Danielle Steel

Muži na ženění

1

Na palubu Blue Moon svítilo zářivé horké slunce. Byla to vznosná, osmdesát metrů dlouhá jachta, postavená podle pečlivě promyšlených plánů, se silným motorem a perfektním vybavením.

Bazén, přistávací plošina pro helikoptéry, šest elegantních kajut s veškerým pohodlím, luxusní apartmá pro majitele a dokonale vycvičená šestnáctičlenná posádka. Blue Moon a jeho majitel se pravidelně objevovali na stránkách všech jachtařských časopisů na celém světě. Charles Sumner Harrington jachtu před šesti lety koupil od jednoho saúdskoarabského prince. První loď, dvacet pět metrů dlouhou plachetnici, si pořídil jako dvaadvacetiletý. Jmenovala se Dream. O čtyřiadvacet let později si plavbu na své lodi vychutnával stejně jako tenkrát.

Ve svých šestačtyřiceti letech se Charles Harrington mohl považovat za šťastlivce. V mnoha směrech měl život zdánlivě snadný. Když mu bylo jednadvacet, zdědil nesmírné jmění a dalších dvacet pět let ho zodpovědně spravoval. Vedl si stejně úspěšně jako obchodník i jako prezident charitativní nadace. Dobře si uvědomoval, že je pouze málo lidí, kterým osud tak přál, a snažil se zlepšit úděl těch méně šťastných, ať už prostřednictvím nadace nebo jako soukromá osoba. Chápal, že má velkou zodpovědnost, a dokonce už jako mladík myslel vždy nejprve na druhé. S velkým nasazením se věnoval postiženým dětem. Zejména v oblasti vzdělání odváděla jeho nadace obdivuhodnou práci, ale podporovala také lékařskou péči v rozvojových zemích a bojovala proti zneužívání dětí chudinských čtvrtích velkých měst. Charles Harrington se dobročinnosti věnoval neokázale a snažil se v tichosti pomáhat

všude, kde mohl. Byl to lidumil se silně vyvinutým sociálním cítěním, ale uměl se s klukovsky upřímným smíchem přiznat k tomu, že je nenapravitelně rozmazlený. Za svůj životní styl se nestyděl ani se za něj neomlouval. Mohl si ho dovolit. Ve prospěch jiných vydával ročně miliony dolarů a slušnou částkou pamatoval i na sebe.

Nikdy se neoženil, užíval si přepychu, a když se naskytla vhodná příležitost, rád ho dopřál i svým přátelům.

Rok co rok trávil Charlie srpen se svými dvěma nejbližšími kamarády Adamem Weissem a Grayem Hawkem. Plavili se po Středozemním moři a zastavovali se, kde se jim zlíbilo. Už deset let tu tradici dodržovali, všichni se na plavbu těšili a udělali by cokoliv, jen aby o ni nepřišli. Každý rok, i kdyby hrom bil, odletěli Adam s Grayem prvního srpna do Nice, nalodili se na Blue Moon a zůstali na něm celý měsíc – tak jako předtím se stejnou pravidelností na palubě předchůdkyň této nádherné jachty. Charlie byl obvykle na lodi už od července a občas se do New Yorku vracel až v polovině, nebo dokonce koncem září. Nadaci i všechny své finanční záležitosti mohl dobře řídit na dálku. Ale srpen byl vyhrazen ničím nerušenému odpočinku a zábavě. Ani tentokrát tomu nebylo jinak. Kotvili v přístavu v Saint Tropez, jachta se mírně pohupovala na vlnách a Charlie spokojeně seděl na zadní palubě u snídaně.

Předešlý večer si užívali nočního života a na loď se vrátili až po čtvrté ráno. Přestože šli spát pozdě, vstal Charlie brzy. Na průběh noci měl jen mlhavé vzpomínky, jak bylo obvyklé, když si někam vyrazil s Grayem a Adamem. Uměli to pořádně roztočit, ale nikomu tím neublížili. Neměli žádné závazky, žádný z nich nebyl ženatý ani neměl přítelkyni. Už dávno se dohodli, že bez ohledu na to, jak se budou vyvíjet jejich životy dál, půjde vždy o čistě pánskou plavbu.

Na jachtu se vždycky nalodí sami a srpen prožijí jenom spolu jako tři nezadaní muži. Nebyli povinni nikomu nic vysvětlovat nebo se omlouvat. Po zbytek roku všichni tvrdě pracovali, Charlie jako prezident dobročinné nadace, Adam jako právník a Gray jako malíř.

Charlie s oblibou říkával, že si měsíc volna a každoroční společnou plavbu plně zaslouží.

Dva z nich se sami rozhodli, že se neožení, ale Charlie prohlašoval, že o něm to neplatí. Tvrdil, že za jeho staromládenectví

může jen souhra náhod a smůla, že by se chtěl oženit, jenže zatím nenašel tu pravou, přestože ji hledá celý život. Nevzdával se však a tvrdošíjně pokračoval ve svém úsilí. Dokonce byl čtyřikrát zasnoubený, i když už v dřívějších letech, ne v poslední době, ale ze svatby k jeho zármutku a zklamání pokaždé sešlo.

První snoubenka se tři dny před plánovaným obřadem vyspala s jeho nejlepším přítelem a způsobila tak v Charlieho životě ničivý otřes. Samozřejmě neměl jinou možnost než svatbu zrušit. Tehdy mu bylo třicet. Jeho druhá nastávající přijala krátce po zásnubách zajímavé zaměstnání v Londýně. Charlie za ní obětavě létal a trpělivě na ni čekával v bytě, který pronajal, jen aby ji mohl občas vídat, ale ona se plně věnovala práci pro Vogue a na něho si skoro nikdy neudělala čas. Dva měsíce před svatbou přiznala, že touží po kariéře a že se práce nevzdá. Pro Charlieho bylo důležité, aby jeho manželka byla doma a věnovala se dětem. Nechtěl, aby chodila do práce, a proto se dohodli, že se rozejdou – jako přátelé samozřejmě, nicméně i tak to pro něj bylo nesmírné zklamání. Bylo mu dvaatřicet a byl ještě pevněji odhodlaný nalézt ženu svých snů. O rok později si byl jistý, že se mu to podařilo – seznámil se s úžasnou dívkou, která byla ochotná nechat kvůli němu studia na zdravotnické škole. Odjeli spolu do Jižní Ameriky, aby navštívili místa, kde Charlieho nadace financovala péči o chudé děti. Měli hodně společného a po šesti měsících se zasnoubili. Všechno probíhalo dobře, dokud si Charlie neuvědomil, že jeho snoubenka tvoří nerozlučnou dvojici se svou sestrou-dvojčetem a že by si přála, aby všude jezdila s nimi. Charlie a sestra si od prvního okamžiku nepadli do oka, a kdykoliv byli spolu, docházelo mezi nimi k prudkým výměnám názorů a nekonečným hádkám. Byl si jistý, že časem by se vzájemná antipatie nebezpečně vystupňovala. I tentokrát navrhl rozchod a jeho snoubenka souhlasila. Sestra pro ni znamenala tolik, že se nemohla provdat za muže, který ji neměl rád. Do roka si vzala jiného a sestra se nastěhovala k nim, což Charliemu potvrdilo, že jeho krok byl správný. Poslední zasnoubení skončilo před pěti lety naprostou katastrofou. Jeho nastávající ho vroucně milovala, ale i po mnoha vážných a upřímných rozhovorech opakovala, že nechce mít děti.

Ujišťovala ho o své lásce, ale neustoupila ani o píď. Zpočátku doufal,

že by ji mohl přesvědčit, ale nepodařilo se mu to, a tak se rozešli.

Opět jako přátelé. Charlie se tak choval vždy. Bez výjimky. Podařilo se mu zůstat přítelem žen, které prošly jeho životem, které měl rád, ale s nimiž se neoženil a ony se po čase provdaly za jiného. Na Vánoce od všech dostával přání. Pokud by si někdo prohlížel jejich fotografie, ohromilo by ho, jak si jsou podobné. Všechny byly krásné, světlovlasé, pěstěné, pocházely z dobrých rodin, chodily do prestižních škol a vybraly si řádné muže. Usmívaly se na Charlieho z rodinných fotografií, s úspěšnými manželi po boku, obklopené rozkošnými dětmi. S mnohými byl nadále ve styku a ony ho měly rády a uchovávaly si na něj něžné vzpomínky.

Jeho přátelé Adam a Gray mu neustále domlouvali, aby přestal hledat mezi debutantkami z lepší společnosti a zkusil „normální“

ženu. Definovali ji každý jinak, ale Charlie přesně věděl, co chce: ženu z dobré rodiny, dobře situovanou, inteligentní a vzdělanou, která by pocházela ze stejného prostředí a vyznávala stejné hodnoty a ideály jako on. To pro něho bylo důležité. Rodokmen jeho vlastní rodiny se dal vystopovat až do patnáctého století v Anglii, majetek byl starý několik generací a Charlie, stejně jako jeho otec a děd, studoval na Princetonu. Jeho matka i sestra chodily do školy Miss Porter a vzdělání ukončily v Evropě. Charlie si přál ženu, jako byly ony dvě. Byl to poněkud archaický, možná až snobský postoj, ale Charlie věděl, co chce, co potřebuje a co je pro něho dobré. Sám byl v mnoha směrech staromódní a vyznával tradiční hodnoty. V politice byl konzervativec, v soukromém životě nesmírně čestný, a pokud si užíval, pak vždy distingované, s maximální diskrétností. Charles Harrington byl elegán a džentlmen každým coulem. Byl pozorný, laskavý, velkorysý a šarmantní. Uměl se dokonale chovat a ženy ho zbožňovaly. Obletovaly ho nejen v New Yorku, ale na všech místech, kde se objevil. Byl všeobecně oblíbený, ostatně nemít rád Charlieho bylo těžké.

Charles Harrington byl jedinečnou partií, ale stejně jako krásný princ z pohádky procestoval celý svět, aby našel dívku, jež by se k němu dokonale hodila, a pořád potkával jenom půvabné ženy, které se mu zpočátku zdály přitažlivé a milé, ale všechny měly skrytou vadu, která mu v poslední chvíli zabránila stanout s nimi před

oltářem. Oběma stranám při rozchodu vždy krvácelo srdce a Charlieho plány na založení rodiny se opět rozplynuly.

V šestačtyřiceti byl stále svobodný, i když ne vlastní vinou, jak prohlašoval. Ať se ta pravá skrývala kdekoliv, byl odhodlaný ji nalézt a nepochyboval, že se mu to podaří. Nevěděl pouze, kdy k tomu dojde. Utěšovalo ho jediné: že se neoženil s tou nepravou.

A byl rozhodnutý nedopustit to ani v budoucnosti. Nepolevoval v bdělosti a u každé uchazečky pátral po osudovém kazu. Tušil, že na něho někde čeká ta pravá a že je pouze otázkou času, kdy se setkají.

Charlie nastavoval se zavřenýma očima tvář slunci, zatímco mu dvě stevardky servírovaly snídani a nalévaly mu druhý šálek kávy.

Předešlý večer zahájil šampaňským a v průběhu noci vypil nejedno martini, ale než se posadil ke snídani, zaplaval si a cítil se dobře a svěží. Byl výborný plavec a zdatný surfař. Na Princetonu býval kapitánem plaveckého týmu a sportovat nikdy nepřestal. Rád lyžoval a nevynechal žádnou příležitost zahrát si v zimě squash a v létě tenis.

Sport nejen prospíval jeho zdraví, ale pomáhal mu udržet si postavu, jakou by mu záviděli muži o polovinu mladší. Charlie byl nápadně pohledný – vysoký, štíhlý, s plavými vlasy, v nichž se skrývaly první šediny. Měl modré oči a po měsíci stráveném na moři dobronzova opálenou pleť. Byl to opravdu fascinující muž a měl zálibu ve vysokých štíhlých blondýnkách aristokratického zevnějšku. Nikdy o tom nijak zvlášť nepřemýšlel, ale přesně tak vypadala jeho matka i sestra.

Charlieho matka bývala vyhlášenou krasavicí a jeho sestra Ellen tenisovou hvězdou školy. Když mu bylo šestnáct, rodiče se během dovolené v Itálii čelně střetli s protijedoucím autem a byli na místě mrtví. Sestře bylo tehdy jednadvacet a předposledním rokem studovala na proslulém Vassaru. Odešla ze školy, aby se o něho mohla starat, a převzala veškerou zodpovědnost za rodinné záležitosti. Charliemu i po těch dlouhých letech vytryskly slzy, kdykoliv si na ni vzpomněl. Prohlásila tehdy, že se za dva roky, jakmile on nastoupí na vysokou školu, na Vassar vrátí. Byla to mimořádná dívka, dobrovolně se mu obětovala a Charlie ji zbožňoval. Nevěděl, že je vážně nemocná, nikdy mu nic neřekla.

Podařilo se jí ukrývat před ním svou chorobu téměř tři roky. Tvrdila,

že se ke studiu nemůže vrátit, protože má příliš mnoho práce s vedením nadace, a on jí věřil. Ve skutečnosti měla nádor na mozku a sváděla předem prohranou bitvu. Jak lékaři brzy zjistili, byl tumor lokalizovaný tak nešťastně, že operace nepřicházela v úvahu. Ellen zemřela ve dvaceti šesti letech, pouhých pár měsíců před jeho promocí na Princetonu. Neměl nikoho, kdo by se radoval z jeho úspěchu. Po smrti rodičů a sestry zůstal na světě úplně sám. Zdědil nesmírné jmění a velký smysl pro zodpovědnost. Tehdy si koupil svou první plachetnici a dva roky se plavil kolem světa. Nebylo dne, aby nemyslel na sestru a na vše, co pro něho udělala. Dokonce kvůli němu nechala školy a starala se o něho, dokud nezemřela, jako předtím otec s matkou. V jeho rodině vždy vládla láska a harmonie, ale jako velmi mladý ztratil všechny, kteří ho milovali a které miloval on. Zemřeli a nechali ho na světě samotného. Ničeho se nebál víc, než že podobně zemřou i další lidé, které bude mít rád.

Když se vrátil z cest, bylo mu čtyřiadvacet. Vystudoval Kolumbijskou univerzitu, získal titul MBA a naučil se spravovat svůj majetek a řídit nadaci. Přes noc dospěl a vzal na sebe zodpovědnost za celý svět. Nikdy nikomu neodmítl pomoc. Věděl, že ho matka s otcem ani Ellen neopustili úmyslně, nicméně jako velmi mladý přišel o rodinné zázemí. Měl značný majetek a pár přátel, které si nesmírně pečlivě vybral, ale chápal, že dokud nepotká tu pravou, bude stále v mnoha podstatných ohledech sám. Nebyl ochotný slevit ze svých nároků, domníval se, že si zaslouží manželku, jako byla jeho matka a Ellen, která ho podporovala do posledního dechu.

Snažil se nemyslet na to, že ho všichni opustili, vzpomínal na ně s vděkem a láskou, ale bylo pro něho důležité najít manželku, na kterou by se mohl spolehnout a která by byla dobrou matkou jeho dětí. Ženu, která by byla téměř ve všech ohledech dokonalá. Byl přesvědčený, že na takovou se mu vyplatí čekat.

*

„Panebože,“ ozvalo se za ním zaúpění. Zasmál se, otevřel oči a obrátil se k Adamovi, který se v bílých šortkách a modrém tričku došoural po palubě ke stolku a svezl se na křesílko proti němu.

Nenamáhal se, aby se oholil. Než ze sebe vysoukal další slova, zhluboka si lokl silné kávy, kterou mu pohotově nalila stevardka.

„Sakra, co jsem to včera v noci pil? Někdo mě musel otrávit.“ Adam měl tmavé vlasy, skoro ebenově černé oči, střední postavu se širokými rameny a mužně drsný obličej. Nebyl tak pohledný jako Charlie, ale byl inteligentní, vtipný a pro ženy mimořádně přitažlivý.

Co mu scházelo na kráse a šarmu filmových hvězd, to vyrovnával jeho mozek, moc a peníze. Za poslední roky jich vydělal hodně.

„Mám dojem, že sis dával většinou rum a tequillu, ale po večeři jsme měli víno.“ Než vyrazili do Saint Tropez, vypili na palubě láhev Château Haut-Brion. Charlie nepředpokládal, že by v některém baru nebo diskotéce narazil na svou budoucí, po všech stránkách dokonalou manželku, ale letovisko se hemžilo dívkami a ženami, s nimiž si trojice mohla příjemně krátit čas. „A než jsem odešel z diskotéky, viděl jsem tě pít brandy.“

„Pomalu se mi to vybavuje. Řekl bych, že za to může ten rum. Na lodi se ze mě každý rok stává alkoholik. Kdybych toho tolik vypil doma, byl bych vyřízený.“ Adam se zašklebil proti sluníčku a nasadil si tmavé brýle. „Máš na mě zatraceně špatný vliv, Charlie, ale jsi báječný hostitel. V kolik hodin jsem se vlastně vrátil?“

„Kolem páté.“ Charliemu zazníval z hlasu spíš obdiv než výčitka.

Neměl ve zvyku své přátele odsuzovat. Jeho přáním bylo, aby se pobavili, což také všichni tři dělali. Adam a Gray byli nejlepší kamarádi, jaké kdy měl. Pouto mezi nimi bylo silnější než obvyklé přátelství. Byli jako bratři. V posledních deseti letech se vídali často.

Adam potkal Charlieho krátce poté, co se rozvedl s Ráchel.

Seznámil se s ní ve druhém ročníku na Harvardu a spolu potom dostudovali práva. Promovala summa cum laude a získala licenci na první pokus, ale nikdy se advokacii nevěnovala. Adam sice musel zkoušku opakovat, ale stal se vynikajícím a úspěšným právníkem.

Nastoupil do kanceláře, která zastupovala rockové hvězdy a špičkové sportovce – a svou práci miloval. S Ráchel se vzali hned po promoci.

Rodiče sňatek uvítali. Znali se z Long Islandu a přátelili se, ale nějak se stalo, že Adam Ráchel poprvé potkal až na Harvardu. Nikdy nestál o seznámení s dcerami otcových a matčiných známých. Raději si našel přítelkyni sám, i když kdo Ráchel je, věděl od prvního

okamžiku. Měli hodně společného a zdálo se, že se k sobě dokonale hodí.

Když se brali, věřili, že spolu budou šťastní až do smrti. Ráchel otěhotněla hned o líbánkách a ve dvou letech porodila dvě děti, Amandu a Jacoba, kterým teď bylo čtrnáct a třináct. Manželství vydrželo pět let. Adam tvrdě pracoval, budoval si kariéru, chodil na koncerty a zápasy svých klientů a domů se často vracel až ve tři ráno, ale přes veškerá pokušení – a nebylo jich málo – byl manželce věrný.

Ráchel však přestalo bavit trávit noci sama. Zamilovala se do pediatra, kterého znala od vysoké školy, a udržovala s ním poměr, zatímco Adam usilovně pro ni i pro děti vydělával peníze. Dotáhl to na společníka firmy, ale o tři měsíce později ho Ráchel opustila.

Prohlásila, že mu zaručeně nebude scházet, vzala děti, nábytek a polovinu úspor, a než uschl inkoust na rozvodové smlouvě, provdala se za svého milence. Od té doby uplynulo deset let. Adam ji stále nenáviděl a bylo pro něho těžké, chovat se k ní alespoň zdvořile. Ani trochu netoužil se znovu oženit a zažít něco podobného. Když od něho Ráchel i s dětmi odešla, málem ho to zabilo.

Od rozvodu neriskoval, úzkostlivě se vyhýbal nebezpečí, že by se s nějakou ženou vážněji zapletl, a zaměřil se na dívky, které byly dvakrát mladší než on a měly jen desetinu jeho inteligence.

V prostředí, kde se pohyboval, se to jimi jen hemžilo. Ve svých jednačtyřiceti letech měl milenky, kterým nebylo víc než pětadvacet, většinou začínající modelky a hvězdičky, jaké se točí kolem sportovců a rockových hudebníků. U poloviny z nich si nepamatoval ani jméno. Ke všem byl upřímný a velkorysý. Hned na úvod je upozornil, že se nehodlá znovu ženit, ale jenom si trochu užít. Jeho milostné aférky netrvaly déle než měsíc – pokud vůbec vydržely tak dlouho. Šlo mu jen o to, vzít dívky párkrát na večeři, dostat je do postele a táhnout o dům dál. Jeho srdce si odnesla Ráchel a odhodila ho kamsi do odpadků. Mluvil s ní, jen když to bylo nevyhnutelně nutné, a jak děti vyrůstaly, stále řidčeji. Většinou jí posílal stručné maily nebo pověřil sekretářku, aby jí zavolala. Nechtěl s ní mít nic společného. A nestál o hlubší vztah s žádnou jinou ženou. Adam miloval svou svobodu a za nic na světě by se jí nevzdal.

Jeho matka sice stále bědovala, že je sám, nebo skoro sám, ale aspoň se konečně přestala snažit představit mu nějakou „milou dívku“. Adam měl přesně to, co chtěl, širokou nabídku milenek pro chvilkové potěšení. Když si potřeboval s někým popovídat, zavolal kamarádům. Zastával názor, že se ženy hodí jenom pro sex a povyražení, ale jinak je nutné držet si je od těla. Nehodlal se s nějakou sblížit natolik, aby ho mohla zranit. Na rozdíl od Charlieho nehledal tu pravou. Toužil mít v posteli perfektní milenku, ovšem nejdéle na dva týdny, a podle toho se choval. O vážný vztah nestál.

Vážně bral jenom své děti, práci a přátele. A ženy za přátele nepovažoval. Ráchel pro něho byla úhlavním nepřítelem, matka těžkým křížem, který musel nést, sestra nepříjemnou přítěží a milenky mu byly lhostejné. Šťastný, uvolněný a bezpečný se cítil jenom mezi muži. Jmenovitě s Charliem a Grayem.

„V noci jsem se pořádně odvázal,“ poznamenal Adam s požitkářským úsměvem. „Poslední, na co se pamatuju, byla banda Brazilek, s nimiž jsem tančil. Anglicky neuměly, ale páni, jak ty se vlnily! Natřásal jsem se v rytmu samby, až jsem se dostal do tranzu.

A musel jsem si dát dobrou stovku panáků. Byly neuvěřitelné.“

„Ty taky,“ zasmál se hlasitě Charlie. Oba kamarádi nastavili tváře slunci. Bylo to příjemné, i přes Adamovu kocovinu. Byl už takový, naplno se bavil a naplno pracoval. Patřil mezi špičkové advokáty, byl neustále ve stresu, nosil u sebe tři mobily a pager, celé dny proseděl najednáních nebo ve svém letadle na cestě od jednoho klienta ke druhému. Představoval záchytný bod pro mnoho celebrit. Všechny se dostávaly se znepokojivou pravidelností do potíží, ale Adam svou práci miloval a s klienty měl větší trpělivost než s kýmkoliv jiným, s výjimkou svých dětí, které pro něho byly vším. Amanda a Jacob byli sluncem jeho života.

„Mám takový matný dojem, že jsem si se dvěma z nich dal na dnes večer rande.“ Při vzpomínce na brazilské krásky se blaženě usmál. „Nerozuměly mi ani slovo. Budeme se tam muset vrátit a přesvědčit se, jestli náhodou nepřijdou.“ Po druhém šálku kávy poněkud ožil a právě v tu chvíli se k nim připojil i Gray, s tmavými brýlemi na očích, v plavkách a v tričku pocákaném barvami, s bujnou

bílou hřívou, která mu trčela na všechny strany. Často chodil neučesaný, ale slušelo mu to. S heknutím se posadil ke stolu.

„Na tohle já už jsem starý,“ posteskl si, vděčně si vzal od stevardky šálek kávy a otevřel si lahvičku unterbergu. Hořký likér mu zklidnil žaludek rozbouřený nočním hýřením. Na rozdíl od Adama a Charlieho neměl postavu vypracovanou pravidelným sportováním. Byl dlouhý a vypadal málem podvyživené. Jako malý kluk připomínal hladovějící děti z plakátů humanitárních organizací, teď byl jednoduše hubený. Gray byl umělec, bydlel ve West Village a maloval krásné, pečlivě propracované obrazy. Jeden mu zabral několik měsíců. Aby přežil, i když někdy jen stěží, stačilo mu prodat dva za rok. Stejně jako Charlie se nikdy neoženil ani neměl děti.

V uměleckém světě byl uznávaný, ale nikdy nebyl finančně úspěšný. Nevadilo mu to. Peníze pro něho nic neznamenaly. Jak často říkal, důležitá pro něho byla pravdivost jeho díla. Nabídl žaludeční likér i Adamovi s Charliem, ale oba se zašklebili a zavrtěli hlavou.

„Nechápu, jak to můžeš pít,“ přiznal Adam s tváří zkřivenou odporem. „Zabírá to, ale já budu mít radši celý den kocovinu, než bych to polkl. Stačí, když cítím, jak to smrdí.“

„Je to lék. Možná bys mi měl obstarat pár krabic, jestli budeme stále tak chlastat. Vždycky zapomenu na ty špatné konce. Už jsme zralí na léčebnu?“ zeptal se Gray, když do sebe obrátil napřed unterberg, potom kávu a nakonec se pustil do míchaných vajíček.

„Do toho stavu se obyčejně dostaneme až druhý týden, ne první,“

upozornil ho Charlie pobaveně. Ve společnosti svých dvou přátel byl šťastný. První dny řádili jako utržení ze řetězu, ale když se vybouřili, ubrali plyn. Zdaleka to nebylo tak hrozné, jak se podle jejich slov mohlo zdát. Sice toho hodně vypili, tančili a flirtovali s neznámými ženami, ale také pozorovali ostatní a především se radovali, že jsou zase spolu. Charlie se pokaždé těšil na měsíc, který s přáteli stráví.

Byl to pro něho, ale i pro ně, vrchol roku. Sotva jedna plavba skončila, už se nemohli dočkat další a žili z ní ještě řadu měsíců.

Vzpomínky jim vydržely na několik let, a kdykoliv se sešli, smáli se společným zážitkům.

„Bojím se, že jsme to letos rozjeli příliš zprudka. Moje játra už protestují,“ postěžoval si Gray ustaraně, když uchlácholil žaludek vajíčky a toastem. V hlavě mu stále dunělo, ale likér už zabral.

Adamovi by ze snídaně, jakou právě spořádal Gray, bylo špatně.

Kapky, které svědomitě užíval každý den, mu zřejmě pomáhaly a naštěstí žádný z nich netrpěl mořskou nemocí. „Jsem starší než vy dva. Jestli nezpomalíme, bude po mně. Možná mě zabije jenom to křepčení. Sakra, já nějak nemám kondici.“ Gray nedávno překročil padesátku, ale vypadal výrazně starší než jeho dva kamarádi.

Charliemu mladistvý vzhled ubíral pět až deset let a Adamovi bylo teprve jednačtyřicet, a navíc se udržoval ve skvělé formě. Bez ohledu na to, kde se právě zdržoval a kolik měl práce, zašel každý den do posilovny. Vysvětloval, že jenom tak dokáže čelit stresu. Gray o sebe nikdy nepečoval, málo spal, ještě méně jedl a stejně jako Adam žil jenom pro svou práci. Dlouhé hodiny prostál před malířským stojanem, snil a přemýšlel o umění. Nebyl o tolik starší než jeho přátelé, ale svůj věk by nemohl zapřít, především kvůli divoké bílé hřívě. Ženy, s nimiž se seznámil, ho považovaly za krásného a laskavého, alespoň tak dlouho, dokud od něho neodešly.

Na rozdíl od Adama a Charlieho Graye nikdy ani nenapad lo, že by si měl najít manželku, a nevyvíjel v tomto směru žádnou aktivitu.

Pohyboval se v uměleckém světě a všechny ženy, s nimiž něco měl, si ho našly samy, asi jako poštovní holub svůj holubník. Přitahoval jako magnet takové, o nichž Adam hovořil jako o psychopatkách, a Gray s jeho označením souhlasil. Mnohé z nich právě přestaly užívat léky, nebo to udělaly, jakmile se s ním seznámily. Obvykle je přítel nebo manžel dlouho týral, pak je vyhodil na ulici, ale dál jim volal nebo je pronásledoval. Gray se všech ujal. Přestože ho nepřitahovaly a měl s nimi jenom problémy, nabídl jim ještě dřív, než se s nimi vyspal, střechu nad hlavou – „jenom na pár týdnů, dokud se nepostaví na nohy“. Jenže to dopadlo tak, že nohy, na kterých pak stály, byly jeho. Vařil jim, staral se o ně, sháněl jim lékaře a psychoterapeuty, umisťoval je do ústavů nebo je sám zbavoval závislostí. Dával jim peníze, takže se jeho finanční situace ještě zhoršila. Nabídl jim bezpečný přístav, útěchu a starostlivou péči. Udělal pro ně všechno, co potřebovaly. Pokud ovšem neměly

děti. S těmi si nevěděl rady. Vždycky mu naháněly hrůzu.

Připomínaly mu jeho vlastní dětství, na něž neměl ani trochu hezké vzpomínky. Při pohledu na děti a harmonickou rodinu si pokaždé uvědomil, jak selhali jeho rodiče.

Ženy, kterých se ujal, se zpočátku zdály docela hodné a tvrdily, že mu nechtějí ublížit. Byly psychicky vyšinuté, nervově labilní, většinou hysterické, asociální, nedokázaly se zapojit do normálního života a postarat se o sebe. Chodil s nimi různě dlouho, od jednoho měsíce po jeden rok. Našel jim práci, naučil je o sebe dbát, představil je lidem, kteří jim mohli být užiteční. A všechny bez výjimky, pokud neskončily v nemocnici nebo jiném zařízení, si nakonec našly někoho jiného. S žádnou z nich se netoužil oženit, ale zvykl si na ně, a když ho opustily, byl chvíli zklamaný, přestože nic jiného ani nečekal. Měl vrozenou potřebu starat se o ostatní a podobně jako milující rodiče tušil, že mláďata jednou vyletí z hnízda. Ale pokaždé ho překvapil a zranil způsob, jakým od něho odešly. Okrádaly ho, ječely na něho, až sousedé volali policii, kdyby měl auto, snad by mu i prořezaly pneumatiky, vyhazovaly mu věci z oken nebo vyvolávaly scény, které pro něho byly trapné a bolestné. Snad žádná mu nepoděkovala za čas, námahu, peníze a něhu, které jim věnoval.

Když odešly, dostavil se kromě zklamání i pocit blažené úlevy. Na rozdíl od Charlieho s Adamem ho nikdy nepřitahovaly mladé dívky.

Většině žen, s kterými chodil, bylo kolem čtyřiceti a všechny byly nějakým způsobem narušené. Přiznával, že ho přitahují právě svou zranitelností a že je mu jich líto. Adam mu doporučoval, aby začal pracovat pro Červený kříž nebo nějaké krizové centrum a odreagoval se od svého spasitelského komplexu tam, místo aby zaměňoval milostný život s léčebnou pro duševně nemocné ženy středního věku.

„Když já si nemůžu pomoct,“ vysvětloval na oko zkroušeně Gray. „Vždycky se bojím, že když jim nepomůžu já, neudělá to nikdo.“

„Jasně. Máš kliku, že se tě žádná z těch chudinek nepokusila zabít, když jsi spal.“ Ve skutečnosti to dvě nebo tři zkusily, ale naštěstí se jim to nepovedlo. Gray měl nepotlačitelnou potřebu zachraňovat svět a pečovat o ženy, které se ocitly v tíživé situaci.

Nakonec se vždy ukázalo, že ony Graye potřebovaly, jen když byly

v nouzi. Všechny ho opustily kvůli jinému muži, ale okamžitě se vynořila další, která byla zcela na dně, a znovu mu obrátila život vzhůru nohama. Byla to jízda na horské dráze a Gray si na ni za všechny ty roky zvykl. Nikdy jiný život nepoznal.

Nepocházel z úctyhodných, konzervativních rodin jako jeho kamarádi – Adamova žila na Long Islandu, Charlesova na Páté avenue. Gray prožil dětství a mládí v nejrůznějších koutech světa.

Jeho nevlastní rodiče, kteří ho adoptovali jako novorozeně, byli členové jedné slavné hudební skupiny. Vychovávaly ho, dá-li se tomu tak říkat, různé rockové hvězdy, které mu od jeho osmi let nabízely drogy a pivo. Kromě něj adoptovali rodiče i malou holčičku, které dali jméno Sýkorka. Když mu bylo deset, „znovu se narodili“ a odešli ze světa showbusinessu. Napřed odjeli do Indie, potom do Nepálu, krátce pobyli v Karibské oblasti a čtyři roky prožili na člunu v Amazonii. Grayovi zůstala v paměti především nezměrná bída, kterou kolem sebe viděl, domorodci, s nimiž se setkal. První roky dětství poznamenané drogami si moc dobře nevybavoval, i když pár vzpomínek mu také zůstalo. Jeho sestra se vrátila do Indie a vstoupila do buddhistického kláštera, aby pomáhala hladovějícím v Kalkatě. Gray se z lodi zachránil, doslova i přeneseně, v osmnácti se usadil v New Yorku a začal malovat.

Rodiče tou dobou ještě měli peníze, ale chtěl zkusit prosadit se sám.

Jako dvacetiletý žil chvíli v Paříži a potom se vrátil do New Yorku.

Rodiče se mezitím přestěhovali do Santa Fe, a když bylo Grayovi pětadvacet, adoptovali navajského chlapečka. Byl to složitý proces, ale kmen jim ho nakonec svěřil. Dali mu jméno Boy. Gray ho měl docela rád, nicméně jejich věkový rozdíl byl příliš velký a vídali se jen zřídka. Před sedmi lety rodiče zemřeli. Boy, kterému bylo osmnáct, se vrátil ke svému kmeni, a přestože Gray věděl, kde žije, nikdy se jeden druhému neozval. Jednou za pár let dostal z Indie dopis od Sýkorky. Nikdy si nebyli moc blízcí, snad vinou neuspořádaného dětství poznamenaného výstřelky adoptivních rodičů. Gray věděl, že se řadu let snažila najít své biologické rodiče.

Možná tak chtěla vnést do svého života kousek normálnosti.

Vypátrala je v Kentucky, ale zjistila, že s nimi nemá nic společného, a víckrát se s nimi nesešla. Gray nikdy nezatoužil poznat svou

pravou matku a otce. Možná se v něm párkrát probudila zvědavost, ale prožil si své s adoptivními rodiči a nepovažoval za nutné přidávat ke svým traumatům další. Ženy, s nimiž chodil, patřily do stejné kategorie. Problémy, se kterými se potýkaly a které se za ně snažil vyřešit, byly stejné, jaké kolem sebe vídal v mládí. Znal je až příliš důvěrně. V jedné věci měl naprosto jasno, totiž že nechce mít nikdy děti, na kterých by se mohl podepsat stejně. To přenechal jiným, jako například Adamovi, který byl schopen děti řádně vychovat. Gray o sobě věděl, že by to nedokázal, že nepoznal rodičovský vzor, podle něhož by se mohl řídit, skutečný domov, který by mohl napodobit.

Chtěl malovat, nic víc, a to dělal dobře.

Nevěděl nic o svém původu, neznal své biologické rodiče, ale v každém případě po nich zdědil mimořádné nadání, a přestože ze svých obrazů nezbohatl, těšil se jako malíř všeobecnému uznání.

Dokonce i kritikové se shodovali, že je opravdu, opravdu velice dobrý. Jenže se mu nikdy nepodařilo vést dostatečně dlouho klidný život, aby mu tvorba vynesla peníze. Jeho rodiče utratili všechno, co vydělali, za drogy nebo cestování po světě. Gray si zvykl být bez halíře a nevadilo mu to. Co měl, rozdal těm, které považoval za potřebnější. Bylo mu jedno, jestli si užívá přepych na Charlieho jachtě, nebo jestli mrzne ve svém ateliéru v newyorské čtvrti Meatpacking. Pro Graye bylo důležité jenom jeho umění a přátelé.

Přestože uznával, že ženy umějí být někdy příjemné, a měl rád vedle sebe teplé tělo, které by ho hřálo za chladných nocí, dávno se přesvědčil, že jsou vesměs bláznivé – rozhodně to platilo o těch, které skončily v jeho posteli. Nikdo nepochyboval, že žena, s kterou se dal Gray dohromady, je s největší pravděpodobností cvok. Byla to kletba, kterou snášel, důsledek jeho dětství. Pochopil, že jediný způsob, jak zlomit zlé kouzlo, které na něho uvalila dysfunkční adoptivní rodina, bylo za žádnou cenu nepředat příšerný způsob života dál, svým vlastním potomkům. Jak často prohlašoval, slib, že nikdy nebude mít děti, byl největší dar, jaký mohl věnovat lidstvu.

Nikdy ho neporušil a věděl, že to neudělá ani v budoucnosti. Tvrdil, že je na děti alergický a že ony jeho taky nesnášejí. Gray nehledal ideální ženu jako třeba Charlie, pouze by rád konečně našel jednu

aspoň trochu normální. Zatím se musel spokojit s takovými, které jemu a jeho přátelům poskytovaly vzrušení a námět k diskusím.

„Tak co dnes podnikneme?“ zeptal se Charlie, když se po snídani všichni tři uvelebili na palubě v pohodlných lehátkách.

Bylo krátce před polednem, slunce stálo vysoko na obloze a počasí snad ani nemohlo být lepší. Byl nádherný den. Adam prohlásil, že by v Saint Tropez rád něco koupil dětem. Amanda měla vždycky radost, když jí něco přivezl, a Jacobovi se líbilo všechno, co dostal. Oba tátu zbožňovali, ale milovali i matku a nevlastního otce.

Ráchel měla se svým druhým manželem další dvě děti. Adam se tvářil, jako by neexistovaly, přestože věděl, že je Amanda s Jacobem mají rádi jako vlastní sourozence. Nechtěl o nich ani slyšet.

Neodpustil a nikdy neodpustí Ráchel její zradu. Došel k závěru, že když se to tak vezme, všechny ženy jsou mrchy. Jeho matka otce neustále sekýrovala a ponižovala a on urážky, kterými ho zasypávala, snášel mlčky. Sestra byla rafinovanější a všechno si vymáhala fňukáním. Při vzácných příležitostech, kdy nebrečela, vystrčila drápky a rvala se jako divoká kočka. Jediný způsob, jak vyjít se ženou, je najít si nějakou němou, držet si ji od těla a rychle jít dál.

Dokud byl v neustálém pohybu, bylo všechno v pořádku. Jedině ve chvílích, které trávil se svými dětmi nebo na jachtě s Charliem a Grayem, mohl polevit v ostražitosti nebo se zastavit, aby přivoněl k růžím.

„Obchody v jednu zavírají,“ připomněl mu Charlie. „Na nákupy můžeme vyrazit odpoledne.“ Adam si mezitím také uvědomil, že obchody otvírají až v půl čtvrté. A na oběd bylo příliš brzy.

