat průběh jednání. Přišla jen kvůli Sarah, pro případ, že by jí svou přítomností alespoň trochu pomohla. Po skončení přelíčení vyšla ven a pár minut si povídala s Everettem.

Nevěděl, kde mu hlava stojí, a Maggie musela na schůzku se sociální pracovnicí ohledně zajištění ubytování pro jednoho z bezdomovců,

jež dobře znala. Oba měli stále co dělat a práce je bavila. Jakmile Everett skončil v soudní síni, opět si zašli na večeři. Svorně se domnívali, že se jednání potáhnou. Volila se porota a soudce všechny kandidáty varoval, že proces může trvat i měsíc, neboť je potřeba prozkoumat podrobné finanční spisy, a také seznámení se zjištěnými skutečnostmi zabere poměrně dlouhý čas. Everett se při jídle zmínil, že Seth vypadal celé odpoledne přímo úděsně a že on a Sarah spolu stěží prohodili pár slov, nicméně byla tam a vytrvale seděla po jeho boku.

Sestavení poroty nakonec trvalo dva týdny, které připadaly Sarah se Sethem k nevydržení dlouhé. Skládala se z dvanácti porotců a dvou náhradníků, celkem z osmi žen a šesti mužů. Teprve pak konečně začalo soudní projednávání jako takové, v jehož úvodu prokurátor a obhájce přednesli vstupní řeč. Když první ze jmenovaných popisoval Sethovo nemorální a protizákonné počínání, Sarah se na židli bezděčně přikrčila. Seth seděl s kamenným výrazem v obličeji, zatímco porota ho soustředěně sledovala. Měl výhodu účinku uklidňujících léků, jeho žena nikoli.

Den po dni obžaloba přicházela s důkazy, svědectvími a odbornými posudky, jež všechny do jednoho Setha usvědčovaly, a Sarah si neuměla představit, jak by obhajoba mohla vyvrátit vznesené argumenty.

Třetí týden trvání procesu vypadal Seth k smrti vyčerpaný a Sarah měla večer po příchodu domů k dětem pocit, že ani nedojde do postele. Na klinice si musela vzít volno, aby mohla manžela doprovázet k soudu, ale Karen Johnsonová ji ubezpečila, že si kvůli tomu nemusí dělat starosti. Bylo jí Sarah nesmírně líto, stejně jako Maggii, která přítelkyni každý večer telefonovala, aby se zeptala, jak jí je. Sarah se naštěstí držela, navzdory obrovskému stresu spojenému s procesem.

Everett během těch nervy drásajících týdnů poměrně často pozval Maggii na večeři, ale teprve v dubnu nadnesl znovu téma jejich budoucnosti. Odpověděla, že o tom nechce mluvit, že se zatím ještě stále modlí, a tak místo toho probírali soudní proces, což je vždy dostalo do mizerné nálady, ale neuměli si pomoct. Kdykoli se viděli, nemluvili o ničem jiném. Obžaloba Setha s každým dnem víc a víc

pohřbívala a Everett prohlásil, že jeho rozhodnutí jít před soud se rovnalo sebevraždě. Obhajoba dělala maximum, ale obvinění vznesené prokurátorem bylo natolik usvědčující, že bylo téměř nemožné důstojně oponovat záplavě předložených důkazů. Kdykoli Maggie přišla přítelkyni podpořit, připadalo jí, že Sarah s přibývajícími týdny hodinu od hodiny hubne a bledne. Neměli se Sethem jiného východiska, než vydržet až do hořkého konce, ale soudní proces opravdu představoval zkoušku ohněm jak pro ně, tak pro jejich manželství. Sethova důvěryhodnost a pověst vzaly definitivně za své. Všem, komu na nich záleželo, šla z vývoje situace hlava kolem, zejména s ohledem na Sarah. Každému začínalo být jasné, že Seth měl raději uznat svoji vinu, aby mu snížili trest, a netrvat na soudním procesu. Vzhledem k vzneseným obviněním a k svědectvím a důkazům, jež tato obvinění podpořila, se jevilo zhola nemožné, aby ho zprostili viny. A Sarah, kterou obalamutil úplně stejně jako investory, platila v konečném důsledku za jeho prohřešek stejně draze, a možná ještě víc. Maggie trpěla, když sledovala, co musí podstupovat.

Rodiče Sarah přijeli na první týden procesu, ale jelikož její otec měl nemocné srdce, matka si nepřála, aby se vyčerpával a stresoval absolvováním přelíčení. Odjeli, jakmile to se Sethem začalo vypadat hodně nahnutě, a přesto bylo jasné, že proces potrvá ještě dlouhé týdny.

Obhajoba věnovala případu neuvěřitelné množství energie. Henry Jacobs byl mistr vystupování a měl nesmírné právnické nadání. Potíž byla v tom, že mu Seth neposkytl téměř nic, s čím by mohl pracovat, takže většinou vařil z vody, což se bohužel dalo poznat. Zrovna když Henryho tým zvažoval, že na příštím přelíčení obhajobu ukončí, Everett s Maggii večeřeli v malé restauraci naproti jejímu bytu, kde se často na závěr náročných dní scházeli. Everettovi spolklo veškerý čas pořizování chronologické reportáže o průběhu procesu pro Scoop a Maggie se věnovala svým obvyklým aktivitám, nicméně každou volnou chvíli trávila v soudní síni. Dařilo se jí tak udržet kontakt s vývojem událostí, a navíc během přestávek a pauz občas měla možnost pobýt pár minut s Everettem. Kdykoli se k tomu naskytla

příležitost, objala Sarah a povzbudila ji, neboť viděla, že ta noční můra nebere konce.

„Co s ní bude, jestli ho odsoudí?“ zeptal se Everett.

I on si dělal o Sarah starost. Jevila se čím dál zdeptanější a zranitelnější, ale přesto se den co den objevovala v soudní síni po manželově boku, a ještě se navenek tvářila neutrálně a nad věcí.

Snažila se v porotě vzbudit dojem, že je klidná a manželovi věří, ale Maggie věděla až moc dobře, že její opravdové pocity jsou jiné. Tu a tam jí pozdě večer zatelefonovala a Sarah na druhém konci obvykle jen seděla a pofňukávala, dočista vykolejená z nepolevujícího stresu.

„Myslím, že neexistuje sebemenší naděje, že by z toho vyvázl,“

konstatoval Everett.

V uplynulých týdnech vyslechl dost, aby se zbavil veškerých pochybností. A neuměl si představit, že by porota mohla mít odlišný náhled na věc.

„Nevím. Nějak si bude muset poradit. Nemá na výběr. Rodiče stojí při ní, ale bydlí daleko. Moc jí nepomůžou. Je na všechno víceméně sama. Řekla bych, že moc blízkých přátel nemají, a většina se od nich odvrátila, když začal tenhle blázinec. Navíc Sarah je podle mě příliš hrdá a příliš zahanbená tím vším, než aby si někomu řekla o pomoc. Má v sobě hodně síly, ale jestli pošlou Setha do vězení, netuším, jestli jejich manželství vydrží. To bude záležet jen a jen na ní.“

„Vážím si jí, že to s ním vydržela tak dlouho. Já bych se na toho lumpa nejspíš vykašlal v den, kdy proti němu vznesli obvinění. To by mu patřilo. Zničil život sobě i Sarah. Nikdo nemá právo udělat něco takovému druhému člověku z pouhého mamonářství a nepoctivosti.

Jestli tě zajímá můj názor, ten chlap je pěkný hajzl.“

„Jenže ona ho má ráda,“ namítla Maggie prostě. „A snaží se k němu chovat slušně.“

„To, co pro něho dělá, dávno překračuje meze únosnosti. Ten mizera jí zpackal život, pro svůj prospěch klidně obětoval budoucnost své ženy a dětí, a ona tam ještě vysedává po jeho boku a podporuje ho. Něco takového si Seth Sloane ani zdaleka nezaslouží. Myslíš, že s ním zůstane, i když poputuje za mříže?“

Everett ještě nikdy nezažil takovou loajalitu, jakou Sarah

prokazovala svému manželovi, a uvědomoval si, že on by něčeho podobného nebyl schopen. Choval k ní nesmírný obdiv a zároveň mu jí bylo neskutečně líto. Stejně jako všem ostatním v soudní síni.

„To nevím,“ odpověděla Maggie popravdě. „A Sarah asi taky ne.

Chce se zachovat správně, jenže na druhé straně je jí teprve třicet šest. Jestli Setha pošlou za mříže a ona s ním zůstane, stráví řadu let návštěvami ve vězení a čekáním na něho, zatímco život jí bude utíkat mezi prsty. Má právo na víc, a kdyby se rozvedli, mohla by začít znovu. Nechci a nesmím jí radit. Ale sama prožívám smíšené pocity, pokud jde o otázku jejího setrvání v manželství. Ostatně jsem jí to i řekla. Ať se stane cokoli, je potřeba, aby Sethovi odpustila, nicméně nikde není psáno, že mu musí obětovat celý svůj další život jen proto, že šlápl vedle.“

„Rozhodně má co odpouštět,“ poznamenal Everett střízlivě a Maggie přikývla.

„Souhlasím. Netuším, jestli bych to dokázala. Nejspíš ne,“

přiznala upřímně. „Ráda bych věřila, že jsem velkorysejší, ale pochybuju o tom. Stejně je jen na Sarah, aby se rozhodla, jak chce žít dál. A ona to zatím nejspíš neví. Nemá mnoho možností na výběr.