Právě posnídali, i když Adam do sebe po nočním hýření dostal jenom rohlík a kávu. Trpěl žaludeční neurózou a před několika lety ho dokonce trápily žaludeční vředy. Jedl málo. Byla to cena, kterou platil za stres, neodlučitelně patřící k jeho práci. Za dlouhá léta, kdy tvrdě vyjednával smlouvy pro sportovce a rockové hvězdy, přivykl vzrušení a měl ho rád. Tahal své klienty z vězení, dostával je do týmů, za které toužili hrát, připravoval pro ně koncertní turné, zastupoval je při rozvodových řízeních, platil odstupné jejich milenkám, sepisoval dohody o výživném na jejich nemanželské děti.

Nedopřáli mu ani chvíli klidu, ale byl šťastný. A teď měl konečně

dovolenou. Za rok si bral dvě. První, srpnovou, strávil na Charlieho lodi a považoval ji za neporušitelný, přímo posvátný závazek.

Druhou si dopřál v zimě a týden se s Charliem plavil po Karibiku.

Gray se k nim nikdy nepřipojil. Měl na Karibskou oblast ošklivé vzpomínky z dětství, kdy tam žil s rodiči, a tvrdil, že ho tam nic nedostane. A na přelomu srpna a září cestoval Adam týden se svými dětmi po Evropě. Jako vždy se s nimi měl sejít, jakmile skončí plavba. Jeho soukromé letadlo vyzvedne Amandu s Jacobem v New Yorku, zastaví se pro něho v Nice a všichni tři společně poletí do Londýna.

„Co kdybychom popojeli? Můžeme zakotvit kousek od břehu a potom nasednout do člunu a zajet si na oběd do Clubu 55?“ navrhl Charlie a druzí dva souhlasně přikývli. Byl to jejich obvyklý program v Saint Tropez.

Charlie měl na lodi pro své hosty nejrůznější hračky – vodní lyže, skútr, malou plachetnici, surfy a potápěčské vybavení. Trojice však hlavně jen tak lenošila. Po většinu času se věnovali obědům, večeřím, ženám, pití a troše plavání. Hodně spali, především Adam, který přijížděl zcela vyčerpaný a prohlašoval, že jediné místo, kde se pořádně vyspí, je Charlieho loď. Srpen bylo jediné období v celém roce, kdy neměl starosti. Kontroloval sice faxy a maily, které mu denně chodily z kanceláře, ale jeho tajemníci, sekretářky a partneři vědě li, že ho nesmějí obtěžovat víc, než je nezbytně nutné. Běda jim, kdyby to udělali. Adam si vychutnával čtyři týdny, kdy mohl pustit kormidlo firmy z ruky, a usilovně se snažil nemyslet na své klienty.

Potřeboval vypnout a každý, kdo ho dobře znal a věděl, jak tvrdě pracuje, mu zasloužený odpočinek přál. V září, po návratu z dovolené, s ním bylo mnohem snazší pořízení. Během příjemných chvil s Charliem a Adamem nabral vítr do plachet, který ho poháněl ještě celé týdny, někdy i měsíce.

Trojici svedla dohromady snaha pomáhat jiným. Charlieho nadace pořádala dobročinnou akci ve prospěch útulku pro týrané ženy a děti. Hlavní organizátor večera se snažil získat slavného zpěváka, aby vystoupil zadarmo, a obrátil se na Adama, který ho zastupoval. Adam s Charliem se sešli na obědě, aby probrali detaily.

Jeden ke druhému pocítil upřímný obdiv, a než se koncert konal, stali se z nich přátelé.

Adamovi se skutečně podařilo přimět svého chráněnce, aby vystoupil bez nároku na závratný honorář, což bylo něco neslýchaného. Při stejné příležitosti se dražil obraz, který do aukce věnoval Gray. Byla to pro něj velká oběť, protože částka představovala jeho příjem za šest měsíců. Nabídl se také, že zhotoví nástěnnou malbu v jiném útulku, který založila Charlieho nadace.

Charlie pozval jeho i Adama k sobě na večeři, aby jim poděkoval.

Těžko by se hledala nesourodější trojice, ale přesto zjistili, že je mnohé spojuje. Všichni se věnovali charitativním projektům a žádný z nich nebyl ženatý ani neměl vážný vztah. Adam se před nedávnem rozvedl. Charlie právě zrušil další ze svých zasnoubení a nabídl novým přátelům, aby s ním na jeho lodi strávili srpen, na kdy měl původně plánované líbánky. Napadlo ho, že čistě pánská plavba by mohla být příjemné rozptýlení, a výsledek vysoce předčil jeho očekávání. Báječně si spolu užívali. Gray uvítal, že může vypadnout z města, a byl Charliemu za jeho nabídku vděčný. Další z žen, o které pečoval, mu připravila kruté zklamání. Ujal se jí v červnu, když se pokusila o sebevraždu, a už v červenci od něho odešla k jednomu z jeho studentů. Adam měl za sebou perné jaro. Jeden špičkový sportovec se zranil a světově proslulá kapela zrušila koncertní turné, což vyvolalo sérii žalob. Plavba po Středozemním moři na Charlieho jachtě se vydařila a založila tradici společných dovolených. Všechno nasvědčovalo tomu, že ta letošní bude stejně bujará jako všechny předešlé. Saint Tropez, trocha hazardu v Monte Carlu, Portofino, Sardinie, Capri a mezitím jakýkoliv přístav, kde dostanou chuť se zastavit. Byli na palubě teprve dva dny a žádný z nich neskrýval nadšení. Charlie si vychutnával společnost svých přátel stejně jako oni. A Blue Moon byl ideálním místem, kde se mohli vyřádit.

„Tak co vy na to? Oběd v Pětapadesátce a předtím si trochu zaplaveme?“ dorážel na kamarády Charlie, aby mohl oznámit kapitánovi, jaké mají plány.

„Jo, to snad zvládneme,“ souhlasil Adam a zakoulel očima, když mu zazvonil mobil. Nevšímal si ho. Vzkaz si může poslechnout později. Když byl v Evropě, nosil u sebe jenom jeden, což bylo

výrazné zlepšení proti sbírce telefonů a stohům papírů, které s sebou vláčel v New Yorku. „Bude to dřina, ale někdo ji udělat musí,“

ušklíbl se.

„Dá si někdo Bloody Mary?“ zeptal se s nevinnou tváří Charlie, když pokynem naznačil, že vyplují z přístavu. Lodní hospodář, pohledný mladík z Nového Zélandu, který stál opodál, přikývl a spěchal předat pokyny kapitánovi a rezervovat stůl. Nemusel se na nic vyptávat. Věděl, že se Charlie bude chtít v půl třetí najíst ve městě. Většinou raději obědval na lodi, ale panorama Saint Tropez bylo příliš lákavé a každý, kdo něco znamenal, chodil na oběd do Clubu 55. Na večeře zase byla v módě restaurace Spoon.

„Mně namíchejte Virgin Mary, ale opravdu panenskou, bez kapky alkoholu,“ požádal s úsměvem Gray. „Říkám si, že bych mohl cestu do špitálu o pár dní odložit.“

„Mně pořádně ostrou, a když tak o tom přemýšlím, nejradši s tequillou,“ upřesnil požitkářsky Adam.

„Pro mě Bělini,“ objednal si Charlie svůj oblíbený nápoj z broskvového džusu a šampaňského, který se dobře hodil jako start do náročného dne a noci. Potrpěl si na kubánské doutníky a dobré šampaňské a měl na lodi velké zásoby jednoho i druhého.

Všichni tři popíjeli a odpočívali na lehátkách, zatímco posádka nahodila motory a vyplouvala z přístaviště. Opatrně se přitom vyhýbala množství menších lodí a okružních plavidel plných turistů, kteří si Blue Moon nadšeně fotili. Na konci mola číhala obvyklá smečka paparazziů na velké jachty, aby viděli, kdo je na palubě.

Pronásledovali celebrity na motorkách a drželi se jich jako klíšťata na každém kroku. Většina z nich fotografovala i Charlieho, když se toulal městem, ale majitel luxusní jachty jim nikdy neposkytl zajímavý materiál pro jejich plátky. Charlie vedl klidný, spořádaný život a skandálům se úzkostlivě vyhýbal. Byl prostě zámožný muž, který se plavil po Středozemním moři se dvěma přáteli, jejichž jména čtenářům bulváru nic neříkala. Přestože Adam znal a zastupoval kdejakou hvězdu, sám se držel v pozadí. A Gray byl chudý malíř.

Před obědem si půlhodinku zaplavali, potom si Adam vzal vodní skútr a dal si pár okruhů kolem ostatních lodí. Gray zatím podřimoval a Charlie pokuřoval doutník. Byl to sladký život. V půl

třetí dojeli na motorovém člunu do města a šli na oběd. V Clubu 55

byl Alain Delon, který tam chodíval často, Gepard Dépardieu a také Catherine Deneuve, která trojici poskytla téma na dlouhý rozhovor.

Shodli se, že přes svůj věk je pořád velmi krásná. Představovala přesně Charlieho typ, ale byla pro něho stará. Nikdy nechodil se svými vrstevnicemi, vybíral si maximálně pětatřicetileté ženy, čtyřicátnice přenechával mužům, kteří překročili šedesátku. A Adam si potrpěl na ještě mnohem mladší ročníky.

Gray prohlásil, že on by Catherine Deneuve bral bez ohledu na její léta. Měl rád ženy zhruba svého věku, dokonce o něco starší, ale krásnou herečku v jeho případě diskvalifikovalo, že je na první pohled vyrovnaná a zcela normální. Živě si povídala s přáteli a smála se. Žena, kterou by si Gray vybral, by tiše plakala někde v koutě nebo by zoufale vzlykala do mobilu. Dívka podle Adamova gusta by byla o pouhých deset let starší než jeho dospívající dcera.

Pravděpodobně by jí nakonec musel zaplatit silikonové implantáty nebo plastiku nosu. Dívku z Charlieho snů obklopovala jemná zář a na nohou měla skleněné střevíčky, ale v jeho pohádce by o půlnoci neuprchla. Zůstala by na bále, slíbila by mu, že ho nikdy neopustí, a zbytek života by protančila v jeho náruči. Doufal, že ji jednou nalezne.

2

Kapitán odpoledne zakotvil na konci mola. Byl to obdivuhodný výkon, protože v Saint Tropez byla ve vrcholné sezóně o místa nouze a Blue Moon potřeboval velký prostor, ale posádka loď ještě ani neuvázala a Charlie už litoval, že se raději nevrátili do přístavu jenom na člunu, jak mívali ve zvyku. Paparazzi, přivábení rozměry elegantní jachty, se na ně vrhli jako sršni. Nacvakali spoustu snímků trojice mužů, kteří spěšně vklouzli do čekajícího auta. Charlie s Adamem si jich nevšímali a Gray jim shovívavě pokynul.

„Chudáci. To bych radši drhl hajzlíky, než se živit takhle,“

politoval je, ale Adam zavrčel. Novináře nenáviděl.

„Paraziti. Hyeny,“ ulevoval si. Média neustále komplikovala život celebritám, které zastupoval. Odpoledne mu volali jeho partneři. Jednoho z klientů fotografové přistihli, jak vychází z hotelu s ženou, která nebyla jeho manželkou, a malér byl na světě.

Rozzuřená manželka telefonovala do Adamovy kanceláře desetkrát za den. Nebyl to první případ, kdy jí byl manžel nevěrný, a ona teď požadovala pět milionů. Jen tak byla ochotná s ním zůstat, jinak hrozila, že podá žádost o rozvod a bude trvat na závratně vysokém odstupném. Roztomilé, ale Adama už takové aféry nepřekvapovaly.

Momentálně měl v hlavě pouze brazilské krásky z předešlé noci.

Chtěl je znovu najít a tančit s nimi sambu až do rána. Všechno ostatní může počkat, až se vrátí do New Yorku. Neměl náladu ani na novináře, ani na záletné klienty. Podobné věci provedli už dřív a budou v nich pokračovat. Srpen patřil jemu, ne jim. Vzal si oddechový čas. Zastavil hodiny.

Odpoledne se vydali na nákupy do města, potom si trochu zdřímli a povečeřeli v restauraci Spoon v hotelu Byblos.

Mezi hosty byla i úchvatná ruská topmodelka v bílých hedvábných kalhotách a bílém koženém bolerku, rozepnutém skoro až po pupek. Pod ním neměla vůbec nic a přítomní se kochali pohledem na poprsí, které jim tak ochotně předváděla. Charlie se tvářil pobaveně a Adam se nahlas smál.

„Má nádherná ňadra,“ zhodnotil Gray, když si objednali jídlo a láhev vynikajícího vína.

„To jo, ale nejsou pravá,“ poznamenal Adam věcně, beze stopy obdivu. Aby žena seděla v luxusní restauraci a celé poprsí jí vylézalo z výstřihu, musí být značně otrlá, ale trojice už něco podobného zažila. Předešlý rok vešla do jiného podniku mladá Němka v halence, která byla tak průsvitná, že na sobě rovnou nemusela mít nic, a žádné pozdvižení se nekonalo. Pochutnávala si na večeři až do pasu nahá, povídala si, smála se, kouřila a viditelně jí dělalo dobře, že je středem pozornosti.

„Jak víš, že nejsou pravá?“ vyzvídal Gray. Ňadra byla velká a pevná, se zahrocenými bradavkami. Rád by je namaloval. Měl už trochu v hlavě. Než vyrazili do města, popíjeli Margaritu. Další divoká noc začínala.

„Dej na mě,“ přesvědčoval ho Adam. „Zaplatil jsem jich už dobrou stovku. Vlastně sto a půl. Před pár lety po mně jedna holka požadovala jenom jedno. Říkala, že to druhé je v pořádku, chtěla zvětšit jen to menší, aby byla obě stejná.“

„Zajímavé,“ poznamenal Charlie. Ochutnal víno, které mu nalil sommelier, a přikývl. Bylo výborné. Lepší než výborné. Vynikající.

Šlo o velmi starý ročník Lynch-Bages. „Ty jim hned necháš udělat ňadra, místo abys je napřed vzal na večeři nebo do kina?“

„Ne, kdykoliv sbalím nějakou začínající herečku, vyrazí je ze mě jako dárek na památku. Je to lepší, než abych se s nimi dohadoval.

Jakmile dostanou, co chtějí, nedělají potíže.“

„Dřív muži ženám na usmířenou a na rozloučenou kupovali perly a diamantové náramky. Teď jim zřejmě zaplatí implantáty,“

konstatoval Charlie suše. Jeho přítelkyně by ho nikdy nepožádaly o nové poprsí ani o jiné věci, které svým milenkám kupoval Adam.

Všechny kosmetické služby a úkony si platily samy a nikdy na ně nepřišla řeč. Nevzpomínal si, že by se některá z nich podrobila plastické operaci, aspoň o tom nic nevěděl. Na Adamových děvenkách, jak jim říkal Gray, toho většinou moc původního nebylo.

A ženy, kterých se ujal on, potřebovaly spíš lobotomii nebo silná sedativa. Platil jim terapie, rehabilitace, psychiatry nebo advokáty a soudní výlohy, aby dostal z jejich života muže, kteří chtěli, aby se k nim vrátily, nebo jim vyhrožovali, že je zabijí. Případně Graye, podle toho, co považovali za účinnější. Když se to tak vezme, zaplatit implantáty bylo jednodušší. Adamovi jeho milenky po zákroku poděkovaly a zmizely, zatímco Graye se ženy držely delší dobu nebo se na něho obracely, když je začal zneužívat i muž, kvůli kterému ho opustily. A všechny ženy, s nimiž se rozešel Charlie, protože u nich objevil nějakou vážnou vadu, zůstaly jeho přítelkyněmi a pozvaly ho na svatbu, když se vdávaly za někoho jiného. „Možná bych to měl taky někdy zkusit,“ zasmál se.

„Co chceš zkusit?“ zeptal se zmateně Gray, plně zaujatý poprsím ruské modelky.

„Koupit silikonová ňadra. Mohl by to být docela hezký svatební nebo vánoční dárek.“

„Nech toho,“ okřikl ho Adam. „Je to zvrhlost. Stačí, že to dělám já. Ženy, s nimiž chodíš ty, mají úroveň. Netouží po tom, abys jim kupoval poprsí.“ Adamovy milenky chtěly prorazit jako herečky nebo modelky. Nestál o ženy, které mají úroveň. Pro něho by to byla nevýhoda. Z Charlieho přítelkyň by ho rozbolela hlava. Netoužil po trvalém vztahu. Charlie tvrdil, že u něj je to naopak, Gray nechával věcem volný průběh. Nic si neplánoval. Bral život tak, jak šel. Adam měl plán a přesný harmonogram pro všechno.

„Když nic jiného, byl by to nezvyklý dar. Už mě nebaví kupovat jim pořád porcelán,“ usmál se Charlie přes kouř doutníku.

„Buď rád, že jim neplatíš alimenty nebo výživné na děti. Věř mi, i ten nejdražší porcelán tě vyjde levněji,“ poučoval ho Adam sarkasticky. Jakmile se Ráchel podruhé vdala, přestal jí platit alimenty, jenže si vzala polovinu všeho, co měl, a stále ještě jí posílal tučné výživné, protože děti nechtěl ošidit. Zlobilo ho však, kolik jí musel dát jako vyrovnání. Při rozvodu, když už byl v advokátní

kanceláři společníkem, ho podle jeho názoru oškubala. Rodiče jí našli vynikajícího právníka. Štvalo ho to i po deseti letech. Nepřenesl se přes ztrátu, kterou mu způsobila, a s největší pravděpodobností se mu to nepodaří nikdy. Koupit nějaké ženě implantáty bylo podle jeho názoru v pořádku, platit jí alimenty nikoliv.

„Mimochodem, je vůbec špatné, když jim musíte něco platit,“

vložil se do diskuse Gray. „Já bych jim raději něco koupil jen tak, protože chci, a neplatil jim právníka, psychiatra ani plastiku,“

pokračoval nevinně. Vzhledem k tomu, kolik vydělával, pro něho každá žena, které se ujal, znamenala hluboký zásah do financí. Ale on jim pomáhal rád. Gray se ke svým přítelkyním choval jako Červený kříž, Adam byl tvrdý obchodník, který stanovil přesná pravidla co za co, a Charlie byl galantní, romantický princ z pohádky. Gray o sobě prohlašoval, že je taky romantický, ale že to bohužel neplatí o ženách, s nimiž něco měl. Byly vesměs v příliš zoufalé situaci, než aby je romantika zajímala. Rád by aspoň jeden romantický vztah prožil, ale to by se napřed musel seznámit s nějakou normální ženou, což bylo každým rokem méně pravděpodobné. Adam tvrdil, že v něm nezůstala ani špetka romantismu, a byl na to hrdý. Prý má radši vydařený sex než nepodařenou romantickou lásku.

„A proč ne oboje?“ zeptal se Gray a dal si první doušek z třetí sklenky lahodného vína. „Proč ne sex s někým, kdo tě má rád a koho máš rád ty?“

„To zní hezky,“ přidal se k němu Charlie. On by navíc požadoval i dobrý původ. Otevřeně přiznával, že pokud jde o ženy, je snob.

Adam si ho často dobíral, že nechce, aby mu jeho vznešený rodokmen poskvrnila nějaká děvečka od krav. Charlie se sice většinou ohradil proti jeho formulaci, ale oba věděli, že je výstižná.

„Bojím se, že vy dva jste nenapravitelní snílkové,“ odporoval jim cynicky Adam. „Romantická láska skončí nutně špatně, všichni jsou zklamaní a mají na sebe vztek. Je to, jako když se na krásný obraz vykadí moucha. Když obě strany předem vědí, že jde jenom o sex a trochu povyražení, pak nikdo netrpí.“

„Tak proč jsou všechny tvoje děvenky tak naštvané, když s nimi skončíš?“ dorážel na něho Gray. Trefil se do černého.

„Protože ženy nikdy nevěří tomu, co jim říkáš. Když je upozorníš, že se nikdy nehodláš oženit, vezmou to jako hozenou rukavici a začnou shánět svatební šaty. Ale když nic jiného, jsem upřímný. Jestli mi nevěří, jejich problém. Jasně jim řeknu, o co jde.

Když to nechtějí slyšet, tím hůř pro ně. Já je varoval.“ To taky byla jedna z výhod mladičkých milenek. Dvaadvacetileté dívky se obvykle nechtějí vdávat, ale jenom si užít. Až před třicítkou se rozhlédnou a s hrůzou zjistí, že jim ujíždí vlak, ale dokud jsou mladé, chtějí chodit na koncerty, do klubů, barů nebo drahých restaurací, vybírat si hadříky a nechat si je platit. Pokud je Adam vzal na víkend do Las Vegas, protože tam měl jednání s klientem, byly v sedmém nebi.

Jeho rodině se to však nelíbilo. Matka ho obviňovala, že se tahá s děvkami, zvlášť když se v nějakém časopise objevila fotografie, na níž byl se svou klientkou. Marně vysvětloval, že zastupuje herečky a modelky. Pro ni to bylo totéž. Když toto téma přišlo na přetřes u rodinné večeře, sestra upadla do rozpaků. Bratr se sice bavil, ale v posledních letech ho začal napomínat, že je na čase, aby se usadil.

Adamovi bylo srdečně jedno, co si myslí. Život, jaký vedli oni, mu připadal zoufale nudný. Ten jeho ne. Pravidelně sám sebe přesvědčoval, že mu prostě závidí, protože si na rozdíl od nich užívá. Rodiče mu samozřejmě nezáviděli, jenom neschvalovali jeho chování. A matka se postavila na stranu Ráchel, jen aby ho naštvala, jak se domníval. Měla ráda ji i jejího nového manžela a neustále Adamovi zdůrazňovala, že se s ní bude stýkat, protože je to matka jejích vnoučat. Vždycky se postavila proti Adamovi nebo mu aspoň odporovala. Nemohla za to, byla prostě taková. Vyžívala se v konfliktech a hádkách. Věděl, že ho má ráda, ale nedokázala potlačit potřebu ho sekýrovat a otravovat mu život. Vypadalo to, že nesouhlasí s ničím, co udělal.

Pořád mu vyčítala rozvod a podezírala ho, že musel Ráchel provést něco hrozného, když ho opustila kvůli jinému. Ani jednou ho nepolitovala, že mu byla manželka nevěrná.

Prý si to zavinil sám. Přestože ho neustále kritizovala, tušil, že je hrdá na to, co dokázal. Nikdy by mu to ale nepřiznala.

Od večeře se zvedli až po jedenácté hodině. Chvíli se procházeli po Saint Tropez. Na ulicích bylo rušno. Lidé seděli v zahrádkách restaurací a kaváren, z nočních podniků zněla hudba. Zastavili se na skleničku u Nana a v jednu po půlnoci zamířili do diskotéky Les Caves du Roy, kde začínalo být správně živo. Na parketu se vlnily dívky v korzetech, těsných džínsech, průhledných šatičkách a halenkách, s rafinovanými účesy a v sandálkách na vysokých podpatcích. Adam se choval jako dítě v cukrárně, a dokonce i Charlie s Grayem byli ve svém živlu. Gray byl ve vztahu k ženám poněkud nesmělý, většinou sbalily ony jeho. A Charlie byl nesmírně vybíravý, ale s neskrývaným potěšením sledoval, co se děje.

Do půl třetí tančili a byli stále poměrně střízliví. Brazilské dívky z předešlé noci se neukázaly, ale Adamovi to nevadilo. Vystřídal asi tucet jiných, až se rozhodl pro drobnou rudovlasou Němku.

Jmenovala se Uschi a vyprávěla mu, že její rodiče mají dům v Ramatuelle, malebném městečku nedaleko Saint Tropez. Vypadala na čtrnáct, ale pouze do okamžiku, než šla tančit. Velmi rychle se ukázalo, že je podstatně starší a že ví, co dělá a co chce. Chtěla Adama. Prakticky se s ním milovala přímo na parketu. To už bylo po třetí hodině a Charlie začínal zívat. Za pár minut se s Grayem zvedli k odchodu. Adam prohlásil, že se vrátí o něco později sám. Nebyl to problém, protože kotvili v přístavu a Charlie mu dal vysílačku, kdyby jim chtěl zavolat. Adam přikývl a dál se věnoval Uschi. Když přátelé odcházeli, mrkl na ně. Charlie se usmál: Adam si užíval.

„Co budeme dělat zítra?“ zeptal se Gray, když kráčeli k jachtě.

Hudba byla slyšet na velkou dálku, ale na lodi bylo ticho, zvlášť když zavřeli dveře. Charlie navrhl, aby si dali před spaním sklenku brandy, ale Gray odmítl, že toho vypil dost. Místo toho chvíli postáli na palubě, pokuřovali a sledovali, jak se lidé procházejí po nábřeží nebo sedí na okolních jachtách. Saint Tropez bylo město jako stvořené pro noční život – lidé tam chodili spát až ráno.

„Napadlo mě, že bychom mohli jet k Portofinu a možná se zastavit v Monte Carlu,“ uvažoval Charlie. Sladký život v Saint Tropez se brzy, už po několika dnech omrzí, pokud tam člověk nemá přátele, a trojice tam neznala nikoho. Je příjemné chodit do restaurací a nočních podniků, ale ve Středomoří je řada jiných míst, která chtěli

během měsíční plavby navštívit, některá stejně rušná jako Saint Tropez, jiná klidnější. Monte Carlo je elegantní a všichni tři si rádi zašli do kasina.

„Adam by se tady možná ještě dvě tři noci zdržel kvůli té malé Němce,“ poznamenal Gray. Nerad by kamarádovi kazil zábavu nebo předčasně ukončil slibně se rozvíjející románek. Charlie věděl své a byl také větší cynik. Pamatoval se na předchozí plavby a nepochyboval, že jedna noc Adamovi zcela postačí.

Teprve krátce před čtvrtou se po dlouhé, ale příjemné noci rozešli do svých kajut. Charlie okamžitě usnul. Ani on, ani Gray neslyšeli, jak se kolem páté Adam vrací.

Když se objevil na palubě, Charlie s Grayem snídali. Usmíval se a kolem ramen držel Uschi. Jakmile uviděla druhé dva muže, upadla do mírných rozpaků.

„Tobré ráno,“ pozdravila. Charlie si všiml, že za denního světla vypadá na šestnáct. Nebyla nalíčená, ale měla dlouhé, husté vlasy a především fantastickou postavu, zdůrazněnou těsnými džínsy a přiléhavým tričkem, které na sobě měla už na diskotéce, stejně jako zlaté sandály na podpatcích.

Stevard se zeptal, co si dají k snídani, a Uschi požádala o müsli a kávu. Adam si proti svému zvyku objednal vajíčka a vdolečky. Byl viditelně ve výborné náladě a jeho dva kamarádi měli co dělat, aby potlačili úsměv.

Čtveřice si nenuceně povídala, a jakmile Uschi dojedla, objednal jí stevard taxi. Adam ji provedl po jachtě, a když ji doprovázel k vozu, zářily jí oči nadšením.

„Zavolám ti,“ slíbil jí neurčitě a políbil ji na rozloučenou. Strávil s ní přímo nezapomenutelnou noc, ale kamarádi věděli, že na ni brzy zapomene. Možná se ho na ni jen tak pro legraci za rok zeptají.

„Kdy? Přijdeš dnes zase na diskotéku?“ zeptala se.

„Nejspíš odplujeme,“ odpověděl. Dala mu svůj telefon a řekla, že bude v Ramatuelle až do konce srpna. Pak se s rodiči vrátí do Mnichova. Když prohodil, že občas jezdí služebně do Německa, napsala mu i adresu. Bylo jí dvaadvacet a studovala medicínu ve Frankfurtu. „Jestli se tady ještě pár dní zdržíme, přijdu, ale pochybuju.“ Snažil se k ženám, s nimiž se vyspal, chovat čestně

a nevzbuzovat v nich plané naděje, ale věděl, že Uschi si nedělá iluze. Sbalila na diskotéce naprosto cizího chlapa, vyspala se s ním a bylo jí předem jasné, že ho s největší pravděpodobností víckrát neuvidí. Šlo jí o totéž jako jemu a přinejmenším pro jednu noc oba našli, co hledali, ale teď, za denního světla nemohli zavírat oči před skutečností, že jsou si cizí. Pravidla hry byla jasná oběma.

Když ji znovu políbil, přivinula se k němu. „Měj se… A díky,“

loučila se zasněně.

„Já děkuju tobě,“ pošeptal jí a poplácal ji po zadečku. Nastoupila do taxíku, zamávala mu a byla pryč. Další potěšení pro jednu noc, rozptýlení a obohacení dovolené. Byl to Adamův způsob, jak trávit volný čas. Jeho předpoklad, že nahá bude ještě krásnější, se potvrdil.

„No, to bylo rozkošné překvapení,“ poznamenal s potutelným úsměvem Charlie, když Adam znovu usedl ke snídani. „Mám rád společnost u stolu, zvlášť takhle půvabnou. Myslíš, že bychom měli zmizet dřív, než se tady objeví její rodiče s flintou?“

„Doufám, že to nehrozí,“ ušklíbl se Adam. Byl sám se sebou viditelně spokojený. S oblibou využil čas od času Charlieho jachtu k takovým účelům. „Je jí dvaadvacet a studuje medicínu. A nebyla panna,“ vysvětloval, i když musel připustit, že vypadala mnohem mladší.

„Jaké zklamání,“ utrousil ironicky Charlie a zapálil si doutník. Na jachtě si občas zakouřil i po snídani. Na jejich způsobu života se jim nejvíc líbilo, že i když se snad občas cítili osamělí, mohli si dělat, co chtějí. To je největší přednost staromládenectví. Mohli jíst, kdy je napadlo, oblékat se, jak chtěli, pít, kdykoliv dostali chuť, někdy i přebrat, a trávit čas, s kým se jim zlíbilo. Nikdo je nesekýroval, nehádal se, nefňukal, nemuseli nikomu ustupovat, přizpůsobovat se a omlouvat. Měli sebe navzájem a v danou chvíli si nic víc nepřáli.

Teď právě jim život připadal perfektní.

„Možná ti na příští zastávce nějakou pannu najdeme. Tady se asi nevyskytují.“

„Velmi vtipné.“ Adam se rozkošnicky protáhl. „Jednoduše mi závidíš. Mimochodem, kde zakotvíme příště?“ Líbilo se mu, že se mohou přesouvat z místa na místo, jako by vozili svůj dům nebo hotel s sebou. Mohli žít v pohodlí a přepychu, navrhnout si

libovolnou trasu, měnit ji podle momentálního rozmaru a neustále mít za zády ochotnou, perfektně vyškolenou posádku. Pro všechny tři to bylo nebe na zemi. Právě proto Charlie jachtu vlastnil a trávil na ní celé léto i několik týdnů v zimě.

„Kam byste nejraději zamířili?“ zeptal se. „Já jsem uvažoval o Monaku nebo Portofinu.“ Po důkladné debatě se dohodli, že se zastaví na jednu noc v Monaku a pak budou pokračovat do Portofina.

Do Monte Carla to ze Saint Tropez byly pouhé dvě hodiny plavby, do Portofina osm. Jak Charlie předpokládal, Gray prohlásil, že je mu jedno, kam pojedou, a Adam chtěl jít v Monte Carlu do kasina.

Při obědě si pochutnali na vynikajících plodech moře a kolem třetí vypluli. Na chvíli zakotvili na moři, aby si trochu zaplavali, a potom usnuli v lehátkách na palubě. Když Blue Moon dorazil do Monte Carla, stále tvrdě spali. Kapitán a posádka použili odrazníky a obratně přistáli u mola. Jako vždy byl přístav plný stejně velkých, nebo i větších jachet.

Charlie se probudil v šest hodin, podíval se, kde jsou, a sešel se do kajuty osprchovat a převléknout. Jeho kamarádi spali až do sedmi.

Adam byl pochopitelně vyčerpaný po nočních radovánkách a Grayovi vždycky trvalo několik dní, než si přivykl na nevázaný život, který během plavby vedli, ale když se vydali do města, byli všichni odpočatí.

Stevard jim objednal taxi a rezervoval stůl u Louise XV., kde si dali opulentní večeři v mnohem formálnějším prostředí, než jaké bylo v Saint Tropez. Všichni tři měli kravaty. Charlie si oblékl krémový lněný oblek, Adam si k bílým džínsům a saku obul naboso mokasíny z krokodýlí kůže a Gray na sobě měl khaki kalhoty, modrou košili a staré sáčko. Bílé vlasy prozrazovaly, že je z trojlístku nejstarší, ale měl v sobě cosi divokého a znepokojivého. Nosil červenou kravatu, a ať si oblékl cokoliv, vždycky vypadal jako umělec.

Když přátelům líčil příhody z mládí, divoce gestikuloval.

Vyprávěl jim o amazonském kmenu, u kterého krátkou dobu pobýval. Bylo to zajímavé téma, ale pro Graye přesto zůstalo období dětství a dospívání noční můrou. Zatímco jeho vrstevníci chodili na střední a vysokou školu, jezdili na kolech, rozváželi poštu nebo

navštěvovali kurzy tance, žil mezi chudinou v Indii, v buddhistickém klášteře v Nepálu, u brazilských domorodců a četl dalajlamova díla.

Nikdy neměl příležitost vychutnat si běžné dětské radosti. „Víte, co vám řeknu? Moji rodiče byli cvoci, ale když nic jiného, nebyla s nimi nuda,“ uzavřel.

Adam si vzpomněl na své dětství a mládí, které bylo žalostně obyčejné. Ve srovnání s Grayovým nezažil vůbec nic. Charlie o tom svém téměř nikdy nemluvil. Bylo tradiční, spořádané a harmonické, ale když mu zemřeli napřed rodiče a po pěti letech i sestra, prožíval těžké trauma. Byl ochotný rozebírat ho s psychoterapeutem, ale ne ve společnosti. Věděl, že před tragédií musel zažít i veselé věci, ale dokázal si vybavit pouze ty smutné. Raději se zabýval jenom přítomností, pokud ho terapeut nenutil vrátit se do minulosti. Bylo pro něj obtížné nedovolit vzpomínkám, aby ho uvrhly do deprese.

Ani nesmírný majetek a luxus, který si mohl dovolit, mu nedokázaly nahradit blízké, jež ztratil, a rodinný život, který zanikl s nimi a který se marně snažil znovu vytvořit. Rodinné zázemí a žena, s níž by ho mohl sdílet, mu stále unikaly. Obrazu rodiny se nejvíc přibližovali dva muži, s nimiž byl právě na cestách. Po smrti Ellen prožíval nejhorší období, protože věděl, že na celém světě není nikdo, kdo by ho měl rád a komu by na něm záleželo. Teď měl aspoň Adama s Grayem. A věděl, že se na ně může plně spolehnout stejně jako oni na něj. To vědomí ho posilovalo. Spojovalo je pouto neotřesitelné důvěry, lásky a přátelství, které se nedá penězi zaplatit.

Ještě chvíli poseděli u kávy, kouřili a povídali si o životě, Adam a Gray i o dětství. Pro Charlieho bylo zajímavé sledovat jejich rozdílné přístupy k životu. Gray se dávno smířil s tím, že ho adoptovali dva výstřední sobci, kteří se na rodičovskou roli vůbec nehodili. V dětství nikdy neměl pocit bezpečí ani skutečný domov.

Stěhovali se z jednoho světadílu na druhý, ale nikde nenašli, co hledali. Srovnával je s Izraelity, kteří čtyřicet let bloudili pouští.

Neměli jediný ukazatel nebo ohýnek, který jim udával směr. Než se usadili v Novém Mexiku a adoptovali Boye, Gray šel už dávno vlastní cestou. Při vzácných návštěvách rodičů vídal i nevlastního bratra, ale nesnažil se s ním sblížit. Nestál o nic, co by ho s rodiči svazovalo. Boye naposledy viděl na jejich pohřbu. Občas ho

přepadly výčitky svědomí, ale snažil se je setřást. Nakonec se zbavil posledních pozůstatků po rodině, která mu působila jenom trápení.

Pouhé slovo rodina v něm vyvolávalo bolest. Tu a tam mu blesklo hlavou, jak se asi Boyovi daří, ale byl si jistý, že je na tom rozhodně lépe, než kdyby žil s výstředními adoptivními rodiči. Pocit odpovědnosti nebo třeba jen náznak bratrské lásky se snažil potlačit.

Někdy uvažoval o tom, že Boye vyhledá, ale ten čas zatím nenastal a byla jen malá pravděpodobnost, že někdy nastane. Bratra si pamatoval jako milého chlapce, ale přesto bude lepší, když pro něj zůstane jen kouskem dávné minulosti, součástí života, který kdysi vedl a ke kterému se netoužil vracet.

Adam byl na rozdíl od Graye zahořklý a na rodiče se zlobil. Jeho názor by se dal stručně vyjádřit tak, že matka je štěkna a otec bačkora. Vyčítal jim, jak zasahovali do jeho soukromí, a prostředí své rodiny označoval za depresivní. Jediné, co si prý z dětství pamatuje, je matka, která na každého vřískala a která si zasedla především na něj, protože byl nejmladší. Chovala se k němu jako k vetřelci, protože se jí narodil, když už o děti nestála. Vůbec se nedivil otci, že byl raději pořád v práci. Když Adam v osmnácti začal studovat na Harvardu, skoro nejezdil domů. Úplně mu stačilo, že musí strávit s rodinou prázdniny. Tvrdil, že napjatá atmosféra, která u nich vládla, zanechala nezacelitelnou trhlinu mezi všemi sourozenci. Od rodičů se naučili jenom kritizovat, dívat se na jiné skrz prsty a hledat na všem chyby. „Úcta a vzájemný respekt se v naší rodině nepěstovaly. Matka si otce nevážila. On ji podle mě nenáviděl, i když to nikdy nepřiznal. A my tři děti jsme spolu nemluvily. O sestře si myslím, že je nudná a přepjatá, bratr je nafoukaný idiot. Vzal si stejnou ženskou, jako je moje matka, a jsou přesvědčení, že se tahám s courami a děvkami. Pohrdají mou prací a přitom ani pořádně nevědí, co dělám. Zajímají je ženy, s nimiž se stýkám, ale je jim lhostejné, jaký vlastně jsem. Vidím se s nimi jenom na svatbách, pohřbech a o židovských svátcích, a přál bych si, abych byl ušetřen i toho. Kdybych se mohl na něco vymluvit, udělám to. S dětmi k nim jezdí Ráchel, takže já nemusím. Stejně ji mají raději než mě. Vždycky měli. Nevadí jim, že se provdala za křesťana, stačí, že moje děti vychovává jako židy. V jejich očích se ona

nemůže nikdy dopustit žádné chyby, zatímco já neudělám nic správně a pořád jenom přemýšlím, jak okrást ty, kdo mě mají rádi,“

uzavřel trpce.

„Ale dál se s nimi stýkáš,“ poznamenal Gray. „Třeba k nim přece jenom něco cítíš. Možná pořád potřebuješ jejich uznání, nebo ho chceš získat. Jestli tomu tak je, potom je všechno v pořádku. Občas si musíme umět přiznat, že nám rodiče nedokázali poskytnout lásku, po níž jsme jako malí tak zoufale toužili. Ti moji napřed brali drogy a pak hledali svátý grál. Byli pořádně praštění. Věřím tomu, že mě i sestru měli upřímně rádi, ale nechápali, co rodičovství obnáší. Když adoptovali Boye, bylo mi ho líto. Měli si radši koupit psa, ale když jsme se sestrou odešli z domu, bylo jim smutno, a tak si vzali další dítě.

Moje nešťastná sestra žije kdesi v Indii mezi chudáky na ulici jako jeptiška. Celý život ze sebe chtěla dělat Asiatku a teď se za ni považuje. Neví, kdo je, stejně jako to nikdy nevěděli rodiče. Já jsem to nepochopil, dokud jsem od nich neutekl, ale i dnes o tom občas přemýšlím. Právě to je pro nás nejdůležitější – kdo jsme, čemu věříme, jak žijeme a jestli tak chceme žít? Kladu si ty otázky skoro každý den, ale odpovědi zatím neznám. Když nic jiného, aspoň je hledám, a než se mi to podaří, snažím se nikomu neublížit.

Řekl bych, že jedním z nejsmutnějších životních paradoxů je, že si děti pořizují lidé, kteří o ně v podstatě nestojí. Já to o sobě vím, a proto jsem je nikdy nechtěl. Ale pořád si opakuju, že moji rodiče dělali, co bylo v jejich silách, i když výsledek byl mizerný a já to šeredně odskákal. Nechci z pouhého rozmnožovacího pudu zopakovat jejich chybu, za kterou by platil někdo jiný. Jsem přesvědčen, že nejlepší bude, když mnou ta neblahá řada skončí.“

Vždycky si dával velký pozor, aby s ním nějaká žena neotěhotněla, a nikdy svého rozhodnutí nemít děti nelitoval. Měl pocit, že není schopný se o ně postarat a poskytnout jim, co potřebují. Představa, že by k němu přilnuly nebo na něm byly závislé, ho děsila. Bál se, že by je zklamal, že by od něj očekávaly víc, než jim mohl nabídnout.

Nikdy ho nenapadlo, že ženy, kterých se ujímal a o které se staral, pro něho byly vlastně děti, ptáčátka se zlomenými křídly. Měl nepotlačitelnou potřebu o někoho pečovat a ony to vycítily. Adam ho

přesvědčoval, že by z něj byl dobrý táta, protože je laskavý, inteligentní, čestný a zásadový, ale Gray nesouhlasil.

„A co ty, Charlie?“ zeptal se Adam, který odvážněji než Gray porušoval tabu a vstupoval do třináctých komnat. Měl ve zvyku klást otázky na tělo, které nutily k přemýšlení. „Jak normální byla tvoje rodina, když jsi byl malý? My s Grayem se tady trumfujeme, čí rodiče byli větší hovada. Nejsem si jistý, kteří by si odnesli první cenu, kdyby se podobná soutěž pořádala. Ti moji se samozřejmě víc blíží standardu, ale jinak se nemají čím chlubit.“ Všichni tři už toho dost vypili a Adam se neostýchal vyptávat se Charlieho na mládí.

Neměli mezi sebou žádná tajemství a zvlášť Adam se kamarádům svěřil se vším. Gray byl stejně upřímný, ale Charlie byl uzavřenější a jen málokdy se o své rodině rozhovořil.

„Byli skvělí,“ povzdechl si. „Milující, obětaví, laskaví, chápající.

Nikdy nám neublížili, neponižovali nás. Matka měla zlaté srdce, navíc byla krásná a byla s ní legrace. A otec byl skutečně čestný člověk. Pro mě to byl hrdina a vzor. Jedním slovem, byli báječní a totéž platí i o mém dětství. Potom zemřeli a pohádky byl konec. Po šestnácti šťastných letech jsme najednou s Ellen zůstali sami ve velkém domě, se spoustou peněz, početným služebnictvem, které se o nás staralo, a nadací, kterou se Ellen musela naučit spravovat.

Nechala školy a věnovala se mně. Nic jiného neznala. Pochybuju, že s někým chodila. Pak jsem odešel do Princetonu a ona brzy nato zemřela. Neměl jsem tušení, že je nemocná.

V krátké době jsem ztratil tři nejbližší. Když vás poslouchám, uvědomuju si, jaké jsem měl štěstí. Nemluvím o penězích, ale o rodičích a sestře. Byli to ti nejlepší lidé na světě. Ale lidé umírají.

Mně se najednou zhroutil celý svět. Raději bych přišel o peníze než o ně, ale v životě často nemáte na vybranou a musíte hrát s kartami, které vám rozdal… Když už je řeč o hazardu, nedal by si někdo ruletu?“ změnil rázně téma a přátelé mlčky přikývli.

Byl to smutný příběh a oba chápali, proč se Charlie neoženil a nezaložil rodinu. Bál se, že by ho ti, s nimiž by spojil svůj život, mohli opustit nebo zemřít. Znal se. Tisíckrát rozebíral své obavy s terapeutem, ale nic se na nich nezměnilo. Když mu rodiče a sestra zemřeli a nechali ho na světě samotného, odsoudili ho k věčnému

strachu. Chtěl stoprocentní záruku a tu mu zatím žádná žena nemohla dát. Vždycky zachytil signály ohlašující nebezpečí, a tak se s nimi zdvořile rozešel. Bolelo to méně, než kdyby později ony opustily jeho. Nenarazil na jedinou, kvůli níž by dal všechno v sázku, ale stále věřil, že ji jednou potká. Adam s Grayem si tím tak jistí nebyli.

Všechno nasvědčovalo tomu, že Charlie zůstane svobodný nadobro.

Platilo to i o nich, a proto se k sobě tak výborně hodili. Žádný z nich se nechtěl vázat, protože trvalý vztah pro ně představoval příliš velké riziko. Byla to kletba, kterou na ně uvalily jejich rodiny a kterou z nich těžko někdo sejme. Nedůvěra a strach ze zklamání, je bude provázet po celý život.

Charlie si chvíli zahrál baccarat a Gray zatím sledoval Adama, jak zkouší štěstí ve vingt-et-un. Nakonec všichni usedli k ruletě.

Gray, kterého Charlie založil, vsadil na černou a vyhrál tři sta dolarů.

I přes kamarádovy protesty mu půjčenou stovku vrátil.

Z kasina odcházeli ve dvě ráno, což na ně bylo brzy. Okamžitě se rozešli do svých kajut. Prožili spolu příjemný den, jak je u skutečně dobrých přátel obvyklé. Ráno chtěli pokračovat do Portofina a Charlie už dal kapitánovi instrukce, aby nečekal, až vstanou, a vyplul kolem sedmé hodiny, aby byli odpoledne na místě a mohli se ještě trochu projít. Portofino bylo jednou z jejich oblíbených zastávek na srpnové plavbě. Gray obdivoval architekturu a umění, snad nejvíc mu učaroval kostel na kopci. Charlie měl rád uvolněnou atmosféru, restaurace i srdečné obyvatele a Adam obchody a hotel Splendido shlížející na přístav. Měl slabost pro malebné městečko a půvabné italské dívky, ale i pro turistky z jiných zemí, které tam každý rok potkával.

Zkrátka Portofmo mělo pro každého z nich magické kouzlo a všichni usínali s úsměvem na rtech, protože věděli, že se už brzy budou toulat jeho uličkami. Jako každý rok se celý měsíc, který spolu strávili na Blue Moon, cítili jako v sedmém nebi.

3

Do Portofina dorazili ve čtyři hodiny, právě když obchody otvíraly po polední přestávce. Protože měl Blue Moon hluboký kýl a voda v přístavu byla příliš mělká, museli zakotvit na moři. Když se probrali z odpolední dřímoty, následovali příkladu lidí z ostatních lodí a skočili do vody. K šesté hodině připluly další velké jachty a kolem zavládla sváteční atmosféra. Nastal nazlátlý, čarovný podvečer. Všichni tři byli šťastní a uvolnění a vychutnávali malebnou scenerii přístavního městečka obklopeného divokými útesy. Když přišla doba večeře, nikomu z nich se nechtělo opustit loď, ale nakonec se rozhodli, že přece jen půjdou na břeh. Na Charlieho lodi se sice jedlo výborně, ale restaurace ve městě nebyly o nic horší. Z předešlých pobytů znali vynikající podniky, většinou ukryté v přístavu. V Portofinu mělo obchody ještě víc předních značek než v Saint Tropez: Cartier, Hermes, Luis Vuitton, Dolce & Gabbana, Celina a řada italských zlatnictví. Byla to přehlídka luxusu, přestože městečko bylo malé. Společenský život se soustřeďoval kolem přístavu, střeženého z obou stran dvěma kopci. Na jednom se tyčil kostel San Giorgio, na druhém hotel Splendido.

„Páni, jak já to tady zbožňuju,“ vydechl Adam a s rozzářenou tváří pozoroval dění kolem. Ze sousední lodě právě naskákala do vody skupina žen, vesměs nahoře bez. Gray už vytáhl skicák a byl zabraný do kreslení. Charlie blaženě pokuřoval doutník. Byl to jeho oblíbený italský přístav a měl radost, že se v něm můžou zdržet tak dlouho, jak se jim zlíbí. On s odjezdem rozhodně spěchat nebude.

Portofinu dával přednost před francouzskými letovisky. Nehemžilo se to tam pisálky z bulvárních plátků, nebylo nutné se prodírat

davem, který se přesunoval z jednoho podniku do druhého.

Uprostřed historie a krásy vládla téměř venkovsky uvolněná atmosféra.

Na večeři si všichni oblékli jenom džínsy a trička. Měli rezervaci ve vyhlášené restauraci nedaleko náměstí, kde v minulých letech jedli už víckrát. Číšníci, kteří věděli, že Blue Moon odpoledne připlul, je okamžitě poznali a uvedli je k venkovnímu stolku, kde bylo příjemné posezení a odkud mohli pozorovat kolemjdoucí.

Objednali si těstoviny, plody moře a lehké, ale lahodné italské víno.

Gray se rozhovořil o místních architektonických památkách. Právě mluvil o tom, že castello bylo postaveno ve čtrnáctém století, když ho někdo přerušil.

„Ve dvanáctém,“ opravil ho příjemný ženský hlas. Nic víc. Otočil hlavu, aby se podíval, kdo mu skočil do řeči. U sousedního stolu seděla vysoká žena v červeném tričku a široké bílé sukni. Byla exotický typ s dlouhými černými vlasy, spletenými do copu, zelenýma očima a sametovou pletí. Když zachytila Grayův pohled, zasmála se. „Promiňte,“ omlouvala se, „to ode mě bylo nevychované, ale čirou náhodou vím, že to bylo ve dvanáctém, ne ve čtrnáctém století, jak udává většina průvodců, a neudržela jsem se. Jinak plně sdílím váš obdiv. Je to jedna z mých nejoblíbenějších památek v Itálii a snad z žádného místa v Evropě není tak krásný výhled.

Přestavěna byla v šestnáctém století, ale pochází z dvanáctého, nikoliv ze čtrnáctého,“ zopakovala a znovu se usmála. „Stejně jako kostel San Giorgio,“ doplnila. Vrhla pohled na tričko potřísněné barvami a okamžitě uhodla, že je Gray malíř. Podařilo se jí podat informace o castellu tak, aby to neznělo nabubřele, ale spíš zábavně a zároveň jako omluva za vyrušení.

„Vy jste kunsthistorička?“ zeptal se jí s upřímným zájmem Gray.

Byla velmi atraktivní, i když věkem nesplňovala požadavky Adama ani Charlieho. Mohlo jí být pětačtyřicet, možná o něco méně. Seděla u velkého stolu se skupinou Evropanů, kteří se bavili italsky a francouzský, a plynně s nimi konverzovala v obou jazycích.

„Ne,“ odpověděla, „jsem tvrdě pracující žena, která sem jezdí každý rok a neumí držet jazyk za zuby. Mám v New Yorku galerii.“

Gray si ji prohlédl pozorněji a náhle mu došlo, koho má před sebou.

Jmenovala se Sylvia Reynoldsová a v newyorském uměleckém světě byla dobře známá. Pomohla prorazit několika mladým umělcům, kteří časem dosáhli všeobecného uznání. Soustřeďovala se na avantgardní tvorbu, která se velmi lišila od obrazů, jaké maloval on.

Nikdy dřív se s ní nesetkal, ale hodně o ní slyšel. Otevřeně si prohlížela Graye i jeho kamarády. Překypovala energií a radostí ze života. Na rukou měla spoustu stříbrných náramků s tyrkysy a všechno na ní prozrazovalo osobitý styl. „Vy jste malíř? Nebo jste si zacákal triko, když jste si maloval byt?“ V žádném případě nebyla nesmělá.

„Obojí. Gray Hawk.“ Podali si ruce a potom jí představil své kamarády. Věnovala jim srdečný úsměv a obrátila se zpátky k němu.

Jeho jméno jí nebylo neznámé.

„Líbí se mi vaše díla,“ řekla pochvalně. „Ještě jednou se omlouvám, že jsem vám skočila do řeči. Bydlíte ve Splendidu?“

vyptávala se. Na chvíli se přestala věnovat své společnosti, kterou tvořilo několik půvabných žen a pohledných mužů. Byla mezi nimi i mladá, velmi hezká dívka. Adam si jí všiml, hned jak se usadili ke stolu, ale nedokázal odhadnout, jestli muž vedle ní, s nímž si povídala francouzský, je její otec nebo manžel. Oba patřili k francouzské části skupiny a vypadalo to, že si jsou blízcí. Sylvia byla zřejmě jediná Američanka, ale viditelně jí to ani trochu nevadilo. Francouzsky a italsky mluvila stejně dobře jako anglicky.

„Ne, na lodi,“ odpověděl.

„To vám skoro závidím. Předpokládám, že na jedné z těch velkých luxusních jachet.“ Gray mlčky přikývl. Věděl, že jenom žertuje, a nechtěl mluvit o Blue Moon, aby to nevypadalo, že se vychloubá. Chovala se mile a podle toho, co o ní slyšel, jí úspěch nestoupl do hlavy a opravdu milá byla.

„Popravdě řečeno jsme sem přiveslovali na pramici a večer si postavíme na pláži stan,“ vmísil se do rozhovoru Charlie a Sylvia se od srdce zasmála. „Mému příteli bylo trapné to přiznat. Dali jsme dohromady trochu peněz na večeři, ale hotel si dovolit nemůžeme.

Tvrdil, že spíme na lodi, jenom proto, aby na vás udělal dojem.

Kdykoliv se mu líbí nějaká žena, lže, jako když tiskne.“

„V tom případě jsem polichocena. Určitě by se našla horší místa ke stanování, než je Portofmo. Cestujete společně?“ Trojice mužů, kteří rozhodně nebyli tuctoví, ji zaujala. Gray vypadá přesně tak, jak má vypadat malíř, hodnotila v duchu. Adam jako herec a Charlie jako finančník, který vlastní nebo řídí banku. Bavilo ji odhadovat, čím se zabývají neznámí lidé. A v tomto případě nebyla daleko od pravdy.

V Adamově vystupování bylo cosi teatrálního, takže nebylo obtížné představit si ho na scéně. Charlie působil nesmírně solidním dojmem dokonce i v tričku, džínsách a mokasínech obutých naboso.

Nedělali na ni dojem playboyů, obklopovala je aura důvěryhodnosti.

Dát se do řeči s Grayem jí připadalo zcela přirozené. Jedním uchem naslouchala jejich rozhovoru a líbilo se jí, co povídá o architektuře Portofina. Kromě jednoho chybného datování byla jeho neformální přednáška správná a odborná. O umění toho zřejmě hodně věděl.

Její spolustolovníci zaplatili a chystali se k odchodu. Sylvia se také zvedla a třem novým americkým známým neušlo, že má krásné nohy. Když se její společnost ohlédla k vedlejšímu stolu, Sylvia všechny představila, jako by se s Grayem znala mnohem lépe, než tomu ve skutečnosti bylo.

„Vracíte se do hotelu?“ zeptal se jí Adam. Všiml si, že mladičká Francouzka po něm pokukuje. Otevřeně s ním flirtovala, o nikoho jiného nejevila zájem, takže usoudil, že starší muž vedle ní musí být její otec.

„Ne hned. Ještě se trochu projdeme. Obchody mají otevřeno do jedenácti. Bohužel. Vždycky se tady finančně zruinuju, ale prostě nedokážu odolat,“ přiznala Sylvia.

„Nezašla byste někdy na skleničku?“ dodal si odvahu Gray.

Nesváděl ji, ale byla mu sympatická a rád by pokračoval v rozhovoru o architektuře.

„Co kdybyste se zastavili ve Splendidu?“ navrhla. „Určitě strávíme polovinu noci v baru. Vsadím se, že ať tam dorazíte v kteroukoliv hodinu, určitě nás tam najdete.“

„Přijdeme,“ slíbil Charlie a Sylvia spěchala za svou společností.

„Bingo!“ zajásal Adam, jakmile byla z doslechu, ale Gray zavrtěl hlavou.

„Nemyslím. Chce si jenom popovídat o umění,“ vysvětloval.

„Nemluvil jsem o tobě, ale o sobě, ty chytráku,“ vyvedl ho z omylu Adam. „Všiml sis té malé Francouzky na druhém konci stolu? Byla tam s nějakým starým páprdou, napřed jsem myslel, že je to manžel, ale změnil jsem názor. Dělala na mě oči.“

„Pro smilování boží,“ zaúpěl Gray. „Jednu jsi měl teprve včera.

Ty jsi maniak.“

„Jsem. Je rozkošná.“

„Sylvia Reynoldsová?“ ujišťoval se Gray zmateně. Američanka nebyla Adamův typ. Byla dvakrát starší, než jeho milenky obvykle bývaly. Hodila by se spíš ke Grayovi, ale jeho zajímala víc jako znalkyně umění než jako žena. Mohla by mu být užitečná. Patřila k důležitým newyorským osobnostem. Charlie ji hned nepoznal, ale teď velmi dobře věděl, o koho jde.

„Ne, ta maličká,“ opravil ho znovu Adam. „Vypadá jako baletka, ale u Evropanek nikdy nevíš. Pokaždé, když potkám takové sladké stvoření, ukáže se, že studuje medicínu, práva nebo třeba astrofyziku.“

„Radši si dávej pozor. Mohla by to být Sylviina dcera,“ varoval ho Gray. Ovšem Adama by taková okolnost neodradila. Pokud šlo o ženy, nevěděl, co je to strach nebo výčitky svědomí – do určité míry, samozřejmě. Všechno bylo dovoleno, pokud dotyčná nebyla vdaná. Pak pro něj byla tabu.

Jako ostatní turisté se napřed prošli po náměstí, prohlédli si obchody a k půlnoci vystoupali nahoru k hotelu. Přesně jak Sylvia předpověděla, seděla se všemi svými známými v baru. Jakmile zpozorovala trojici přátel, vesele na ně zamávala, aby se k nim připojili. Adama potěšilo, že místo vedle dívky, která ho tak zaujala, je volné, a zeptal se, jestli si může přisednout. S úsměvem přikývla.

Mluvila s ním perfektní angličtinou, pouze lehký přízvuk prozrazoval, že je Francouzka. Sylvia Grayovi prozradila, že dívka, s níž se Adam baví, je její neteř. Charlie seděl mezi dvěma muži, Italem a Francouzem, a během několika minut byli zabraní do rozhovoru o americké politice a situaci na Blízkém východě. Byla to typicky evropská diskuse, která bez zbytečných oklik míří přímo k jádru věci a při níž každý otevřeně vyjádří svůj postoj. Charlie si

v takových výměnách názorů liboval. Sylvia a Gray se bavili o umění. Vyšlo najevo, že studovala architekturu a že dvacet let žila v Paříži. Provdala se za Francouze, ale před deseti lety se rozvedla.

„Po rozvodu jsem vůbec neměla představu, co budu dělat a kde budu žít. Byla jsem úplně na dně. Toužila jsem se vrátit domů, jenže pak jsem si uvědomila, že dávno žádný domov nemám. Vyrůstala jsem v Clevelandu, ale od střední školy jsem tam nežila, rodiče mi mezitím zemřeli, a tak jsem vzala děti a přestěhovala se do New Yorku. Našla jsem si místo v jedné galerii v Soho, ale jak jen to bylo možné, otevřela jsem si vlastní, přestože jsem do začátků neměla ani cent. Kupodivu se dobře rozjela a daří se mi i teď, po deseti letech.

Dcera studuje ve Florencii, syn v Oxfordu a já si občas lámu hlavu, co vlastně dělám v New Yorku.“ Nadechla se a usmála se na něj. „A teď mi povídejte o své tvorbě.“

Líčil jí, jakým směrem se v práci ubíral posledních deset let a co ho k tomu vedlo. Dokonale mu rozuměla, když vysvětloval, co ho ovlivnilo. Ve své galerii sice vystavovala jiný druh umění, ale oceňovala jeho názory i obrazy, které před několika lety viděla. Když jí řekl, že se jeho malířský styl od té doby výrazně změnil, zopakovala, že na ni jeho dřívější práce udělaly hluboký dojem.

Zjistili, že zhruba ve stejné době bydleli v Paříži jen o pár ulic od sebe. Bez zábran mu prozradila, že je jí devětačtyřicet, přestože by jí tolik nikdo nehádal. Byla v ní zvláštní vřelost a smyslnost. Pro svůj exotický půvab nevypadala na rodačku z Clevelandu, ani na Francouzku, ale spíš na Jihoameričanku. Zdálo se, že je naprosto v pohodě, že je spokojená s tím, jak vypadá a co dělá. Byla o pouhý rok mladší než Gray a jejich životy si byly v mnoha směrech podobné. Také ráda malovala, i když jen pro vlastní potěšení.

Tvrdila, že nemá talent, ale že si o to víc váží všech, kteří ho mají.

Kolem třetí se kamarádi z Blue Moon chystali k odchodu. Všichni strávili příjemný večer.

„Musíme jít,“ oznámil Charlie, který několik hodin diskutoval s ostatními muži. Gray se Sylvií by si vydrželi povídat ještě déle, a přestože Sylviina neteř byla opravdu půvabná, ocitl se Adam, aniž přesně věděl jak, uprostřed živé debaty s právníkem z Říma, která

mu působila ještě větší potěšení než flirtování s mladičkou Francouzkou. Všichni přítomní se loučili viditelně neradi.

„Nechtěli byste zítra strávit den na lodi?“ nabídl novým známým Charlie. Všichni nadšeně přikývli.

„Na pramici?“ dobírala si ho Sylvia. „Vejdeme se tam?

Nepřevrátíme se?“

„Pokusím se sehnat něco přijatelnějšího,“ slíbil s vážnou tváří. „V

jedenáct vás vyzvedneme v přístavu.“ Pro všechny případy jí napsal číslo na loď a za pár minut trojice spokojeně scházela dolů z kopce.

Největší kouzlo jejich společných plaveb spočívalo v tom, že poznávali zajímavá místa i lidi. Shodli se, že dnešní večer patřil k těm nejvydařenějším.

„Sylvia je fantastická,“ prohlásil Gray obdivné.

„Ještěže vím, že tě nepřitahuje,“ zasmál se Adam. Mezitím došli do přístavu, kde na ně čekal člun. Opodál postávali dva členové posádky. Po dobu plavby byli neustále ve službě.

„Jak můžeš vědět, že mě nepřitahuje?“ ohradil se Gray pobaveně.

„Ale máš pravdu. Dobře se mi s ní povídá. Je chytrá, upřímná a má přehled o výtvarné scéně v New Yorku. Nepatří k těm, co žvaní nesmysly.“

„Všiml jsem si. A je mi jasné, že tě nemůže přitahovat, protože není cvok. Vypadá tak normálně, jak jen to je možné. Nikdo ji neohrožuje na životě, nezdá se, že by ji někdo týral nebo že by právě přestala brát antidepresiva. Podle mě je pravděpodobnost, že by sis s ní něco začal, prakticky nulová,“ dobíral si kamaráda Adam. Sylvia se opravdu nepodobala ženám, s jakými Gray obvykle chodil. Byla vyrovnaná a duševní zdraví by jí mohla většina lidí závidět.

„Co ty víš,“ prohodil Charlie filozoficky. „V Portofinu se dějí zázraky. Je to romantické místo.“

„Ale ne tak romantické, aby se Gray zakoukal do normální ženské,“ trval na svém Adam. „Jedině, že by zítra do jedenácti dostala nervový záchvat.“

„Asi to tak bude,“ připustil Gray upřímně. „Mám osudovou slabost pro ženy, které potřebují pomoc. Když si její manžel našel jinou a opustil ji, sbalila děti a přestěhovala se do New Yorku.

Neměla ani cent, ale už za dva roky si založila vlastní galerii, která

dnes patří k nejvýznamnějším ve městě. Zeny jako ona se obejdou bez zachránce.“ Znal se příliš dobře. Přátelé ho sice znali také, ale Charlie neztrácel naději. Nikdy nepřestával doufat, ani když šlo o něho samotného.

„Bylo by to oživení a příjemná změna,“ poznamenal Charlie.

„Dal bych přednost tomu, kdyby se z nás stali přátelé. To vydrží déle,“ uzavřel Gray věcně a kamarádi s ním souhlasili. Na lodi si popřáli dobrou noc a šli spát. Měli za sebou báječný večer.

Sylvie s přáteli dorazila ráno hned po snídani. Charlie je provedl po lodi, která sklidila jejich upřímný obdiv, a potom vypluli ze zátoky na širé moře.

„Charlie mi prozradil, že se spolu každý rok vydáváte na měsíční plavbu po Středomoří,“ řekla Sylvia, když s Grayem popíjeli Virgin Mary. Dospěl k závěru, že si s ní líp popovídá, když zůstane střízlivý. Nikdo z trojice neměl problémy s alkoholem, ale otevřeně přiznávali, že na lodi pijí mnohem víc než normálně. Jako puberťáci, když nejsou pod rodičovským dohledem. Ale společnost Sylvie si Gray mnohem lépe vychutnal jako dospělý muž. Byla inteligentní a měla přehled, nechtěl před ní vypadat jako hlupák. Právě se v rozhovoru dostali k renesančním freskám, když posádka zastavila a spustila kotvu.

Během minuty byli všichni v plavkách, naskákali do vody a dováděli jako děti. Dva ze Sylviiných přátel si vzali vodní lyže a Gray si všiml, že Adam brázdí hladinu na vodním skútru a že se k němu zezadu tiskne mladá Francouzka.

Koupali se skoro do dvou hodin a potom jim posádka předložila vynikající oběd z plodů moře a těstovin. Pochutnávali si na něm a zapíjeli ho italským vínem. Byly čtyři hodiny a celá společnost stále seděla u stolu, zabraná do živého rozhovoru. Adam se musel blýsknout všemi svými znalostmi a inteligencí, pokud nechtěl, aby ho Sylviina neteř zahanbila. Vyšlo najevo, že studuje v Paříži politologii a hodlá dosáhnout doktorátu. Podobně jako její tetu ji nikdo nemohl podceňovat. Její otec byl ministr kultury, matka plicní chirurg a dva bratři lékaři. Ona sama hovořila pěti jazyky a chystala se na diplomatickou dráhu. Rozhodně to nebyla děvenka, která by po něm chtěla implantáty. Očekávala od něj rozhovor na úrovni. Adam

byl v šoku. Nebyl zvyklý na dívky, které by se k němu chovaly jako k sobě rovnému a studium braly vážně. Když šel kolem nich Charlie, nedokázal potlačit úsměv. Dívka rozebírala situaci na finančních trzích a Adam vypadal nervózně. Nesahal jí ani po kotníky, jak později zkroušeně přiznal. Přestože byla o tolik mladší, měla nad ním vrch.

Den byl jako malovaný, a tak hosté přijali Charlieho pozvání, zdrželi se i na večeři a před půlnocí se vykoupali při měsíčku. Gray se Sylvií konečně nechali diskusí o umění a plně se oddali vodním radovánkám. Sylvia byla výborná plavkyně. Skoro se zdálo, že vyniká ve všem, co dělá, ve sportu i v umění. Gray podobnou ženu ještě nikdy nepoznal. Když spolu plavali zpátky k lodi, přistihl se, že si přeje, aby byl v lepší kondici. Takové myšlenky ho napadaly jen výjimečně, jenže by rád stačil Sylvii, která nebyla ani trochu zadýchaná. I v bikinách vypadala úžasně, postavu by jí mohly závidět mnohé mladší ženy, ale snad ani nevnímala jeho přítomnost a obdivné pohledy. Zcela se tím lišila od své neteře, která nepřestávala flirtovat s Adamem. Sylvia to nekomentovala, respektovala, že dívka je už dospělá a že si může dělat, co chce.

Neměla ve zvyku plést se jiným do života.

Při loučení se Graye zeptala, jestli by si s ní druhý den nezašel do San Giorgia. Byla tam už mnohokrát, ale ráda si kostel prohlížela znovu a znovu, protože pokaždé objevila něco nového. Nadšeně souhlasil. Dohodli se, že se v deset hodin sejdou v přístavu. Sylvia svůj návrh vyslovila zcela nenuceně, bez náznaku ostychu nebo koketerie. S Grayem ji spojovala láska k umění, nic víc. Prozradila mu, že přespříští den odjíždějí, a Gray byl rád, že ji ještě jednou uvidí.

„Jsou vážně moc sympatičtí,“ zhodnotil Charlie, když člun odvážel návštěvu ke břehu. Adam s Grayem souhlasili, že se Sylviinými známými strávili mimořádně příjemný den i večer.

„Všiml jsem si, že ta malá tady nezůstala na noc. Copak, nezabrala?“

neodpustil si Charlie zlomyslnou otázku a Adam se zatvářil sklíčeně.

„Obávám se, že pro ni nejsem dost chytrý. Vedle ní jsem si připadal, jako bych měl nanejvýš maturitu, ne diplom z Harvardu.

Jakmile jsme začali srovnávat americký a francouzský právní systém,

jejich přednosti a nedostatky, připadal jsem si jako totální hlupák.

Úplně jsem zapomněl, že bych se měl pokusit ji sbalit, a když jsem si na to vzpomněl, byl jsem vyřízený. Ta si omotá kolem prstu každého chlapa, který jí přijde do cesty. Hodil by se k ní některý z mých profesorů na Harvardu, ale já ne.“ Tak trochu mu připomínala Ráchel v dobách, kdy s ní chodil a kdy absolvovala na Harvardu summa cum laude, a ta podobnost jím otřásla. Rozhodl se, že nechá dívku být, zapůsobit na ni by byla příliš velká dřina a polovinu z věcí, na které se ho ptala, dávno zapomněl. Sváděla s ním intelektuální souboj celý den a večer, byla to pro něj zábava i vzrušení, ale teď se cítil unavený a starý. Mozek mu nepracoval jako dřív. Bylo snadnější koupit nějaké naivce implantáty nebo nový nos, než se snažit ohromit vzdělanou dívku svým rozhledem a znalostmi. Z duelu vyšel s lehkým pocitem méněcennosti a pošramoceným sebevědomím, což na něj zrovna neúčinkovalo jako afrodiziakum. Na rozdíl od něj byl Gray nadšený rozhovorem se Sylvií a všechno, co se od ní dozvěděl, bral jako obohacení. Měla obdivuhodné vědomosti v mnoha oborech, především v malířství, které bylo jejich společnou vášní. Gray se netoužil s ní vyspat, přestože byla krásná a přitahovala ho. Úplně by mu stačilo poznat ji lépe a co nejdéle si s ní povídat. Těšil se, až ji zase uvidí.

Trojice přátel si dala na palubě poslední sklenku před spaním. Na druhý den neměli žádné plány. Adam s Charliem prohlásili, že si přispí. Když scházeli do kajut, pochlubil se Gray Charliemu, že si dopoledne půjde se Sylvií prohlédnout kostel. Charlie měl upřímnou radost. Věděl, že malíř vede osamělý život, a domníval se, že v úspěšné galeristce by mohl najít dobrou kamarádku i užitečnou známost. Přestože měl Gray velký talent, neustále jenom živořil a Sylvia by ho mohla představit vlivným lidem v newyorském uměleckém světě. Nezdálo se, že by spolu mohli prožít milostný románek, protože Graye obvykle přitahovaly zcela jiné ženy, ale rozhodně se z nich mohli stát přátelé. Charlie se při rozhovoru s ní přesvědčil, že je kultivovaná a vzdělaná, a přitom se nepředvádí ani nevyvyšuje. Trochu se divil, že tak sympatická žena je bez partnera, alespoň se nezdálo, že by patřila k některému z mužů ve skupině.

Určitě se mužům, především Evropanům, i přes svůj věk líbila.

Ačkoli byl Charlie sotva o tři roky starší, vybíral si partnerky, kterým bylo nejméně o patnáct let méně než jí. Život nebyl v tomto směru spravedlivý a ve Spojených státech to platilo dvojnásob.

V kurzu byly ženy mezi dvaceti a třiceti, hlavním měřítkem bylo mládí. O čtyřicátnice nebo dokonce padesátnice nebyl zájem, a Sylvia by navíc musela narazit na muže, kterého by neodradily její inteligence a schopnosti. Mnohem výše byly ceněny děvenky, s jakými chodil Adam. Charlie věděl, že New York je plný žen jako Sylvia, které za bystrý mozek, vzdělání a úspěch platí samotou.

Nevylučoval, že někde žije muž, který na ni čeká, ale silně o tom pochyboval. Vysílala zřetelný signál, že je soběstačná a že jí to vyhovuje. Nevadilo jí, že nemá partnera, a viditelně se nesnažila žádného muže svádět. To byl alespoň názor, jaký si o ní Charlie udělal a o jaký se minulý večer podělil s Grayem.

Když s ní druhý den dopoledne Gray stoupal k San Giorgiu, přesvědčil se, že ji přítel odhadl správně.

„Ty nejsi vdaná?“ zeptal se váhavě. Byl zvědavý, co mu řekne o kostele, ale chtěl se co nejvíc dozvědět i o ní. Zajímala ho a byl by rád, kdyby se stali přáteli.

„Ne, jednou mi to stačilo,“ prohlásila. „Líbilo se mi to, ale nejsem si jistá, jestli si to někdy zopakuju. Občas mám pocit, že je pro mě vlastní život a moje práce důležitější než partnerský vztah.

Manžel byl malíř a příšerný narcisista. Všechno se točilo kolem něj.

Zbožňovala jsem ho skoro stejně, jako se zbožňoval on sám. Nic kromě jeho vlastní osoby pro něj neexistovalo,“ pokračovala věcně.

Gray z jejího hlasu poznal, že není zahořklá, považovala manželství za uzavřenou kapitolu. „Nic a nikdo. Ani děti, ani já. Po čase toho máš dost, ale asi bych za něj byla vdaná dodnes, kdyby si nenašel jinou. Když mě opustil, bylo mu pětapadesát, mně devětatřicet a byla jsem pro něj stará. Té druhé bylo devatenáct. Vášnivě se do ní zamiloval, vzali se, během tří let s ní měl tři děti a potom odešel i od ní. Když nic jiného, se mnou vydržel déle. Já ho měla dvacet let, ona jenom čtyři.“

„Předpokládám, že si místo ní našel dvanáctiletou,“ zavrčel Gray.

Teď, když Sylvii znal a věděl, že skončila v New Yorku samotná, se dvěma dětmi a bez centu v kapse, měl na jejího manžela vztek.

„Ne, té poslední bylo dvaadvacet. Na jeho vkus byla vlastně stará. Když jsme se brali, bylo mi taky devatenáct a studovala jsem v Paříži. Moje následovnice byly modelky.“

„Stýká se s dětmi?“

Zaváhala a potom zavrtěla hlavou. Zdálo se, že jí odpověď působí bolest. „Ne, za devět let je viděl dvakrát. Bylo to pro ně kruté. Loni zemřel. Pro děti tak zůstalo mnoho věcí nevyřešených, především nevědí, co pro něj vlastně znamenaly. Pro mě to byla smutná zpráva.

Milovala jsem ho, ale s narcisisty je to těžké. Mají rádi jenom sami sebe. Není jim dáno, aby měli rádi i někoho jiného.“ Bylo to suché konstatování skutečnosti. Nemluvila z ní zatrpklost, jenom lítost.

„Znal jsem takové ženy.“ O psychicky nemocných věděl své.

Míval je doma. Ani se nesnažil vylíčit jí, jak nenormální chování musel snášet ve svém milostném životě. Něco takového se vysvětluje těžce. Nejspíš by se mu vysmála jako všichni ostatní. „Nikdy ses nepokusila o nový začátek s jiným mužem?“ Uvědomoval si, že je moc osobní, ale zřejmě jí to nevadilo. Obdivoval neuvěřitelnou otevřenost, s jakou o sobě hovořila. Vypadalo to, že nemá žádná temná tajemství ani zmatek v tom, co cítí, po čem touží, čemu věn.

I když nevyhnutelně musela mít jizvy na duši. V jejich věku je má každý, nikdo nezůstane ušetřen.

„Ne, nikdy jsem se nechtěla znovu vdát. V mém věku nevidím důvod. Nechci další děti, alespoň ne vlastní. Proti dětem někoho jiného bych nic neměla. Manželství je starobylá instituce a já věřím, že má smysl. Ale nevím, jestli věřím, že má smysl i pro mě. Asi ne.

Asi bych už neměla kuráž jít do toho znovu. Po rozvodu jsem žila šest let s jedním mužem. Byl to výjimečný člověk a úžasný umělec.

Sochař. Trpěl těžkými depresemi a odmítal brát léky. Byl alkoholik a vedl neuspořádaný život. Milovala jsem ho, ale bylo to peklo.

Horší, než ti umím popsat.“ Odmlčela se. Pod vyrovnaným výrazem na její tváři se skrývalo utrpení a Gray chtěl vědět, co ho způsobilo.

Pochopil, že jestli ji má opravdu poznat, musí slyšet i zbytek. Blížili se ke kostelu.

„Odešlas od něj?“ Opatrně volil slova.

„Ne, ale možná jsem měla. Třeba by nechal pití nebo začal užívat antidepresiva. Třeba ne. Těžko říct.“ V hlase měla rezignaci a smutek, jako by se s tragédií a nevyhnutelnou ztrátou smířila.

„On opustil tebe?“ Neuměl si představit muže, který by to udělal, ale na světě jsou lidé, kteří zahazují jedinečné příležitosti, škodí sami sobě a ničí si život. Na tom se nikdy nic nezmění. Nejednou se o tom přesvědčil.

„Spáchal sebevraždu. Před třemi lety. Trvalo mi dlouho, než jsem se s tím vyrovnala. A o to krutější pro mě bylo, když před rokem zemřel Jean-Marie, můj bývalý manžel a otec mých dětí. Jeho smrt jako by vrátila všechno zpátky. Mám dojem, že smutek takhle působí. Ale stalo se a já jsem na tom nemohla nic změnit, i když jsem ho milovala. Prostě už nemohl dál a nebylo v mých silách mu pomoct. Je těžké se s tím vyrovnat,“ uzavřela, ale Gray z jejího hlasu poznal, že to dokázala. Zkusila hodně, ale nakonec se z toho dostala.

Hleděl na ni a věděl, že je odhodlaná přežít. Rád by ji vzal kolem ramen a přitiskl k sobě, ale znal ji příliš krátce a respektoval její smutek.