Může zůstat s ním a nikdy mu neodpustit, nebo mu naopak odpustit a nechat ho jit vlastní cestou. Milost mívá různé podoby. Jen doufám, že se jí podaří najít správnou odpověď.“

„Já vím, jaká by byla ta moje,“ konstatoval Everett zavile.

„Nejraději bych toho grázla sprovodil ze světa. Jenže to by Sarah asi též nepomohlo. Nezávidím jí ani minutu. Vysedává tam a poslouchá, jak prolhaný a bezpáteřní je její muž. A ona se přesto den co den nechává vidět po jeho boku, když společně opouštějí soudní síň, a pokaždé ho ještě políbí na rozloučenou, než se odebere domů za dětmi.“

Zatímco čekali na dezert, Everett se odhodlal otevřít mnohem choulostivější téma. Maggie mu o Vánocích slíbila, že bude přemýšlet o nich dvou. Od té doby uplynuly už skoro čtyři měsíce, a ona – stejně jako Sarah – stále nedospěla k žádnému rozhodnutí.

Navíc se celou dobu vyhýbala veškerým diskuzím o jejich budoucnosti. Narůstalo v něm napětí a začínal mít pocit, že to nevydrží. Věděl, že ho Maggie miluje, ale nechce opustit církev.

I v jejím případě šlo o srdcervoucí rozhodování. Podobně jako Sarah pátrala po odpovědích a stavu milosti, jež by jí umožnily odhalit, co je správné. Svým způsobem pro žádnou z nich neexistovalo jednoznačně úlevné řešení, každá z variant byla svým způsobem tíživá. Maggie si mohla vyvolit budoucnost po boku Everetta, ale pak musela vystoupit z kláštera, nebo mohla po zbytek svých dnů zůstat věrná slibu, kterým se zavázala církvi, ale pak se musela naděje na společnou cestu životem s mužem svého srdce vzdát. V obou případech ji čekala ztráta něčeho, co bylo jejímu srdci drahé, byť s vidinou získání něčeho jiného. Musela si zkrátka vybrat, nemohla mít obojí.

„Tak jaký je tvůj momentální pohled na nás dva?“ nadnesl Everett opatrně tabuizované téma a pátravě se na Maggii zadíval.

Slíbil sice, že na ni nebude naléhat a že jí poskytne tolik času, kolik bude potřebovat, ale tu a tam nastaly chvíle, kdy zatoužil roztáhnout náruč, přivinout si ji k sobě a prosit, ať s ním uteče. I když věděl, že by to neudělala. Jestli mu nakonec vykročí vstříc a zvolí si život s ním, půjde o dobře promyšlený krok, učiněný tak, jak se má, nikoli o výsledek náhlého hnutí mysli.

„Nevím, Everette,“ odpověděla s povzdechem a vzhlédla, neboť do té chvíle upírala pohled na šálek s kávou před sebou. V očích se jí zračilo opravdové utrpení, jež v něm vyvolalo úlek, že učinila rozhodnutí v jeho neprospěch. „Miluju tě. To vím jistě. Jen nedokážu poznat, jaká cesta mi je předurčena, jakým směrem se mám ubírat v životě dál. Chci si být jistá, že jsem zvolila správně. Kvůli nám oběma.“ Úvahám o nich věnovala veškerou svoji pozornost už déle než čtyři měsíce, od jejich prvního polibku.

„Můj názor znáš,“ poznamenal a nervózně se pousmál. „Mám za to, že tě Bůh bude milovat, ať uděláš cokoli. A já ostatně taky. Jen bych byl nevýslovně šťastný, kdybych s tebou mohl žít, Maggie.“

A možná mít děti, pomyslel si v duchu, ale s tím vůbec nezačínal.

V daném okamžiku stačilo až nad hlavu, že se od ní čeká jedno zásadní rozhodnutí. Ostatní věci měly dost času, budou-li vůbec aktuální. Teď musela rozseknout tu hlavní. „Možná by ses mohla pobavit s bratrem. On si tím prošel. Jak to prožíval?“

„Bratr nikdy nebral své poslání tak vážně jako já.

V okamžiku, kdy poznal svoji budoucí manželku, byl z řádu pryč.

Konstatoval, že když mu ji Bůh poslal do cesty, nejspíš je to Jeho vůle. Podle mě neřešil žádné dilema. Kéž bych měla jeho přesvědčení. Možná jde jen o extrémní formu pokušení, které má prověřit pevnost mojí víry, a možná mi na dveře klepe osud.“ Everett pochopil, že je stále rozpolcená, a neubránil se myšlence, že se třeba nikdy nerozhodne, že to nakonec vzdá.

„Vždyť by ses klidně mohla dál věnovat chudým a bezdomovcům. Jako pečovatelka nebo sociální pracovnice. Můžeš dělat, cokoli budeš chtít. Ničeho se nemusíš vzdát,“ zopakoval, co už jí řekl dřív. Jenže Maggie viděla větší problém ve svém slibu církvi, než v budoucím zaměstnání. Oba věděli, co jí leží na srdci. Ale Everett netušil, že už třetí měsíc probírá svoji situaci s provinciálkou svého řádu, s matkou představenou, se zpovědníkem a s psychologem, který se specializuje na problémy členů církevních komunit. Činila všechno pro to, aby se rozhodla moudře, dokonce vyhledala pomoc druhých. Kdyby se s tím Everettovi svěřila, jistě by měl radost, ale nechtěla mu dávat falešnou naději, kdyby se nakonec nerozhodla pro něho.

„Můžeš mi dát ještě trochu času?“ zeptala se s polekaným výrazem ve tváři. Sama sobě stanovila jako konečnou lhůtu pro rozhodnutí červen, ale ani to mu neřekla. Ze stejných důvodů.

„Samozřejmě,“ řekl rozumně a doprovodil ji přes ulici k domu, v němž bydlela. Při jednom z dřívějších setkání se dokonce byl podívat nahoře v bytě, a když viděl, jak je malý, strohý a depresivní, zděsil se. Maggie se dušovala, že jí to nevadí a že žádná z jeptišek, které žijí v klášteře, nemá ani zdaleka tak hezké bydlení a tolik prostoru pro sebe. Slib života v chudobě brala vážně, stejně jako ty ostatní, jež složila. Everett to nikdy neřekl nahlas, ale on by v jejím bytě nevydržel ani den. Jedinou ozdobou tam byl krucifix na zdi a kromě postele, skříně a jediné pochroumané židle, kterou Maggie našla na ulici, v něm nebylo žádné vybavení.

Když se rozloučili, Everett ještě zašel na schůzku Anonymních alkoholiků, a teprve pak zamířil zpátky do hotelu, kde ještě před spaním napsal denní zpravodajství o průběhu procesu. V redakci byli moc spokojení s materiálem, který posílal. Psal kvalitní komentáře

a mimoto se mu před budovou soudu podařilo pro Scoop nafotit pár úžasných snímků.

Závěrečné vystoupení obhajoby trvalo téměř celý den. Seth seděl zamračený, ve tváři úzkostný výraz, a Sarah několikrát dokonce zavřela oči, aby se lépe soustředila na to, co v síni zazní. Maggie seděla v zadní části soudní síně a modlila se. Tým Henryho Jacobse odvedl vzhledem k okolnostem velice dobrou práci a obhajoval Setha, jak nejlépe šlo. Jenže okolnosti nebyly příznivé.

Následující den soudce poučil porotu, poděkoval svědkům za jejich výpovědi, právníkům jménem obžalovaného i státu za vynikající výkon, a pak se porotci odebrali k poradě. Jednání soudu bylo přerušeno do doby, než porota dospěje k rozhodnutí. Sarah se Sethem nezbylo, než společně s advokáty čekat. Všichni věděli, že verdikt může zaznít třeba až za několik dnů. Everett nabídl Maggii, že ji doprovodí ven, ale ona se ještě chtěla zastavit na pár slov u Sarah, která tvrdila, že je v pořádku, i když tak vůbec nevypadala.

Teprve pak Maggie vyšla s Everettem na ulici, ale po krátkém rozhovoru se odebrala na sjednanou schůzku. Neřekla mu, že si jde znovu promluvit s provinciálkou, jen ho políbila na tvář a zmizela.

On se vrátil dovnitř a čekal společně s ostatními, zatímco porota rokovala.

Sarah usedla na židli vedle Setha úplně vzadu v soudní síni. Na pár minut se byli nadýchat čerstvého vzduchu, ale nic nepomáhalo.

Sarah měla pocit, že čekají na další úder. Oba věděli, že přijde.

Otázka zněla, jak prudký bude a kolik škody napáchá.

„Mrzí mě to, Sarah,“ promluvil Seth tiše. „Moc mě mrzí, že kvůli mně musíš absolvovat tohle. Nikdy jsem si ani nepomyslel, že se něco takového může stát.“ Sarah měla na jazyku, že by bylo skvělé, kdyby přemýšlel, než s podváděním začal, a ne až ve chvíli, kdy už je pozdě, ale neřekla to.

„Nenávidíš mě?“ zeptal se a upřeně se jí zadíval do očí, snad ve snaze nalézt tam odpověď na svoji otázku. Zavrtěla hlavou a po tvářích jí přitom stékaly slzy. Plakala prakticky stále. Jako by vyplavaly na povrch všechny emoce, které v ní kdy byly. Připadalo jí, že už nemá žádné citové rezervy. Všechny vyčerpala na podporu svého muže.

„Ne, Sethe. Miluju tě. Jen si toužebně přeju, aby se nám tohle nikdy nebylo stalo.“

„Tak to já taky. Štve mě, že jsem se nepřiznal. Mohl jsem tě ušetřit toho cirkusu. Prostě jsem si myslel, že bychom mohli vyhrát.“

Sarah se obávala, že měl v tomto případě stejně mylné představy o realitě, jako když se s pomocí Sullyho dopouštěl kriminálních činů.