„To je mi líto,“ pronesl soucitně. Po zástupu neurotiček, které dokázaly udělat z každé maličkosti drama, měl vedle sebe silnou, vyrovnanou ženu, která prožila skutečnou tragédii, ale nenechala se jí zničit. Naopak z ní vyšla moudřejší a zralejší.

„Díky.“ Usmála se na něj. Vešli do kostela, dlouho mlčky seděli v lavici a potom si ho prohlédli zevnitř i zvenku. Byla to krásná stavba a Sylvia Graye upozornila na detaily, kterých si nikdy nevšiml, přestože tam byl už mnohokrát. Po dvou hodinách pomalu scházeli k přístavu.

„Jaké jsou tvoje děti?“ zeptal se. Bylo zajímavé představovat si ji jako matku. Byla tak nezávislá, tak svá. Tušil, že musí být dobrou matkou, i když o ní raději přemýšlel jenom jako o budoucí kamarádce.

„Šikovné. Chytré,“ odpověděla a Gray se usmál její mateřské pýše. „Dcera je na malířské akademii ve Florencii. Syn studuje dějiny starého Řecka. V něčem se podobá otci, ale díkybohu má citlivější srdce. Dcera po něm zase zdědila talent, ale jinak nic. Je po mně. Dokázala by řídit celý svět a třeba jednou bude. Přála bych si,

aby převzala moji galerii, ale nejsem si jistá, jestli k tomu někdy dojde. Chce žít svůj vlastní život. Geny jsou úžasná věc. V obou rozeznávám manžela i sebe a výsledkem je originální směs. Ale dědictví po předcích nezapřeš, projevuje se i v druhu zmrzliny nebo v barvách, které mají nejraději. Po zkušenostech s výchovou dvou dětí mám před genetikou velký respekt. Nejsem si jistá, jestli rodiče vůbec něco zmůžou a ovlivní.“

Když míjeli malou kavárničku, pozval Gray Sylvii na espreso.

Posadili se a ona stočila hovor k němu. „A co ty? Žádná manželka, žádné děti? Proč?“

„Jak jsi právě řekla. Geny. Jsem adoptovaný, nemám tušení, co byli moji rodiče zač a co bych předal dál. Přijde mi to hrozné. Co když je mezi mými předky masový vrah? Opravdu bych měl někoho zatížit takovým břemenem? Kromě toho jsem si jako malý užil své.

Vyrůstal jsem v přesvědčení, že dětství je něco jako prokletí.

Takovou zkušenost bych já nikomu připravit nechtěl.“ Řekl jí něco málo o svém dětství. Indie, Nepál, Karibik, Brazílie, Amazonie. Jako kdyby listoval v atlase světa, ale bohužel se o něj starali lidé, kteří nevěděli, čeho se na něm dopouštějí, měli rozum zatemněný drogami a nakonec našli svého boha. U jednoho šálku kávy toho moc vysvětlit nestihl, ale dělal, co bylo v jeho silách, a Sylvia napjatě poslouchala.

„Mezi tvými předky určitě musel být velmi nadaný umělec.

Nepředal bys potomkům nic špatného.“

„Bůhví, jací byli ti ostatní. V životě jsem poznal příliš mnoho šílenců, počínaje rodiči po ženy, s nimiž jsem chodil. S žádnou z nich bych dítě mít nechtěl.“ Hovořil zcela upřímně, stejně jako předtím Sylvia.

„To je zlé, že?“ Usmála se na něj. Nic z toho, co jí vyprávěl, ji neděsilo, jenom v ní probudilo upřímný soucit. Měl krušné dětství a teď si sám, z vlastního rozhodnutí, komplikoval život. Jenže na samém začátku nebylo jeho rozhodnutí. Byl to prostě jeho osud.

„Moc zlé.“ Ušklíbl se. „Celý život někoho zachraňuju. Bůhví proč. Věřil jsem, že je to moje poslání, že musím odčinit všechny své hříchy.“

„Taky jsem si to kdysi myslela. Zachraňovala jsem svého přítele sochaře. Chtěla jsem pro něj to nejlepší, dát všechno do pořádku, ale nepovedlo se mi to. To musí udělat každý sám za sebe.“ K tomu poznání došla stejně krušnou cestou jako on. „Je zajímavé, že se cítíme odpovědní za lidi, kteří se k nám chovají špatně. Dokonce na sebe bereme jejich viny. Nikdy jsem nepochopila proč.“ Bylo zřejmé, že o tom hodně přemýšlela.

„Taky začínám mít ten dojem,“ přiznal sklíčeně. Uvádělo ho do rozpaků přiznat, kolik duševně nemocných žen prošlo jeho životem a že si po všem, co pro ně udělal, našly bez výjimky jiného. Sylvia za sebou měla stejnou zkušenost, i když v mírnější podobě. Zdálo se, že se s ní dokázala vyrovnat lépe než on.

„Chodíš na psychoterapii?“ položila mu přímou otázku, jako by se ho ptala, jestli byl už někdy předtím v Itálii. Zavrtěl hlavou.

„Ne. Četl jsem hodně knih, které radí, jak se vyrovnat s krizemi, a jsem hluboce duchovně založený. Zaplatil jsem aspoň milion sezení ženám, s nimiž jsem chodil. Nikdy mě nenapadlo, abych šel k psychiatrovi sám. Byl jsem přesvědčen, že ony jsou nemocné, ale já normální. Možná tomu bylo právě naopak. Asi jsem se měl nad sebou zamyslet a zeptat se, proč si vybírám samé psychopatky a neuroticky. Z toho pro mě nemohlo koukat nic dobrého, ale jenom jeden průser za druhým.“ Omluvně se ušklíbl a Sylvia se zasmála.

Když sochař, s nímž žila, spáchal sebevraždu, došla ke stejnému závěru, a proto se vyhýbala každému vážnějšímu vztahu.

Chodila intenzivně na terapii, ale stejně jí trvalo dva roky, než si všechno srovnala v hlavě. V posledním půl roce měla tři krátkodobé známosti, jednu s malířem, který byl mladší než ona a neskutečně rozmazlený, a dvě s muži zhruba o dvacet let staršími. Přesvědčila se, že už je zase psychicky v pořádku, ale že dvacet let je příliš velký rozdíl. Muži v jejím věku si hledali podstatně mladší partnerky.

Zkusila několik schůzek naslepo, ale všechny dopadly katastrofálně, a tak se rozhodla, že jí bude lépe samotné. Nelíbilo se jí to, scházel jí někdo, s nímž by spala a k němuž by se v noci mohla přivinout. Děti byly daleko, víkendy zoufale osamělé. Měla pocit, že je příliš mladá, aby to vzdala, ale s terapeutem probrala i možnost, že už nikoho nepotká, aby na ni byla připravená. Nechtěla, aby jí zase někdo

převrátil život vzhůru nohama. Najít vhodného partnera bylo příliš složité a být sama příliš kruté. Stála na životní křižovatce, nebyla ani mladá, ani stará. Přesněji řečeno příliš stará, aby se připoutala k nesprávnému muži, a příliš mladá, aby se smířila s tím, že už zůstane sama, i když chápala, že se to může stát. Trochu se bála, ale věděla, že ji můžou potkat horší tragédie. Snažila se prožít každý den naplno, a když už neměla partnera, cestovala s přáteli. Vysvětlila to Grayovi co nejjednodušeji a podařilo se jí, že to neznělo, jako by si stěžovala. Byla prostě žena, která chtěla mít svůj život pod kontrolou a která se o sebe dokázala postarat. Hleděl na ni, a když skončila, potřásl hlavou.

„Připadá ti to hrozné, nebo lehce šílené?“ zeptala se. „Občas o sobě mám pochybnosti.“ Byla tak zoufale upřímná, zároveň silná i zranitelná, že mu vyrazila dech. Neznal nikoho, ženu ani muže, kdo by se jí podobal, a toužil se o ní dozvědět co nejvíc.

„Ne, není to hrozné. Možná tvrdé, ale život je tvrdý. Jsi neuvěřitelně normální. Já jsem vedle tebe dokonalý cvok. A neptej se mě na ženy, s kterými jsem něco měl, protože ty jsou v různých ústavech, kam patřily, už když jsem se s nimi seznámil. Nevím, jak jsem přišel na nápad, že si můžu hrát na pánaboha a změnit všechno, co je potkalo a co si většinou zavinily samy. Nevím, proč jsem si myslel, že si zasloužím to trápení, ale přestalo mě to bavit už dávno.

Prostě nemůžu dál, a tak chci být radši sám.“ Myslel to vážně, zvlášť po její otevřené zpovědi. Samota byla přijatelnější než život s neurotičkami, které přitahoval. Bude mu smutno, ale nezblázní se.

Obdivoval Sylvii a chtěl se řídit jejím příkladem. Byla pro něj vzorem vyrovnanosti a zdravého přístupu k životu. Když ji poslouchal, nevěděl, jestli by ji chtěl mít víc jako milenku nebo jako kamarádku. Byla krásná, ale nejvíc si cenil jejího přátelství.

„Třeba bychom si spolu mohli někdy zajít do kina,“ nadhodil opatrně.

„Ráda,“ souhlasila nenuceně. „Ale varuju tě. Pokud jde o filmy, mám příšerný vkus. Děti se mnou odmítají chodit. Nenávidím zahraniční filmy, rádoby umělecké kraviny, sex, násilí a smutné konce. Mám ráda filmy, které chápu, s happy endem, při kterých se

směju, brečím a neusnu. Na filmy, u nichž se musíš ptát, co vlastně znamenaly, když vycházíš z kina, pozvi někoho jiného.“

„Skvělé. Půjdeme na I Love Lucy a půjčíme si disneyovky. Ty přineseš popcom, já kazety.“

„Výborný nápad.“ Zasmála se. Doprovodil ji k hotelu, a když se loučili, políbil ji na tvář a poděkoval za nádherné dopoledne.

„Vážně už odjíždíte?“ ujišťoval se nešťastně. Rád by se s ní znovu sešel, buď ještě v Portofinu, nebo v New Yorku. Už teď se nemohl dočkat, až jí zavolá. Nikdy nepoznal ženu, která by se jí podobala a s kterou by se mu tak dobře povídalo. Měl plné ruce práce se zachraňováním životních trosečnic, takže neměl čas hledat si ženu, která by mohla být jeho přítelkyní. A Sylvia Reynoldsová přesně taková byla. Samotnému mu to připadalo šílené, ale nemohl se zbavit pocitu, že v padesáti letech potkal v Portofinu ženu svých snů. Neuměl si představit, jak by zareagovala, kdyby se jí k tomu přiznal. Nejspíš by utíkala pryč, jako by jí za patami hořelo, a zavolala policii. Přemýšlel, jestli se nakazil od žen, s kterými chodil, nebo jestli byl vždycky stejný blázen jako ony. Sylvia nebyla blázen. Byla krásná, inteligentní, čestná, zranitelná a skutečná.

„Ano, zítra,“ potvrdila. Byla taky smutná, že se s ním musí rozloučit. Znervózňovalo ji to. Přestože terapeutovi tvrdila, že je připravená na další vztah, když teď potkala muže, který se jí líbil, měla chuť utéct, než ji zraní. Ale chtěla se s ním ještě aspoň jednou sejít. V hlavě měla zmatek. „Na víkend jedeme na Sardinii, potom mám v Paříži schůzky s několika výtvarníky a nakonec strávím s dětmi týden na Sicílii. V New Yorku bych měla být za čtrnáct dní.“

„Já asi za tři týdny.“ Rozzářil se. „Možná budeme o víkendu taky na Sardinii. Chystáme se tam.“ Umínil si, že se pokusí přemluvit Charlieho s Adamem, aby z Portofina odjeli.

„To je ale šťastná náhoda,“ zaradovala se. Měla pocit, že je zase mladá. „Co kdybyste šli s námi na večeři v přístavu? Na vynikající těstoviny a mizerné víno. Žádné drahé moky, na jaké jste zvyklí.“

„Nedělej si falešné představy. Kdybys někdy přišla na večeři ke mně, nabídnu ti krabicové červené, které obvykle piju.“

„Víno donesu já,“ rozhodla. „Ty uvaříš. Já jsem bídná kuchařka.“

„Platí. Je příjemné slyšet, že je něco, co neumíš. Já platím za ucházejícího kuchaře. Těstoviny, tacos, burritos, guláš, saláty, arašídové máslo a džem, palačinky, míchaná vajíčka. Toť vše.“

„Palačinky,“ zajásala. „Zbožňuju palačinky. Já je pokaždé připálím. Nikdo je nechce jíst.“

Usmál se při představě, že pro ni bude vařit.

„Výborně. I Love Lucy a palačinky. Jakou zmrzlinu jako dezert?

Čokoládovou nebo vanilkovou?“

„S hoblinkami peprmintové čokolády, borůvkovou nebo banánovou s ořechy,“ prohlásila pevně. Bylo jí s ním stále líp. Děsilo ji to i těšilo zároveň. Nahoru dolů. Vznášela se na houpačce života.

Dlouho v ní neseděla a teď si uvědomila, jak jí to scházelo. Už několik let nepotkala muže, který by ji přitahoval. Gray ano.

„Panebože. Zmrzlinářská labužnice. Co je špatného na vanilkové z hypermarketu?“

„Přinesu zmrzlinu a víno, když se k tomu stavíš takhle.“

„A nezapomeň na popcorn,“ zdůraznil. Nebude to luxus jako u Charlieho na lodi, ale bude se mu to líbit. Všechno, co s ní bude dělat, se mu bude líbit. Jako třeba procházka k San Giorgiu dnes dopoledne. Bylo mu s ní moc dobře. „Kdy a kde se sejdeme na večeři?“ zeptal se, když ji znovu políbil. Byl to čistě přátelský polibek, který ji nemohl vylekat a který je nezavazoval k ničemu víc než k večeři u něj doma. Zbytek rozhodne až další schůzka, jestli na nějakou dojde. Doufal, že ano.

„V půl desáté u Puna. Zatím se měj.“ Zamávala mu a zmizela v hotelu. Scházel k přístavu, kde na něj čekal člun s jedním členem posádky, a bylo mu, jako by se vznášel. Celou cestu se usmíval a úsměv mu nezmizel ze rtů, ani když vystoupil na palubu. Byla jedna hodina a ostatní už ho vyhlíželi.

„Prohlídka kostela s ženou, kterou prakticky neznáš, ti trvala hodně dlouho,“ dobíral si ho Charlie, když usedali k obědu.

„Požádals ji o ruku?“

„Asi jsem měl, ale netroufl jsem si. Kromě toho má dvě děti, a jak víš, já děti nesnáším.“

Charlie ho nebral vážně. Pobaveně se zasmál.

„To nejsou děti, ale dospělí lidé. Navíc ona žije v New Yorku, dcera v Itálii a syn v Anglii. Řekl bych, že ti nic nehrozí.“

„Možná, ale děti jsou děti v každém věku. Rodinná idylka není nic pro mě,“ trval na svém Gray a potom jim řekl, že jsou zvaní na večeři. Oba prohlásili, že půjdou rádi, ale Adam si ho prohlížel pozorněji než Charlie.

„Je mezi vámi něco?“ vyptával se podezíravě, ale Gray odbyl jeho otázku žertem. Nechtěl se přátelům svěřovat. K ničemu nedošlo.

Sylvia mu byla sympatická a doufal, že on je sympatický jí. Nebylo o čem mluvit.

„Já bych nebyl proti. Má nádherné nohy, ale jeden závažný nedostatek.“

„Jaký?“ zpozorněl Charlie. Nedostatky u žen ho vždycky zajímaly. Byl jimi doslova posedlý.

„Je naprosto normální. Nic pro mě.“

„Jasně, já to hned tušil,“ souhlasil Adam.

Jakmile Gray kamarádům řekl, že Sylviina společnost odjíždí druhý den na Sardinii, souhlasili, že se tam taky přesunou. Portofino bylo úžasné místo, ale bez nových známých už tam nebude taková zábava. Charlie navrhl, aby vypluli hned po večeři. Na Sardinii by mohli být do příštího večera. Bude úžasné, až se všichni zase setkají v Porto Cervo a stráví spolu báječný víkend. Pokud si Adam dodá odvahu, třeba podnikne další útok na Sylviinu neteř, pokud ne, bude se bavit s ostatními.

Když se kapitán od Charlieho dozvěděl o změně plánu, slíbil, že do půlnoci bude vše připraveno. Noční plavby byly příjemnější pro pasažéry, ale kladly větší nároky na posádku. Kapitán prohlásil, že se on a jeho muži trochu prospí, až bude Charlie s přáteli na večeři, a že hned po jejich návratu zvednou kotvy.

Když Gray tu novinu při večeři oznámil Sylvii, měla radost.

Zajímalo ji, co řekl svým přátelům, a byla trochu nervózní, že ji tak přitahuje. Už několik let nic podobného neprožila. Cítila, že ona se mu také líbí, a připadala si jako mladičká dívka.

U večeře vládla výborná nálada. Sylvia seděla na druhém konci stolu, ale Grayovi neuniklo jediné její slovo ani gesto. Při loučení políbila všechny tři na tvář. Domluvili se, že se příští večer sejdou

v Yacht Clubu v Porto Cervo. Když odcházela, Gray se otočil, aby se na ni naposledy podíval, ale neohlédla se. Byla zabraná do rozhovoru s neteří. Na náměstí se zastavily u stánku a koupily si zmrzlinu a Gray si znovu všiml, že má hezkou postavu. A brilantní mozek.

Nevěděl, co na ní oceňuje víc.

„Líbíš se jí,“ zhodnotil Adam, když nasedali do člunu.

Připomínalo to studentské rozhovory a Charlie se zasmál.

„Ona se mi taky líbí,“ přiznal Gray nenuceně, když se usadili a zadívali se přes zátoku na Blue Moon.

„Chci říct, že se jí fakt líbíš. Vsadím se, že by s tebou šla ráda do postele.“

„Sylvia není taková,“ okřikl ho Gray, připravený bránit ji před Adamovými komentáři, které mu najednou připadaly urážlivé.

„To mi nevykládej. Je to krásná ženská a měla by mít chlapa.

Klidně bys to mohl být ty. Nebo si myslíš, že je pro tebe moc stará?“

nadhodil Adam.

Gray zavrtěl hlavou. „Není stará. Už jsem ti řekl, že je moc normální.“

„Souhlasím. Ale i normální ženské to mají rády.“

„Budu to mít na paměti pro případ, že narazím na nějakou další,“

slíbil Gray a usmál se na Charlieho, který ho upřeně pozoroval. Taky mu začínalo vrtat hlavou, jestli mezi Grayem a Sylvií něco je.

„To nehrozí,“ uchechtl se Adam.

Vystoupili na Blue Moon, a než si šli lehnout, nalil Charlie všem brandy. Seděli na zadní palubě zalité měsíčním světlem, zatímco posádka vytáhla kotvy a spustila motor. Gray pozoroval, jak paprsky tančí po hladině, představoval si Sylvii v hotelovém pokoji a přál si, aby tam mohl být s ní. Netroufal si doufat, že by ho potkalo takové štěstí. Ale kdo ví, třeba někdy ano. Napřed k němu přijde na palačinky a zmrzlinu. Potom se uvidí. A předtím spolu stráví víkend na Sardinii. Měl pocit, že je zase kluk. Padesátiletý kluk, kterému se líbí naprosto neuvěřitelná devětačtyřicetiletá holka.

4

Sardinie se Sylvií a její společností očekávání tří přátel ani v nejmenším nezklamala. V Porto Cervo se k nim připojily dva další italské páry a Charlie pozval všechny na jachtu, na večeře a obědy, na koupání i vodní lyžování. Sylvia s Grayem tak měli příležitost lépe se poznat, i když kolem nich stále byli ostatní. Adam je po celý víkend pozoroval a došel k názoru, že jsou jenom přátelé. Charlie o tom nebyl stoprocentně přesvědčen, ale nechal si podezření pro sebe. Věděl, že kdyby se mu chtěl Gray svěřit, přišel by za ním sám.

Trochu si popovídal se Sylvií. Mluvili o jeho nadaci, o její galerii, o umělcích, které zastupuje. Bylo zřejmé, že miluje svou práci, a právě tak bylo zřejmé, že se jí líbí Gray a že se ona líbí jemu. Často si spolu živě povídali, koupali se, tančili v barech a hodně se smáli.

Ke konci víkendu měli všichni pocit, jako by byli dávnými přáteli.

Když Sylvia odjela, zamířil Charlie s kamarády ke Korsice. Sardinie si užili dost a bez nových známých by tam nebylo tak veselo. Než Sylvia naposledy opustila jachtu, slíbil jí Gray, že jí zavolá, hned jak bude v New Yorku. Usmála se, políbila ho a popřála mu šťastnou plavbu.

Na Korsice se zdrželi dva dny a pokračovali dál k Ischii a na Capri. Podél západního pobřeží Itálie se vrátili k francouzské riviéře a poslední týden kotvili v Antibes. Jako vždy si užívali, chodili do barů, restaurací, i jen tak na procházky, koupali se, nakupovali, seznamovali se s novými lidmi a uzavírali nová přátelství, tančili s neznámými ženami. Při poslední večeři v hotelu Eden Roc se shodli, že to byla fantastická dovolená.

„Měl by ses k nám letos v zimě přidat,“ přemlouval Graye Adam, který pravidelně kolem Nového roku trávil s Charliem na jeho jachtě jeden nebo dva týdny na Svatém Bartoloměji a dalších karibských ostrovech. Gray vždycky prohlašoval, že mu měsíc v létě na moři bohatě stačí. Všichni věděli, že nesnáší Karibik. Měl na tu oblast příliš špatné vzpomínky.

„Třeba na to někdy dojde,“ slíbil neurčitě a Charlie dodal, že by měl velkou radost.

Poslední noc byla vždy nostalgická. Byli smutní, že se musí rozloučit a vrátit se do normálního života. Adam se měl v Londýně setkat s Amandou a Jacobem, pobýt tam s nimi týden a potom je vzít na víkend do Paříže, kde už měli rezervované pokoje v Ritzu. Po luxusu na Blue Moon to pro něj bude pozvolný přechod, zatímco Graye, který z Nice letěl přímo do New Yorku, čekal šok.

Meatpacking se stal v poslední době vyhledávanou čtvrtí, ale Grayův ateliér v domě bez výtahu byl pořád stejně ubohý. Ale byl aspoň levný. Těšil se, že Sylvii zatelefonuje, hned jak bude doma.

Přemýšlel o tom, že by jí zavolal z lodi, ale nechtěl vést drahé hovory na Charlieho účet. Považoval to za nevychovanost. Věděl, že se už vrátila domů ze Sicílie, kde byla s dětmi. Charlie stráví na jachtě u francouzského pobřeží další tři týdny a bude si užívat božský klid.

Ale když kamarádi odjeli, pokaždé se mu po nich stýskalo. Nerad se s nimi loučil.

Když je limuzína, kterou jim objednal stevard, odvážela na letiště, stál Charlie na zadní palubě a mával jim. Bylo mu smutno.

Adam s Grayem byli jeho nejbližší přátelé a navíc správní chlapi.

Přes všechny jejich výstřelky a trable, přes Adamovy cynické poznámky o ženách i jeho slabost pro mladičké dívky, Charlie věděl, že jsou oba čestní a že ho mají stejně rádi jako on je. Udělal by pro ně cokoliv a věděl, že to platí i opačně. Byli jako tři mušketýři. Jeden za všechny a všichni za jednoho.

Adam mu zavolal z Londýna, aby mu poděkoval za fantastickou dovolenou, a Gray mu poslal mail, kde napsal totéž. Shodli se, že tak báječně se ještě neměli. Bylo to skoro nepředstavitelné, ale jejich společné plavby byly rok od roku lepší. Navštěvovali nádherná místa, potkávali zajímavé lidi a bylo jim spolu stále líp. Charlieho

dokonce občas napadlo, že život by nemusel být tak hrozný, i kdyby nepotkal tu pravou. Pořád bude mít dva vynikající kamarády. Co by za to dali jiní.

Poslední dva týdny na jachtě pro něj byly pracovní. Vysedával u počítače, připravoval se na jednání, která ho čekala po návratu, a s kapitánem sestavoval seznam oprav a kontrol, které bylo nutné na lodi provést. V listopadu Blue Moon převezou do Karibiku. Charlie by se rád plavby přes Atlantik zúčastnil, věděl, že by to pro něj byla skvělá relaxace, ale měl moc práce. Nadace věnovala téměř milion dolarů novému dětskému krizovému centru a Charlie chtěl osobně dohlédnout, na co budou peníze použity. Když třetí zářijový týden loď opouštěl, byl se vším hotový. Těšil se na své přátele i nadaci.

Nebyl v ní téměř tři měsíce. Byl čas vrátit se domů, i když domov pro něj znamenal prázdný byt a pracovnu, kde pokračoval v rodinné tradici, vedl porady, a odkud odcházel na večeře, kulturní události nebo setkání s přáteli. Domov pro něj nebyla blízká osoba, k níž by se vracel, jež by na něj čekala, s níž by sdílel život.

Pravděpodobnost, že ji někdy najde, byla stále menší, ale přesto se musel domů vrátit. Neměl, kam jinam by šel. Nemohl utíkat před skutečností a schovávat se před ní na jachtě. V New Yorku měl Graye a Adama. Hned po příletu jim zavolá a zeptá se, jestli by nešli na večeři. Oni pro něj vlastně byli rodina, k níž se vracel, bratři, které miloval. Byl rád, že je má.

Let do New Yorku proběhl klidně. Na rozdíl od Adama letěl pravidelnou linkou. Nikdy nepovažoval za nutné koupit si letadlo, ale Adam cestoval mnohem víc a využil ho. Z Adamova programu, který dostal od jeho sekretářky, Charlie věděl, že se přítel také právě vrací do New Yorku. Celý týden byl pracovně v Las Vegas. Poslal mu odtud mail, v němž ho zval na megakoncert jedné ze svých hvězd.

Gray takové akce nenáviděl, ale Charlie se na nich většinou dobře bavil a Adamovi odpověděl, že s ním rád půjde. Kamarád mu obratem napsal, že se těší.

Od Graye nepřišly za poslední týdny skoro žádné zprávy. Charlie usoudil, že se po měsíci, kdy byl na cestách a nemaloval, zavřel v ateliéru a je zcela ztracený ve svém vlastním světě. Stávalo se, že byl nezvěstný i několik týdnů a potom se vítězoslavně vynořil po

těžkém uměleckém zápase. Charlie předpokládal, že jeden takový teď svádí, a umínil si, že mu příští týden zavolá. Gray bude jako vždy překvapený, že je přítel zpátky. Kdykoliv se zabral do práce, nevycházel z ateliéru a ztrácel pojem o čase. Někdy ani netušil, který je rok. Patřilo to k jeho způsobu tvorby.

Do New Yorku přiletěl Charlie pozdě odpoledne. Letištní kontrolou prošel rychle, protože neměl nic k proclení. Bylo horko a dusno. Z kanceláře mu poslali auto, a jak se blížil k centru, pohled na ulice v Queens ho deprimoval. Všude špína, unavení lidé, a když otevřel okénko, udeřil ho do tváře vzduch nasycený zplodinami.

Vítej doma.

Vešel do bytu a všechno bylo ještě horší. Uklízečka sice vyvětrala, ale pokoje byly pořád cítit zatuchlinou a působily smutně.

Nikde nebyly květiny, nikde známka života. Tři měsíce je dlouhá doba. Pošta, kterou za ním neposlali do Francie, na něj čekala v kanceláři. Lednice byla plná jídla, ale nebyl nikdo, kdo by mu připravil večeři. V záznamníku neměl žádné vzkazy. Nikdo nevěděl, že se vrátil, a co hůř, všem to bylo jedno. Charlie stál uprostřed prázdného bytu a přemýšlel o sobě a o svých přátelích. Tak tohle chtěli? Kvůli tomu se Adam vyhýbal vážnějšímu vztahu a raději se tahal se svými děvenkami? Na co vlastně čekali? Odpověď neznal.

Ještě nikdy v životě se necítil tak osamělý.

Pětadvacet let prosíval ženy jako mouku, hledal mikroskopické vady, jako když opičí máma vybírá mláděti blechy. A nevyhnutelně na každé nějaký kaz našel a měl důvod ji diskvalifikovat. A proto byl teď sám v prázdném bytě, díval se na Central Park a na dvojice, které se tam procházely ruku v ruce nebo vedle sebe ležely na trávníku a hleděly do korun stromů. Samozřejmě, že nikdo z nich nebyl dokonalý. Proč to nevadilo jim a proč to vadilo jemu? Proč muselo být v jeho životě všechno dokonalé a proč pro něj žádná žena nebyla dost dobrá? Od sestřiny smrti uplynulo dvacet pět let. Od smrti rodičů třicet. A celou tu dobu střežil svůj prázdný život a s nepolevující bdělostí odháněl od jeho brány necivilizované divošky. Nemohl se ubránit myšlence, jestli není na čase, aby jednu pustil dovnitř. Byla to sice děsivá představa, ale možná by se nakonec dostavila úleva.

5

Přestože Gray nechtěl dát najevo, jak „plane“, zavolal Sylvii prvního září večer, hned po návratu do New Yorku. Byl víkend před Svátkem práce, a proto se trochu bál, že odjela z města. K jeho ulehčení byla doma. Zjevně ji překvapilo, kdo jí volá, a Gray na chvíli znejistěl, jestli si její slova i chování nevysvětlil špatně a jestli teď nevypadá jako hlupák.

„Máš moc práce?“ zeptal se nervózně. Zdálo se mu, že je roztržitá a nemá radost, že ho slyší.

„Ne, promiň. Mám v kuchyni potopu a netuším, jak to spravit.“

V domě nebyl nikdo, kdo by jí poradil.

„Volala jsi správce?“

„Ano, jeho manželka rodí. A jediný instalatér, kterého jsem sehnala, mi řekl, že se ke mně dostane nejdřív zítra dopoledne a že si bude účtovat dvojnásobnou sazbu, protože je svátek. Soused pode mnou mi volal, že má promáčený strop.“ Byla zoufalá, ale na to byl zvyklý. Dámy v nesnázích byly jeho specializace.

„Co se stalo? Prostě to zničehonic začalo protékat, nebo jsi s tím něco dělala?“ Na instalatérské práce taky nebyl právě odborník, ale měl představu, jak různá zařízení fungují. Sylvia ne. Opravit dřez byla jedna z mála věcí, které neuměla.

„No, vlastně,“ začala provinile, „mi tam propadl prsten. Nechtěla jsem, aby skončil v manhattanské kanalizační síti, a tak jsem se pokusila tu zatracenou věc rozebrat. Prsten jsem našla, ale nepovedlo se mi to pořádně utáhnout. Asi tam někde něco prasklo. Nevím, co mám dělat.“

„Dej výpověď z bytu a neprodleně si najdi nový,“ doporučil jí.

Zasmála se.

„Díky, dobrá rada nad zlato. Věděla jsem, že jsi zachránce žen v nouzi. Opravdu jsi mi pomohl.“

„Mým oborem jsou neurózy, ne výlevky. Ty jsi příliš schopná a normální. Zkus jiného instalatéra.“ Náhle dostal lepší nápad.

„Nechceš, abych se na to podíval?“ Před deseti minutami přijel z letiště a ještě si ani neprohlédl poštu. Rovnou ode dveří šel k telefonu a zavolal Sylvii.

„Něco mi říká, že taky nevíš jak na to. Kromě toho vypadám příšerně. Od rána jsem se ani neučesala.“ Probírala se v účtech a jiných papírech a luštila křížovky. Byl to jeden ze vzácných dní, kdy si mohla dopřát trochu lenošení. Někdy se jí líbilo zůstat ve městě, když všichni ostatní odjeli, ale k večeru na ni padl pocit samoty. Celý den s nikým nemluvila a byla ráda, že Gray zavolal.

„Já vypadám taky hrozně. Právě jsem vystoupil z letadla. Navíc ty zaručeně vypadáš líp, než si myslíš.“ Copak by Sylvia mohla vypadat hrozně? Neuměl si ji představit jinak než krásnou, dokonce i s neupravenými vlasy. „Řeknu ti, jak to uděláme. Ty se učešeš a já spravím dřez. Nebo si já vezmu na starost tvoje vlasy a ty dřez.

Můžeme se střídat.“

„Ty jsi cvok.“ Výborně se bavila. Rozhovor jí po nudné neděli zvedl náladu. „Dohodneme se jinak. Jestli to opravíš, koupím ti pizzu. Nebo nechám přivézt nějakou činu. Můžeš si vybrat.“

„Mně je to jedno. Jedl jsem v letadle. Natáhnu si montérky a za deset minut jsem u tebe. Snaž se udržet nad vodou.“

„Myslíš to vážně?“ ujišťovala se.

„Naprosto.“ Potopa v kuchyni jim umožnila sejít se znovu zcela nenuceně. Žádné rozčilení, nervozita, váhání co na sebe, ani křečovitost první schůzky. Jenom netěsnící dřez a neučesané vlasy.

Opláchl si obličej, vyčistil zuby, oholil se, převlékl se do čisté košile a za deset minut byl ze dveří. Za dalších deset minut už zvonil u ní.

Žila na jih od něj, v Soho. Budova byla přestavěná na loftové byty a působila elegantně. Sylvia bydlela v posledním patře. Všechna umělecká díla, která uviděl, když vystoupil z výtahu, na něj udělala velký dojem. Lišila se od jeho tvorby, ale věděl, že právě taková

vystavuje a prodává. Ve své soukromé sbírce měla i obrazy několika významných umělců, které ho okamžitě upoutaly. Její byt jasně prozrazoval vytříbený vkus.

Stejně jako on se upravila, opláchla si obličej, učesala se, vyčistila si zuby a k džínsům si vzala čisté tričko. Byla bosá a šťastná, že ho vidí. Políbila ho na přivítanou a prohlédla si ho od hlavy k patě.

„Nevypadáš jako instalatér.“

„Omlouvám se, nemohl jsem najít montérky. Tohle bude muset stačit.“ Měl na sobě kvalitní boty a džínsy. „Zavřelas vodu?“ zeptal se, když ho vedla do kuchyně. Byla krásně zařízená, samá černá žula a chrom. Sylvia se pochlubila, že si ji navrhovala sama.

„Ne,“ odpověděla zaraženě na jeho otázku. „Nevím, jak se to dělá.“

„Fajn.“ Nasoukal se pod dřez, klekl si a něco si pro sebe mumlal.

Voda tekla proudem přes skříňku pod dřezem a vsakovala se do ručníků, které Sylvia rozložila všude kolem. Gray našel uzávěr a požádal o francouzský klíč. Podala mu ho a za chvilku vodopád ustal. Problém byl vyřešený, alespoň provizorně. Gray se vynořil zpod dřezu, usmíval se od ucha k uchu a džínsy měl od kolen dolů promáčené.

„Ty jsi génius,“ rozzářila se. „Díky.“ Pak si všimla, jak vypadá.

„Jsi celý mokrý. To mě mrzí. Nabídla bych ti, že ti džínsy usuším, ale mám pocit, že bych to trochu uspěchala, kdybych tě vyzvala, abys hned na prvním rande sundal kalhoty. Vyšla jsem trochu z praxe, ale mám dojem, že se to nehodí.“ Zároveň si uvědomovala, že by pro něj bylo nepříjemné sedět u večeře mokrý, a správně předpokládala, že je po dlouhém letu unavený a dal by přednost suchu a pohodlí. „Možná bychom se tentokrát mohli na etiketu vykašlat. Svlíkni se. Strčím džínsy do sušičky, tobě dám ručník a pizzu si necháme přivézt.“ Za pár minut se vrátila s měkoučkou bílou osuškou a ukázala mu koupelnu pro hosty. Po chvíli z ní vyšel s kalhotami v ruce. V košili, botách, ponožkách a osušce kolem pasu vypadal komicky.

„Cítím se trochu trapně,“ přiznal, „ale sedět u večeře v boxerkách by bylo ještě trapnější.“ Zasmáli se a přešli do hlavního prostoru loftu, zaplněného sochami a obrazy. Byla mezi nimi i díla

významných umělců. „Páni, máš tady pár opravdových skvostů,“

prohlásil uznale.

„Sbírám je už řadu let. Jednou je předám dětem,“ řekla Sylvia a připomněla mu, že nic není tak snadné, jak to někdy vypadá.

Rozhodně to platilo o jejich vztahu. Zmínka o dětech mu zněla jako vzdálené hřmění. Nikdy si nic nezačínal s ženami, které měly děti.

Měl z nich fóbii, především z těch malých. Jenže Sylvia byla odlišný případ. Byla naprosto jiná než všechny ženy, které kdy znal. Třeba byly jiné i její děti. A taky byly daleko, ve Florencii a v Oxfordu.

Měly se vrátit až na Vánoce. Zatím mu nic nehrozilo.

„Měli jste se na Sicílii dobře?“ zeptal se zdvořile, když se vrátila z kuchyně, kde pustila sušičku.

„Výborně. A co vy? Jaký byl zbytek plavby?“ Posadila se na pohovku a on naproti ní do obrovského černého koženého křesla.

V džínsech a bosé jí to moc slušelo. Byl šťastný, že ji vidí. Šťastnější než kdy v posledních letech. Stýskalo se mu po ní. Sám nechápal, jak je to možné. Skoro se neznali, ale přesto na ni v posledních týdnech na lodi neustále myslel.

„Báječný,“ odpověděl. Měla co dělat, aby se při pohledu na něj nesmála. Zabořený do černého křesla, s osuškou kolem pasu vypadal komicky, zranitelně a roztomile. „Vlastně,“ opravil se, „měli jsme se výborně, ale ne tak jako v Portofinu a na Sardinii s vámi. Pořád jsem na tebe vzpomínal.“

„Já na tebe taky,“ přiznala. „Jsem ráda, že jsi zpátky. Nečekala jsem, že zavoláš tak brzy.“

„Původně jsem nechtěl. Ale ano, chtěl jsem se ti ozvat, hned jak se vrátím.“

„To je dobře, že jsi to udělal. Mimochodem, jakou pizzu by sis dal?“

„S čím ji máš nejraději ty?“

„S čímkoliv. S feferonkami, pestem, uzeninou i bez ničeho.“

„Tak vyber, co chceš.“ Nespouštěl z ní pohled. Doma ve svém království byla naprosto uvolněná.

„Dobře, objednám takovou, kde bude všechno kromě ančoviček.

Nenávidím ančovičky,“ prohlásila a vstala.

„Taky je nemusím.“

Zašla do kuchyně zkontrolovat sušičku, vytáhla džínsy a přinesla mu je.

„Tady máš, obleč se, já zatím objednám pizzu. Ještě jednou díky, žes mi opravil dřez.“

„Neopravil,“ připomněl jí. „Jenom jsem zastavil vodu. Zítra si musíš zavolat instalatéra.“

„Já vím.“

Zmizel v koupelně. Když se vrátil a podával jí osušku, zatvářila se překvapeně.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Nic, jenom se divím, žes ji nenechal ležet zmačkanou na podlaze. Byla jsem přesvědčená, že to tak dělají všichni muži. Není ti nic?“ žertovala. Oddechl si. Když si od něj osušku brala, tvářila se tak zaraženě, že znervózněl. V jejím bytě vládl dokonalý pořádek, nevěděl, co jiného by mohl s osuškou udělat, než předat ji Sylvii.

„Mám se vrátit do koupelny a hodit ji na podlahu?“ nabízel se.

Zavrtěla hlavou, zavolala do pizzerie a potom se ho zeptala, jestli by si nedal něco k pití. V lednici měla několik lahví kalifornského vína.

Jednu otevřela a nalila mu. Bylo to vynikající chardonnay.

Znovu se posadili v obývacím pokoji, tentokrát oba dva vedle sebe na pohovku, ne každý z jedné strany skleněného konferenčního stolku. Gray bojoval s touhou přitáhnout ji k sobě, ale neodvážil se a Sylvia ho nijak nepovzbudila. Znali se jen krátce a navíc se několik týdnů neviděli.

„Ty pro mě taky nejsi typická žena,“ navázal na její poznámku o osušce na podlaze. „Kdybys byla, dostala bys z protékajícího dřezu hysterický záchvat nebo bys mi vyčetla, že je to moje chyba, případně bys tvrdila, že je to práce tvého exmanžela, který se tě snaží zabít. A vzápětí by vlezl do bytu po požárním žebříku s flintou v ruce.“

„Já nemám požární žebřík,“ omluvila se, když se dost nasmála.

Nedokázala si ani představit, s jakými ženami chodil. A on v tu chvíli také ne.

„Tím je všechno jednodušší,“ prohlásil spokojeně. „Moc se mi líbí tvůj byt, Sylvie. Je krásný, elegantní a na nic si nehraje. Přesně

jako ty.“ Nikde opravdu nebyla ani stopa po okázalosti, ale všechno bylo vkusné a kvalitní.

„Mně se taky líbí. Mám tady spoustu pokladů, které pro mě hodně znamenají.“

„To vidím.“ Napadlo ho, že pro něj se takovým pokladem stala ona. Taky pro něj hodně znamenala. Teď, když se s ní sešel znovu, ho přitahovala ještě víc. Bylo to něco jiného než sedět s ní v restauraci nebo na palubě Charlieho jachty. Ve vlastním prostředí byla ještě víc sama sebou.

Zatímco čekali na pizzu, povídali si o Sylviině galerii a o umělcích, které zastupuje.

„Ráda bych viděla tvoje obrazy,“ řekla zamyšleně.

Přikývl. „Bude mě zajímat, co na ně řekneš. Je to jiný styl, než jaký vystavuješ u sebe.“

„Kdo je tvůj galerista?“ zeptala se zvědavě, protože se o žádném nikdy nezmínil. Pokrčil rameny.

„Teď právě žádného nemám. S tím posledním jsem šlápl vedle.

Budu se muset poohlédnout po jiném, ale zatím nemám dost obrazů na výstavu, takže není proč spěchat.“

Když přivezli pizzu, Sylvia nedovolila, aby ji Gray zaplatil.

Prohlásila, že si večeři odpracoval opravou dřezu. Seděli u kuchyňského stolu, pochutnávali si na pizze, popíjeli k ní víno a povídali si. Sylvia zhasla světla, zapálila svíčky a pizzu naservírovala na italských keramických talířích. Čehokoliv se jen dotkla, mělo pečeť elegance a stylu jako ona sama, v džínsech a bosá, s vlasy staženými do ohonu. Na ruce měla stejnou sadu tyrkysových náramků, které ho zaujaly už v Portofinu.

Dlouho se bavili o všem a o ničem. Bylo jim spolu dobře a Sylvia byla ráda, že Gray přišel. V deset hodin přiznal, že začíná cítit časový rozdíl. Víno ho dorazilo, chtělo se mu spát. S lítostí vstal od stolu, pomohl jí naskládat nádobí do myčky, i když se bránila, že to udělá sama, až odejde. Dělalo mu dobře jí pomáhat a neušlo mu, že na to není zvyklá. Celý život byla na všechno sama, stejně jako on.

Ale bylo příjemné sklízet ze stolu společně a Gray litoval, že už musí jít. Když se k ní obrátil, aby se rozloučil, vzhlédla k němu.

„Díky, žes mi pomohl, Grayi. Moc si toho vážím. Kdybys nezavřel vodu, mohla bych teď v kuchyni plavat jako v bazénu.“

„Poradila by sis sama. Měl jsem aspoň vynikající záminku, proč za tebou přijet,“ přiznal upřímně. „Díky za pizzu a hlavně za společnost.“ Objal ji a políbil na obě tváře. Pak se zarazil, a aniž ji pustil, pohlédl na ni, jestli nezašel moc daleko. Vyčetla mu z očí otázku a místo odpovědi ho přitáhla k sobě. Bylo těžké říci, jestli první políbil on ji nebo ona jeho, ale na tom nezáleželo. Oba přemohla touha, která je spalovala posledních pár týdnů, a osamělost, v níž žili dlouhé měsíce a roky. Byl to nekonečně dlouhý, opojný polibek. Když se od sebe odtrhli, otřela se tváří o jeho.

„Můj bože,“ vydechla. „Tohle jsem nečekala… Myslela jsem, žes mi jenom přijel opravit dřez.“

„Taky že ano,“ zašeptal. „Tohle jsem chtěl udělat už v Itálii, ale říkal jsem si, že je příliš brzy.“ Přikývla, protože měl asi pravdu.

Nejraději by ho odvedla do ložnice, ale to by bylo opravdu moc brzy.

Všechno má svůj čas. Poznali se před měsícem a teď se znovu sešli po pár týdnech. Později, napomínala se. Stále ještě vychutnávala první polibek, když ucítila znovu na ústech jeho rty. Tentokrát ji líbal mnohem vášnivěji a Sylvii blesklo hlavou, s kolika ženami se miloval, kolik bláznivek prošlo jeho životem, kolika se ujal, kolikrát to skončilo a kolikrát začalo znovu. Měl za sebou nespočet vztahů předem odsouzených k neúspěchu, ženy si u něj podávaly dveře – a ona za celý život milovala pouze dva muže. A teď jeho. Zatím bylo brzy mluvit o lásce, ale věděla, že by ho jednou mohla milovat.

Měl v sobě něco, co ji nutilo zdržovat ho stále a stále, dokud by nezůstal. Jako muž, který přišel na večeři a rovnou se nastěhoval.

„Raději půjdu,“ vypravil ze sebe zastřeným hlasem, který vystupňoval její touhu. Přikývla, i když si to nepřála. Když mu otevřela dveře, zaváhal na prahu.

„Jestli zítra tu vodu pustím, přijdeš ji zase zavřít?“ zeptala se nevinně. Vlasy měla trochu rozcuchané, pohled zasněný. Nadechl se.

„Můžu ji pustit hned. Budeme mít záminku, proč tady mám zůstat,“ nadhodil, ale zklamala ho.

„Já nepotřebuju záminku, ale myslím si, že bys neměl.“

„Proč ne?“ Laskal ji na krku a přejížděl jí rty po tváři. Zabořila mu prsty do vlasů.

„Mám dojem, že mám někde příručku pravidel pro takové situace. Pokud se dobře pamatuju, píše se v ní, že se nehodí, aby se žena vyspala s mužem hned na první schůzce, když jí spravil dřez a pak si dali pizzu.“

„Kruci, kdybych to věděl, neopravoval bych dřez nebo bych nejedl pizzu,“ ulevil si. Usmál se na ni a líbal ji dál. Ještě nikdy po žádné ženě tak netoužil a cítil, že ona po něm touží stejně silně.

„Uvidím tě zítra?“ zeptala se tiše. Skoro to vypadalo, jako by ho dráždila, a Graye překvapilo, že se mu líbí čekat na správnou chvíli, ať přijde kdykoliv. Rozhodnutí nechá na Sylvii. Bude trpělivý, když si to přeje. Na ženu, jako je ona, se vyplatí čekat. On čekal padesát let.

„U tebe nebo u mě? Byl bych rád, kdybys přišla ty ke mně, ale mám doma příšerný nepořádek. Nikdo u mě celý měsíc, co jsem byl pryč, neuklízel. Co kdybych se přišel přesvědčit, co dělá dřez?“

Galerie byla na Svátek práce zavřená a Sylvia neměla nic na programu.

„Budu celý den doma. Přijď, až se ti bude chtít. Uvařím večeři.“

„Vařit budu já. Ráno ti zavolám.“ Naposledy ji políbil a odešel.

Zavřela za ním a mlčky se dívala na dveře. Gray byl pozoruhodný muž. Ještě stále pod dojmem magické chvíle vešla do ložnice, prohlížela si ji, jako by ji viděla poprvé, a přemýšlela, jak by vypadala, kdyby v ní spal on.

Když Gray na ulici mávl na taxík, měl pocit, že se mu za jediný den od základů změnil život.

6

Gray zatelefonoval Sylvii druhý den v deset ráno. V celém bytě měl nepořádek, dokonce se ani nenamáhal vybalit si zavazadla.

Večer padl do postele, usínal s myšlenkou na ni, a jakmile se vzbudil, zavolal jí. Zeptali se jeden druhého, jak se vyspali. Sylvia polovinu noci ležela v posteli s otevřenýma očima a myslela na Graye.

„Co dřez, drží?“

„Perfektně.“

„Ale stejně ho přijdu zkontrolovat.“ Řekl, že má doma spoustu restů, které se mu nahromadily za měsíc, kdy byl pryč, ale že je vyřídí co nejrychleji a že by jí kolem půl jedné mohl přivézt něco k obědu.

„Mám dojem, že jsme se domlouvali na večeři,“ namítla překvapeně, přestože když večer řekla, že bude celý den doma, myslela to jako pozvání.

„Já bych tak dlouho čekat nevydržel,“ přiznal otevřeně. „Čekal jsem padesát let, až tě potkám. Dalších devět hodin by mohla být moje smrt. Máš v poledne čas?“ ujišťoval se nervózně. Usmála se.

Pro něj měla čas vždycky. Když ji večer políbil, rozhodla se, že ho vpustí do svého světa a spojí svůj život s jeho. Nemohla by říct, proč to považuje za správné, ale prostě chtěla být s ním.

„Můžeš přijít kdykoliv, budu doma.“

„Co mám koupit? Quiche? Sýr? Víno?“

„Nemusíš nosit nic. Něco k jídlu se tu najde.“

Bylo tolik věcí, které by s ním chtěla dělat: procházet se po Central Parku, toulat se po Greenage Village, jít do kina, povalovat se na pohovce a dívat se na televizi, večeřet v restauracích nebo

zůstat doma a něco pro něj uvařit, prohlédnout si jeho obrazy, provést ho po své galerii, nebo se k němu jen tak tulit v posteli.

Potkali se nedávno, a přesto měla pocit, jako by ho znala odjakživa.

Gray mezitím u sebe v ateliéru prošel poštu, zkontroloval účty, rozházel oblečení z kufru po podlaze a vybral si, co si vezme na sebe.

Osprchoval se, oholil, oblékl, rychle vyplnil pár šeků a vyběhl na ulici hodit je do schránky. V jediném květinářství, které bylo otevřené, koupil dva tucty růží, mávl na taxi a řekl řidiči Sylviinu adresu. V poledne zazvonil u jejích dveří. Instalatér právě odešel.

Když spatřila květiny, oči se jí rozšířily.

„Ach, Grayi, ty jsou nádherné… Tos neměl.“ Věděla, že je chudý, a jeho velkorysost a pozornost ji dojala. Měl opravdu romantickou duši. Po letech života strávených se sobci konečně nalezla muže, kterému nešlo o to, aby se o něj starala, ale kterému na ní skutečně záleželo.

„Kdybych si to mohl dovolit, posílal bych ti růže každý den.

Tyhle jsou asi na určitou dobu poslední,“ vysvětlil s lítostí. Musel ještě zaplatit nájem a telefon. Letenka do Francie byla na jeho finanční poměry neúnosně drahá, ale nedovolil Charliemu, aby mu ji zaplatil. Trval na tom, že to poslední, co může udělat, je dostat se na dovolenou za svoje peníze. Chvíli doufal, že by se mohl svézt s Adamem v jeho letadle, ale ten letěl do Evropy z Las Vegas a zpátky se zastavil v Londýně, kde měl sraz s dětmi. „Chtěl jsem ti je věnovat aspoň dnes, protože je to výjimečný den.“

„A čím?“ Zvedla pohled od růží k němu. Byla vzrušená, ale také trochu vylekaná.

„Protože je to začátek… Všechno začíná… Po dnešku už žádný z nás nebude úplně stejný.“ Vzal jí obrovskou kytici z rukou a odložil ji na stolek. A potom Sylvii objal, líbal ji a tiskl k sobě. Cítil, jak se chvěje. „Chtěl bych, abys byla šťastná,“ zašeptal. „Chci, aby nám oběma bylo spolu dobře.“ Rád by jí vynahradil všechnu bolest a zklamání, které ji potkaly. A sobě by rád vynahradil všechny absurdity a ponížení, které musel snášet. Teď měli šanci všechno změnit.

Vložila růže do vázy a postavila ji na stůl v obývacím pokoji.

„Máš hlad?“ zavolala na něj cestou do kuchyně. Šel za ní, zastavil se mezi dveřmi a zahleděl se na ni. Měla na sobě bílou halenku a džínsy. Byla krásná. Beze slova k ní přistoupil, rozepnul knoflíčky, stáhl jí halenku přes ramena a položil ji na židli. Nehybně stála a dívala se na něj. Prohlížel si ji jako umělecké dílo, jako obraz, který právě namaloval. Na její pleti nebyly stopy stáří, postavu měla mladistvě pevnou. Její tělo dlouho nikdo neviděl. Neměla vedle sebe muže, který by jí posloužil jako zrcadlo, kterého by zajímalo, co potřebuje a co si přeje. Měla pocit, jako by byla sama dlouhá staletí.

Konečně se objevil Gray a chystali se na společnou cestu. Cíl byl neznámý, ale už udělali první krok.

Vzal ji za ruku a odvedl do ložnice. Lehli si na postel a něžně se vzájemně svlékli. Když vedle něj ležela nahá, začal ji líbat. Zvolna zkoumal její tělo nejprve dlaněmi a prsty, potom rty. Jeho doteky ji vzrušovaly, stupňoval její hlad až téměř k nesnesitelnosti, ale přesně věděl, po čem touží, jako by ji znal odjakživa. Věděl, kde ji laskat, a ona mu jeho něžnosti oplácela. Bylo to jako tanec, který oba dokonale ovládali, podřídili se stejnému rytmu jako sehraný pár, jejich těla se k sobě hodila jako dvě poloviny jednoho celku. Čas se pro ně zastavil, ale potom nabral závratnou rychlost, až se oba vznesli do stratosféry. Ležela mu klidně v náruči.

„Díky,“ vydechla a políbila ho na rameno.

„Čekal jsem na tebe celou věčnost,“ zašeptal. „Tušil jsem, že někde jsi, ale nevěděl jsem kde.“ Nebyla tak moudrá jako on, už před lety ztratila naději, že by ho mohla najít. Byla si jistá, že je odsouzená zůstat po zbytek života sama. Gray byl dar, který už nečekala. Snad dokonce zapomněla, že si ho někdy přála. A teď byl zde, v jejím životě, v její hlavě, v jejím srdci, v její posteli, v každém nervu a buňce jejího těla. Stal se pevnou součástí jí samotné.

Usnuli v pevném objetí. Za několik hodin se probudili ukojení, šťastní, klidní. Přešli do kuchyně a konečně si při pravili oběd.

Neoblékli se, zůstali nazí, a přestože jejich těla už nebyla tak dokonalá jako v mládí, nestyděli se před sebou a neměli zábrany.

Odnesli si oběd zpátky do ložnice, pustili se do jídla, povídali si a smáli se. Bylo jim krásně, všechno bylo přirozené a prosté.

Společně se osprchovali, pak se oblékli a vydali se na dlouhou procházku po Soho. Zastavovali se před výklady obchodů i galerií, koupili si zmrzlinu a dávali si vzájemně líznout. Domů se vrátili až po šesté, se dvěma kazetami, které si půjčili. Vlezli si zpátky do postele, pustili si je a potom se znovu milovali. V deset hodin Sylvia vstala a připravila jim večeři.

„Chtěl bych, abys zítra přišla ke mně,“ řekl jí, když mu podávala podnos s míchanými vajíčky, sýrem a anglickými muffiny. Byl to dokonalý závěr významného dne, na který ani jeden z nich nezapomene. Pořád ještě zůstalo hodně toho, co se o sobě museli dozvědět.

„Ráda bych viděla tvoje poslední práce,“ řekla s plnou pusou vajíček.

„Proto tě zvu.“

„Jestli chceš, můžeme k tobě jít spolu hned ráno. V poledne musím být v galerii, ale dopoledne mám volné.“

Usmál se. „Budu rád.“

Dojedli, vypnuli televizi a přitulili se k sobě.

„Díky, Grayi,“ opakovala. Rozespale přikývl. Zlehka ho políbila na tvář, přitiskla se k němu ještě těsněji a v příští vteřině už oba tvrdě spali jako dvě šťastné, nevinné děti.

7

Druhý den ráno Sylvia vstala brzy. Probudila se, a když vedle sebe uviděla spícího Graye, na pár vteřin strnula překvapením, ale potom se k němu s blaženým úsměvem přitiskla. Jestli jejich vztah oba berou vážně, bude to pro ni velká změna. A pro něj také.

V Grayově životě zatím nebyla žádná normální žena a Sylvia byla dlouho bez partnera.

Tiše vyklouzla z postele a šla se osprchovat. Nechala ho spát co nejdéle. Připravila mu snídani, přinesla ji do postele, a teprve potom ho probudila. Bylo to na hony vzdálené tomu, co znal u žen, které živil, ošetřoval, opatroval a podával jim léky, protože byly příliš nezodpovědné nebo klesly tak hluboko, že se o sebe nedokázaly postarat samy. Ohromeně zíral na Sylvii, která před něho položila podnos a políbila ho na rameno. Byl krásný, jak ležel s rozcuchanými vlasy v její posteli. Ráda se na něj dívala, byl silný, zajímavý a velmi mužný.

„Zemřel jsem a ocitl se v nebi, nebo se mi to jenom zdá?“ Založil si ruce za hlavou. „Nepamatuju se, že by mi někdy někdo donesl snídani do postele, když nepočítám studenou, dva dny starou pizzu na papírovém ubrousku.“ Sylvia dokonce dala na tác i vázu s jednou růží. Bavilo ji ho hýčkat. Scházel jí někdo, koho by mohla obskakovat. Dlouho se starala o děti a manžela. Potom všichni odešli a teď byla nadšená, že má Graye.

„Promiň, že jsem tě vzbudila,“ omlouvala se. Bylo deset, a než půjde do galerie, chtěla se zastavit u něj v ateliéru, jak se večer dohodli. Podíval se na hodinky a nechtěl věřit svým očím.

„Proboha! V kolik jsi vstala?“

„Kolem sedmé. Málokdy si přispím.“

„Já také. Ale dnes v noci jsem spal jako mimino.“ Usmál se na ni a šel se učesat a vyčistit si zuby. Za pár minut se vrátil a uvelebil se s podnosem v její pohodlné posteli. „Rozmazlíš mě, Sylvie. Budu tlustý a líný.“ To nehrozí, usoudila. Podala mu noviny, které si přečetla, když v kuchyni snídala toasty a kávu. Vrhl do nich letmý pohled a odložil je. Chtěl si raději povídat s ní.

Když dojedl, vstal a oblékl se. V jedenáct vyšli ruku v ruce z domu do slunečného zářijového dne. Připadala si jako zamilovaná studentka. Už dávno ten krásný pocit nepoznala a vychutnávala každičkou minutu. Gray zastavil taxi. Za pár minut byli na místě, a když stoupali do čtvrtého patra oprýskaného domu z hnědého pískovce, omlouval se předem za nepořádek.

„Byl jsem měsíc pryč a upřímně řečeno, nevypadalo to u mě o moc líp ani předtím. Vlastně,“ ušklíbl se na lehce zadýchanou Sylvii, „mám doma nepořádek celé roky.“ I v jeho životě vládl nepořádek, ale to před ní nechtěl zdůrazňovat. Ženám, které zachraňoval, možná připadal jako pevný sloup, ale ve srovnání se Sylvií nebyl vůbec vyrovnaný. Velmi úspěšně vedla galerii, měla dva vážné partnerské vztahy, vychovala dvě normální, zdravé děti, všechno v jejím životě i bytě mělo řád a pevné místo. Když otevřel dveře, stěží se protáhli dovnitř kolem jednoho z kufrů. Na podlaze byly balíčky, které dovnitř před chvílí hodil domovník, a rozházená pošta. Na stole se povalovaly účty, které zaplatil předešlý den. Na pohovce ležela kupa oblečení, květiny byly uschlé. Všechno vypadalo opotřebovaně a omšele, ale přesto celek působil útulně. Byl to typicky mužský byt. Nábytek byl solidní, i když čalounění bylo odřené. Gray všechno koupil v bazaru. V rohu stál kulatý jídelní stůl, u něhož někdy hostil přátele. Další místnost kdysi bývala jídelna, ale teď mu sloužila jako ateliér. A právě ten si chtěla Sylvia prohlédnout.

Zamířila přímo tam. Gray se horečně snažil trochu uklidit, ale brzy pochopil, že je to beznadějné, a tak šel raději za ní, aby viděl, jak bude reagovat na jeho díla. Na stojanech měl tři obrazy v různém stupni rozpracovanosti. Jeden byl téměř hotový, další začal malovat těsně před odletem a třetí hodlal přemalovat, protože s ním nebyl spokojen. Asi tucet dalších obrazů stálo opřených o stěnu. Sylvii

ohromilo, jak jsou jeho díla krásná a působivá. Byla velmi pečlivě propracovaná, většinou temná, s mimořádnou hrou světla. Byl tam portrét ženy ve středověkém šatu, který připomínal staré mistry.

Grayovy obrazy byly překrásné, a když se k němu Sylvia obrátila, měla v obličeji obdiv a uznání. Vůbec se nepodobaly dílům, která vystavovala ve své galerii, protože se specializovala na avantgardu.

Její vášní byli začínající výtvarníci a nabízela umění, které je příjemné na pohled a které vnáší do života radost. Někteří z mladých umělců, jež zastupovala, byli velmi úspěšní, ale žádný se nemohl pochlubit takovým mistrovstvím, o jakém svědčila Grayova tvorba.

Věděla o něm, že je vynikající malíř, ale teď v jeho dílech rozpoznávala kromě zručnosti i vyzrálost, moudrost a životní zkušenost. Stála vedle něj a hleděla na jeho dílo, jako by ho do sebe chtěla nasát.

„Páni! To je úžasné!“ Už chápala, proč maluje jenom dva tři obrazy za rok. I když jako většina malířů pracoval na několika současně, muselo mu trvat několik měsíců, ne-li let, než jeden dokončil. „Já prostě nemám slov.“ Její reakce ho nesmírně potěšila.

Před obrazem, který zachycoval moře při západu slunce s fascinující hrou světla na hladině, by mohl člověk stát věčně. Pochopila, že Gray musí vystavovat v některé z renomovaných galerií, nikoliv v její. Věděl, jaký druh umění Sylvia prodává, chtěl jí své obrazy jenom ukázat. Nesmírně si vážil jejích znalostí a rozhledu, a proto chtěl znát její názor. Nezměnil by svůj způsob tvorby, i kdyby se jí nelíbila, ale její uznání pro něj mnoho znamenalo.

„Musíš si najít galerii, Grayi,“ prohlásila rozhodně. Svěřil se jí, že skoro tři roky nikde nevystavuje. Prodával obrazy lidem, kteří si od něj něco koupili už dřív, přátelům, jako byl například Charlie, který od něj měl hodně děl a také ho považoval za velkého malíře. „Je to zločin, nechat je povalovat tady.“ Ukázala na stojany i obrazy opřené o stěny.

„Všichni galeristé i agenti, které jsem poznal, mě štvali. Nejde jim o umění, jenom o peníze. Proč bych jim měl svěřovat své obrazy? Peníze nejsou všechno, alespoň pro mě ne.“ Nemusel to ani říkat, poznala to sama z toho, jak žil.

„Ale jíst musíš,“ připomněla mu jemně. „A ne všichni obchodníci s uměním jsou chamtivci bez kapky svědomí. Někteří svou práci dělají poctivě a s láskou. Tak třeba já. Neprodávám sice mistrovská díla, jako jsou ta tvoje, ale věřím ve svoje umělce i v jejich tvorbu.

Svým způsobem jsou také nesmírně talentovaní. Pouze se vyjadřují jinak než ty.“

„Já vím, že se jim věnuješ. Všude se to o tobě píše. Proto jsem chtěl, abys viděla moje obrazy. Kdybys byla jako ostatní, nepozval bych tě sem. Ale kdybys byla jako oni, tak bych se do tebe ani nezamiloval.“ Bylo to upřímné vyznání po jejich první společné noci a Sylvia hned neodpověděla. Bylo jí s ním dobře a ráda by ho poznala blíž. Nešlo jí o pouhý flirt, ale zatím nevěděla, jestli ho miluje. Přes vzrušení a radost, kterou prožívala, bylo stále brzy hovořit o lásce. I pro něj. Ale jejich vztah se vyvíjel rychleji, než plánovali. Uvědomila si, že se dobrovolně vystavil možné kritice, když jí ukázal své dílo, a ještě silněji zatoužila o něj pečovat. Upřela na něj pohled, který byl výmluvnější než všechna slova. Vzal ji do náruče a políbil.

„Zamilovala jsem se do tvých obrazů, Grayi.“

„Ty nejsi můj agent,“ dobíral si ji. „Můžeš milovat jenom mě.“

„Jsem na nejlepší cestě,“ přiznala upřímně. Šlo to mnohem rychleji, než čekala.

„Já taky.“

Ještě dlouho na jeho obrazy hleděla, jako by se ocitla na jiné planetě. Mozek jí běžel na plné obrátky. „Najdu ti galeristu. Už mám pár tipů. Můžeme je tento týden obejít a uvidíme, co na ně řekneš.“

„Nezáleží na tom, co řeknu já, ale oni. Nedělej si s tím hlavu. Už takhle máš plno práce a já momentálně ani nemám dost obrazů na samostatnou výstavu,“ namítl skromně. Nechtěl využívat jejích konexí. Jeho city k ní byly čistě osobní, nesouvisely s jeho prací.

Nechtěl, aby ho někomu představovala, a ona to dobře věděla.

„Nevykládej mi, že nemáš co vystavovat,“ obořila se na něj rázně, napůl mateřsky, napůl jako obchodnice, jako by jednala s jedním ze svých mladých chráněnců. Většina z nich potřebovala, aby je postrčila. Jen málokteří si uvědomovali, jak jsou nadaní.

Rozhodně ne ti opravdu dobří. A ti přehnaně sebevědomí zase měli

zřídkakdy talent. „Jen se na to všechno podívej,“ vybídla ho a narovnala obrazy u stěny tak, aby si je mohla lépe prohlédnout. Byla to úžasná sbírka, která snesla srovnání se třemi rozpracovanými plátny na stojanech.

Dokončené obrazy vyvolávaly dojem, jako by je zevnitř osvětlovala svíčka nebo oheň. Takovou práci se světlem u žádného současného malíře neviděla. Zdálo se, jako by se Gray učil přímo od velkých renesančních mistrů, ale přesto jeho díla působila moderně.

Měl zcela jedinečnou techniku. Věděla, že studoval v Paříži a v Itálii, podobně jako teď její dcera. Získal tam vynikající základ. A obsah ani trochu nezaostával za formou. „Grayi, najdeme pro tebe galerii, ať chceš, nebo ne.“ Přesně tak se on dřív staral o ženy, které se snažil zachránit. Sháněl jim práci nebo agenturu, ale výsledek býval většinou jejich vinou katastrofální. Jemu pomoc nikdy nikdo nenabídl, snad s výjimkou Charlieho. Ale Gray nerad někoho využíval, a už vůbec ne své přátele nebo lidi, které miloval.

„Já nepotřebuju galeristu, Sylvie. Vážně ne.“

„A co když objevím takového, který ti bude sympatický?

Popovídáš si s ním aspoň?“ Oceňoval její neodbytnost. Nemohla na něm vydělat, šlo jí jenom o jeho dobro. Tak jako dřív častokrát jemu.

Ustoupil a přikývl. Už byla rozhodnutá, komu zavolá. Minimálně tři možnosti pro něj byly přímo ideální. A napadaly ji i další renomované galerie, které vystavovaly podobná díla. Některé měly pobočky v dalších městech, dokonce i v Evropě. Byla přesvědčená, že do takových jeho obrazy patří.

„Nedělej si se mnou starosti,“ opakoval. „Už tak jich máš nad hlavu, nepřibírej si další. Nechci ti přidělávat práci, chci být s tebou.“

„Já taky.“ Ale proč by mu zároveň nemohla trochu pomoct?

Zasloužil si to. Věděla, že dobří umělci bývají mizernými obchodníky, kteří svá díla nedokážou prodat. Od toho byli agenti.

Najde Grayovi vhodnou galerii. Možná mezi nimi vznikne trvalý vztah. To se teprve ukáže, ale nic jí nebránilo, aby mu podala pomocnou ruku a využila svých konexí v uměleckém světě. V New Yorku znala prakticky každého. Pověst profesionálky a čestné obchodnice jí otevírala všechny dveře. Teď otevře jedny pro Graye a ostatní už bude na něm. Ona chtěla být pouhým prostředníkem. To

byla přijatelná role i pro případ, že se z nich stanou přátelé, kteří spolu prožili krátký románek.

Podívala se na hodinky. Bylo skoro poledne, musela spěchat do kanceláře. Gray slíbil, že jí později zavolá. Políbili se na rozloučenou a za chvíli už pádila ze schodů.

„Díky!“ zavolal za ní. Vzhlédla k němu, zamávala mu a byla pryč.

V kanceláři vládl obvyklý zmatek. Dva výtvarníci telefonovali jako o život a dožadovali se uspořádání výstavy. Jeden zákazník se rozčiloval, že ještě nedostal obraz, který si koupil. Někdo se dohadoval o provizi za komisní prodej. Stálý aranžér havaroval na motorce, zlomil si obě ruce a nemohl nainstalovat příští expozici.

Odpoledne měla schůzku s grafikem o katalogu chystané výstavy.

Nesměla zmeškat uzávěrku pro inzerát v Artforu, a fotograf pro něj zatím nedodal diapozitiv. Do čtyř hodin neměla čas si vydechnout, ale jakmile se mohla zastavit, vytočila kvůli Grayovi pár čísel.

Jednání bylo snazší, než doufala. Agenti věděli, že má vkus a čich na talenty. Dva ji požádali, aby jim poslala diapozitivy. Třetímu, který se měl za pár dní vrátit z Paříže, nechala vzkaz na záznamníku. Sotva zavěsila, zavolala Grayovi. Byla typ, který jde cílevědomě za svým posláním. Když na něj vychrlila, co potřebuje, zasmál se a ujistil ji, že nějaké diapozitivy má. Kdyby ne, poslala by k němu neprodleně fotografa.

„Můžu ti poskytnout celá alba, jestli je to všechno, co po mně chceš.“

„Prozatím ano,“ uklidnila ho a oznámila mu, že do půl hodiny u něj bude kurýr a diapozitivy vyzvedne.

„Ty neztrácíš čas, že?“

„Když jde o mimořádné obrazy, tak ne. A kromě toho…,“

zpomalila. Teď nešlo o obchod, ale o lásku. „Chci, aby tě potkalo něco hezkého.“

„Už se stalo. V Portofinu. Zbytek je třešnička na dortu.“

„Dobře, tak mi dovol, abych se o ni postarala,“ požádala ho.

„Posluž si.“ Vychutnával, jak o něj pečuje. Byla to pro něj zcela nová zkušenost. Nechtěl ji zatěžovat, ale bylo fascinující sledovat,

jak žije i pracuje naplno. Nedala se odradit překážkami a nesmířila se s prohrou. Prostě si vyhrnula rukávy a pustila se do práce.

V půl páté zazvonil u Grayových dveří kurýr, převzal diapozitivy, doručil je Sylvii a krátce po páté je už vkládala do obálek s průvodním dopisem pro agenty. V šest odešla z galerie, a sotva za ní doma zapadly dveře, volal jí Gray a zval ji na večeři. Zavedl ji do malé italské restaurace kousek od svého bytu. Byla nadšená útulným prostředím i skvělým jídlem a ulevilo se jí, že ceny na jídelníčku nejsou vysoké. Nechtěla, aby za ni utrácel moc peněz, ale nemohla by ho urazit návrhem, že účet zaplatí sama. Tušila, že v budoucnu si budou často pro sebe vzájemně vařit. Po večeři ji doprovodil a na noc zůstal u ní. Stával se z toho příjemný zvyk.

Ráno si připravili snídani společně a příští den přinesl snídani do postele Gray Sylvii. Prohlásil, že je řada na něm. Nikdy dřív se jí nestalo, že by nebyla řada na ní, ale s Grayem byli rovnocenní partneři, kteří se vzájemně rozmazlovali, naslouchali si, radili se spolu. Zatím všechno vypadalo dokonale. Sylvia se trochu bála hledět do budoucnosti s přehnaně velkou nadějí a přikládat jejich vztahu příliš velký význam, ale i kdyby vydržet neměl, teď byli oba spokojení a po ničem víc netoužili. A sex jim oběma přinášel maximální uspokojení. Byli dostatečně staří, moudří a zkušení, aby brali ohled jeden na druhého a poskytli si vzájemně vrcholnou rozkoš.

V jejich vztahu nemělo sobectví místo. Oba měli radost, když mohli udělat šťastným toho druhého, v posteli nebo mimo ni. Během života plného omylů vyzráli jako víno. Přestože by je Sylviiny děti mohly považovat za přestárlé milence, byli oba ve věku, kdy si uměli vychutnat i ty nejjemnější záchvěvy požitku. Sylvia ještě nikdy nebyla tak šťastná a Gray také ne.

Oba agenti, kterým poslala diapozitivy, jí zavolali ještě týž den, že by si rádi prohlédli některá Grayova díla. Třetí se ozval za dva dny, jakmile se vrátil z Paříže, a také projevil zájem. Sylvia to Grayovi oznámila u večeře.

„Vypadá to, že si budeš moct vybírat,“ radovala se a nakazila svým nadšením i jeho. Za pár dní se jí podařilo vytrhnout ho

z letargie, dopravit diapozitivy jeho děl na správná místa a otevřít mu správné dveře.

„Ty jsi úžasná ženská,“ vyhrkl a jeho oči dořekly zbytek.

„A ty úžasný mužský a výjimečný umělec.“ Na sobotní odpoledne mu domluvila schůzku ve všech třech galeriích a nabídla mu, že si může půjčit její dodávku, aby měl obrazy v čem odvézt. Jak slíbila, ráno se u něj objevila v džínsech a mikině a pomohla mu je naložit. Než je všechny snesli po schodech, trvalo jim to dvě hodiny.

Gray měl výčitky svědomí, že se kvůli němu Sylvia tak namáhá.

Stačilo, že si zahrála na hodnou vílu z pohádky, příčilo se mu, že dělá ještě stěhováka, ale viditelně ji to bavilo.

Přinesla si pulovr a lepší boty, aby se mohla převléknout a přezout, než se vydali do galerií, kde na ně čekali. Na všechny agenty udělala jeho díla velký dojem a všichni nabídli, že mu uspořádají výstavu. Gray nemohl uvěřit tomu, co Sylvia v tak krátké době dokázala, a ani ona neskrývala spokojenost.

„Jsem na tebe hrdá,“ prohlásila. Oba byli unavení, ale šťastní.

Další dvě hodiny jim zabralo, než obrazy nanosili zpátky do ateliéru.

Gray se ještě pro žádnou galerii nerozhodl. Až ráno Sylvii oznámil, kterou si vybral, a ona mu volbu schválila. Byla to významná síň na Padesáté sedmé ulici, která měla velkou pobočku v Londýně a úzce spolupracovala s jednou pařížskou galerií. Gray si nic lepšího nemohl přát.

„Jsi neuvěřitelná.“ Dojetím nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Seděli na pohovce v ateliéru. Vládl tam ještě větší nepořádek než po jeho příjezdu z Evropy. Celý týden horečně pracoval, poháněný její energií, a uklízet se nenamáhal. Sylvii to nevadilo, snad si toho ani nevšimla. Byla to jedna z dalších věcí, které na ní měl rád. Vlastně na ní měl rád úplně všechno. V jeho očích byla perfektní a on chtěl být perfektním pro ni a poskytnout jí všechno, o co ji život ošidil. Moc toho udělat nemohl, ale mohl ji milovat, hýčkat ji a přesně po tom toužila. „Miluju tě, Sylvie,“ řekl.

„Já tebe taky.“ Ze začátku si nebyla svými city jistá, ale společné dny a noci udělaly své. Líbilo se jí, jak Gray myslí, v co věří.

Milovala jeho zásadovost a obdivovala jeho práci. Nemuseli nic složitě rozebírat. Bylo jim spolu dobře a to stačilo. Poprvé v jejich

komplikovaných životech bylo všechno až zázračně jednoduché.

„Mám uvařit večeři?“ nabídla se. Jediná rozhodnutí, která museli dělat, se týkala toho, kde budou jíst a kde spát. Gray rád trávil noci u Sylvie a ona byla také raději, když zůstal u ní. Bavilo ji chodit za ním do ateliéru dívat se, jak pracuje, ale přece jen tam byl příliš velký nepořádek.

„Ne,“ odmítl její návrh. „Dnes se nevaří. Zvu tě do restaurace.

Máme důvod k oslavě. Sehnalas mi fantastickou galerii. Já bych to nikdy nedokázal. Pořád bych jenom dřepěl tady, protože jsem líný někam chodit.“ Nemluvil pravdu. Nebyl líný, ale příliš skromný.

Znala mnoho umělců, kteří byli jako on. Potřebovali někoho, kdo by je postrkoval a stavěl pro ně mosty. Byla šťastná, že se jí to u Graye zdařilo s tak pozoruhodným výsledkem.

Povečeřeli v malé restauraci, kde se podávaly chutné francouzské pokrmy a vína. Byla to večeře na oslavu jejich vztahu, Grayovy nové galerie i všeho, co bylo před nimi. Když se taxíkem vraceli do Sylviina bytu, povídali si o Charliem a Adamovi. Gray se s Adamem po návratu z dovolené neviděl, ani mu nevolal, a věděl, že Charlie ještě není zpátky. Často se kamarádům dlouhou dobu neozýval, zvlášť když byl zabraný do malování. Už si zvykli, že čas od času zmizí z povrchu zemského, a když o něm neměli zprávy, zatelefonovali mu. Vyprávěl Sylvii o jejich přátelství, jak je hluboké, pevné a nezištné. Rozebírali spolu, proč se Charlie nikdy neoženil a proč to Adam neudělá podruhé. Sylvii jich bylo líto. Charlie jí připadal osamělý a byla smutná, když slyšela, co se stalo jeho rodičům a sestře. Tím, že o ně přišel tak brzy, ztratil i příležitost být milován, což ještě znásobilo jeho tragédii.