Nakonec se během vyšetřování oba navzájem potopili. Přitom informace, které jeden o druhém podali, spíš posloužily k potvrzení jejich provinění, než aby někoho z nich uchránily před následky jejich konání, nebo jim alespoň vynesly mírnější tresty. Federální prokurátoři pro Kalifornii a New York neposkytli žádnému z nich sebemenší úlevu. Sethovi hned v úvodu dali možnost dosáhnout na nižší trest, pokud se přizná, ale později tuto nabídku stáhli. Henry ho varoval, že pokud zvolí soud, může si tím vykoledovat horší trest, jenže Seth – duší mnohem větší hráč, než si kdokoli uvědomoval – zvolil risk, a tak teď se strachem čekal na verdikt poroty. O měsíc později měl soudce vynést rozsudek.

„Teď už nic nenaděláme. Uvidíme, jak se rozhodnou,“ opáčila Sarah tichounce. Jejich osud byl v rukou porotců.

„A co ty?“ zeptal se Seth ustrašeně. Nedokázal si představit, že by ho opustila. Přímo zoufale svou ženu potřeboval, třebaže ji to k smrti vyčerpávalo. „Už ses nějak rozhodla, pokud jde o nás dva?“

Zavrtěla hlavou a nic neodpověděla. Nechtěla začínat o rozvodu, i bez toho měli o čem přemýšlet. Považovala za dobré, aby počkali na výrok poroty, a Seth na ni nenaléhal. Příliš se obával, co by si tím vysloužil. Poznal, že Sarah je na pokraji sil, a to už nějaký čas.

Soudní proces si na ní vybral nemalou daň, ale ona přesto vytrvala a prokazovala mu věrnost až do hořkého konce, přesně jak slíbila.

Uměla držet slovo, což se o něm říct nedalo. Everett se v rozhovorech s Maggii vyjadřoval o Sethovi jako o parchantovi a ostatní ho titulovali i mnohem hůř, třebaže ne před Sarah. Ta platila za hrdinku a oběť celého příběhu. A pro Everetta za světici.

Trvalo šest dnů, než porota skončila s rokováním. Svědectví byla příliš komplikovaná. Sarah a Sethovi přišlo tak dlouhé čekání k nevydržení a večer co večer se rozcházeli do svých příbytků s těžkým srdcem. Jen jednou se Seth zeptal, jestli by Sarah nešla

k němu – evidentně byl vyděšený a potřeboval mít někoho u sebe – jenže Molly zrovna stonala a Sarah se popravdě vůbec nechtělo strávit noc v jeho společnosti. Necítila se na to. Snažila se sama sebe chránit, nicméně přesto ho odmítala s těžkým srdcem. Věděla, že trpí, ale jí nebylo o nic lépe. Tak se vrátil do svého bytu a opil se. Ve dvě ráno jí zavolal a nesouvisle se pokoušel vyjádřit, že ji miluje, a celý následující den trpěl kocovinou. Zrovna na sklonku toho odpoledne porota skončila rokování a všichni přítomní se spěšně začali scházet do soudní síně.

Soudce se tvářil nesmírně obřadně, když se otázal poroty, zda dospěla k rozhodnutí ve věci žaloby Spojených států proti Sethu Sloanovi.

„Ano, dospěla, Ctihodnosti,“ odpověděl mu se stejnou vážností hlavní porotce, jakmile povstal. Šlo o majitele pizzerie, katolíka a otce šesti dětí, který absolvoval jeden rok na univerzitě. Vždy se snažil dostát svým povinnostem se ctí a na jednání se dennodenně objevoval v obleku a v kravatě.

Nato soudce odříkal po sobě všech pět obvinění, která byla proti Sethovi vznesena, a hlavní porotce u každého z nich za naprostého ticha v soudní síni sdělil stanovisko, jež on a jeho kolegové zaujali.

Ukázalo se, že shledali obžalovaného vinným ve všech pěti případech.

Chvíli by bylo v místnosti slyšet i špendlík spadnout, neboť lidé museli vstřebat, co vyslechli, ale záhy následovala změť hlasů a zvuků, zatímco soudce usilovně klepal kladívkem a vyzýval přítomné k zachování pořádku. Pak poděkoval porotcům a propustil je. Soudní proces trval pět týdnů a jejich rokování zabralo šestý.

Když Sarah došlo, co se právě stalo, obrátila se k Sethovi. Seděl na židli a plakal. Zcela zoufalý k ní vzhlédl.

O odvolání mohl podle Henryho Jacobse uvažovat jen v případě nového svědectví nebo odhalení nějakého porušení procesního řádu.

Právník mu řekl už předem, že pokud se nestane nic nepředvídaného, nemá nic, na čem by odvolání postavil. Zkrátka spadla klec. Seth byl shledán vinným a zbývalo jen čekat, až soudce za měsíc vynese rozsudek. Sarah vypadala stejně zlomeně jako její manžel, který už byl jednou nohou ve vězení. Věděla, co přijde, a podnikla všechno,

aby se na to připravila. Verdikt poroty ji nepřekvapil, spíš pocítila nezměrný žal. Bylo jí líto Setha, sebe i dětí, které budou vyrůstat, aniž pořádně poznají otce.

„Moc mě to mrzí,“ řekla šeptem manželovi a pak za pomoci právníků opustili soudní síň.

Everett v tu ránu procitl z letargie a spěšně zamířil směrem k nim, aby pořídil snímky, které od něho zaměstnavatel očekával. Příčilo se mu obtěžovat Sarah v tak tíživém okamžiku, ale neměl na výběr, byla to jeho práce. Byl zvyklý na strkanici s ostatními novináři a kamerami televizních štábů.

Seth bezmála vrčel a cenil zuby, když si razil cestu davem, a Sarah, která ho trpně následovala, vypadala na omdlení. Spěchali před budovu soudu, kde na ně už čekala limuzína s najatým řidičem.

Během několika minut odjeli, zatímco kolem se jako vosy rojili další a další lidé.

Everett zahlédl, že na vstupním schodišti do soudní budovy stojí Maggie. Vůbec se jí nepodařilo přiblížit k Sarah a něco jí říct.

Zamával na ni, aby si ho všimla, a ona sešla dolů za ním. Měla vážný a ustaraný výraz, přestože rozhodnutí soudu nebylo nijak překvapivé.

A dalo se čekat, že vynesení rozsudku bude ještě horší. Nešlo odhadnout, na jak dlouho pošlou Setha za mříže, ale zřejmě na hodně dlouho. Zejména proto, že se nepřiznal a trval na soudním procesu v naději, že to armáda dobře zaplacených advokátů nějak zaonačí a vyseká ho z potíží, do kterých se vlastní vinou dostal. Plán mu nakonec nevyšel, jenom se promrhaly peníze daňových poplatníků, a ještě kvůli tomu patrně mohl zapomenout na nějakou shovívavost.

Neváhal jít do krajnosti, a proto se teď musel připravit na to, že soudce se zachová podobně, až mu bude vyměřovat trest za jeho provinění – jako v mnoha kauzách měl i v tomto případě do jisté míry volnou ruku. Maggie chovala obavy, že se Seth může nadít nejhoršího, a Sarah s ním.

„Je mi to hrozně líto,“ ulevila si, když šli do garáže, kde měl Everett zaparkované najaté auto, samozřejmě na náklady zaměstnavatele. Jeho úkol v San Francisku skončil. Plánoval si, že přiletí ještě v den vynesení rozsudku a možná pořídí pár fotek, jak odvážejí odsouzeného do vězení. Tím bude Sethův osud zpečetěn.

Do té doby mu zbývalo třicet dnů, kdy mohl chodit po svobodě díky složené kauci. Ta měla po vrácení okamžitě putovat na fond určený na jeho obhajobu v občanskoprávních soudních sporech, které iniciovali oklamaní investoři. Sethovo odsouzení představovalo veškerý důkazný materiál, který potřebovali, aby obhájili své žaloby.

A taky aby je vyhráli. Sarah si dobře uvědomovala, že jí a dětem už nic nezbude, a věděli to i Everett s Maggii; Seth ji prvotřídně vyšplouchl, stejně jako investory. Ti se s ním mohli alespoň soudit, vláda mu mohla napařit pokutu, jen Sarah byla bezmocná. Nezbývalo jí než posbírat, co zbylo z jejich dosavadního života, a kráčet s dětmi dál. Maggii to připadlo nevýslovně nespravedlivé, ale takové věci se zkrátka dějí. Velice těžce nesla, když se něco podobného přihodilo někomu poctivému, a k Everettovi do auta nastupovala s výrazem hlubokého rozčarování.

„Já vím, Maggie,“ řekl chlácholivě. „Já z toho taky nemám radost. Ale nebyla šance, aby z toho vyvázl.“ Příběh Setha Sloana patřil k těm ošklivým se špatným koncem. Nekonal se žádný happy end, v jaký doufala jeho žena a jaký si kvůli ní přál snad každý, kdo ji znal.

„Prostě mě to strašně mrzí kvůli Sarah.“

„Mě taky,“ podotkl Everett a nastartoval. Do čtvrti Tenderloin to od budovy soudu nebylo daleko, za pár minut vyložil Maggii před domem.

„Odlítáš už dnes večer?“ zeptala se posmutněle.

„Nejspíš ano. Budou chtít, abych se ráno objevil v kanceláři.

Musím zkontrolovat fotky a dohlédnout na chronologickou správnost reportáže. Nešla by ses někam najíst, než odjedu?“ Vůbec se mu od ní nechtělo, ale zdržel se v San Francisku už přes měsíc a bylo načase, aby se vrátil do L. A.

„Myslím, že bych nedokázala polknout ani sousto,“ odpověděla upřímně. Pak se na něho toužebně usmála a dodala: „Budeš mi chybět, Everette.“ Zvykla si, že je ve městě a že se denně vídají, u soudu i potom. Téměř každý večer se chodili společně někam najíst. Když teď Everett odjede, zůstane po něm prázdno, ale zároveň se jí tak naskytne šance posoudit, co k němu vlastně cítí.

„Ty mně taky, Maggie,“ ujistil ji Everett s úsměvem na rtech.

„Uvidíme se, až přiletím na vynesení rozsudku. Nebo tě můžu navštívit kdykoli jindy, na den nebo na dva, pokud budeš chtít.

Záleží na tobě, stačí zavolat.“

„Děkuju,“ řekla Maggie velmi tiše a pohlédla mu do tváře. Když se sklonil a políbil ji, její srdce mu vyběhlo vstříc. Na okamžik se k němu přitiskla s pocitem, že se jejich vzájemné blízkosti snad nikdy nedokáže vzdát, i když dobře věděla, že možná bude muset.

Pak vystoupila z auta, aniž řekla cokoli dalšího. Everett věděl, že ho miluje, stejně jako si Maggie byla jistá tím, že on miluje ji.

A momentálně neměli, co by si ještě navzájem řekli.

21

Sarah doprovodila Setha až do jeho bytu na Broadwayi, aby se přesvědčila, že bude v pořádku. Působil střídavě nepřítomně, vztekle a plačtivě. Odmítal jít k ní a vidět se s dětmi. Věděl, že by vycítily jeho zoufalství – sice nevěděly nic o soudním procesu, ale bilo do očí, že rodičům se přihodilo něco strašlivého.

Hned po příchodu do bytu snědl Seth dva prášky na uklidnění a nalil si půl sklenky skotské. Dlouze si lokl a podíval se na Sarah, ale nemohl snést její úzkostný pohled.

„Všechno mě to hrozně mrzí, zlato,“ řekl mezi doušky whisky.

Neobjal ji kolem ramen, nepokusil se ji utěšit. Myslel jen na sebe.

Stejně jako celou dobu.

„Mě taky, Sethe. Budeš v pořádku? Můžu tě tu nechat přes noc samotného? Nebo chceš, abych tady zůstala s tebou?“ Nechtělo se jí, ale udělala by to pro něho. Obzvláště když viděla, že neváhá kombinovat alkohol se sedativy. Klidně se mohl zabít, aniž by to plánoval. Verdikt poroty s ním znatelně otřásl a potřeboval mít někoho u sebe, a pokud ta úloha připadla na ni, byla ochotná ji splnit.

Šlo přece jen o jejího muže a otce jejích dětí, přestože mu podle všeho moc nedocházelo, že se celá ta nechutná záležitost výrazně podepisuje i na ní. Z jeho pohledu to byl on, kdo jde za mříže, ne ona. Tečka. Nezajímalo ho, že Sarah si připadá jako ve vězení už dávno, od oné květnové noci před jedenácti měsíci, kdy došlo k zemětřesení a kdy jejich dosavadní život vzal za své.

„Budu v pohodě. Opiju se jako dobytek. A možná to tak budu dělat celý měsíc, dokud mě ten idiot nepošle na sto let do lochu.

Zbývá mi třicet dnů svobody.“ Seth na rozdíl od svojí ženy neviděl, že soudce za nic nemůže, že vším si je vinen sám.

„Proč nejdeš domů, Sarah? Umím se o sebe postarat,“ kasal se nepřesvědčivě. Dělal Sarah velkou starost. Vnímal jen svoje utrpení, jako vždy. Faktem však bylo, že sedět půjde on, měl tedy nárok cítit se rozrušený.

Ten večer Seth ani nezačal o rozvodu. Nebyl ve stavu vyslechnout, co nechtěl slyšet, a Sarah by to nedokázala vyslovit.

Ještě si v hlavě neuspořádala, co mu řekne a jak. Ožehavé téma vyvstalo o týden později, když vracel děti; vzal je ven jen na pár hodin, to bylo maximum, čeho byl v danou dobu schopný. Prožíval velký stres, sešel a vypadal neupraveně. I Sarah děsivě pohubla.

Oblečení na ní doslova viselo a v obličeji měla o poznání ostřejší rysy. Karen Johnsonová, kolegyně z kliniky, ji ustavičně doporučovala, aby zašla na vyšetření, ale Sarah znala příčinu svého stavu. Jejího muže čekala spousta let vězení a jejich společný život se ocitl v troskách. Během pár měsíců přišli skoro o všechno a dalo se čekat, že co nevidět přijdou o zbytek. Musela se začít spoléhat výhradně sama na sebe. To byl celý její problém.

Když jí Seth předával děti, tázavě se na ni zadíval. „Není namístě, abychom si promluvili o našem manželství? Asi bych rád věděl, na čem jsem, ještě než půjdu sedět. A jestli zůstaneme spolu, možná bychom měli žít těch posledních pár týdnů dohromady. Může trvat dlouho, než k tomu zase budeme mít příležitost.“ Byl si vědom toho, že Sarah chce ještě jedno miminko, ale ona momentálně nebyla schopná úvah o potomkovi. Vzdala se té myšlenky ve chvíli, kdy vyplavaly na povrch Sethovy protizákonné aktivity. To poslední, po čem teď zrovna prahla, bylo těhotenství. Pořád sice toužila mít dítě, ale ne s ním a ne teď. A to jí hodně napovědělo. Navíc ji rozčílil jeho návrh, aby následující tři týdny bydleli spolu. Nedokázala si představit, že by s ním znovu měla sdílet jeden byt i lože, vytvářet si k němu ještě větší citové pouto, než jaké mezi nimi bylo, a pak, až přijde čas, v sobě zase všechny emoce jako na povel potlačit a bezmocně sledovat, jak manžel putuje za mříže. Na něco takového neměla žaludek. Bylo potřeba, aby si nalili čistého vína, a dala mu za pravdu, že by neměli ten okamžik odkládat.

„Já to nezvládnu, Sethe,“ odpověděla ztrápeně, když Parmani odvedla děti do horního patra, aby se vykoupaly. Nechtěla, aby slyšely, co říká jejich tatínkovi. Aby si to pamatovaly do budoucna.

Až budou dost staré, musí se správně zvolenou formou dovědět, co se stalo, ale zajisté ne hned, ani někdy později nevhodným způsobem. „Nemůžu se vrátit. Nenapadá mě nic, co bych si přála víc.

Kéž bychom mohli vrátit čas, ale to zkrátka nejde. Pořád tě miluju, a nejspíš vždycky budu, jenže už bych ti nikdy nedokázala věřit.“ Její slova byla bolestná, brutálně upřímná. Seth zůstal stát na místě, jako by vrostl do země, a nespouštěl z ní oči. Zoufale si přál, aby z jejích úst zaznělo něco jiného. Potřeboval ji, a věděl, že ve vězení ji bude potřebovat ještě víc.

„Chápu,“ vydechl a svěsil hlavu, ale vzápětí ho něco napadlo.

„Byla by situace jiná, kdyby mě omilostnili?“ Sarah beze slov zavrtěla hlavou. Nemohla se k němu vrátit. Několik měsíců předpokládala, že to takhle skončí, a v posledních dnech procesu, ještě před vyřčením výroku poroty, pochopila, že její tušení bylo správné – jenom dosud neměla to srdce sdělit své rozhodnutí jemu, a vlastně ani přiznat si je sama sobě. Jenže teď jí nic jiného nezbývalo. Pravda musela být vyřčena, aby oba věděli, na čem jsou.

„V tom případě je od tebe hezké, žes mě podporovala během procesu.“ Požádali ji o to Sethovi právníci, aby před soudem vypadal lépe, ale ona by to udělala v každém případě. Z lásky k němu.

„Zavolám ti, abychom se domluvili, co a jak, ať můžeme začít podnikat kroky potřebné k rozvodu,“ nabídl se a vypadal zničeně.

Sarah přikývla se slzami v očích. Ten okamžik patřil k nejhorším v jejím životě, podobněji bylo jen ve chvílích, kdy málem přišli o první dítě, a to nešťastné ráno po zemětřesení, kdy jí Seth pověděl, čeho se dopustil. Od té doby se vše, co spolu vybudovali, začalo hroutit jako domeček z karet.

„Je mi to líto, Sethe.“ Téměř neznatelně pokývl hlavou, beze slova se otočil a odešel z jejího bytu. Vyřízeno.

Za pár dnů Sarah zatelefonovala své přítelkyni jeptišce a všechno jí pověděla. Maggie vyjádřila nad její situací hlubokou lítost.

„Vím, jak těžko jste se rozhodovala,“ poznamenala hlasem překypujícím účastí. „A odpustila jste mu?“

Následovala delší pauza, během níž Sarah pátrala ve svém srdci a snažila se nalézt upřímnou odpověď. „Ne, neodpustila.“

„Doufám, že jednou manželovi prominete. A nebude to znamenat, že ho musíte přijmout zpátky.“

„Já vím.“ Teď už tomu rozuměla.

„Oba byste tím získali větší svobodu. Jistě nechcete nést tohle břemeno v srdci navždy.“

„To budu stejně,“ namítla Sarah sklíčeně.