„Tvrdí, že se chce oženit, ale já nevěřím, že k tomu někdy dojde,“

rozjímal Gray. Shodli se, že Adam je docela odlišný případ. Byl zahořklý, zlobil se na Ráchel i na svou matku a zajímaly ho jenom naivky, které by mohly být jeho dcerami. Sylvii připadal jeho život prázdný. „Je to skvělý chlap, ale musíš ho líp poznat,“ zastával se ho Gray, ale Sylvii nepřesvědčil. Charlieho přednosti a dobré vlastnosti byly zřejmé, ale Adam byl typ, jaký ji vždy dráždil. Bystrý, sebevědomý, úspěšný, arogantní, který v ženách vidí pouze sexuální objekt a ozdobu. Ani ve snu by ho nenapadlo, že by mohl chodit se

stejně starou ženou. Grayovi se nepřiznala, ale muži jako Adam z hloubi duše pohrdala. Podle jejího názoru by potřeboval psychoterapii, nakopat do zadku nebo dostat pořádně za vyučenou.

Doufala, že se o to jednoho dne nějaká šikovná dívka postará. Říkal si o tvrdou lekci. Gray si to nemyslel. Adama považoval za správného chlapa, kterému Ráchel zlomila srdce, když ho opustila.

„To mu nedává právo, aby zneužíval jiné a choval se sprostě k ženám.“ Sylvii zlomilo srdce hned několik mužů, ale proto s ostatními nezacházela jako s kusem hadru. Ani zdaleka ne. Stáhla se do ústraní, lízala si rány a přemýšlela, jak a proč se to stalo, než se znovu odvážila mezi lidi. Jenže Sylvia byla žena. Ženy jednají jinak než muži a docházejí k jiným rozhodnutím. Většina žen, které se ošklivě spálí, se schová, aby si ošetřila bolístky, zatímco zraněný muž se vrhne do světa a mstí se na jiných. Věřila, že se Adam ke svým děvenkám chová hezky. Problém byl v tom, že si jich nevážil a že nikdy nepochopí, co spojuje Sylvii s Grayem. Byl příliš nedůvěřivý. A Sylvia si znovu uvědomila, jaký to byl zázrak, že se ona a Gray potkali.

Přitulila se k němu a vychutnávala pocit bezpečí a štěstí. I kdyby od ní nakonec odešel, alespoň prožili tu úžasnou chvíli. Věděla, že přežije, ať se stane cokoliv. Právě to na ní měl Gray rád. Byla bojovnice a on také, jak mnohokrát v životě dokázal. Zklamání je naučila moudrosti, laskavosti a trpělivosti. Nechtěli působit bolest sobě ani druhým. Možná jim dvěma budoucnost kromě snů, naděje, romantických chvil a sexu ještě přinese leccos jiného, ale důležité bylo, že se našli a učili se jeden druhého milovat.

8

„Tak jsem zpátky. Co je s tebou?“ vyzvídal Charlie znepokojeně, když v pondělí dopoledne zatelefonoval Grayovi do ateliéru. „Už pár týdnů ses neozval. Volal jsem ti několikrát, hned jak jsem se vrátil, dokonce po ránu nebo pozdě večer, ale vždycky tam byl jenom záznamník.“ Gray byl pravděpodobně pokaždé u Sylvie, ale nic kamarádovi neřekl. Strávil s ní další idylický víkend, ovšem Charlie zatím nevěděl, že se sblížili. Přes neděli byl u známých v Hamptons, a když přijel domů, uvědomil si, že o Grayovi nemá žádné zprávy.

Přítel mu začátkem září po návratu do New Yorku poslal na Blue Moon několik mailů, ale potom se odmlčel a už se neohlásil.

„Mám se dobře,“ ujišťoval ho Gray šťastně. „Trochu jsem pracoval.“ Se Sylvií se o víkendu shodli, že by měli o svém vztahu říct on kamarádům, ona dětem. Chodili spolu skoro měsíc a oba tušili, že je to vážné. Trochu si dělala starosti, jak se Charlie s Adamem budou tvářit, jestli se na ni nebudou zlobit, že jim ho odvedla. Nebude na ně mít tolik času jako dřív, a obávala se, že jim to nebude vhod. Gray ji marně přesvědčoval, že nic takového nehrozí.

Když Charlie uslyšel, že Gray navázal spolupráci s významnou galerií, údivem hvízdl. „Jak se to stalo? Nemůžu uvěřit, žes vylezl ze svého kutlochu a našel někoho, kdo by prodával tvoje obrazy. Bylo zatraceně na čase.“ Bylo slyšet, že má radost.

„No, taky mi to došlo.“ Zatím nepřiznal, že je to Sylviina zásluha, ale rozhodl se to udělat, jakmile se s přítelem sejde. Po telefonu mu to přišlo nevhodné.

„Nezajdeme si na oběd? Naposledy jsme se viděli na lodi,“

navrhl Charlie. S Adamem měl jít za pár dní na koncert, ale vytáhnout někam Graye bylo obtížnější. Jakmile se zabral do práce, okolní svět ho nezajímal, ale zdálo se, že má dobrou náladu, a smlouva s galerií byla pro něj bezesporu velký úspěch.

„Moc rád,“ vyhrkl Gray nadšeně. „Kdy?“ Bylo neobvyklé, aby tak ochotně souhlasil, že se s kamarády sejde. Většinou ho museli od barev a štětců tahat skoro násilím. Charlie usoudil, že ho tak dobře naladila dohoda, kterou podepsal. Zalistoval v diáři. Měl nabitý program, některá jednání zahrnovala i oběd, ale příští den měl volno.

„Co hned zítra?“

„Mně by se to hodilo.“

„V Yacht Clubu?“ navrhl Charlie svůj oblíbený podnik, který Adamovi i Grayovi připadal trochu snobský, ale pokaždé se přizpůsobili.

„Dobře,“ souhlasil Gray.

„Tak v jednu,“ potvrdil Charlie. Zavěsili a oba se vrátili k práci.

Když Gray Sylvii druhý den ráno oznámil, že jde s Charliem na oběd, nervózně k němu vzhlédla od kupičky palačinek, které usmažil.

„Jak myslíš, že to přijme?“

„Dobře, jak jinak.“ Seděl naproti ní nad svým talířem. Rád pro ni vařil. Stal se šéfkuchařem pro snídaně, zatímco večeře připravovala ona nebo si někam zašli. Výborně se doplňovali a jejich soužití dostávalo pevný řád. Ráno odcházel do ateliéru a Sylvia do galerie.

Kolem šesté se zase sešli u ní v bytě. Gray obvykle přinesl láhev vína nebo se zastavil v lahůdkářství. Jednou koupil na víkend humry, což jim připomnělo sladké chvíle na jachtě. Oficiálně se k ní sice nepřestěhoval, ale spal u ní každou noc.

„Řekneš mu o nás všechno?“

„Asi bych měl. Pokud nic nenamítáš.“ Věděl, jak je nezávislá, a nechtěl dělat nic proti její vůli.

„Nemám, jenom si na rozdíl od tebe nejsem jistá, že to vezme tak klidně. Může to pro něj být šok. V Portofinu jsem pro něj mohla být příjemné několikadenní oživení, ale nebude nadšený, až uslyší, že máme vztah na plný úvazek.“ Opravdu spolu trávili každou volnou chvíli a bylo jim spolu víc než dobře.

„Nebuď bláhová. Bude mít radost, že mě potkalo takové štěstí.

Vždycky se zajímal o ženy, s nimiž jsem chodil.“

Zasmála se a dolila mu kávu. „Jasně, protože pro něj nepředstavovaly žádné nebezpečí. Uhodl, že všechny skončí ve vězení nebo jiném ústavu dřív, než by se jim mohlo podařit narušit vaše přátelství.“

„Ty chceš narušit naše přátelství?“ zeptal se jí lehce pobaveně.

„Ne, ale Charlie by to tak mohl brát. Deset let jste tvořili nerozlučný trojlístek.“

„To ano. A já se s nimi hodlám přátelit dál. Není důvod, proč by ses k nám občas nemohla přidat.“

„Uvidíme, co řekne Charlie. Možná bychom ho mohli pozvat na večeři. Už mě to párkrát napadlo. Adama taky, jestli budeš chtít,“

dodala, přestože ho neměla nijak zvlášť ráda. „Případně i s partnerkami. Ovšem nebyla bych nadšená, kdyby byly u stolu ženy stejně staré jako moje děti. Nebo v Adamově případě ještě mladší. Ale přistoupím na všechno, co uznáš za rozumné.“ Sylvia to považovala za diplomatický tah.

„Napřed můžeme pozvat jenom Charlieho,“ nadhodil Gray smířlivě. Věděl, že nemá Adama ráda, a nechtěl na ni tlačit. Alespoň ne hned. Představa, že by občas něco podnikli všichni společně, se mu zamlouvala stále víc. Sylvia i jeho dva kamarádi byli důležitou součástí jeho života.

Oba chápali, že pokud se jim podaří zapojit Charlieho s Adamem do jejich společného života, bude to mít na jejich vztah dlouhodobě blahodárný vliv. Nemohli pořád sedět doma sami, držet se za ruce, dívat se na televizi a trávit víkendy v posteli, i když se jim to líbilo.

Potřebovali přijít mezi lidi. Pozvat k sobě Grayovy přátele bude další krok k dosažení stability. Sylvia měla vždycky pocit, že musí existovat nějaká pravidla partnerského vztahu a že je ostatní ovládají lépe než ona. Napřed se s někým vyspíte, pak u vás stráví celou noc, potom ve stále kratších intervalech další a další, až mu uvolníte zásuvku a místo ve skříni, aby se jeho věci nepovalovaly v ložnici.

Věděla, že to už nemůže odkládat. Jakmile je vám jasné, že o jiného nestojíte a že nemůže nastat trapná situace, kdyby přišel nečekaně, dostane klíč od bytu. Ten už Sylvia Grayovi dala, protože v jejím

životě jiný muž nebyl a stávalo se, že se vrátil z ateliéru dřív než ona z galerie. Bylo vyloučené, aby seděl na schodech a čekal na ni.

Nebyla si jistá, co bude následovat. Kupovat jídlo. To už dělal.

Přispívat na domácnost. Brát telefony. Tak daleko zatím nebyli, protože by mohly volat její děti, které o něm nevěděly. Nabídnout mu, aby se k ní přestěhoval, změnil si adresu, připsal své jméno ke zvonku a na schránku. K tomu všemu patřili i přátelé. Bylo důležité, aby měli aspoň pár známých, kteří by byli sympatičtí oběma. A jako poslední přijdou na řadu děti. Ráda by je Grayovi představila, ale věděla, že je z toho nervózní. Sám se jí k tomu přiznal, ale ona byla klidná. Její děti byly báječné, nepochybovala, že si je Gray zamiluje, a největším přáním Emily a Gilberta bylo, aby byla šťastná. Jakmile uvidí, že se mají s Grayem rádi a že se k ní chová hezky, přijmou ho do rodiny. Znala své děti.

Pořád před sebou měli dlouhou cestu, ale hodný kus už urazili.

Některých překážek se bála. Ani ona, ani on na ně nebyli zcela připravení. Jednou z nejtěžších pro něho bude říct Charliemu s Adamem o jejich vztahu. Neměla představu, jak budou reagovat, doufala jenom, že ho Charlie nebude zítra u oběda varovat a strašit ho jejími dětmi. Z dětí měl Gray fóbii. Byla to jeho Achillova pata.

Nejenom že nechtěl mít vlastní, nechtěl se ani sblížit s dětmi někoho jiného. Na jeho panické hrůze neměnila nic skutečnost, že Sylviiny byly dospělé. Celý život pečoval o psychicky narušené ženy a bál se jenom toho, že by mohl být připoután k jejich dětem. Sylvia to považovala za zcela iracionální strach, nicméně Gray ho nedokázal potlačit.

Gray jí pomohl uklidit ze stolu a odešel do ateliéru. Sylvia musela vyřídit několik telefonátů a především chtěla zavolat Emily a Gilbertovi. Když přišla domů z práce, bylo už vzhledem k časovému rozdílu mezi New Yorkem a Evropou příliš pozdě, aby jim telefonovala. O Grayovi jim zatím neřekla. Měli se vrátit domů až na Vánoce, takže měla tři měsíce času a mohla počkat, jak se bude jejich vztah vyvíjet. Udržovala však s dětmi pravidelný kontakt, a když je ráno nezastihla doma, nechala jim alespoň vzkazy na záznamníku.

Než Sylvia ten den dorazila do galerie, sešel se už Gray s přítelem v Yacht Clubu. Seděli u oblíbeného Charlieho stolu, ve velké elegantní místnosti s klenutým stropem, s portréty bývalých předsedů na stěnách a s modely lodí ve skleněných vitrínách. Gray si všiml, že Charlie vypadá skvěle, byl opálený a odpočatý.

„Tak jaký byl konec plavby?“ zeptal se konverzačním tónem, když si oba objednali salát mistra šéfkuchaře.

„Vynikající. Když jste odjeli, už jsme nikam nepluli. Měl jsem hodně práce a posádka se pustila do oprav a údržby. Bylo mnohem příjemnější být na palubě než tady v bytě.“ V poslední době se ve městě cítil osamělý a utíkal z něho, jak mohl. „Ale spusť radši ty o galerii, se kterou jsi podepsal smlouvu. Wechsler-Hinkley, pokud se nepletu.“ Bylo to významné jméno v uměleckém světě. „Jak se to stalo? Objevili tě sami? Nebo jsi je oslovil ty?“ Charlie netrpělivě čekal, co uslyší. Z noviny se upřímně radoval. Nikdo jiný si nezasloužil dobrého galeristu víc než Gray. Měl mimořádný talent.

„Vlastně mě někdo představil,“ začal váhavě. Sylviiny obavy ho přece jen trochu znervóznily, i když je považoval za bláhové.

„Kdo?“ dorážel na něj Charlie. Nevěděl proč, ale záležitost s galerií se mu zdála nějak záhadná.

„No… víš… Jedna žena,“ vysoukal ze sebe Gray a připadal si jako školák zpovídající se ze svých rošťáren otci.

„To jsou mi věci,“ povytáhl Charlie pobaveně obočí. „Jaká žena?

Znám ji? Nové poraněné ptáčátko ve tvém hnízdě, které náhodnou pracuje v galerii a má výhodné konexe? To by od tebe byl mazaný tah,“ pochválil kamaráda, ale skutečnost byla jiná. Gray se nedal dohromady se sekretářkou v galerii, která přemluvila šéfa, aby se podíval na jeho obrazy. V jeho hnízdě nebyl zraněný ptáček, ale spíš dynamo, které ho vzalo pod svá křídla a vyneslo do výše jako orel.

„Neřekl bych, že to ode mě bylo mazané. Spíš jsem měl štěstí.“

„Pouhé štěstí by nestačilo a ty to víš,“ odporoval Charlie a Grayovi připomněl Sylvii, která tvrdila něco podobného. „Máš obrovský talent. Jestli měl někdo štěstí, tak galerie. Ale neodpověděls mi na otázku.“ Hleděl Grayovi do očí. „Kdo je ta žena? Nebo je to tajemství?“ Třeba je vdaná. Nebylo by to poprvé, co se na Graye nalepily ženy, které tvrdily, že jsou rozvedené, a nebyly.

Pak se objevil manžel a chtěl ho zabít. Zahrál si už v mnoha thrillerech a Charlie o něj měl občas strach. Kdysi na něj násilnický ctitel jedné z jeho bláznivek vytáhl pistoli. „Nelítáš zase v nějakém průšvihu?“

Charlie vypadal tak znepokojeně, že se Gray rozesmál.

„Ne, ale zřejmě mám pověst průseráře. Asi právem. Připouštím, že jsem si párkrát opravdu šeredně naběhl.“ Povzdechl si a potřásl hlavou. „Ale tentokrát ne. Ano, chodím s jednou ženou, ale ta je úplně jiná než ty předešlé,“ prohlásil hrdě.

„Kdo je to? Znám ji?“ Charlie byl na poslední kamarádovu partnerku zvědavý. Dobře si všiml, že je šťastný. Vypadal uvolněný, spokojený se životem i sám se sebou, málem v euforii. Skoro by se mohlo zdát, že je na psychofarmakách, ale Charlie věděl, že je to vyloučené.

„Znáš ji,“ napínal ho dál Gray. Pořád měl na paměti Sylvi– ino varování.

„Tak už se vymáčkni.“

„Potkal ses s ní v Portofinu,“ napověděl mu Gray.

„Já? Kdy?“ Charlie měl okno. Nedokázal si vybavit žádnou ženu, o kterou by se Gray během plavby zajímal. Adam se mohl pochlubit několika úlovky ze Saint Tropez, Korsiky a Capri, ale Charlie ani Gray během plavby žádnou prázdninovou lásku neprožili.

„Sylvia Reynoldsová,“ oznámil mu Gray. „Byla v té společnosti, s kterou jsme se seznámili v Portofinu a pak za ní přijeli na Sardinii.“

„Ta galeristka?“ Charlie se tvářil ohromeně. Vzpomněl si, jak se Grayovi líbila a jak si ho Adam dobíral, že není jeho typ, protože je vzácně normální. Charliemu byla taky sympatická. Bylo vyloučeno, aby s ní Gray něco měl už o dovolené. „Kdy jste se dali dohromady?“ vyptával se. Stále ještě se nevzpamatoval z úžasu, protože nepředpokládal, že by jejich náklonnost byla natolik silná, aby se znovu sešli.

„Hned jak jsem se vrátil. Už spolu chodíme přes měsíc. Je moc milá. Jakmile jsem jí ukázal své obrazy, uvedla mě k Wechsler-Hinkleymu a do dvou dalších galerií. A než jsem se vzpamatoval, měl jsem podepsanou smlouvu. Nemarní čas,“ uzavřel obdivně.

„Každopádně se zdá, že jsi šťastný,“ usoudil Charlie. Gray zatím o žádné ženě tak nemluvil. „Přiznávám to nerad, ale souhlasím s Adamem. Není to tvůj typ.“

„Není,“ potvrdil Gray s rozpačitým úsměvem. „Asi je to dobře.

Nejsem zvyklý na ženy, které se umějí postarat samy o sebe a nepotřebují mě na nic jiného než na příjemné chvilky a na luštění křížovek.“

„Takhle je to s vámi?“ Charliemu blesklo hlavou, že bude mít Adamovi o čem povídat, až se s ním sejde.

„Ale ne. Jde o mnohem víc. Spím u ní každou noc.“

„Cože? Chodíš s ní měsíc a už ses k ní nastěhoval? Není to trochu brzy?“ Charlie měl dojem, jako by si kamarád vyměnil role s poraněnými ptáčátky, o jaká dřív pečoval.

„Nenastěhoval jsem se k ní,“ ohradil se Gray mírně. „Řekl jsem, že u ní spím.“

„Každou noc?“ Gray si znovu připadal jako neposlušný školáček.

Charlie s ním nebyl ani trochu spokojený. „Nemyslíš, že to trochu moc ženeš? Ale nepustil jsi zatím ateliér?“

„Samozřejmě ne. Prostě je mi dobře s jednou báječnou ženou. Je fakt úžasná. Chytrá, schopná, normální, slušná, vtipná, přející, milující. Nevím, kde se schovávala po všechny ty roky, ale během tří a půl týdne od základů změnila můj život.“

„A o to ti jde?“ pustil se do něj Charlie. „Vypadá to, že jsi v tom až po uši. To může být nebezpečné. Bůhví, jaké má úmysly.“

„Jako že by se ze svého loftového bytu nastěhovala do mé díry?

Nebo že by mi ukradla třicet let staré kufry? Knihy o umění má taky lepší než já. Snad jedině na moje obrazy by si mohla dělat zálusk.

Pohovku mám proleženou, zatímco na její posteli se mi spí dobře.

Kytky mi uschly, než jsem se vrátil z Evropy. Nemám ani slušnou osušku. Veškeré moje nádobí jsou dvě pánve, šest vidliček a čtyři talíře. Nevím, o co by mě podle tvého názoru mohla připravit, ale já bych jí to ochotně dal. Partnerské vztahy bývají komplikované, ale věř mi, Charlie, tohle je poprvé, co chodím s ženou, která nevypadá, že by pro mě mohla být nebezpečná. Všechny předtím nebezpečné byly.“

„Neměl jsem na mysli, že by jí šlo o tvoje peníze. Ale znáš ženy.

Mají spoustu iluzí a všechno si vysvětlují jinak. Pozveš je na večeři a druhý den si už zkoušejí svatební šaty a prstýnky u Tiffanyho. Já bych prostě nerad viděl, aby ses nechal někam dotlačit.“

„Přísahám, Charlie, že mě nikdo nikam netlačí. Jsem pasažér, který zcela dobrovolně nasedl do vlaku, i když možná neví, kam přesně jede.“

„Dobrotivé nebe, snad si ji nechceš vzít?“ vytřeštil Charlie na kamaráda oči.

„Nevím,“ přiznal Gray upřímně. „O ženění jsem dlouhé roky vůbec neuvažoval. Nemyslím, že by se Sylvia chtěla vdávat. Jedno manželství má za sebou a nezdá se, že by to pro ni byla příjemná zkušenost. Po dvaceti letech společného života ji muž nechal kvůli devatenáctileté dívce. Děti má a tvrdí, že další nechce, protože je na to stará. Jako galeristka je úspěšná. Má mnohem víc peněz, než kdy budu mít já. Kvůli zabezpečení mě nepotřebuje a já rozhodně nemám v úmyslu ji využívat. Dokážeme se protlouct každý sám, i když ona líp. Má nádherný loft v Soho a práci, kterou miluje. Po rozvodu chodila s jediným mužem a ten spáchal před třemi roky sebevraždu.

Pak už s nikým, až teď se mnou. Oba dva jsme momentálně naprosto spokojení a víc nechceme. Chceš vědět, jestli bych si ji časem vzal?

Pravděpodobně ano. Kdyby o to stála, o čemž silně pochybuju, musel bych být blázen, abych do toho nepraštil. Ale zatím spolu řešíme nanejvýš, kam půjdeme na večeři nebo kdo uvaří snídani. Vždyť ani neznám její děti,“ uzavřel. Charlie ohromením ztratil řeč. Kamaráda neviděl měsíc, a on nejenže má partnerku a žije s ní, dokonce připouští možnost, že se s ní jednoho dne ožení. Gray z výrazu jeho tváře uhodl, že Sylvia měla možná pravdu. Přítel neměl ze změny, která nastala v jeho životě, ani trochu radost.

„Vždyť ty nemáš rád děti,“ připomněl mu Charlie. „Ani velké, ani malé. Proč si myslíš, že by její měly být výjimkou?“

„Třeba nebudou. Třeba to na nich ztroskotá. Třeba se Sylvii omrzím. Žijí na druhé straně Atlantiku a jsou dospělé. Třeba mi na takovou vzdálenost nebudou vadit. Za pokus to stojí. Nic lepšího udělat nemůžu. Možná nám to bude klapat, možná ne. Teď je nám spolu krásně. Kdo může vědět, co bude dál? Klidně můžu být příští

týden mrtvý, ale do té doby mě čeká ještě spousta nádherných chvil.

Nejkrásnějších v mém životě.“

„Doufejme, že nebudeš,“ navázal Charlie pochmurně na jeho poznámku o smrti, „a jen abys nelitoval, že nejsi, až se ukáže, že je jiná, než si teď myslíš, a ty nebudeš moct z klece ven.“ Gray se jeho škarohlídství usmál. Charlie vypadal vyděšeně a nebylo jasné, jestli má strach o kamaráda, nebo o sebe. V každém případě se bál zbytečně. Gray rozhodně neměl pocit, že se ocitl v kleci. Teď byl blaženým zajatcem lásky v Sylviině elegantním bytě.

„Já nejsem v kleci,“ namítl. „Dokonce se Sylvií ani nežiju.

Přespávám tam. Zkoušíme, jestli to bude dělat dobrotu. Jestli ne, vrátím se k sobě do ateliéru a bude to.“

„Konce nikdy nebývají tak jednoduché,“ varoval ho Charlie.

„Některé ženy se ti pověsí na krk a nepustí se, vyčítají, obviňují tě, jsou hysterické, najímají si advokáty. Odvolávají se na sliby, které jsi jim nikdy nedal. Zatnou do tebe drápy a považují tě za svůj majetek.“

Charlie byl hluboce znepokojený. Znal mnoho mužů, kteří tak dopadli, a za nic na světě by to nepřál Grayovi. Věděl, jak je důvěřivý.

„Věř mi, ani Sylvia, ani já si nechceme nikoho přivlastnit. Jsme na to příliš staří. A ona je normálnější, než si umíš představit. Jestliže se před dvaceti lety dokázala otočit zády k manželovi a víckrát se neohlédnout, pak se mi nebude věšet na krk, ani do mě zatínat drápy.

Pokud někdo někoho opustí, tak spíš ona mě.“

„Nechce se vázat? Má fóbii z trvalých vztahů? Pokud ano, mohlo by tě potkat bolestné zklamání.“

„Copak by bylo první? Charlie, neblázni, zklamání a bolest přece patří k životu. Každý den nám ubližují lidé, když neslyší naše volání.

Těžko bys v New Yorku našel chlapa, na kterého by se vykašlalo tolik žen jako na mě. Přežil jsem to. A přežiju to zase. Ano, pravděpodobně má z trvalých vztahů fóbii. Já taky. Kristepane, vždyť já se ani nechci setkat s jejími dětmi. Jsem vyděšený k smrti z pomyšlení, že bych si k někomu vytvořil příliš hluboký vztah, ale poprvé mám pocit, že klady převažují nad zápory i riziky. Nic jsme si neslíbili. O manželství nepadlo jediné slovo. Jak jsem řekl, bavíme se spolu o tom, kam půjdeme na večeři. Zatím nám nic nehrozí.“

„Jakmile si něco začneš se ženou, nemůžeš si být jistý ničím,“

namítl Charlie. „Já jenom nechci, abys zase trpěl,“ tvrdil. Nemluvily z něho jenom špatné zkušenosti s debutantkami, u nichž vždy objevil nějakou závažnou vadu, ale i bolest ze ztráty rodičů a sestry. Charlie se bál riskovat, ale Gray už ne. Byl to významný milník v jeho životě, ale Charlie to bral jako hrozbu. Měl dojem, že slyší troubit na poplach. Jeden z příslušníků staromládenecké armády zakolísal. Gray mu z očí vyčetl všechno, čeho se Sylvia bála. Nesouhlas, nedůvěru, a dokonce přímo panickou hrůzu. Vyznala se v lidech lépe než on a Charlieho odhadla dokonale. Možná se nemýlila ani v případě Adama. Graye se dotklo, že se na něho přítel dívá, jako by byl k němu neloajální, a navíc blázen. Byl to nepříjemný pocit. Padl mezi ně stín. Oběd se nevydařil, to bylo nejmírnější hodnocení, jaké Graye napadlo.

„Se Sylvií jsme doufali, že bys někdy mohl přijít na večeři,“

poznamenal, když Charlie podepsal účet a odložil pero.

„Víš vůbec, jak jsi teď právě promluvil?“ zeptal se Charlie s křivým úsměvem. Gray zavrtěl hlavou. Nebyl si jistý, jestli se to chce dozvědět. „Jako ženáč. Sakra, uvědom si, že nejsi ženatý.“

„Myslíš si, že je to největší neštěstí, jaké by mě mohlo potkat?“

odsekl Gray. Byl zklamaný přítelovou reakcí. Moc zklamaný. Mrzelo ho, že Sylvia měla naprostou pravdu. Velice si přál, aby se mýlila.

„Co třeba leukémie?“

„Někdy je těžké rozhodnout, co je horší,“ odpověděl cynicky Charlie. „Vstoupit do manželství může být zrádné. Musíš přestat být mužem, jakým jsi byl, a změnit se v něco, čím by žádný chlap být nechtěl,“ prohlásil s hlubokým přesvědčením.

Gray na něho s povzdechem pohlédl. Co se to s nimi stalo za těch deset roků? Jakou cenu zaplatili za svobodu, na níž lpěli? Možná až příliš vysokou. Bránili svou nezávislost tak zarputile, až jim všem hrozí, že zůstanou sami. A od okamžiku, kdy potkal Sylvii, začínalo Grayovi docházet, že můžou víc ztratit než získat. Dokonce jí to nedávno řekl. Pochopil, že až ten den přijde, nechce umírat sám.

Možná nepotrvá dlouho a všechny jeho neurotičky, Charlieho debutantky a Adamovy děvenky se na ně přestanou lepit, dokonce se

někam vytratí. Budou sedět doma s někým jiným. Ráj svobody pro něj ztrácel přitažlivost. Pohlédl Charliemu zpříma do očí.

„Vážně chceš strávit stáří se mnou? Nebo bys raději, až se budeš plavit po širých mořích, viděl na lehátku pohlednější nohy, než jsou ty moje? Protože jestli ty na to nemyslíš, potom já ano. Mám tě rád, jsi můj nejlepší přítel, ale až budu starý, nemocný, slabý a unavený životem, pak bych sice proti sobě u stolu rád viděl tvou tvář, ale do postele bych si raději vlezl k někomu jinému, kdo by se ke mně tiskl a držel mě za ruku. A jestli vedle sebe nechceš mít Adama nebo mě, pak by ses tím měl začít zabývat taky.“

„Co je to s tebou? Čím tě to krmí? Nějakou drogou? Extází? Proč si teď lámeš hlavu se stářím? Je ti padesát. Na takové starosti máš třicet let času, a kdo ví, co se mezitím stane.“

„O to právě jde. Je mi padesát. Tobě šestačtyřicet. Možná bychom se měli začít chovat jako dospělí. Adam si může vyvádět dál, je podstatně mladší než my. Já prostě nevím, jestli chci takhle žít věčně. Kolik žen ještě můžu zachránit? Kolik psychoterapeutů jim můžu zaplatit? Kolika děvenkám chce ještě Adam koupit silikony?

A na kolika dceruškách z dobrých rodin chceš ještě najít chyby?

Jestli pro tebe nejsou dost dobré, Charlie, pak k čertu s nimi. Možná je na čase, aby ses poohlédl jinde.“

„Teď jsi promluvil jako zrádce,“ vyčetl mu Charlie. Pozvedl sklenku jakoby k přípitku, vypil ji a odložil na stůl. „Nevím jak pro tebe, ale pro mě to byl velmi depresivní rozhovor. Ty možná slyšíš tikat biologické hodiny, což mi přijde směšné, pokud tě zajímá můj názor, ale já ne. Nemám v úmyslu dát se dohromady s první přijatelnou ženskou jen proto, že se bojím, abych neumíral sám. To se raději dnes večer sám zabiju. Neožením se, dokonce nebudu o svatbě ani uvažovat, dokud nenajdu tu pravou.“

„Ty ji nenajdeš nikdy,“ povzdechl si Gray. Rozhovor byl depresivní i pro něj. Doufal, že se Charlie bude radovat z jeho štěstí, ale místo toho dopadl v jeho očích jako zrádce.

„Proč říkáš takové věci?“ ohradil se dotčeně Charlie. „Protože žádná nikdy nebude splňovat tvoje požadavky. Nedovolíš jim to.

Nechceš najít tu pravou. Já jsem taky nechtěl, ale pak mi osud poslal do cesty Sylvii a svět se se mnou zatočil.“

„Spíš se ti zatočila hlava. Možná bys měl brát antidepresiva a podívat se na svůj vztah znovu s odstupem.“

„Sylvia je nejlepší antidepresivum, jaké znám. Je jako dynamo a mít ji vedle sebe je radost.“

„V tom případě ti přeju hodně štěstí a doufám, že ti vydrží. Ale než budeš opravdu vědět, na čem jsi, nesnaž se obrátit na svou víru Adama a mě. Nejsem si jistý, že se tvoje teorie potvrdí.“

„Dám ti vědět,“ slíbil Gray, když vstávali od stolu. Vyšli z restaurace a dlouho stáli proti sobě na chodníku. Oběd byl krutý zážitek pro oba a trpké zklamání pro Graye. Od přítele očekával mnohem víc – gratulaci, povzbuzení, nadšení, prostě cokoliv jiného než cynismus a kritiku.

„Měj se,“ poklepal mu Charlie na rameno a druhou rukou si zastavil taxi. Nemohl se dočkat, až bude pryč. „Zavolám ti…

a blahopřeju ke galerii!“ zavolal, než zabouchl dvířka vozu.

Gray mu zamával, svěsil hlavu a odcházel. Rozhodl se, že do ateliéru půjde pěšky. Potřeboval čerstvý vzduch a čas na přemýšlení.

Nepamatoval se, že by Charlie někdy mluvil tak nešetrně, ale byl si jistý, že jeho postoj a důvody ohodnotil správně. Charlie nechtěl najít tu pravou. Grayovi to ještě nikdy nebylo tak jasné. Sylvia mu nevymyla mozek, jak ji Charlie podezíral, spíš mu otevřela oči a vnesla do jeho života světlo. Teprve po jejím boku pochopil, po čem vždycky toužil, ale co se bál hledat. Dodala mu odvahu stát se mužem, jakým si předtím netroufl být. Charlieho podobný strach svazoval od smrti Ellen a rodičů. Pořád utíkal a možná se nikdy nezastaví. Gray byl z té představy smutný. Byla to škoda. Sylvii znal pouhých šest týdnů, ale sotva ji vpustil do svého srdce, změnil se mu celý život. A teď ho přítel obvinil ze zrady, místo aby se radoval z jeho štěstí. Charlieho slova mu způsobila přímo fyzickou bolest a zněla mu v hlavě i ve chvíli, kdy mu zazvonil mobil.

„Ahoj,“ pozdravila zvesela Sylvia. „Tak jak to dopadlo?“ Volala z kanceláře. Nakonec přesvědčila sama sebe, že byla zbytečně pesimistická, že Charlieho reakci odhadla špatně a že pravdu měl Gray, protože zná přítele lépe než ona. „Řekl jsi mu o nás? Co na to on?“

„Bylo to příšerné,“ odpověděl otevřeně. „Hrozně mě to sebralo.

Kromě jiného mi vyčetl, že jsem zrádce. Ten chudák je celý podělaný z toho, že by mohl navázat hlubší vztah. Nikdy dřív jsem si to neuvědomil. Přiznávám to nerad, ale mělas pravdu. Z toho obědu na mě jde deprese.“

„Do háje. To mě mrzí. A já už začínala věřit, že jsem se mýlila.“

„Bohužel ne.“ Zjišťoval, že se Sylvia plete málokdy. Měla čich na lidi a na jejich reakce, ale zároveň byla tolerantní k jejich nedostatkům.

„Vážně je mi to líto,“ opakovala. „Nedivím se, že se tě to dotklo.

Nejsi zrádce, Grayi. Já vím, že máš oba stále rád. Není důvod, proč bys nemohl udržovat vztah s nějakou ženou i s kamarády. V životě je dost místa na obojí.“ Nesnažila se udělat konec jejich dlouholetému přátelství, ale Gray měl silné podezření, že by to mohl udělat Charlie.

„Pokud mě nevyloučí z party. Řekl jsem mu všechno, co jsem měl na srdci.“

„O nás?“

„I o něm. Varoval jsem ho, že může zemřít sám.“

„Možná jsi byl trochu drsný,“ připustila. „Asi na to bude muset přijít sám. A možná právě to chce. Má na to právo. Podle toho, cos mi o něm vyprávěl, zažil po smrti svých nejbližších další zklamání a nevyrovnal se s nimi. Je těžké ho přesvědčit, že každá žena, do níž se zamiluje, ho nutně nemusí opustit nebo zemřít. Raději se s nimi rozejde sám.“

„Říkal jsem mu zhruba totéž.“ Oba věděli, že je to pravda.

A Charlie také, přestože se urazil. Nebyl prostě ochotný to přiznat ani před svým nejlepším přítelem. Bylo snazší vymluvit se, že chyba je na straně žen.

„Nepředpokládám, že by se mu líbilo, co od tebe musel vyslechnout.“

„Netvářil se tak. Ale mně se taky nelíbilo, jak mluvil o nás dvou.“

„Snad se z toho dostane. Jestli ano, pozveme ho na večeři. Chvíli ho nech, ať si to přebere. Naservíroval jsi mu sousto, které hned tak nestráví. Nás dva. A navíc hodně upřímná slova o něm.“

„Já vím. Byl v šoku, když jsem mu o tobě a o sobě řekl. Když jsme se v Nice loučili, byl jsem věrným členem pánského spolku, a jakmile mě ztratil z očí, dezertoval jsem. Tak to alespoň vidí on.“

„A jak to vidíš ty?“ zeptala se s lehkým znepokojením.

„Že jsem ten nejšťastnější chlap na světě. A taky jsem mu to řekl.

Ale nemyslím, že mi věřil. Má podezření, že mi dáváš nějaké drogy.“

Poprvé se zasmál. „Jestli ano, tak nestojím o detoxikaci. Líbí se mi to.“

„Mně taky.“ Podle jejího hlasu uhodl, že se usmívá. Potom řekla, že na ni čeká zákazník a že se uvidí večer doma. „Netrap se tím,“

domlouvala mu. „Má tě rád. Uklidní se.“

Gray si tím nebyl tak jistý. Cestou do ateliéru musel o rozhovoru u oběda stále přemýšlet. Byl to šok nejenom pro Charlieho, ale i pro něj… „Teď jsi promluvil jako zrádce,“ znělo mu v uších, jak míjel dům za domem.

V taxíku Charlie přemýšlel o přítelových slovech. Měl na to spoustu času. Jel až do Harlemu, do nedávno založeného krizového centra pro týrané děti. Pořád nemohl uvěřit tomu, co slyšel. Zasáhlo ho to hlouběji, než si přiznával. Od jisté doby ho pronásledovaly stejné představy jako Graye. Také se bál, že zemře sám, ale o svých úzkostech se odmítal bavit s kýmkoliv kromě terapeuta. Věděl, že Adam je na podobné obavy příliš mladý. Bylo mu jednačtyřicet, kariéru ještě stále budoval a za svým cílem šel tvrdě. Gray a Charlie už ale vrcholu dosáhli a brzy začnou sestupovat. A Charlie si nebyl jistý, jestli chce cestu dolů po druhém svahu hory zvané život absolvovat sám. Možná mu nic jiného nezbude. Víc, než byl ochotný připustit, záviděl Grayovi, že si našel někoho, kdo ho bude na posledním úseku doprovázet. Ale kdo mohl vědět, jestli mu to se Sylvií vydrží? Pravděpodobně ne. Nikdy nic nevydrží.

Když taxi zastavilo na udané adrese, ještě pořád se zachmuřeným výrazem ve tváři přemýšlel o rozhovoru a snažil se vtisknout si do paměti nejdůležitější body, aby je mohl později rozebrat s psychoterapeutem.

„Opravdu tady chcete vystoupit?“ ujišťoval se řidič. Charlie by se mnohem lépe vyjímal na Páté avenue než v srdci Harlemu. Měl na

sobě kravatu od Hermese, zlaté hodinky a drahý oblek. Jenže do Yacht Clubu nemohl jít jako vandrák. „Opravdu,“ potvrdil.

„Nemám počkat? Nebo vás přijet vyzvednout?“ nabízel se taxikář, kterému se nelíbilo, že by tam měl takového zákazníka nechat.