Vyřčení rozsudku představovalo nehezké vyvrcholení celého procesu. Seth se vzdal svého bytu a na několik posledních nocí se nastěhoval do hotelu Ritz-Carlton. Dětem vysvětlil, že bude nějakou dobu pryč. Molly se rozplakala, ale když jí slíbil, že za ním bude chodit na návštěvu, trochu se uklidnila. Byly jí teprve čtyři roky a příliš nechápala, co se děje. Jak by taky mohla? Udělat si představu o tom, co je čeká, bylo obtížné i pro dospělé, kterých se případ týkal.

Seth zařídil s držitelem jistiny vše tak, aby peníze byly vráceny do banky, kde budou ponechány v úschově pro pozdější použití na jeho obhajobu v soudních sporech iniciovaných investory, a malá část měla putovat Sarah jako příspěvek na zaopatření jí a dětí, nicméně bylo jasné, že jí nevystačí na dlouho a časem se bude muset spolehnout pouze na svůj výdělek. A možná na podporu rodičů, kteří jí sice byli připraveni pomoct, jak bude v jejich silách, ale nedaly se čekat žádné zázraky. Oba už byli v důchodu a žili ze stálého příjmu.

Klidně se mohlo stát, že bude nucena bydlet nějakou dobu dohromady s nimi, jestli nevyjde s platem. Setha tohle všechno mrzelo, ale nemohl pro ni udělat nic víc. Prodal své porsche a poněkud velkoryse ji věnoval utrženou sumu. Pomohl každý obnos.

Svůj osobní majetek si uschoval se slovy, že se ještě rozhodne, co s ním podnikne. Sarah se nabídla, že zařídí vše, co nebude v kompetenci právníků. Pár dnů před vynesením rozsudku Seth zahájil kroky potřebné k rozvodu, jak slíbil. Za šest měsíců mělo být po všem. Když Sarah dostala oznámení, propukla v pláč, ale nedokázala si představit, že by zůstala jeho ženou. Měla pocit, že nemá na vybranou.

Soudce prověřil Sethovu finanční situaci a na základě výsledků šetření stanovil pokutu ve výši dvou milionů dolarů, která pro Setha znamenala totální likvidaci, a to i v případě, že prodá všechno, co mu ještě zůstalo, a odnětí svobody v délce trvání patnácti roků, po třech za každý z trestných činů, z nichž ho uznali vinným. Byl to tvrdý verdikt, ale na druhé straně mohl Seth dostat třicet let – poslouchal soudce se zaťatými zuby, tentokrát však byl připravený na zlé zprávy. Když čekal na výrok poroty, až do poslední vteřiny doufal, že se stane zázrak a on vyvázne bez úhony. Před vynesením rozsudku nevěřil v zásah vyšší moci. A zatímco ho soudce seznamoval s trestem, Seth si uvědomil, že Sarah jedná správně, když se s ním chce dát rozvést. Pokud by si odseděl celých patnáct let, dostane se ven v třiapadesáti, kdy jí bude jedenapadesát. Teď bylo jemu třicet osm a Sarah třicet šest. Je těžké čekat na někoho tak dlouho. Jestli bude mít štěstí, možná se dostane na svobodu po dvanácti letech, ale i to byla celá věčnost. Jeho žena by měla osmačtyřicet a za sebou nekonečně dlouhé období bez manžela po svém boku. Až ho pustí z vězení, Molly bude devatenáct a Oliverovi sedmnáct. Ta představa způsobila, že Seth pochopil oprávněnost manželčina rozhodnutí.

Když ho v poutech vyváděli ze soudní síně, Sarah se neovládla a začala vzlykat. Během několika dnů ho měli převézt do některého z federálních nápravných zařízení. Sethovi právníci zažádali o umístění svého klienta do věznice s nejnižším stupněm ostrahy, což se právě posuzovalo, a Sarah slíbila, že ho bude navzdory rozvodovému řízení navštěvovat. Neměla v úmyslu vymazat Setha ze svého života, pouze už nedokázala být dál jeho ženou.

Cestou ven ze soudní síně se k ní ještě jednou otočil, a než mu navlékli pouta, hodil jí snubní prstýnek. Zapomněl si ho ráno sundat a uložit spolu se zlatými hodinkami do kufru, který nechal doručit k Sarah. Požádal ji, aby se zbavila jeho oblečení a hodinky schovala pro Ollieho. Celé to bylo příšerné. Stála tam, v dlani držela jeho snubní prstýnek a vzlykala. Everett s Maggii ji vyvedli ven, odvezli domů a uložili do postele.

22

Brzy po Sethově odsouzení, konkrétně o víkendu, na který připadl Den obětí války, se Maggie vypravila do L. A. na Melaniin další koncert. Snažila se přimět Sarah, aby letěla s ní, ale ta nechtěla.

Plánovala zajít i s dětmi na návštěvu za Sethem. Mělo to být jejich první setkání od chvíle, kdy ho odvedli, a Sarah si uvědomovala, že to bude pořádný šok pro všechny a že si nejspíš budou muset na novou situaci zvykat.

Everett se několikrát zeptal Maggie, jak si podle ní Sarah vede, a ona pokaždé odpověděla, že po praktické stránce dobře. Chodila do práce, starala se o děti, prostě fungovala, ale pochopitelně byla zdrcená. Na to, aby se zotavila z prožitých událostí, potřebovala především čas. A možná spoustu času. Rozvod mezitím pokračoval podle plánu.

Everett vyzvedl Maggii na letišti den před koncertem a odvezl ji do hotýlku, kde si zařídila ubytování. Na odpoledne si domluvila schůzku s otcem Callaghanem, prý ho neviděla celou věčnost, a Everett měl stejně práci. Jakmile ji vyložil, musel rychle odjet, aby stihl udělat reportáž, kterou slíbil. Článek o soudním procesu se Sethem Sloanem se mu povedlo zpracovat tak působivě, že na základě jeho otištění dostal nabídku, jestli by nechtěl pracovat pro Time, a z AP mu vzkázali, že by ho rádi přijali zpátky. Tou dobou Everett nepil už dva roky a cítil se vyrovnaný jako nikdy. Památeční žeton za dvouletou abstinenci věnoval Maggii, aby ho přidala k tomu prvnímu. Doufal, že jí přinesou štěstí, a ona poctivě chovala oba jako oko v hlavě a neustále je nosila při sobě.

Na sklonku dne se vypravili na společnou večeři s Melanií, Tomem a Janet. Oba mladí se s nimi pyšně podělili o zprávu, že právě oslavili první výročí, a Janet připadla Maggii nad očekávání v pohodě. Prý si pořídila známost a užívala si nového vztahu plnými doušky. Dotyčný pracoval v hudební branži a měli mnoho společného. Podle všeho si postupně zvykala na dceřino samostatné rozhodování, přestože Everett by něco takového pokládal za zhola nemožné. Melanii táhlo na jedenadvacet a v uplynulém roce se hodně postavila na vlastní nohy.

V létě se chystala na koncertní turné, ale jen na čtyři týdny, ne na deset, a měla v plánu vystoupit pouze ve velkých městech. Tom si vzal čtrnáct dnů dovolené, aby ji mohl doprovodit. Melanie se také domluvila s otcem Callaghanem, že v září znovu přijede do Mexika, ale tentokrát tam hodlala strávit jen jeden měsíc, aby moc dlouho nebyla daleko od Toma. Tvořili nádherný pár a doslova překypovali štěstím. Everett se neudržel a během večeře vyfotil pár snímků, většinou skupinových momentek. Melanie opakovaně děkovala Maggii za to, že jí pomohla změnit vlastní život, dospět a dosáhnout toho, po čem toužila, ale pokaždé ve chvílích, kdy Janet byla mimo doslech. Výročí zemětřesení v San Francisku proběhlo o něco dřív v květnu, ale všichni na dny bezprostředně po katastrofě vzpomínali s hrůzou i rozněžněle zároveň. Každému z nich přinesly leccos dobrého, ovšem ani díky tomu nezapomněli na prožité trauma.

Maggie poznamenala, že Ples andílků se konal toho roku znovu, ale už jej pořádal někdo jiný. Sarah Sloanová se na akci nedostavila ani jako host, byla příliš pohlcená manželovým soudním procesem, a Maggie vyjádřila naději, že se do organizačního týmu vrátí alespoň napřesrok. Všichni do jednoho souhlasili, že až do okamžiku vypuknutí zemětřesení byl ples náramně povedený.

Everett a Maggie se u Melanie doma zdrželi po večeři neobvykle dlouho. Vládla tam přátelská atmosféra a všichni se dobře bavili, Everett s Tomem si dokonce po jídle zahráli biliár. Tom se mezi šťouchy zmínil, že s Melanií uvažují o společném bydlení. Situace, kdy stále bydlela s matkou, nebyla úplně ideální – Janet sice hodně ubrala na razanci, ale pořád měla svoje mouchy. Ten večer poměrně hodně pila, a přestože měla přítele, Everett vycítil, že by po něm

hned vyjela, nebýt Maggie. Uměl pochopit, proč Tom s Melanii touží po svém vlastním bydlení. Bylo načase, aby i Janet dospěla, přestala se schovávat za dceřiny sukně a slávu a vyrazila do světa sama za sebe. Jako by všichni prodělávali období zmoudření a osamostatnění.

Když pak Everett vezl Maggii do hotelu, zapovídali se a jemu jako vždy po jejím boku připadal svět úchvatný. Probírali Melanii s Tomem a měli velkou radost, že jim to tak klape. Než dojeli na místo, Maggie zívala na celé kolo a napůl spala. Zlehýnka ji políbil a šel s ní raději až ke vchodu, paži ovinutou kolem jejích ramen.

„Mimochodem, jak proběhlo setkání s otcem Callaghanem?“

Uvědomil si, že se zapomněl zeptat, a přitom si vždycky rád poslechl, co během dne dělala, aby měl přehled. „Doufám, že se taky nechystáš do Mexika,“ dobíral si ji. Maggie zavrtěla hlavou a znovu zívla.

„Ne. Budu pro něho pracovat tady,“ řekla ospalým hlasem a o malinko víc se přivinula k Everettovi.

„Tady? V Los Angeles?“ Její odpověď ho dočista zmátla. „Nebo v San Francisku?“

„Ne, tady. Potřebuje někoho, kdo by vedl misii v době, kdy pobývá v Mexiku, což dělá čtyři až šest měsíců v roce. Mezitím si můžu rozmyslet, co chci dělat dál, ale možná bude chtít, abych zůstala, když se osvědčím.“

„Tak počkat.“ Everett z ní nespouštěl zrak. „Tohle mi musíš vysvětlit. Ty nastupuješ do práce v L. A. na čtyři až šest měsíců? Co ti na to řekla diecéze? A už jsi jim svůj záměr vůbec oznámila?“

Věděl, že se Maggiini nadřízení stavějí celkem liberálně k cestování řádových sester, pokud vykonávají práci, jaká se od nich čeká.

„Hmmm… Oznámila…“ zadrmolila Maggie a objala ho kolem pasu. Everett stále nechápal.

„A oni ti dovolili, aby ses přestěhovala sem a pracovala tady?“

V té chvíli už se usmíval. Ta představa se mu nesmírně líbila a poznal na Maggii, že ona je na tom stejně. „To je úžasné. Netušil jsem, že církev je tak benevolentní. Vážně tě nechají, aby sis jednoduše sbalila uzlík a odešla do jiného města?“

„Už do toho nemají co mluvit,“ špitla a opětovala jeho upřený pohled.

„Co mi to tu říkáš, Maggie?“

Zhluboka se nadechla a pevně ho sevřela. Nikdy v životě neudělala nic, co by ji stálo více sil. A vyjma lidí z řádu o tom prozatím s nikým nemluvila, ani s ním. Musela se rozhodnout sama, bez jeho ovlivňování. „Před dvěma dny jsem byla zproštěna slibu.

Nechtěla jsem ti nic říkat, dokud mě nevyřadili z řeholního stavu.“

„Maggie… Maggie! Ty už nejsi jeptiška?“ Nevěřícně na ni hleděl a ona smutně zavrtěla hlavou. Jen velmi obtížně potlačovala slzy.

„Ne, nejsem. Vlastně nevím, co teď jsem. Nejspíš prožívám krizi vlastní identity. Kontaktovala jsem otce Callaghana kvůli zaměstnání, a tak alespoň vím, že tady můžu bydlet a pracovat, jestli to vůbec chceš. Jinak zatím netuším, kam bych se poděla.“ Smála se a plakala zároveň. „A ke všemu jsem asi nejstarší panna na celé planetě.“

„Ach, Maggie, miluju tě… ach, můj bože, vždyť ty jsi konečně svobodná/“ Přikývla a Everett ji políbil. Už se nemuseli cítit provinile. Věděli, že nyní budou moct beztrestně prozkoumávat hloubku své náklonnosti. Nic jim nebránilo ve sňatku ani v případném rodičovství. Mohli se z nich stát manželé, pokud budou chtít. Nebo taky ne. Všechno teď záleželo jen na nich a na jejich přání. „Děkuju, Maggie,“ prohlásil Everett s nesmírnou vážností.

„Děkuju ti celým svým srdcem. Myslel jsem si, že to nedokážeš, ale nechtěl jsem na tebe tlačit, a tak mi nezbylo než se celé ty dlouhé měsíce užírat strachy.“

„Rozumím ti. Taky jsem nevěřila, že to nakonec udělám. Chtěla jsem se zachovat správně. Moc těžce se mi rozhodovalo.“

„Já vím,“ podotkl Everett a dal jí další pusu. Ani teď nechtěl nic uspěchat. Uměl si představit, že si Maggie bude dlouho zvykat na svoji novou existenci. Jedenadvacet let patřila do řeholního řádu, skoro půl života strávila jako jeptiška. Ale nedokázal se ubránit úvahám o budoucnosti. To nejlepší na ní bylo, že ji od té chvíle mohli utvářet společně. „Kdy se hodláš přestěhovat?“

„Jakmile budeš chtít. Pronájem můžu bez sankce ukončit každý měsíc.“

„Tak tedy zítra!“ navrhl jako u vytržení. Nemohl se dočkat, až přijde domů a zavolá svému patronovi ze sdružení Anonymních

alkoholiků. Ten už mu navrhoval, aby se zapojil do skupiny určené osobám trpícím různými druhy spoluzávislosti, neboť došel k závěru, že Everett nezdravě lpí na Maggiině nedosažitelnosti – stěží přece existuje něco méně dostupného než naplnění vztahu s jeptiškou.

Jenže sestra Mary Magdalen se stala minulostí a Maggie zaujme místo po jeho boku!

„Jestli jsi pro, pomůžu ti příští týden s převezením věcí,“ přišel po chvilce s reálnější nabídkou.

Zasmála se. „Vždyť nemám ani dva kufry věcí. A kromě toho momentálně netuším, kam bych se poděla.“ Zatím si nezařídila žádné ubytování, celá situace byla ještě čerstvá. Řeholního slibu byla zproštěna teprve před dvěma dny a zaměstnání si zařídila sotva před pár hodinami. Na myšlenky, kde složí hlavu, dosud nebyl čas.

„Se mnou bys bydlet nechtěla?“ zeptal se opatrně. Stáli dosud před jejím hotelovým pokojem a všechno nasvědčovalo tomu, že prožije nejlepší noc svého života. Ostatně Maggie bezpochyby taktéž. Nicméně na jeho otázku odpověděla zavrtěním hlavy. Pořád měla jisté zásady, které nechtěla porušit.

„Před svatbou ne,“ vysvětlila tiše. Neměla v úmyslu vyvíjet na něho nátlak, ale nehodlala žít s žádným mužem na hromádce. Příčilo se to všemu, v co věřila. Neuznávala tyhle novoty, sázela spíš na tradiční hodnoty. Od okamžiku, kdy oficiálně zahájila světský život, uplynuly pouhé dva dny, a přestože byla štěstím bez sebe, v žádném případě se necítila připravená žít s Everettem v hříchu.

„To se dá snadno zařídit,“ poznamenal a lišácky se zakřenil.

„Teď, když už je z tebe svobodná paní… Panenko skákavá, jak já se na tenhle okamžik těšil! Tak co, Maggie, vezmeš si mě?“

Přikývla, celá se rozzářila a pak vyřkla to slůvko, na něž takovou dobu čekal. „Ano.“ Nato ji popadl do náruče, zatočil se s ní dokola, políbil ji a postavil zpátky na zem. Pak si ještě chvíli povídali, než se s úsměvem od ucha k uchu odebrala do svého pokoje a on jí na odchodu slíbil, že se hned ráno ozve, nebo možná ještě před spaním, až dorazí domů. Měli před sebou celý život. Everett nedoufal, že se Maggie rozhodne tak, jak se rozhodla. Přišlo mu to překvapivější než fakt, že je svedlo dohromady zemětřesení. Nikdy nepoznal

odvážnější ženu a byl si jistý, že bude navždy vděčný za to, jakého daru se mu v osobě Maggie dostalo.

Koncert, který se konal následujícího dne, se dal označit jako fantastický. Melanie předvedla na pódiu něco neuvěřitelného.

Maggie nikdy neviděla žádné z jejích velkolepých vystoupení, zažila ji pouze na Plese andílků, což byla spíše komornější akce. Everett jí o Melaniiných koncertech vyprávěl a znala všechny její písničky, protože Melanie jí hned po zemětřesení poslala svá cédéčka, ale Maggie přesto nebyla připravená na to, jak neskutečný zážitek ji čeká. Když viděla a slyšela tu křehkou dívku, s níž se spřátelila v Presidiu, jak zpívá před vyprodanou obří halou, úplně ji to vyvedlo z míry. Seděla společně s Tomem v přední řadě, zatímco Everett byl někde v sále a fotil jednu z posledních reportáží pro Scoop. Ještě sice nedal výpověď, ale už se rozhodl, že přijme nabídku časopisu Time.

Jeho život teď prodělával jednu změnu za druhou, a kupodivu všechny byly k lepšímu.

Po skončení vystoupení Maggie s Everettem opět společně povečeřeli s Tomem a Melanii. Everett tak dlouho pobízel Maggii, aby se s mladým párem podělila o to, co je u nich nového, až mu vyhověla. Nejprve se ostýchala, ale pak jim přece jen prozradila, že se budou brát. Zatím nestanovili datum, ale celé odpoledne spřádali plány. Maggie si nedokázala představit, že by měla mít velikou svatbu, a chvílemi ji děsila dokonce i představa jakékoli svatby.

Navrhla, že by se po jejím přestěhování do L. A. nechali v tichosti sezdat otcem Callaghanem, protože považovala za správné, aby jako bývalá řádová sestra zvolila co nejméně nápadný obřad. Tvrdila, že na bílé šaty se závojem je beztak příliš stará a že se vlastně svým způsobem už jednou vdávala, když skládala řeholní slib. Považovala za důležitý samotný fakt, že se chtějí vzít, ale na tom, kdy a jak to provedou, jí příliš nezáleželo. Manželství pro ni představovalo posvátný svazek a vrcholný symbol pouta k partnerovi.