„To není nutné, ale díky za ochotu,“ odmítl s úsměvem Charlie a dal mu tučné spropitné. Pokusil se vytěsnit z hlavy rozhovor s Grayem a prohlížel si budovu. Naléhavě potřebovala opravu.

Milion dolarů od jeho nadace by měl být znát a on doufal, že skutečně bude.

Přes veškerou snahu nepřestal myslet na Graye, ani když stál před vchodem. Nejhorší bylo, že měl pocit, jako by mu ho Sylvia odloudila. V hloubi duše věděl, že na ni žárlí, i když to umíněně zapíral i sám před sebou. Nechtěl ztratit přítele kvůli nějakému ctižádostivému ženskému dynamu, jak Sylvii popsal Gray – jako dynamo, ale ne ctižádostivé –, jen proto, že má konexe a sehnala mu galerii. Zřejmě po něm jela a měla něco za lubem. A jestliže uměla dobře manipulovat s lidmi, mohla by mezi ně vrazit klín a Charlieho ke Grayovi už nikdy nepustit. A Charlie se nebál ničeho víc, než že by mohl přijít o přítele. Bylo jedno, jestli se s ní Gray ožení, bude s ní žít nebo u ní jenom spát, jak tomu říkal. Pro Charlieho bude jako mrtvý. Nevěřil jí. Gray už nebyl sám sebou. A co hůř, na tom, co říkal, bylo něco pravdy. Hodně pravdy. Především o Charliem. To pocházelo z její hlavy. Gray by s ním tak sám od sebe mluvit nezačal. Nikdy. Vymývala mu mozek. Od základů ho změnila.

A Charliemu se to ani trochu nelíbilo.

Zazvonil na zvonek dětského centra a dlouho čekal. Konečně mu přišel otevřít mladý Afroameričan v džínsech a tričku. Měl čokoládové oči a bradku.

„Dobrý den. Hledáte někoho?“ zeptal se s lehkým karibským přízvukem. Zíral na Charlieho, jako by spadl z jiné planety. Ve středisku zřejmě nebyli zvyklí na návštěvy v drahých oblecích, ale mladíkovi se podařilo potlačit pobavený úsměv a pozval ho dál.

„Mám schůzku s Carole Parkerovou,“ oznámil mu Charlie.

O ředitelce ústavu věděl jenom tolik, že je to sociální pracovnice a má výbornou pověst. Studovala na Princetonu, na Kolumbijské

univerzitě získala magisterský titul a teď psala doktorskou práci.

Specializovala se na týrané děti.

Zařízení poskytovalo bezpečný azyl dětem a jejich matkám, ale na rozdíl od jiných útulků se věnovalo především dětem. Týraná žena, která neměla děti nebo jejíž děti nebyly týrané, tam zůstat nemohla. Charlie věděl, že se centrum nespokojilo s tím, aby pouze přikládalo balzám na rány obětí, ale že ve spolupráci s newyorskou univerzitou provádí výzkum, který by měl přispět k lepší prevenci.

Personál tvořilo deset stálých zaměstnanců a šest čerstvých absolventů pracujících na částečný úvazek, kteří zajišťovali především noční služby. S centrem spolupracovali dva psychiatři a pomáhala v něm řada dobrovolníků, mezi nimi teenageři, kteří zažili násilí na vlastní kůži. Využívat při práci s týranými dětmi jen o něco málo starší oběti byla zcela nová metoda a Charliemu se líbilo, co se o ní dočetl. Carole Parkerová s ní přišla před třemi lety, když získala magisterský titul. Chtěla se stát psycholožkou se specializací na problematiku dětí z chudinských čtvrtí. Centrum rozjížděla prakticky bez finančních prostředků. Sama sehnala přes milion dolarů, za něž koupila dům, a Charlieho nadace přispěla stejnou částkou. Slyšel, že je to energická a příjemná čtyřiatřicetiletá žena. Nevěděl, jak vypadá, do telefonu mluvila věcně a profesionálně, ale s jistou dávkou srdečnosti a vlídnosti. Pozvala ho, aby si přišel centrum prohlédnout, a slíbila mu, že ho osobně provede. Zatím se zdálo, že všechny informace, které o centru měl, souhlasí, a že ředitelka je mladá, ale schopná. Reference, které nadaci předložila, udělaly na Charlieho velký dojem. Některé pocházely od významných

newyorských

osobností.

Kromě

vzdělání

a organizačních schopností měla zřejmě i užitečné známosti. Jeden doporučující dopis napsal dokonce starosta New Yorku. Znala se s důležitými lidmi, a když zakládala centrum, uměla na ně zapůsobit.

Mladík uvedl hosta do malé omšelé čekárny, vyzval ho, aby se posadil, a nabídl mu kávu. Charlie odmítl. Vypil šálek po obědě s Grayem, ale v ústech mu přesto zůstala pachuť po nepříjemném rozhovoru, na který se snažil nemyslet.

Sledoval lidi, kteří procházeli kolem otevřených dveří čekárny, ženy, děti a teenagery v tričkách s logem, které prozrazovalo, že jde

o dobrovolníky. Na dvoře probíhalo neformální utkání v basketbalu a na nástěnce visel lístek, který zval ženy z okolí na setkání spolku zaměřeného na prevenci týrání dětí, jež se konala dvakrát týdně.

Charlie netušil, jaký dopad má činnost centra na situaci ve čtvrti, ale jeho členové rozhodně dělali to, co tvrdili. Zatímco sledoval děti trefující se do koše, otevřely se jiné dveře. Stála v nich vysoká světlovlasá žena a pozorně si ho měřila. Měla na sobě džínsy, tenisky a tričko centra. Když vstal, aby si s ní stiskl ruku, uvědomil si, že je téměř tak vysoká jako on. Musela měřit kolem sto osmdesáti centimetrů, měla krásnou postavu, vznosné držení těla a aristokratickou tvář. Připomínala spíš modelku než sociální pracovnici. Usmála se na něj, ale její vystupování bylo poněkud chladné. Centrum peníze od nadace potřebovalo, ale Carole Parkerové bylo proti srsti žadonit a plazit se sponzorům u nohou, i kdyby to pomohlo. Nebyla zvyklá na roli prosebnice, netušila, co od ní Charlie čeká, a chovala se k němu trochu nedůvěřivě. Když ho zvala do své kanceláře, byla ve střehu.

Všude na stěnách visely plakáty, rozpisy, lístečky s úkoly, telefonní čísla na krizové linky, inzeráty, federální vyhlášky, diagramy. U stěny stála knihovna přecpaná odbornými příručkami, několik se jich vysypalo na podlahu. Stůl byl zavalený papíry, v přihrádkách čekala nevyřízená pošta a na kraji byly rámečky s fotografiemi dětí, které prošly centrem. Byla to pracovna, ne reprezentativní kancelář. Charlie věděl, že tato žena osobně vede celou komunitu a dětské skupiny. Pouze týrané ženy měla na starost vyškolená odbornice. Carole Parkerová dělala všechno sama, snad až na umývání podlah a vaření, ale v případě nutnosti by se chopila i toho. Existují ženy, o nichž si ostatní se zájmem něco přečtou, ale k osobnímu setkání s nimi je zapotřebí kuráž. Charlie si nebyl jistý, jestli mezi ně nepatří i Carole Parkerová. V každém případě byla energická, ale když se posadila, usmála se na něj téměř laskavě. Měla bystré oči, blankytně modré jako panenka.

„Přišel jste na kontrolu, pane Harringtone?“

Nemluvila uraženě, uznávala, že na to má plné právo. Nadace centru věnovala sumu, o kterou požádala. Devět set sedmdesát pět tisíc dolarů. Netroufla si chtít celý milion, ale jenom částku, jakou

v průběhu tří let sehnala sama. Vyrazilo jí dech, když dostala vyrozumění, že její grant byl schválen. Obrátila se současně přinejmenším na tucet dalších nadací, ale všechny ji odmítly.

Tvrdily, že musí činnost centra sledovat nejméně rok, než její projekt podpoří. Byla Charliemu vděčná, ale zároveň si připadala jako cvičená opička, která tančí, aby se zalíbila divákům. Zachraňovala životy a léčila dětské duše. To pro ni bylo důležité. Shánět peníze bylo nutné zlo. Příčilo se jí, že musí udělat co nejlepší dojem na případné dárce, aby z nich dostala peníze. Zoufalá situace dětí a žen, o něž se starala, pro ni byla silná motivace, ale přesto musela zatínat zuby, když přesvědčovala boháče, kteří si žili jako v bavlnce. Co věděli o pětileté holčičce, kterou peroxid připravil o zrak, co o chlapci, kterému vlastní matka přitiskla na tvář rozpálenou žehličku, co o dvanáctileté dívce, kterou otec odmalička znásilňoval a zhasínal jí cigarety o hruď? Jak přesvědčit lhostejné, že ty děti potřebují pomoc? Charlie nevěděl, co od ní uslyší, ale neušel mu zápal v jejích očích, ani náznak nesouhlasu, s nímž si měřila jeho oblek, vázanku i hodinky. Byla přesvědčená, že pro peníze, které za ně vydal, by měla lepší použití. Uhodl, co si myslí, a bylo mu trochu trapně.

„Omlouvám se za své poněkud nevhodné oblečení, ale jedu přímo z obchodního oběda.“ Nebyla to pravda, ale do Yacht Clubu nemohl jít v džínsech a teniskách. Odložil sako, kravatu strčil do kapsy a vyhrnul si rukávy u košile. Moc to nevylepšil, ale aspoň projevil snahu.

„Promiňte,“ usmála se. „Styk s veřejností není moje silná stránka.

Baví mě, co tady děláme. Rozvinování červeného koberce pro VIP

návštěvy mi nejde. Zaprvé žádný nemáme, a i kdybychom ho měli, neměla bych zase čas, abych ho rozvinula.“ Dlouhé vlasy měla spletené do copu, vypadala skoro jako vikingská bohyně. Sociální pracovnici si představoval jinak, ale pak si vzpomněl, že chodila na Princeton, a aby prolomil ledy, poznamenal, že tam studoval taky.

„Víc se mi líbilo na Kolumbijské univerzitě,“ přiznala. Sdělení, že jsou absolventi stejné školy, na ni zjevně nijak zvlášť nezapůsobilo. „Ta si na nic nehraje. Princeton je na můj vkus trochu

moc zahleděný do sebe. Každý se ohání jeho historií. Mám pocit, že se tam přikládá větší význam minulosti než budoucnosti.“

„To mě nikdy nenapadlo.“ Nedal na sobě znát, jak ho její postřeh zaujal. Carole Parkerová byla přesně tak vážná, jak se obával, ale zároveň úplně jiná. „Byla jste v nějakém klubu?“ Doufal, že by přece jenom mohl najít něco, co by je spojovalo.

„Ano. Byla jsem členkou Cottage,“ přiznala trochu rozpačitě.

Přimhouřila oči. Znala aristokratické typy mužů jako on. Princeton jich byl plný. „A vy jste byl v Ivy.“ Byl to klub, který nepřijímal dívky. Jako studentka nenáviděla mladíky, kteří do něj vstupovali.

Teď už jí to připadalo jenom bláhové a nedospělé. Když přikývl, pousmála se. Bylo zjevné, že zná muže jeho ražení. Zařadila ho správně, ale jinak o něm nevěděla skoro nic.

„Nehodlám zvolat „Jak jste na to přišla?“ ani nic podobně hloupého. Existuje naděje, že byste mi odpustila?“

„Určitě,“ zasmála se a náhle vypadala mladší. Nebyla nalíčená, ostatně jako nikdy v centru. Měla příliš mnoho práce, než aby ztrácela čas marnivostí. „Za devět set sedmdesát pět tisíc dolarů od vaší nadace vám můžu prominout všechno, pokud netýráte své děti.“

„Žádné nemám. Takže alespoň tenhle zločin jsem nespáchal.“

Vycítil, že je jí protivný, což pro něj představovalo výzvu, aby si získal její sympatie. Koneckonců byla hezká, na tom nezměnily nic ani její tituly, ani odměřené chování. A jen málokterá žena dokázala odolat jeho šarmu, jakmile se rozhodl ho nasadit. Zatím si nebyl jistý, jestli mu Carole Parkerová za tu námahu stojí. Vypadala nedobytně. Byla zastánkyní politické korektnosti a vytušila, že Charlie není. Překvapilo ji, že je bezdětný, a dodatečně si vybavila, jak jí o něm někdo říkal, že není ženatý. Napadlo ji, jestli není gay.

Charlieho by zdrtilo, kdyby to věděl. Jeho sexuální orientace ji nezajímala. Chtěla jenom jeho peníze pro děti v centru.

„Přejete si, abych vás tady trochu provedla?“ nabídla mu zdvořile. Oba vstali. Kdyby měla boty na podpatcích, byla by stejně vysoká jako on. Pohlédla mu zpříma do očí, byly stejně modré jako její. Oba měli světlé vlasy. Hlavou mu prolétla šokující myšlenka, že vypadá jako jeho sestra, a okamžitě se na to snažil zapomenout. Bylo to příliš nepříjemné.

Neviděla, jak se tváří, když za ní vycházel z kanceláře. Hodinu mu ukazovala všechny místnosti, pracovny, klubovny a protáhla ho všemi chodbami. Zavedla ho do zahrady, kterou děti osázely na střeše. Některé mu představila, mezi nimi i malou Gabby se slepeckým psem. Oba právě procházeli výcvikem. Gabby černého labradora pojmenovala Zorro. Charlie se dozvěděl, že jí ho pořídili za peníze jeho nadace. Sklonil se a pohladil ho, aby Carole neviděla, že se mu v očích zaleskly slzy. Příběhy dětí, které mu vyprávěla, mu rvaly srdce a jeho obdiv vzrůstal. Pár minut děti pozorovali. Obvykle skupinu vedla Carole, ale dnes ji předala dobrovolníkům, aby se mohla věnovat Charliemu. Provázení návštěv považovala za ztrátu času, byla přesvědčená, že by ho využila lépe, kdyby ho trávila se svými svěřenci.

Seznámila ho s dobrovolníky. Pracovali s malými dětmi v rukodělných kroužcích a doučovali ty větší, které vyšly ze školy negramotné. Vzpomněl si, že o tomto programu četl v její příručce a že za dosažené výsledky získala státní ocenění. Všechny děti, které do centra docházely na kurzy, se za rok naučily číst a psát. Připojit se mohli i jejich rodiče. Centrum nabízelo také poradenskou službu a psychoterapii pro děti i dospělé.

Provedla ho budovou od střechy po půdu a seznámila ho s celým osazenstvem. Jako posledního mu přestavila svého asistenta Tygua, mladíka, který mu otevřel. Prozradila mu, že je doktorandem na Yale. Podařilo se jí zapálit pro práci v centru řadu fantastických lidí, některé znala z dřívějška, na jiné narazila při své činnosti. Vysvětlila mu, že magisterský titul získala zároveň s Tyguem. Ona začala pracovat v centru a on šel studovat na Yale. Pocházel z Jamajky a Charlie s potěšením naslouchal jeho přízvuku. Pár minut si povídali a potom Carole zavedla Charlieho zpátky do kanceláře. Vypadal vyčerpaně.

„Nevím, co říct,“ přiznal zahanbeně. „Je to fantastické zařízení.

Odvedla jste neuvěřitelný kus práce. Jak jste to všechno vůbec dala dohromady?“ Nevycházel z úžasu nad tím, co dokázala. Přestože ho přijala poněkud chladně a neskrývala pohrdání jeho univerzitním klubem, musel uznat, že je to mimořádná osobnost. V mnoha směrech ho převyšovala. Bylo jí pouhých čtyřiatřicet, a už založila

zařízení, které měnilo lidem život a pomohlo stovkám dětí i dospělých.

Jakmile ho začala provázet, hltal každé její slovo a úplně zapomněl na to, že ji chtěl okouzlit. Dostala ho na kolena, ne svým šarmem a krásou, ale neúnavnou prací a obdivuhodnými výkony. Její centrum sice zvenku vypadalo omšele, ale přesto bylo výjimečné.

„Byl to můj sen odmalička,“ odpověděla prostě. „Od patnácti jsem střádala každý cent, který jsem dostala nebo vydělala. Pracovala jsem jako číšnice a plavčík, sekala trávníky, prodávala časopisy.

Vzala jsem každou práci, která se mi naskytla, jen abych ho mohla uskutečnit, a nakonec se mi to podařilo. Našetřila jsem tři sta tisíc dolarů, včetně peněz, které jsem získala obchodováním na burze.

Zbytek jsem vymáčkla z lidí, až jsem měla dost prostředků na to, abych koupila tento dům a rozjela činnost centra. Zpočátku to šlo ztuha, ale teď se to díky vaší nadaci zlepší,“ projevila konečně upřímný vděk. „Omlouvám se za nepříliš srdečné přivítání. Vadí mi, když musím obhajovat naši činnost. Vím, že odvádíme dobrou práci, ale někteří lidé, kteří sem přijdou, nechápou nebo nechtějí chápat její význam. Když jsem uviděla váš oblek a hodinky,“ pokračovala s rozpačitým úsměvem, „zařadila jsem vás mezi ně. Bylo to ode mě hloupé. Zřejmě jsem zaujatá proti lidem, kteří chodili na Princeton.

Včetně sebe. Těšili jsme se mnohým privilegiím a neuvědomovali jsme si to. Tady přicházím do styku s opravdovým životem a neštěstím. To ostatní jsou pro mě jenom pseudoproblémy.“ Charlie mlčky přikývl. Už ji nepovažoval za chladnou, nebo dokonce arogantní. Získala si jeho bezmezný obdiv a úctu. Náhle se za svůj oblek a hodinky styděl. Provinile na ně ukázal.

„Slibuju, že je cestou domů vyhodím z auta.“

Zasmála se. „To nebude nutné. Někdo z místních obyvatel vám je stáhne z ruky. Budu muset pověřit Tygua, aby vás doprovodil. Sám byste k taxíku bez úhony nedošel.“

„Jsem tvrdší, než vypadám,“ ujistil ji. Trochu roztála. Byl sice členem Ivy, ale podstatnější bylo, že centru věnoval skoro milion dolarů. Byla mu za to vděčná. Napadlo ji, že k němu byla ze začátku až příliš příkrá, jenže nenáviděla panáky, jako byl on, kteří nikdy nepoznali rub života. Na druhé straně byl v čele charitativní nadace,

která podporovala řadu významných projektů, takže nemohl být tak úplně sobecký, možná jen trochu rozmazlený. Zalapala by po dechu, kdyby věděla, že vlastní osmdesátimetrovou jachtu.

„Já taky vydržím víc, než se na první pohled zdá,“ poznamenala.

„Ale stejně si v těchto končinách musíte dávat pozor. Jestli se na nás přijdete ještě někdy podívat, oblečte si raději tepláky a tenisky.“

Všimla si, že má na nohou boty značky John Lobby, které pro něj u Hermese objednali z Anglie.

„Budu se řídit vaší radou,“ ujistil ji a myslel to vážně, už jen z toho důvodu, aby ji nedráždil. Byla mu mnohem sympatičtější, když se k němu nechovala tak odměřeně jako ze začátku.

Zamlouvala se mu představa, že by se do centra vrátil. Když ho s Tyguem doprovázela ke dveřím, slíbil, že se zase brzy ukáže.

„Budete kdykoliv vítán,“ usmála se. V tom okamžiku se na schodech objevila Gabby se Zorrem. V ruce svírala vodítko a s jistotou scházela dolů.

„Co tady děláš?“ zeptala se jí Carole překvapeně. Děti se obvykle zdržovaly nahoře, pokud si nechtěly hrát na dvoře.

V přízemí byly jenom kanceláře. Uspořádání bylo logické, protože občas do centra vtrhli rodiče, kterým soud děti odebral, jak tomu bylo i v případě Gabby. V horních patrech byli svěřenci centra v bezpečí.

„Jdu za tím pánem s hezkým hlasem. Zorro se s ním chce rozloučit.“ Tentokrát se Charliemu nepodařilo skrýt před Carole slzy.

Zlehka se dotkla jeho paže. Holčička se k nim blížila se zářivým úsměvem, kterým si musela dobýt každé srdce.

„Na shledanou, Zorro,“ řekl a byl rád, že Gabby jeho slzy nemůže vidět. Poplácal nejdřív jejího psa a potom ji zlehka pohladil po vlasech. Nemohl vymazat z její paměti neštěstí, které ji potkalo, a nemohl změnit ani jeho následky. Jediné, co pro ni mohl udělat, bylo zaplatit jí slepeckého psa. Připadalo mu to zoufale málo a stejné pocity nejednou trápily i Carole, když přemýšlela o činnosti centra.

„Dobře se o něj starej, Gabby,“ nabádal holčičku. „Je to krásný pes.“

„Já vím.“ Sklonila se a políbila Zorra na čenich. „Přijdete se na nás zase podívat? Jste hodný.“

„Díky, Gabby. Ty jsi taky moc hodná a hezká. Určitě přijdu.

Slibuju.“ Ohlédl se po Carole. Přikývla. Přes počáteční zaujatost jí byl docela sympatický. Asi nebude zlý, jenom trochu zkažený bohatstvím, usoudila. A snaží se pomáhat. Milion dolarů je slušná pomoc, která o něčem vypovídá. Dokonce se namáhal přijít si centrum prohlédnout osobně. Nejvíc si ji však získal tím, jak se choval ke Gabby. Byla škoda, že nemá vlastní děti.

Tygue mezitím zastavil na ulici taxi a přišel oznámit Charliemu, že čeká před vchodem.

„Nasaďte si helmu a schovejte hodinky,“ doporučila mu žertem Carole.

„Snad se mi podaří ten kousek přeběhnout.“ Usmál se a poděkoval jí, že ho provedla po centru. Byl to pro něho nezapomenutelný zážitek. Ve dveřích se ohlédl po Gabby se Zorrem a znovu slíbil, že přijde. Stiskl ruku Tyguovi a se sakem přehozeným přes ramena a vyhrnutými rukávy u košile nasedl do taxíku. Udal řidiči adresu a přemýšlel o všem, co v centru viděl. Kdykoliv si vzpomněl na Gabby a jejího psa, sevřelo se mu hrdlo.

Sotva vešel do bytu, zvedl telefon a zavolal Grayovi na mobil.

Během jediného odpoledne v centru pro týrané děti si ujasnil spoustu věcí. Pochopil, co je a co není důležité.

Gray se ohlásil po druhém zazvonění. Připravoval se Sylvií večeři a překvapilo ho, že volá Charlie. Právě jí znovu líčil nevydařený oběd. Pořád byl ještě rozčilený z toho, jak přítel reagoval, když mu řekl, že s ní chodí.

„Mrzí mě, že jsem se dnes choval jako idiot,“ omluvil se Charlie bez úvodu. „Nejde mi do hlavy, jak jsem mohl vůbec něco takového říct. Asi jsem žárlil.“ Gray samým údivem otevřel pusu. Sylvia ho zvědavě pozorovala, netušila, s kým mluví, ale vypadal ohromeně.

„Hrozně nerad bych o tebe přišel, kamaráde. Vyděsilo mě, že by se to mohlo stát, ale jestli ji máš rád, tak si na ni určitě dokážu zvyknout.“ V očích měl zase slzy. Odpoledne ho rozrušilo hodně věcí a za nic na světě by nechtěl ztratit přítele, jako byl Gray. Měli se rádi jako bratři.

„Nepřijdeš o mě.“ Grayovi dojetím přeskočil hlas. Nevěřil svým uším. To byl starý Charlie, jak ho vždycky znal. Sylvia se mýlila.

„Já vím. Odpoledne mi to došlo. A potom jsem se zamiloval,“

oznámil Charlie.

„Nekecej,“ vyhrkl Gray. „Do koho?“

„Do šestileté slepé holčičky s černým labradorem. Roztomilejší dítě jsem snad v životě neviděl. Jmenuje se Gabby. Matka jí vychrstla do očí kysličník. Už nikdy nebude vidět. Peníze na psa byly od naší nadace.“ Oba muži se odmlčeli. Charlie věděl, že centrum bude mít navždy spojené s Gabby a Zorrem, i když odtud časem odejdou. Na dnešní setkání nikdy nezapomene.

„Ty jsi správný chlap, Charlie Harringtone,“ prohlásil Gray dojatě. Celé odpoledne ho trápilo, že ztratil přítele. Charlie mluvil rozzlobeně a zatrpkle, zvlášť když ho označil za zrádce. Ale stačilo pár hodin a smířili se.

„Ty taky, Grayi.“ Charlie se rozhlédl po bytě, který mu náhle připadal ještě opuštěnější, a musel myslet na Graye se Sylvií. „Jestli mě někdy pozvete na večeři, rád přijdu. Doufám, že vaří líp než ty.

Posledním kuchařským výtvorem jsi mě skoro otrávil. Hlavně se před ní nikdy nechtěj blýsknout svým gulášem.“

„Upřímně řečeno, právě bublá v hrnci na plotně. Učím ji ho dělat.“

„Dej na mou radu a spláchni ho do záchodu, jinak bude po lásce.

Málem jsem si musel nechat vypumpovat žaludek. Radši si nechte přivézt nějakou cínu.“

„Ach ty malověrný… Už ho ochutnala. Zbožňuje ho.“

„Lže. Věř mi, nikdo nemůže zbožňovat tvůj guláš. Buď je blázen, nebo tě má ráda.“

„Možná obojí. Dělám si v tom ohledu jisté naděje.“

„Není to sice v mém zájmu,“ přiznal Charlie, „ale já taky. Kvůli tobě. Zasloužíš si konečně hodnou ženu. O mně to ostatně platí zrovna tak. Pokud ji ovšem někdy potkám.“ Po kratším zaváhání pokračoval. „Něco z toho, cos mi dnes řekl, je pravda. Nevím sám, jestli, co a koho chci. Takhle mám mnohem jednodušší život.“

Jednodušší, ale taky osamělejší. Nedávno, když se vrátil do New Yorku, si to uvědomil naléhavěji než kdykoliv předtím.

„Najdeš ji, jestli budeš chtít. Poznáš ji, Charlie. Jako já. Jednoho dne ti prostě vstoupí do života.“

„Doufám.“ Ještě pár minut si povídali, dokud Gray neoznámil, že připálil guláš. Charlie prohlásil, že se nic lepšího nemohlo stát, a oba zavěsili.

Charlie seděl v tichém bytě a přemýšlel o návštěvě v dětském centru. Napřed o Gabby a Zorrovi… o Tyguovi, doktorandovi z Yale, původem z Jamajky… a o Carole Parkerové. Byla to úžasná skupina. Vybavilo se mu, jak si prohlížela jeho oblek a hodinky.

Neměla pro něj nic než pohrdání. A přesto mu byla sympatická.

Oceňoval, co dokázala, v co věřila, jak vytrvale šla za svým cílem.

Měla bystrý mozek a kuráž. Ještě nevěděl kdy, proč a kde, ale chtěl se s ní znovu sejít. Mohl se od ní hodně dozvědět nejenom o tom, jak v centru využívá peníze od jeho nadace, ale i o životě. A doufal, že s trochou štěstí, navzdory jeho obleku a drahým hodinkám, by se z nich jednou mohli stát přátelé.

9

Před koncertem jedné ze svých nejslavnějších klientek se Adam v groteskně dlouhé limuzíně zastavil pro Charlieho. Celé turné pro něj bylo učiněná kalvárie, sjednávání smluv připomínalo nelítostný boj, ale když nastal velký večer, byl ve skvělé náladě. Zpěvačka patřila mezi největší světové hvězdy. Vana. Jediné slovo. Jedinečná žena. Vystoupení se konalo v Madison Square Garden a nenechal si ho ujít nikdo z jejích skalních fanoušků, ječících teenagerů ani dospělých milovníků rokenrolu v New Yorku. Charlie na takové akce chodil jen vzácně, ale Adam ho přesvědčil, že to bude fantastický zážitek.

Překupníci nabízeli lístky za čtyři až pět tisíc dolarů. Lidé stáli ve frontách u pokladen tři dny před zahájením prodeje. Byl to vrchol sezóny a publikum bude určitě šílet. Adam Charliemu doporučil, aby si vzal džínsy, protože oblekem by provokoval a nemusel by vyváznout se zdravou kůží. Prohlásil, že už tak bude mít dost starostí, než aby mohl hlídat ještě jeho. Přirozeně měl přístup do zákulisí a sedadla v první řadě. Doufal, že všechno proběhne hladce a že to bude nezapomenutelný večer. Cestou do haly vyzváněly všechny tři jeho mobily jako zběsilé, takže s přítelem mohl prohodit pár slov teprve na místě. Když Charlie nastoupil, kývl mu na pozdrav, a když zastavili na červené, ukázal na bar v limuzíně a naznačil, aby si nalil.

„Do háje. A můj doktor se diví, že mám tak vysoký tlak,“

posteskl si, když konečně domluvil. Charlie se skvěle bavil. Už kvůli tomu, aby viděl Adamovy grimasy a slyšel, jak vříská na každého, kdo mu zavolal, se mu vyplatilo na koncert jít. „Tohle mě zabije. Víš

něco o Grayovi? Nikdy nezavolá,“ zlobil se Adam. Jak se blížil termín vystoupení, a šílenství kolem Vany dosahovalo vrcholu, neměl čas příteli zatelefonovat. „Kvůli tomu blázinci kolem Vany a jejímu koncertu jsem nevěděl, kde mi hlava stojí.“

„Má se dobře,“ odpověděl poněkud neurčitě Charlie, ale pak se rozhodl, že kamarádovi tu velkou novinu oznámí. „Je zamilovaný.“

„Jasně. To jsem tušil. Kde ji sebral? Pustili ji z blázince nebo kriminálu?“ zasmál se Adam a lokl si.

„V Portofinu,“ prozradil mu Charlie s potutelným úsměvem. Byl si jistý, že Adam bude stejně ohromený jako on. Pořád ještě se s tím nevyrovnal.

„Cože? V Portofinu?“ Adam vypadal vynervované a byl zjevně myšlenkami jinde. Jedna z asistentek mu právě volala, že Vana dostala hysterický záchvat, protože nedorazila její kadeřnice s parukami. Už pro ně sice vyslali někoho do hotelu, ale možná budou muset začátek vystoupení posunout. To mu tak ještě scházelo.

Odboráři budu vyvádět jako šílení, jestli budou muset zůstat přesčas, přestože by na to měli být zvyklí. Adam nebyl producent, ale jestli Vana nedodrží smlouvu, budou z toho nekonečné soudní spory. Jeho úkolem bylo chránit ji před ní samotnou. Byla proslulá tím, že je schopná odkráčet ze scény v polovině písně.

„Gray se s ní seznámil v Portofinu,“ opakoval Charlie pomalu.

Adam na něj nechápavě zíral.

„S kým?“ Evidentně zapomněl, na co se před chvílí ptal. Charlie potlačil úsměv. Tohle nebyla nejvhodnější chvíle na rozhovory o Grayově milostném životě, ale o něčem se bavit museli. Uvízli v zácpě a Adam soptil. Chtěl se k Vaně dostat dřív, než se sebere a odjede nebo provede jinou pitomost.

„S ženou, kterou miluje,“ vysvětloval Charlie trpělivě. „Prozradil mi, že u ní spí. Nežije s ní, jak zdůraznil, jenom u ní přespává.

Usoudil jsem, že je mezi tím nějaký podstatný rozdíl.“

„To si piš,“ potvrdil Adam. „Když u někoho přespává, tak to znamená, že po sexu únavou ani nevyleze z postele. Za což nejspíš může jeho věk a taky lenost. Kdyby s ní žil, znamenalo by to vážný vztah a tak hloupý snad není. Pokud u ní pouze přespává, má větší

pohodlí a lepší sexuální život. Jakmile by s ní začal žít, je konec.

Bude vynášet odpadky, vyzvedávat prádlo a vařit pro ni.“

„Prádlem a odpadky si nejsem jistý, ale zcela bezpečně vím, že jí vaří.“

„Je to cvok. Jestli u ní jenom spí, nemá svou zásuvku v prádelníku ani klíč. A nebere telefony. Má klíč?“

„Zapomněl jsem se zeptat.“ Teď už se Charlie smál nahlas. Než naskočila zelená, vypadalo to, že se Adam nervově zhroutí.

Rozhovor s Grayem aspoň trochu odvedl jeho myšlenky jiným směrem a Charlie fascinovaně naslouchal jeho výkladu. Zdálo se, že existuje dlouhý seznam věcí, který určuje druh a úroveň vztahu mezi mužem a ženou. Charlie většinu z bodů nikdy nesplnil, jenom jednou měl klíč.

„Tak do háje, co je to za ženskou?“

„Sylvia Reynoldsová, galeristka, s níž jsme se seznámili v Portofinu. Zřejmě se s ní Gray sblížil víc, než jsme si všimli. Ty jsi zatím uháněl její neteř.“

„Už vím. Tu malou Francouzku s andělskou tvářičkou a mozkem Einsteina. Nemluv mi o ní. Tyhle holky nikdy nedostaneš do postele.

Udolají tě řečmi a ty zemřeš na sešlost věkem, aniž jim třeba jenom rozepneš podprsenku. Měla fantastické nohy, pokud si dobře pamatuju,“ dodal Adam zasněně. Stýskalo se mu po všech ženách, které prošly jeho životem. Pokud na ně nezapomněl hned příští den.

„Neteř měla fantastické nohy?“ pátral v paměti Charlie. Dokázal si vybavit jenom dívčinu tvář.

„Ale ne. Sylvia. Proč si něco začala právě s Grayem?“

„Mohla dopadnout hůř,“ zastal se přítele Charlie a Adam souhlasil. „Je do ní blázen. Doufám, že ona do něj taky. Gray si to rozhodně namlouvá. Ale když jí jeho guláš, tak ho asi má ráda.“

Charlie příteli nepřiznal, jak se rozčílil, když mu Gray u oběda v Yacht Clubu o Sylvii řekl. Byl to chvilkový úlet, za který se stále styděl. Adam se přes tu novinu přenesl lehce, zvlášť když slyšel, že Gray u Sylvie jenom „přespává“. Momentálně měl v hlavě mnohem naléhavější věci, jako například Vaniny paruky a hrozbu, že odmítne vystoupit. Vzhledem k výši honoráře, významu koncertu a nákladům by se soudní jednání vleklo několik let.

„To nebude mít dlouhého trvání,“ zhodnotil poslední Grayovu známost. „Je pro něho příliš normální. Za týden ho omrzí.“

„On si myslí něco jiného. Prý ji má právě proto rád. A taky už nechce být sám.“

„Je nemocný?“ polekal se Adam. Charlie zavrtěl hlavou. „Jenom trochu přemýšlí o životě. Když maluje, vede hodně osamělý život.

Sylvia ho uvedla do prvotřídní galerie, a proto si říkám, že by to pro něho nemusela být katastrofa.“

„Jestli mu zařídila galerii, může to mezi nimi být mnohem vážnější, než vůbec tušíme. Radši mu zavolám. Nechceme přece, aby byl zase na dně kvůli jednomu páru fantastických nohou.“ Adamovi se ve tváři znovu objevil znepokojený výraz.

„Podle toho, jak mluví, je už ztracený,“ namítl Charlie. „Budeme muset nenápadně sledovat, o co jí vlastně jde,“ rozhodl, když černá limuzína zabočila k Madison Square Garden. Nemohl uvěřit svým očím, jak velký dav se tam tísní. Trvalo jim dvacet minut, než si za pomoci policie prorazili cestu dovnitř. U vchodu na ně čekali dva zřízenci, aby je uvedli na místa.

Adam okamžitě zmizel v zákulisí, aby zjistil situaci. Charlie se pohodně posadil a sledoval dění kolem. Zaujala ho hezká blondýnka v nejkratší minisukni, jakou kdy viděl. Dlouhé vlasy měla učesané tak, aby vypadaly rozcuchané, na sobě ostře červenou koženou bundu a na nohou černé kozačky s vysokými podpatky. Byla silně nalíčená a vypadala na sedmnáct. Zdvořile se ho zeptala, jestli je sedadlo vedle něj obsazené. Když přikývl, zklamaně odběhla. Za pár minut zahlédl, jak se ptá někoho jiného. Zřejmě pobíhala po hledišti a hledala volné místo, kam by si mohla sednout. Po chvíli se k němu vrátila.

„Opravdu tady někdo sedí?“ dorážela neodbytně. Všiml si, že je starší, než na kolik ji původně odhadoval, ale ne o moc. Byla nápadně krásná a své bujné vnady vměstnala do černé průsvitné halenky, takže si je Charlie mohl podle libosti prohlédnout. Vypadala by skoro jako lehká holka, kdyby neměla ve tváři určitou nevinnost.

„Vím to naprosto bezpečně,“ ujistil ji znovu. „Můj přítel jenom odběhl do zákulisí.“

„Páni!“ Vytřeštila oči. „On zná Vanu?“ vyhrkla s takovou úctou, jako by mluvila o bohu.

„Dá se říct, že pro ni pracuje.“

„Nevadilo by vám, kdybych si sem sedla, než se vrátí?“ žadonila.

Blesklo mu hlavou, jestli ho nechce sbalit, ale usoudil, že ne. Spíš ji zaujala poznámka, že má Adam přístup do zákulisí, a ráda by se seznámila s ním. „Mám lístek do poslední řady a nic nevidím.

Doufala jsem, že třeba nějaké místo zůstane prázdné, ale vypadá to beznadějně. Čekala jsem ve frontě dva dny. Přinesla jsem si spacák a spala před kasou. Střídala jsem se s kamarádkou.“ Přikyvoval a mírně vyjeveně sledoval, jak si sedá vedle něho. Nevypadala o nic hůř než ostatní dívky v publiku, ale do slušného podniku by ji takhle vůbec nepustili. Připomínala Julii Robertsovou v Pretty Woman, než prošla zázračnou proměnou. A podobně jako filmová hvězda svou krásou až vyrážela dech. Ovšem dech vyrážela i svým oblečením a kozačkami, které jí sahaly nad kolena a měly podpatky vysoké dobrých patnáct centimetrů. Sukně sotva zakrývala intimní místa, a kdyby kýchla, praskly by jí na halence všechny švy. Ale zřejmě byla se svým zevnějškem spokojená.

Charlieho zajímalo, jak by vypadala nenalíčená, s vlasy staženými do gumičky a v čistých džínsech. Asi by její krása ještě víc vynikla. Odhadoval, že by ráda udělala kariéru jako modelka nebo herečka, ale nechtěl se jí na nic ptát, aby si nemyslela, že stojí o její společnost. Rozčileně se vrtěla na kraji sedadla. Když se vrátil Adam, zalapal po dechu. Nikdy by do Charlieho neřekl, že během pouhých pěti minut sbalí takovou sexbombu.

„Našli paruky. Kadeřnice se v hotelu ožrala, ale sehnali jinou.

Nevím, kde ji vyhrabali, každopádně koncert je zachráněn,“ hlásil a s neskrývaným zájmem a ohromením si prohlížel dívku, která mu zabrala místo. „Je nějaký důvod, proč tady sedíte?“ vyjel na ni.

„Známe se snad?“ Přeskakoval pohledem od jejího poprsí k tváři.