Konstatovala, že z toho důvodu při obřadu potřebuje pouze Everetta, Boha, jemuž sloužila celý život, a kněze.

Tom s Melanii byli zprávou nadšení, přestože Melanie vypadala zprvu naprosto ohromeně.

„Ty už nejsi jeptiška?“ vyhrkla s očima navrch hlavy. Okamžik si myslela, že si dělají legraci, ale brzy pochopila, že mluví vážně.

„Propána! A jak se to stalo?“ Nikdy ji ani nenapadlo, že mezi těmi dvěma něco je, ale teď nešlo přehlédnout, jak se k sobě mají.

Vyzařovala z nich spokojenost, Everett se dmul pýchou a Maggie vypadala nesmírně vyrovnaně. Skrze náročné rozhodnutí dosáhla stavu milosti, o němž tak často mluvila. Cítila, že konají správně a že je jim bezvýhradně požehnáno. Načala úplně novou kapitolu života a s klidem vnímala, jak se ta stará pomaličku uzavírá. Když pohlédla na Everetta, věnoval jí úsměv, který způsobil, že celý svět najednou zkrásněl – a to kromě něho nedokázal nikdo a nic na světě.

Tom mezitím sobě, Melanii a Maggii nalil šampaňské, aby mohli připít šťastné dvojici. „Na sanfranciské zemětřesení!“ zahalasil a pozvedl svoji číši do výše. Katastrofa, která jiným přinesla nezměrné ztráty, jemu osobně přivedla do cesty Melanii, ženu jeho srdce, a očividně se stejně štědře zachovala i k jiným. Někteří vyvázli jako vítězové, jiní prohráli na celé čáře. Dost lidí nepřežilo. A mnozí se odstěhovali. Jim čtyřem se od základu změnil život a dostalo se jim nekonečného požehnání.

23

Maggii trvalo dva týdny, než v San Francisku zařídila vše potřebné, aby mohla odjet s pocitem, že za sebou nenechává žádné resty. Everett mezitím podal výpověď dosavadnímu zaměstnavateli a v červnu měl začít pracovat pro losangeleskou pobočku časopisu Time. Plánoval si vzít před nástupem do nového zaměstnání dva týdny volna, jež hodlal strávit s Maggii. Otec Callaghan souhlasil s tím, že je oddá den po jejím příjezdu a Maggie telefonicky informovala svoji rodinu. Zejména její bratr, který před lety opustil kněžský řád, měl z jejího štěstí radost a popřál jí do života jen to nejlepší.

Koupila si pro tu příležitost prostý bílý kostýmek z hedvábí a k němu saténové lodičky slonovinové barvy. Tato kombinace byla navzdory své jednoduchosti na hony vzdálená strohému řádovému šatu a představovala symbol počátku nového života pro oba.

Everett hodlal vzít Maggii na líbánky do přímořského letoviska La Jolla, do malého hotýlku, který dobře znal a v jehož okolí se daly podnikat dlouhé procházky po pobřeží. Do misie měla nastoupit v červenci, aby se mohla šest týdnů zaučovat, než otec Callaghan v polovině srpna odletí do Mexika. Rozhodl se tentokrát vyrazit dříve, když věděl, že ho v Los Angeles bude zastupovat osoba nanejvýše povolaná. Maggie se nemohla dočkat. Čekaly ji vůbec samé vzrušující věci – svatba, stěhování, nová práce, zkrátka zbrusu nový život. Úplně ji zaskočilo, když si uvědomila, že musí začít znovu používat své vlastní jméno. Než vstoupila do kláštera a stala se z ní Mary Magdalen, všichni ji znali jako Mary Margaret. Everett však prohlásil, že pro něho bude navždy Maggie. Tak ji poznal a tak

o ní přemýšlel, nedokázal si představit, že by si měl zvykat na něco jiného. Oba se shodli na tom, že se k ní tohle jméno hodí, a proto se rozhodla nechat si je. Příjmení chtěla přijmout Everettovo, takže z ní už brzy měla být paní Carsonová. Maggie Carsonová. Znovu a znovu si to zkoušela říct nahlas, zatímco se balila a naposledy si prohlížela svoji garsonku v Tenderloinu. Žilo se jí tam dobře, ale nastal čas dát San Francisku sbohem.

Úplně nakonec přidala do jediného zavazadla krucifix a zbytku věcí se vzdala. Podala klíče panu domácímu, popřála mu hodně štěstí a rozloučila se s několika známými, jež potkala na chodbách.

Transvestita, kterého si postupem času oblíbila, jí zamával, když nastupovala do taxíku. Dvě prostitutky, s nimiž se znala, zahlédly, že se vleče z domu s kufrem, a též jí zamávaly, když projížděla kolem nich. Nikomu neřekla, že se stěhuje, ani co ji k tomu vede, ale všichni jako by vytušili, že se už nevrátí. Cestou na letiště odříkala modlitbu za jejich duše.

Její letadlo dorazilo do L. A. načas a Everett už na ni čekal v letištní hale. Okamžik měl srdce až v krku. Co když si to rozmyslela? Ale pak ji zahlédl, jak k němu kráčí s neodolatelným úsměvem na tváři – okamžitě poznal tu drobnou rusovlásku v růžových kotníkových teniskách, džínech a bílém tričku s nápisem „Miluju Ježíše“. Čekal na ni celý život. A měl velké štěstí, že ji našel. Ostatně když se do něho zavěsila, nedokázal se ubránit dojmu, že prožívá podobné pocity jako on. Přebral od ní kufr a vykročili.

Zítřek byl jejich svatebním dnem.

Setha nakonec poslali do věznice s nejnižším stupněm ostrahy v severní části Kalifornie, kde údajně panovaly solidní podmínky.

Přiléhal k němu lesnický tábor a část vězňů tam pracovala ve funkci strážců – dohlíželi na bezpečnost a hasili ohně, pokud vypukly. Seth doufal, že se mezi ně brzy dostane.

Mezitím mu byla přidělena samostatná cela, za což mohl poděkovat konexím svých advokátů. Netrpěl žádným zvláštním nepohodlím a relativně mu nic nehrozilo. Jeho spoluvězni si také odpykávali trest za hospodářské trestné činy. Většina z nich se v podstatě dopustila podobných podvodů jako on, ale v mnohem

menším měřítku, takže mezi nimi platil spíše za hrdinu. Ženatí měli dovoleny návštěvy manželek, mohli dostávat balíčky a velká část vězňů pravidelně četla Wall Street Journal. Nápravné zařízení, do něhož se dostal, mnozí nazývali „venkovským klubem pro federální zločince“, ale i tak šlo o věznici se vším všudy. Seth postrádal svobodu, manželku a děti. Nelitoval toho, čeho se dopustil, ale přímo příšerně ho mrzelo, že se nechal chytit.

Zařízení v Dublinu, jihovýchodně od Oaklandu, kde pobýval ihned po odsouzení, bylo úděsné. Když se tam za ním Sarah i s dětmi vydala, všichni utrpěli opravdový šok. Zato výpravy do věznice, ve které nakonec zakotvil, připomínaly spíše návštěvy příbuzného hospitalizovaného v sanatoriu, popřípadě ubytovaného v laciném hotelu uprostřed lesů. Ty v podstatě navazovaly na městečko, kde mohla Sarah s dětmi pohodlně přenocovat. Coby jeho manželka zatím měla dovoleno za ním jezdit, neboť ještě nebyli rozvedeni, ale pokud šlo o ni, jako by se stalo. Také to Setha mrzelo, a zároveň si vyčítal, že jí způsobil takové hoře. Při minulé návštěvě, před dvěma měsíci, si jasně přečetl v jejích očích, co k němu cítí, a proto teď, když se měla ukázat poprvé za celé léto, byl pořádně nervózní.

Věznice se nacházela v poměrně odlehlém, špatně dostupném místě, a navíc Sarah v červnu odjela i s dětmi za svými rodiči na Bermudy.

Bylo horké srpnové dopoledne. Vyžehlil si khaki kalhoty i košili a naleštil hnědé kožené střevíce, které podle předpisu museli nosit.

Mezi tu hromadu věcí, po nichž se mu ve vězení stýskalo, patřila i na zakázku vyrobená anglická obuv.

Když nastaly návštěvní hodiny, sešel na travnatou plochu v přední části areálu. Hrály si tam děti jeho spoluvězňů, zatímco všude kolem postávaly manželské dvojice – některé byly zabrané do hovoru, jiné seděly mlčky a držely se za ruce, a pár se jich dokonce líbalo. A pak, zrovna když se na chvíli pozorně zadíval k silnici, spatřil, že Sarah s dětmi opravdu přijíždějí. Sarah zaparkovala, vystoupila a vytáhla z kufru piknikový koš. Věděla, že podle vězeňského řádu s sebou jako návštěva může přivézt jídlo. Oliver se jí držel za sukni a obezřetně se rozhlížel, Molly poskakovala kolem nich s panenkou pod paží. Seth na okamžik pocítil pálení v očích, ale pak už ho zahlédla Sarah. Zamávala mu, prošla kontrolou, kde

zřízenci věznice prověřili obsah košíku, který nesla na předloktí, a nakonec byli všichni tři vpuštěni dovnitř. Cestou k němu se Sarah usmívala a jemu neušlo, že malinko přibrala, rozhodně nevypadala tak vychrtle jako na konci jara, bezprostředně po skončení procesu.

Když už je od něho dělilo sotva deset metrů, Molly se rozběhla a skočila mu do náruče, zatímco Oliver se na okamžik zarazil a teprve poté svoji sestru pomalu a poněkud opatrně následoval. Pak přišla řada na Sarah. Na pár vteřin se s ním střetla pohledem, nato ho zlehka políbila na tvář a postavila koš s jídlem na zem.

„Vypadáš dobře, Sarah,“ promluvil Seth jako první. Děti opět odběhly a proháněly se opodál.

„Ty taky, Sethe.“

Sarah se v prvních chvílích cítila rozpačitě. Dlouho se neviděli a spousta věcí se změnila. Občas jí poslal e-mail a ona mu odpověděla, hlavně aby věděl, jak se mají děti. On toho měl na srdci spoustu, ale neodvažoval se překročit hranice, které nastavila. Neměl na výběr, musel je respektovat. Neřekl jí, že se mu po ní stýská, i když to byla pravda, a ona si nechala pro sebe, jak těžko si zvyká na samotu. Jejich momentální vztah nenabízel prostor pro sdílení niterných pocitů. Ze Sarah už vyprchal hněv, zůstal v ní jen hluboký smutek, ale také se jí v duši rozhostil neurčitý pocit klidu a smíření.

Dostavil se v okamžiku, kdy vkročila do nové životní etapy. Už neměla Sethovi co vyčítat, jakákoli lítost byla k ničemu. Co se stalo, stalo se. Bylo po všem. Po zbytek života jim bylo dáno sdílet vzpomínky na jiné časy, dvě báječné děti a rozhodnutí, která se jich budou týkat.

Na jednom z piknikových stolů prostřela pro všechny čtyři k obědu. Seth donesl židle a obě děti se během jídla střídaly na jeho klíně. Sarah přivezla vynikající sendviče z místních lahůdek, ovoce a tvarohový koláč, na němž si Seth pokaždé moc pochutnal. Myslela na něho natolik, že mu vzala dokonce i krabičku jeho oblíbených čokoládových bonbonů a doutník.

„Děkuju, Sarah. Oběd byl vynikající.“ Pohodlně se usadil a zapálil si, neboť děti opět někam odběhly. Dalo se poznat, že si vede dobře, evidentně se smířil se zvratem osudu, jenž ho dostal do jeho momentální situace, a přijal svůj ortel – zřejmě zejména proto,

že mu Henry Jacobs potvrdil, že nemá, na čem by postavil odvolání.

Soudní proces proběhl, jak měl, a veškeré postupy byly průhledné a nenapadnutelné. Seth ani Sarah nepůsobili zahořklým dojmem. „Jsi moc hodná, žes přivezla i děti.“

„Molly začíná za dva týdny škola. A já se musím vrátit do práce.“

Nevěděl, co říct. Rád by jí pověděl, jak moc ho mrzí, že kvůli němu přišli o dům, že museli prodat její šperky, že vzalo za své všechno, co spolu vybudovali a sdíleli, ale nedostávalo se mu slov.

A tak tam jen seděli a pozorovali děti. Sarah se snažila vyplnit nepříjemné chvíle ticha novinkami o svých příbuzných a on jí vylíčil, jak to ve věznici chodí. Nechovali se k sobě neosobně, spíš jinak než dřív. Některé věci už nemohli říkat, a nedalo se čekat, že se na tomhle něco změní. Přesto si byl jistý, že ho Sarah pořád miluje, protože jinak by mu s takovou láskou nenachystala a nepřivezla oběd, nevzala by s sebou děti, a vůbec. Ona také věděla, že ji nepřestal mít rád. Oba sice tušili, že jednoho dne se změní i to, ale prozatím je k sobě stále vázaly zbytky vzájemného pouta, jež nešlo na povel přetrhnout, spíš se dalo spolehnout na to, že časem zestárne, zteří a rozpadne se v prach. Tou dobou však bylo ještě poměrně pevné, a tak jim nezbývalo než čekat, až se objeví někdo nebo něco, před čím to jejich zvláštní propojení neobstojí, až vzpomínky příliš vyblednou nebo až uplyne hodně dlouhá doba. Sarah viděla v Sethovi otce svých dětí a muže, jehož si vzala a milovala. Na tom se nikdy nic nemohlo změnit.

Zůstali až do konce návštěvních hodin. Teprve hvizd píšťalky je varoval, že jejich společně strávené chvíle se chýlí ke konci. Bylo potřeba posklízet věci. Zbytky jídla vyhodili do odpadků a nádobí i červené kostkované prostírání Sarah uložila zpátky do košíku.

Přivezla to všechno s sebou z domu, aby jejich setkání mělo pokud možno co nejsvátečnější ráz.

Svolala děti a oznámila jim, že musí jet. Oliver nasadil smutný obličej, když mu pověděla, aby se rozloučil, a Molly křečovitě objala tatínka kolem pasu.

„Nechci tady tátu nechat,“ protestovala a tvářila se nešťastně.

„Proč s ním nemůžeme zůstat?“ Seth si uvědomil, že k podobně drásavým situacím bude docházet opakovaně a že tím, kdo je k tomu

odsoudil, je on, nicméně nepochyboval, že dokonce i tohle postupem let pomine. Jednou si všichni zvyknou, že se jinde vidět nemůžou.

„Vždyť zase brzy přijedeme,“ promluvila Sarah konejšivým tónem a čekala, až se Molly pustí, což se po chvíli stalo. Seth následoval spoluvězně a stejně jako oni doprovodil rodinu tak daleko ke vstupní bráně, jak měli dovoleno.

„Ještě jednou děkuju za všechno, Sarah,“ řekl hlasem, z něhož na ni dýchlo sedm společně prožitých let. „Dávej na sebe pozor.“

„Budu. Ty se taky opatruj.“ Nato se nadechla k pokračování, ale vzápětí se zarazila a počkala, než děti poodejdou. „Miluju tě, Sethe.

Doufám, že to víš. Už se na tebe nezlobím. Jen je mi moc smutno, když vidím, kam jsi to dopracoval. Kam jsme to my všichni dopracovali. Ale poradím si.“ Chtěla, aby z jejích slov vyrozuměl, že si o ni nemusí dělat starosti ani se užírat pocity viny. Během léta si uvědomila, že se z toho všeho dostane. A na tom, jestli on lituje toho, co udělal, příliš nezáleželo. Osud jí zkrátka rozdal takovéhle karty a ona se s nimi rozhodla hrát – nehodlala se ohlížet zpátky ani v sobě živit nenávist, kterou k němu snad zpočátku cítila. Věděla, že ničemu neprospěje, když bude lkát nad rozlitým mlékem. Nebylo v ničí moci vrátit čas a změnit běh událostí. I když ona neměla zdání, že se něco děje, celou dobu se to dělo, i bez jejího vědomí, a bylo jen otázkou času, kdy všechno vyjde na světlo. Teď už měla ve věci jasno. Seth nikdy nebyl tím mužem, jakého v něm viděla.

„Děkuju, Sarah… že ke mně necítíš nenávist za to, co jsem provedl.“ Nesnažil se jí nic vysvětlovat. Už při dřívějších pokusech zjistil, že mu žena nikdy neporozumí. Veškeré úvahy, které mu běžely hlavou v době, kdy se dopouštěl podvodů, byly na hony vzdálené jejímu myšlení.

„To je v pořádku, Sethe,“ řekla Sarah klidně. „Už se stalo.

Můžeme být šťastní, že nám zůstaly dvě úžasné děti.“ Pořád sice litovala, že na další miminko už nedošlo, ale v koutku duše doufala, že se třeba ještě v životě dočká i dalšího mateřství. Cítila, že její osud drží v rukou někdo jiný. Přesně tak se vyjádřila v telefonu Maggie, když jí oznamovala, že se vdala. Při vzpomínce na ni se Sarah otočila k Sethovi a rty se jí samy od sebe zvlnily spokojeným úsměvem. Až do téhle chvíle si neuvědomila, že aniž na tom nějak cíleně

pracovala, přece jen mu odpustila. Tím okamžikem jako by jí ze srdce spadl tunový balvan. Neomylně cítila, jak se její duše i tělo zvolna osvobozují od tíhy, jež na nich dosud spočívala.

Seth sledoval, jak procházejí bránou a míří k parkovišti. Děti se každou chvíli otočily a zamávaly mu, zatímco Sarah kráčela s pohledem vytrvale upřeným vpřed a teprve u auta se obrátila čelem vzad a s rozjasněnou tváří se na něho dlouze zadívala. Když odjížděli, ještě naposledy je pozdravil mávnutím paže a pak vykročil zpátky do cely. Cestou přemýšlel o tom, že tihle tři lidé tvoří rodinu, jíž se svým počínáním zcela dobrovolně a nenávratně vzdal.

Sarah ve zpětném zrcátku sledovala, jak se věznice postupně zmenšuje, a když jí za jednou ze zatáček zmizela z dohledu úplně, pohlédla na děti a sama pro sebe se uculila, neboť si uvědomila, že se jí nakonec podařilo dospět do bodu, o němž tak často mluvila Maggie. Nevěděla, jak a kdy k tomu došlo, ale po dlouhém hledání k němu přece jen nalezla cestu, anebo se jí možná sám přiblížil, kdo ví, ale každopádně se najednou cítila tak lehce, že se jí chtělo létat.

Přestože si zpočátku nic takového neuměla představit, čas jako by se náhle zastavil a ona věděla jistě, že na tuhle chvíli nikdy nezapomene – navždy si bude pamatovat ten okamžik dokonalého opojení. Dokázala Sethovi odpustit a dosáhla kýženého stavu milosti!