Byla přesně jeho typ.

„Ještě ne.“ Usmála se na něj. „Mám místo vzadu, ale nic odtud nevidím. Jenom jsem si trochu povídala s vaším přítelem. Říkal, že pracujete pro Vanu. To musí být vzrušující.“ Vzhlížela k němu jako k hrdinovi.

„Někdy je. Někdy je to o nervy, jako třeba dnes večer.“

Hysterická hvězda vyhrožovala, že ji na pódium nikdo nedostane, a uklidnila se, až když jí oznámili, že se našly paruky i nová kadeřnice. Adam se ani nesnažil vysvětlovat problém dívce. Nebyl si jistý, jestli by ho pochopila. Její IQ moc vysoké nebude, ale poprsí má nádherné, zhodnotil. Inteligence pro něj byla u žen vedlejší. Po zkušenosti s Ráchel ho víc zajímala ňadra. „Koukejte, mrzí mě, že vás vyhazuju, rád bych si s vámi popovídal, ale jakmile ji učešou, koncert začne. Uděláte nejlíp, když se půjdete posadit na svoje místo.“ Dívka v minisukni a černých kozačkách se zatvářila, jako by se měla v příštím okamžiku rozbrečet. Bylo mu jí líto, ale nemohl pro ni nic udělat. Všechna místa byla obsazená. Náhle mu hlavou bleskl nápad. Nedokázal by říct, proč jí pomáhá, ale popadl ji za ruku, zvedl ze sedadla a kývl na ni, aby šla s ním. „Jestli mi slíbíte, že se budete chovat slušně, můžu vás posadit na jeviště. Vždycky je tam rezerva pro nečekané případy.“

„To myslíte vážně?“ koktala, zatímco ji vlekl ke pódiu. Mávl průkazem a ochranka je pustila dál. Dívka pochopila, že mluvil vážně. Takové štěstí ji nepotkalo už dlouho. Kamarádka prohlásila, že je naivní, když si myslí, že najde místo vpředu, ale tvrdošíjnost se jí vyplatila. Když jí Adam pomáhal do schůdků, naskytl se mu báječný pohled na její zadeček. Bez zábran se jím kochal, protože usoudil, že s tím počítá, když nosí takové minisukně.

„Mimochodem, jak se jmenujete?“ zeptal se jí, aniž k tomu měl zvláštní důvod. Vedl ji k řadě skládacích židlí narovnaných vzadu na scéně. Museli překračovat kabely a vyhýbat se zvukařskému zařízení, ale dívka uvidí vystoupení z bezprostřední blízkosti. Zírala na něj jako na přízrak.

„Maggie O’Malleyová.“

„Odkud jste?“ Když klesla na židli a přehodila nohu přes nohu, usmál se na ni. Stál nad ní a díval se jí přímo do výstřihu. Přemýšlel, jestli je v posteli tak nespoutaná, jak naznačuje její oblečení, nebo jestli se tak vymustrovala jenom na koncert. Protože měl s podobným typem žen větší zkušenosti než Charlie, odhadl ji na dvaadvacet.

„Narodila jsem se v Queens, ale teď bydlím na západním Manhattanu. A pracuju v Pier 92.“ Adam ten podnik znal. Občas se

tam scházela drsnější společnost a všechny servírky vypadaly jako Maggie. Ty nejhezčí tančily v hodinových intervalech na pódiu, aby hosty nažhavily. Bývaly mezi nimi i začínající herečky, které právě neměly angažmá a zoufale potřebovaly peníze. Správně hádal, že si tam přijde na tučné spropitné.

„Vy jste herečka?“

„Ne, servírka. Ale trochu tančím. Umím stepovat a jako dítě jsem dělala balet.“ Nedodala, že se učila tančit podle televize. Vyrůstala v nejchudší části Queens, kde žádná taneční škola nebyla. Jakmile mohla, odstěhovala se pryč. Ubohý činžák na horním Manhattanu, kde teď bydlela, byl na poměry, na jaké byla zvyklá předtím, učiněný palác. Se slzami v očích vzhlédla k Adamovi. „Moc vám děkuju.

Kdybych pro vás mohla někdy něco udělat, najdete mě v Pier 92.

Pozvu vás na skleničku.“ Nic víc mu nabídnout nemohla. Dal by přednost jinému druhu odměny, ale i v tom příšerném ohozu vypadala tak nevinně, že se za své myšlenky skoro zastyděl. Zřejmě je to hodná holka, i přes provokativní minisukni a průsvitnou halenku.

„S tím si nedělejte hlavu. Rádo se stalo, Maggie. Jmenujete se tak, že?“

„Vlastně Mary Margaret,“ upřesnila. Docela snadno si ji uměl představit v uniformě církevní školy. Mary Margaret O’Malleyová.

Pořád mu vrtalo hlavou, kde sebrala tak nemožný model. Měla tvář anděla, tělo striptérky a na něm hadry, které by zasloužily spálit.

Vkusně nalíčená a oblečená by vypadala úžasně, jenže osud rozhodl jinak. Ale dnes večer byl k chudé dívce, která se narodila v Queens a pracovala v Pier 92, víc než velkorysý. Seděla přímo na pódiu, na kterém bude zpívat Vana.

„Po koncertě vás odsud zase odvedu,“ slíbil. Najednou vyskočila ze sedadla a vlepila mu pusu jako malé dítě.

„Díky za všechno. Ještě nikdy nikdo na mě nebyl tak milý.“ Její bezelstný pohled v něm probudil výčitky svědomí kvůli nestoudným představám, kterými se před chvílí zabýval. Dostat ji na pódium pro něj byla hračka.

„To nestálo za řeč.“ Otočil se a chystal se odejít, ale popadla ho za ruku.

„Jak se jmenujete?“ Chtěla znát jméno svého dobrodince.

„Adam Weiss,“ odpověděl zaraženě. Nebylo pravděpodobné, že by se po dnešním večeru ještě někdy setkali. Světla v hale začínala zhasínat. Za dvě minuty už seděl na svém místě. Než Vana vstoupila na scénu, Charlie se k němu naklonil.

„Usadils ji někam?“ Byl jí fascinovaný. S podobnou dívkou se nikdy osobně nesetkal. V jeho kruzích se nevyskytovaly.

„Jo,“ zašeptal Adam. „Říkala, že by si s tebou ráda někam vyrazila,“ dodal se smrtelně vážnou tváří. Charlie se uchechtl.

„Na to ti neskočím. Máš její telefon, krevní skupinu a adresu?“

„Ne, jenom číslo podprsenky. Je mnohem vyšší než její IQ.“

„Nebuď sprostý,“ pokáral Adama přítel. „Byla roztomilá.“

„Netvrdím, že ne. Možná bychom s ní mohli po koncertu vyrazit na menší tah.“ Charlie se netvářil nadšeně. Koncert mu bude úplně stačit. Podobné akce nevyhledával, i když Vanu si poslechl vždycky rád. A tentokrát si přišel na své.

Koncert byl velkolepý a Vana musela sedmkrát přidávat. Snad ještě nikdy nezpívala ani nevypadala líp. O přestávce k nim přiběhla Maggie, aby Adamovi znovu poděkovala. Vzal ji kolem ramen a pozval ji na večírek. Vrhla se mu kolem krku a dala mu další pusu.

Na hruď se mu přitiskla její ňadra. Byla původní, stejně jako její nos.

Tělo dostala od pánaboha, nekoupila si ho. Adam věděl, že je to vzácnost.

„To bys neměl dělat,“ vyčetl mu Charlie mírně, když se před začátkem druhé půlky vrátila na své místo.

„Co?“ hrál Adam nechápavého. Pořád cítil na hrudi její ňadra.

Líbilo se mu to. Poznal milion žen, které vypadaly jako ona, ale žádná taková nebyla od přírody.

„Zneužívat důvěřivosti mladých dívek. Možná je oblečená jako štětka, ale sám jsi přece musel poznat, že je to naivní dítě. Nebuď prasák, Adame. Jednou by se ti to mohlo vrátit. Nepřál by sis, aby se takhle nějaký chlap choval k tvé dceři.“

„Kdyby se oblíkla takhle, zabil bych napřed ji a potom její mámu.“ Chtěl vzít na koncert obě své děti, ale Ráchel je nepustila.

Prohlásila, že jdou druhý den do školy a že to není prostředí pro ně.

Prý jsou na to ještě malé. Adam měl hezké, chytré a zdravé děti.

„Možná Maggie nemá nikoho, kdo by jí poradil, aby se oblékala jinak.“ Charlie měl dojem, že Maggie stálo hodně práce a přemýšlení, než dala dohromady model, který měla na sobě, ale možná to ve svém nadšení přehnala. Jenže s takovým tělem a tváří vlastně nemohla nic zkazit. A třeba se časem naučí, že méně je někdy více.

„Jak by mohla, když pracuje v Pier 92,“ souhlasil Adam suše.

Jednou tam byl a šokovalo ho, co je to za pajzl. Každý chlívák z Broadwaye se tam přišel najíst a napít, aby přitom mohl osahávat děvčata. Servírky nebyly nahé ani nahoře bez, ale klidně by mohly, když se vzalo v úvahu, jak málo toho měly na sobě. Jejich uniformu tvořila tenisová minisukýnka, pod kterou byla vidět tanga, a nechutná saténová podprsenka o několik čísel menší, než nosily normálně. Ten podnik byla žumpa. „Přestaň ji litovat, kamaráde. Mohla dopadnout i hůř, třeba se narodit v chudinské čtvrti Kalkaty nebo být slepá jako holčička, o které jsi mi tuhle povídal. Maggie je krásná ženská a jednoho dne si to uvědomí. Co ty víš, třeba ji objeví nějaký lovec talentů a udělá z ní hvězdu.“

„Pochybuju,“ odporoval Charlie. Dívek jako ona bylo za dolar tucet a většině z nich se nikdy nepodařilo uniknout z bahna, kde žily, zvlášť když padly na chlapy jako Adam, kteří si s nimi chtěli jen trochu užít. Byl smutný, když o ní přemýšlel, ale naštěstí začala druhá polovina.

Když koncert skončil, v hale propuklo davové šílenství. Fanoušci, fotografové a polovina publika se snažili vylézt na scénu. Bylo zapotřebí dvanácti členů ochranky, aby dostali Vanu do bezpečí živou a nezraněnou, a dokonce ani Adamovi se nepodařilo proniknout do zákulisí. Zavolal mobilem inspicientovi, který mu potvrdil, že je Vana v pořádku, a rozplýval se nadšením nad obrovským úspěchem. Adam ho požádal, aby jí vyřídil, že se uvidí na party. Když se obrátil, stála vedle Charlieho Maggie. Málem přišla o halenku a sako, když se davem prodírala ze scény, ale probojovala se až k nim á znovu Adamovi děkovala. Neměla tušení, kde je její kamarádka. Najít někoho v té mele kolem bylo vyloučené.

„Chcete jít se mnou na party?“ zeptal se jí Adam. Věděl, že se tam bude vyjímat dobře. Nestyděl se za ni. Charlie by byl v hrozných

rozpacích, jenže tak jako tak na večírek jít nechtěl. Koncert mu naprosto stačil, i když se mu líbil. Další zážitky a vzrušení nepotřeboval. Adam jich neměl nikdy dost. Měl rád i temnější stránku života slavných a Maggie se do ní hodila. Nadšeně souhlasila.

Trvalo jim půl hodiny, než se dostali na chodník, a dalších dvacet minut, než našli limuzínu. Nasedli a auto se rozjelo.

Večírek se konal v soukromém klubu, pronajatém organizátory koncertu. Charlie věděl, že tam bude spousta žen, alkoholu a drog.

Nic pro něj. Ani Adam nebral drogy, ale proti ženám a pití nic neměl. Maggie seděla proti nim s výrazem vytržení ve tváři. Adam jí vrhl pohled pod sukni. Měla ještě hezčí nohy, než si myslel. Její tělo bylo dokonalé. Charlie si toho taky všiml, ale raději než jí pod sukni se díval z okénka. Pak přehodila nohu přes nohu.

„Kam jedeme?“ zeptala se vzrušeně dětským hláskem s newyorským

přízvukem. Nebyl příliš silný, ale přesto postřehnutelný. Zdálo se, že si ho Adam nevšiml.

„Napřed hodíme domů Charlieho. Možná se zastavíme někde v baru na skleničku a potom vás vezmu na večírek.“ A na závěr, doufejme, k sobě domů, pokud bude svolná. Nikdy ženy k ničemu nenutil. Neměl to zapotřebí. Vždycky si mohl vybírat. Odhadoval, že s Maggie by neměl být problém. Sbalil už nespočet dívek jako ona, všechny s ním šly ochotně a po takovém večeru mu vlezly do postele zcela pravidelně. Byl si jistý, že Maggie nebude výjimkou. A Charlie si myslel totéž.

Když limuzína zastavila před jeho domem, zdvořile se s ní rozloučil. I když to bylo krajně nepravděpodobné, vyjádřil naději, že se ještě někdy setkají. Co jiného mohl říct? Popřát jí dobrou noc v Adamově posteli? Na zlomek vteřiny bláhové zadoufal, že v ní neskončí. Byla jako létající rybka zavřená do sudu. Přál by jí lepší život, nebo aspoň pořádnou šanci. Zamotala se jí hlava z Adama, který se znal s Vanou, a z místa na pódiu, kam ji posadil. Charlie by jí rád domluvil, že by měla mít víc sebeúcty, ale jsou věci, na kterých se nedá nic změnit. A byl to její a Adamův život a záleželo jenom na nich, co budou dělat, až se s nimi rozloučí. Zatoužil chránit ji před Adamem i jí samou, ale nevěděl, jak to udělat. Vyjel výtahem nahoru

a potom stál dlouho u okna svého bytu a zamyšleně hleděl do temného parku. Dobře se pobavil, ale teď byl unavený. Za pár minut ležel v posteli.

Adam vzal Maggie do baru, jak jí slíbil. Dala si sklenku vína, on si objednal Margaritu a potom mojito. Když jí dal ochutnat, řekla, že je to dobré, ale že tvrdý alkohol nepije. Překvapilo ho to, ale ještě víc ho udivilo, když mu prozradila, že je jí dvacet šest. Vsadil by se, že je mladší. Vyprávěla mu, že si občas přivydělává jako modelka na přehlídkách nebo fotí pro katalogy, ale že většinou pracuje v Pier 92, protože si tam přijde na slušné spropitné. S její postavou nebylo divu.

Když kolem jedné dorazili do klubu, party se právě rozjížděla.

Adam postřehl, že je všude spousta drog. Kokain, extáze, heroin, crack. Lidé řádili víc než obvykle. Brzy pochopil, že není rozumné zdržovat se tam dlouho, po některých koncertech se zábava zvrhla.

Zatančil si s Maggie, ale už po několika minutách ji odvedl ven a posadil do limuzíny. Pozval ji k sobě na skleničku na dobrou noc, ale zavrtěla hlavou.

„Radši bych jela domů. Je pozdě a ráno musím do práce. Ale stejně děkuju.“ Nepřemlouval ji a dal řidiči její adresu. Zděsil se, když uviděl, kde bydlí. Byla to jedna z nejnebezpečnějších ulic, v jaké se kdy ocitl. Nechápal, jak tam může žít mladá žena. Každý den jí tu šlo o život. Bylo mu jí líto, ale zároveň byl trochu rozladěný, že nejela k němu.

„Doufám, Adame, že vám nebude vadit, když vás nepozvu nahoru,“ omlouvala se. „Já tyhle věci při první schůzce nedělám.“

Zíral na ni a vrtalo mu hlavou, jestli si opravdu myslí, že bude nějaká druhá schůzka. Napsala mu své telefonní číslo. Zastrčil ho do kapsy s úmyslem ho doma vyhodit. Byla by pro něj příjemným rozptýlením na jednu noc, ale neměl důvod, proč se s ní scházet znovu. Takových jako ona mohl mít sto, kdykoliv se mu zachtělo. Nepotřeboval číšnici z Pier 92, i když byla krásná a měla fantastické nohy. Nic by se na tom nezměnilo, ani kdyby s ním šla. Jenom by si užil.

„Ne. Chápu. Nemám vás doprovodit nahoru?“ Budova vypadala, jako by hned za dveřmi číhal vrah, ale Maggie na to byla zjevně zvyklá.

„To není nutné. Mám tři spolubydlící. Dvě spí v obývacím pokoji a byl by to trapas, kdybyste se tam najednou objevil. Teď jsou všechny určitě doma.“ Nedokázal si představit, že by měl takhle bydlet, a netoužil po tom. Chtěl ji tam nechat a zapomenout na lidi, kteří žijí v takových podmínkách. Maggie nebyla jeho problém a on se nechtěl stát problémem pro ni. Toužil jet domů, nic víc.

„Bylo mi opravdovým potěšením, slečno Mary Margaret O’Malleyová. Snad se zase někdy setkáme,“ loučil se zdvořile.

„Taky doufám,“ přiznala upřímně, i když věděla, jak je to nepravděpodobné. Vedl vzrušující život. Znal osobnosti jako Vana, měl přístup do zákulisí, vozil se v limuzínách a pohyboval se ve zcela jiném světě. Byla možná trochu naivní a nezkušená, ale nebyla tak hloupá, jak by si přál. Místo dobré noci jí mohl s klidem popřát lepší život. Ale věděl, že ho nikdy lepší mít nebude. Jak by mohla?

Co mohl mít osud v zásobě pro dívku jako ona, i přes její krásu?

Jakou má možnost úniku ze své mizérie? Odpověď znal. Žádnou.

„Mějte se hezky,“ popřál jí. Odemkla a naposledy se k němu obrátila.

„Vy taky. A ještě jednou dík za místo a fantastický večer.“ Usmál se na ni a přál si, aby s ní byl v posteli. Líbilo by se mu to nesrovnatelně víc než stát s ní v páchnoucí ulici a dívat se, jak mizí v odporné barabizně. Zamávala mu a byla pryč. Napadlo ho, jestli si nepřipadá jako Popelka. Bál skončil, a než vyjde po schodech nahoru, limuzína a šofér se promění v dýni a šest myší.

Znovu nasedl do vozu a ucítil její parfém. Byl levný, ale příjemný a hodil se k ní. Všiml si ho, už když s ní tančil. Cestou ke svému bytu na Pětasedmdesáté východní ulici si ke svému úžasu uvědomil, že málem propadá depresi. Bylo skličující vidět, v jak ubohých podmínkách lidé žijí, a vědět, že pro ně neexistuje cesta ven. Maggie O’Malleyová bude až do smrti bydlet ve zchátralých činžácích, pokud neudělá pochybné štěstí a neprovdá se za nějakého hňupa s pivním mozolem a nepřestěhuje se zpátky do Queens, kde bude vzpomínat na Manhattan a pajzl, ve kterém jí opilí idioti šahali každý večer pod sukni. A on nebyl o nic lepší. Kdyby byla svolná, vyspal by se s ní a příští den na ni zapomněl. Poprvé po mnoha letech se cítil jako naprostý sprosťák a musel přemýšlet o morálce a svém

charakteru. Charlie měl pravdu. Co když se stejně bude jednoho dne chovat nějaký chlap k Amandě? Mohlo to potkat kteroukoliv dívku.

Ale v tomto případě to potkalo Maggie, o níž skoro nic nevěděl a ani nechtěl. Doma si nalil tequillu a přemýšlel o ní.

Vyšel na terasu a představoval si, jaké by to bylo, kdyby si ji tam přivedl. Asi vzrušující. Na minutu nebo dvě, na hodinu, nanejvýš na jednu noc. Víc pro něj neznamenala. Hezké tělo a trochu povyražení.

Svlékl se, odhodil šaty na podlahu vedle postele a v boxerkách, jak měl ve zvyku, zalezl pod přikrývky a vmžiku ji pustil z hlavy.

Maggie pro něho přestala existovat. Musela se vrátit do svého života, i když by si zasloužila lepší.

10

Přestože si Charlie přiznával, že k tomu nemá žádný důvod, vypravil se podruhé do dětského centra. Přivezl dětem koblihy a zmrzlinu, Gabby plyšového medvídka a Zorrovi psí pochoutky. Od první návštěvy mu nešli z hlavy, ale nebyla to slepá holčička a její pes, za kým ho to do Harlemu táhlo. Stejně často musel myslet na Carole. Možná i častěji. Věděl, že si počíná bláhové, ale nemohl si pomoct. Musel ji vidět.

„Co vás k nám znovu přivádí?“ zeptala se s neskrývanou zvědavostí, když ho uviděla. Tentokrát na sobě měl džínsy, starý svetr a tenisky. Když jí skončila skupina a sešla dolů, uviděla ho, jak si na dvoře povídá s Tyguem.

„Jenom jsem se na vás přišel ještě jednou podívat.“ Neohlásil se.

V první chvíli ji napadlo, že je přišel zkontrolovat, a málem se urazila, ale potom jí Tygue řekl o zmrzlině a Gabby jí ukázala medvídka.

„Jak vidím, přirostli vám k srdci,“ poznamenala, když ho uvedla do své kanceláře.

„Ne, děkuji,“ odmítl kávu, kterou mu nabídla. „Vím, že máte spoustu práce. Nezdržím se dlouho.“ Nemohl se jí snažit namluvit, že měl nějaké jednání v okolí, protože široko daleko nebyla jiná dobročinná instituce. Nanejvýš by si tam mohl jet koupit drogy od dealerů, kteří postávali na každém rohu.

„Bylo od vás hezké, že jste si vzpomněl na děti. Jsou šťastné, když za nimi někdo přijede. Rádi bychom pro ně dělali víc, ale nemáme peníze. Musím šetřit, abych měla na důležitější věci, jako

mzdy zaměstnanců, topení a léky. Ale samozřejmě by daly přednost zmrzlině,“ usmála se a Charlie byl náhle rád, že přijel.

Od první návštěvy ji toužil vidět znovu, ale teď nemohl přijít na přijatelné zdůvodnění. Namlouval si, že obdivuje její práci, což byla pravda, ovšem ne celá. Rád by ji poznal blíž, ale nedokázal ani sám sobě vysvětlit proč. Byla sociální pracovnicí a on prezidentem charitativní nadace. Když jí předal peníze, o které požádala, měli by se příště sejít až nad vyúčtováním. Každý z nich se pohyboval v jiných společenských kruzích. Věděl o ní, že pro jeho způsob života má jenom pohrdání. Plně se obětovala hloučku dětí, které bojovaly o přežití, zatímco on si liboval v přepychu.

„Můžu pro vás něco udělat?“ nabídla se. Zavrtěl hlavou. Nic ho nenapadlo, jenom by si s ní rád povídal.

„Ne, ale jestli nebudete nic namítat, zase někdy za dětmi přijdu.

Rád bych sledoval, jak se daří Gabby.“

„Teď, když má Zorra, tak dobře. Příští měsíc začne chodit do speciální školy. Domníváme se, že to už zvládne.“

„Odejde odsud?“ zeptal se znepokojeně.

„Zatím ne. Časem se ji pokusíme umístit do pěstounské péče a začlenit plně do běžného života, ale u dětí vyžadujících speciální péči to bývá z pochopitelných důvodů obtížné. Málokteří náhradní rodiče si vědí rady s nevidomým dítětem a slepeckým psem.“

„Takže co zbývá?“ Nikdy dřív o tom nepřemýšlel, ale dítě, jako byla Gabby, čekal těžký život. Až moc těžký, bez vyhlídky na zlepšení.

„Jestliže nenajdeme náhradní rodinu, umístíme ji do dětského domova. Ve státě New York je jich hodně. Bude jí tam dobře.“

„Nebude,“ odporoval. Právě se mu otevřel svět lidí, kteří zápasili s neřešitelnými problémy. A všechno to byly děti, které na svém osudu nenesly žádnou vinu.

„Bude jí tam stejně dobře jako ostatním,“ poznamenala Carole.

„Díky vašemu daru možná i o něco lépe. Zorro pro ni znamená velké plus.“

„Vás nezajímá, co s nimi bude, až od vás odejdou?“ Těžká situace dětí, o které centrum pečovalo, mu rvala srdce.

„Samozřejmě zajímá, ale víc dělat nemůžeme, pane Harringtone.“

Vrátila se ke svému chladnému tónu.

„Charlie, prosím,“ přerušil ji.

„Naše možnosti jsou omezené. Je to, jako bychom lžičkou nabírali vodu z oceánu. Ale můžeme se pochlubit i úspěchy. Děti, které měly štěstí na pěstounské rodiny, si vedou dobře. Některé byly adoptované a jsou zahrnuté láskou. Některé díky nám podstoupily operaci, kterou nutně potřebovaly. Nebo si vezměte Gabby a jejího psa. Některé z jejich problémů dokážeme vyřešit, jiné nikoliv.

Musíte se smířit s tím, že existují jisté meze, jinak vám jejich osudy zlomí srdce.“ Charlie ještě nikdy neviděl tak zblízka, kam plynou peníze jeho nadace. Ještě nikdy se nemohl podívat do tváří těch, pro něž byly určeny. A ještě nikdy se nesetkal s ženou, která zasvětila svůj život hrstce nešťastných duší ztracených v ulicích Harlemu.

První návštěva centra ho vzala za srdce a změnila od základů jeho pohled na svět.

„Ve škole nás učí, že máme být profesionálové,“ pokračovala Carole, „že máme zachovávat odstup, neangažovat se citově. Ale ne vždy je to možné. Někdy se večer vrátím domů, padnu na postel a rozpláču se.“ Pro Charlieho nebylo těžké si to představit. Zažil to na vlastní kůži.

„Potřebujete občas vypnout,“ poznamenal s úmyslem pozvat ji na oběd nebo na večeři, ale nenašel dost odvahy.

„Já vím. Pokud nejsem příliš unavená, chodím do posilovny, plavat nebo si zahraju squash.“

„Já taky.“ V duchu se zaradoval. „Taky hraju squash. Možná bychom si někdy mohli zahrát spolu.“ Jeho návrh ji překvapil.

Nechápala, proč by měli. Byl pro ni hlavou nadace, která jim věnovala skoro milion dolarů, ale ničím víc. Neuměla si představit, že by se mohli spřátelit. Nehodlala se s ním stýkat na jiné než profesionální a zdvořilostní úrovni. Mohl po ní požadovat jenom finanční zprávy. Vůbec jí nedošlo, že to byl pokus o sblížení. O pár minut později ho vyprovodila z kanceláře a šla se věnovat další skupině. Charlie si ještě chvíli povídal s Tyguem. Slíbil, že se zase někdy ukáže, a odešel. Zastavil si taxi a nechal se zavést na dolní

Manhattan. Byl pozvaný k Sylvii a Grayovi na večeři. Carole na něj zapomněla, jakmile se rozloučili.

Když Charlie vešel do Sylviina bytu, byl Gray v kuchyni.

Otevřela mu v široké černé vyšívané sukni a nadýchané bílé blůze.

Na jeho počest slavnostně prostřela, na stole byly bílé svíčky a uprostřed váza s tulipány. Chtěla, aby se u ní cítil dobře, protože věděla, jak moc znamená pro Graye, a přála si, aby jejich přátelství vydrželo. Nechtěla mu rozvrátit život. Neměla na to právo.

A nechtěla, aby on rozvrátil její. Toužila dokázat Charliemu, že v Grayově životě je dost místa pro oba dva. Věděla, jak zareagoval, když se o ní a o Grayovi dozvěděl, ale správně vytušila, že jeho podezíravost nesmí brát osobně. V Portofmu mu byla sympatická, teď měl jenom obavy, co bude jejich vztah znamenat pro něho. Byl jako dítě, které dostalo novou chůvu, nebo jako mladík, jehož matka si našla přítele, a on neví, jestli se neocitne na vedlejší koleji. Charlie a Gray byli skoro jako bratři a závaží přidané na tu či onu stranu mohlo narušit rovnováhu jejich vztahu. Sylvia jim chtěla dokázat, že ona možná takovým závažím je, ale že se pro ně dva nic nezmění.

Než usedli ke stolu, rozhlédl se Charlie po bytě. Udělalo na něj hluboký dojem, jak elegantně je zařízený, kolik je v něm uměleckých skvostů a jak dokonale spolu všechno ladí. Sylvia měla vybraný vkus i takt. Při večeři se moudře držela v pozadí. Když otevřeli druhou láhev vína, zmínil se Charlie o Carole a jejím krizovém dětském centru v Harlemu.

„Je to výjimečná žena,“ pronesl obdivné.

Vyprávěl jim o Gabby a jejím psovi, o ostatních dětech a jejich osudech. O případech týrání dětí slyšel a četl už dřív, ale žádný nebyl tak otřesný jako ty, které mu líčila Carole. Neretušovala skutečnost.

Uvědomil si, že ostatní instituce to často dělají. Carole mířila přímo k jádru problému, s kterým zápasila. Na svůj boj potřebovala peníze.

Neomlouvala se, že jich požaduje hodně, a netajila se tím, že by potřebovala i víc. Šla za svým snem. Zatím neměla možnost centrum rozšiřovat, ale plánovala otevřít větší, v samém srdci Harlemu.

Upozornila ho, že týrání dětí není bolest jenom chudinských čtvrtí.

Dochází k němu i v luxusních bytech na Park Avenue. Lidé se dopouštějí ohavných zločinů na dětech v každém městě, v každém

státě, v každé společenské vrstvě. Na místě, které si zvolila, se s ním dalo bojovat možná nejúčinněji. Vyhlásila válku chudobě, týrání dětí, pokrytectví, lhostejnosti. Naložila si na bedra těžké břímě a neměla čas ani trpělivost na svět, v němž žil Charlie, kde lidé zavírali oči, aby neviděli, co se děje kolem, a raději zabíjeli čas na večírcích a utráceli peníze za značkové oblečení. Pro ni to bylo plýtvání.

Toužila pomáhat bližním a zachraňovat děti. Sylvii s Grayem neušlo, jak Charliemu zářily oči, když o ní hovořil. Zapálila pro svou věc i jeho.

„Tak kdy ji vezmeš na večeři?“ zažertoval Gray. Seděl na pohovce vedle Sylvie a objímal ji kolem ramen. Charliemu se u nich líbilo, večeře se dala jíst a rozhovor neváži. Překvapilo ho, že se mu Sylvia zamlouvá ještě víc než v Portofinu. Zdála se mu jemnější, laskavější a musel uznat, že se ke Grayovi skvěle hodí. I k němu se chovala hezky.

„Asi nikdy,“ odpověděl posmutněle. „Představuju pro ni všechno, co nenávidí. Při prvním setkání si mě měřila jako bláto na koberci, protože jsem na sobě měl drahý oblek.“ O zlatých hodinkách se raději nezmínil.

„Mohla by být trochu uznalejší. Pro boha živého, dal jsi jí milion babek. Co by od tebe ještě chtěla? Abys tam přišel v šortkách a pantoflích?“ rozhořčil se Gray.

„Možná,“ připustil Charlie, který byl ochotný Carole odpustit, že nebyla právě vlídná. Podstatnější bylo, že za pár let dokázala víc než on za celý život. Vlastně jenom podepisoval šeky, ale ona byla mezi dětmi každý den a bojovala o jejich životy. „Nemá pochopení pro můj způsob života. V podstatě je to světice, Grayi,“ prohlásil s pevným přesvědčením.

„Neříkals, že chodila na Princeton?“ namítl Gray pochybovačně.

„Pravděpodobně pochází z nějaké zazobané rodiny a snaží se odčinit kolektivní hříchy.“

„To se mi nezdá. Typoval bych, že měla stipendium. Za mých dob tam bylo hodně takových studentů a později ještě víc. Není to tak elitářská škola, jak bývala. A je to dobře. Mimochodem, prohlásila, že Princeton nenáviděla.“ Přestože byla členkou prestižního klubu. Ovšem byly různé cesty, jak do něj vstoupit.

Princeton už nebyl tak uzavřený jako dřív. Svět se změnil, a to právě díky takovým lidem jako Carole Parkerová. On byl pozůstatkem jiné éry a žil ze slávy své staré rodiny. Carole byla nová krev.

„Proč ji nechceš někam pozvat?“ povzbuzoval ho Gray a Sylvia souhlasně přikývla. „Copak je to šeredka?“ Nezdálo se mu to pravděpodobné vzhledem k tomu, jak o ní Charlie básnil. Usoudil, že bude hezká. Neuměl si představit, že by se jeho přítel nadchl pro ošklivou ženu. Ale možná v tomto případě ano. Popisoval ji jako Matku Terezu.

„Ne, je vyloženě krásná, i když nejspíš na svůj zevnějšek kašle.

Má čas jenom na to, co považuje za důležité.“ On v jejích očích rozhodně důležitý nebyl, přestože mu neposkytla šanci, aby jí ukázal, jaký skutečně je. A nikdy mu ji neposkytne. Byl pro ni prezidentem nadace, ničím víc.

„Jak vypadá?“ zajímala se Sylvia.

„Asi sto osmdesát vysoká, světlé vlasy, krásná tvář, modré oči, hezká postava. Žádné líčení. Když má čas, plave a hraje squash.

Třicet čtyři let.“

„Vdaná není?“ vyptávala se dál Sylvia.

„Neřekl bych. Prstýnek nenosí. Ale pochybuju, že by nikoho neměla.“ Žena jako Carole nemůže být sama, usoudil. Tím trapněji by mohl dopadnout jeho pokus pozvat ji na večeři. Ledaže by předstíral, že ji nezve jako soukromá osoba, ale jako zástupce nadace. Sice považoval za nečestné ukrývat se za nadaci, aby ji lépe poznal, ale jinak se mu ta lest docela zamlouvala. Možná měli Gray se Sylvií pravdu. Za pokus nic nedá.

„U takových žen nemůžeš nikdy vědět,“ dodala Sylvia moudře.

„Někdy se cele obětují svému poslání. Jestliže věnuje tolik energie a nadšení centru, nemá možná nic jiného.“

„Zjisti to,“ povzbuzoval ho znovu Gray. „Nemáš co ztratit.“

Charlie byl z rozhovoru nesvůj. Zlobil se na sebe, že začal mluvit o Carole a prozradil na sebe víc, než chtěl.

Než vypili láhev Château d’Yquem, kterou Sylvia pro tu příležitost koupila, málem Charlieho přesvědčili, ale jakmile přišel domů, všechno se mu zase rozleželo v hlavě. Nápad zavolat Carole a pozvat ji na večeři mu připadal šílený. Byl pro ni příliš starý, příliš

bohatý, příliš konzervativní, příliš usedlý. I kdyby pocházela z podobné rodiny jako on, bylo zjevné, že o muže jeho typu nestojí.

Dokonce se mu vysmála kvůli jeho hodinkám. Nedokázal si představit, že by jí řekl o jachtě. Pro většinu lidí z jeho okolí byl Blue Moon pojem, ale časopisy o jachtingu byly zcela mimo oblast jejího zájmu. Když ležel v posteli, musel se jejich radě zasmát. Mysleli to dobře, ale neměli tušení, jak je odlišná. Její zápal neměl daleko k fanatismu. Nemohl si zacpávat uši před jejími kousavými poznámkami o exkluzivních klubech na Princetonu. Slyšel je zcela zřetelně.

Ráno zavolal Grayovi, poděkoval mu za večeři a přiznal, že mu s ním a se Sylvií bylo dobře. Nemohl odhadnout, jak se bude jejich vztah vyvíjet, pochyboval, že bude mít dlouhé trvání, ale zatím jim to klapalo. Ulevilo se mu, když se přesvědčil, že se Sylvia nesnaží rozbít jejich přátelství. Grayovi se zase ulevilo, že se Charlie zbavil své zaujatosti vůči Sylvii, a slíbil, že ho brzy znovu pozvou.

„Tvoje kuchařské umění se zlepšilo,“ pochválil ho žertem přítel.

„Sylvia mi pomáhala,“ přiznal se Gray.

„Díky bohu,“ zasmál se Charlie.

„Nezapomeň zavolat Matce Tereze a vzít ji na večeři,“ nabádal ho Gray. Charlie chvíli mlčel a pak se smutně zasmál.

„Obávám se, že jsme to včera trochu přehnali s pitím. U vína mi ten nápad připadal vynikající, ale v denním světle už ne.“

„Jen se jí zeptej. Co tak hrozného se ti může stát?“ domlouval mu Gray jako starší bratr.

„Může mě poslat do háje a zavěsit. A až bychom se sešli příště, čistě úředně, bylo by to pro nás oba trapné.“ Nechtěl se pouštět do dalšího pokusu, přestože už několik měsíců nebyla v jeho životě žádná žena. Byl unavený a začínal rezignovat. Pátrání po té pravé nebyla žádná vzrušující zábava. Bylo jednodušší chodit na recepce a jiné společenské události sám nebo trávit večery s dobrými přáteli jako naposledy s Grayem a Sylvií. Přinášelo mu to větší potěšení a nebylo to tak namáhavé, jako dvořit se ženám, skončit s nimi v posteli a pak se rozejít. Absolvoval to už mnohokrát.

„No a co? Tak ti třískne telefonem,“ nedal se odbýt Gray. „Už jsi zažil horší trapasy. Co ty víš, třeba je Carole ta pravá.“

„Jasně. Prodám Blue Moon, postavím jí v Harlemu vysněné centrum a možná si pak dá říct a půjde se mnou na rande.“

„Pro lásku není žádná oběť příliš velká,“ zasmál se Gray.

„Nech si ty řeči. Čeho ses musel vzdát ty kvůli Sylvii? Švábů v ateliéru? Vlez mi na záda.“

„Zavolej jí.“

„Tak dobře,“ zavrčel Charlie, aby měl klid. Ještě pár minut si povídali, slíbili si, že se brzy sejdou, a zavěsili.

Charlie se zařekl, že Carole nezavolá, ale celé odpoledne na ni musel myslet. Několik hodin strávil v kanceláři nadace, potom zajel do svého klubu, zahrál si squash a dal si masáž. Zavolal Adamovi, aby mu poděkoval za koncert, ale přítel měl obchodní jednání, a tak mu jenom nechal vzkaz na záznamníku. Zajímalo ho, jak to v noci dopadlo s ním a Maggie. Jako obvykle, usoudil. Adam dívku okouzlil svým výkonem na tanečním parketu, nalil do ní dva tři litry šampaňského a ona mu hupsla do postele. Bylo mu jí líto. Přestože byla nemožně vymóděná, měla v sobě jistou nevinnost. Z Adamova cynického chování k ženám se mu občas dělalo zle, ale přítel se vždycky hájil, že má svědomí čisté, protože s nimi hraje otevřeně a k ničemu je nenutí. Nemlátil je do bezvědomí, neznásilňoval je.

Samy se mu obdivné vrhaly k nohám, a co následovalo, byla dohoda dvou dospělých lidí. Charlie si jenom nebyl jistý, jestli Maggie je dospělá nejen podle data narození a jestli je v takových hrách zběhlá.

Nešlo jí o silikonová ňadra ani hezčí nos. Toužila jenom po lepším místě na koncertě. Charlie by se rád dozvěděl, čím za ně zaplatila.

Vrtalo mu to hlavou i cestou domů, až nakonec dospěl k názoru, že stárne. Přítelova morálka, či spíše její nedostatek, a jeho postoj k ženám mu nikdy dřív nevadily. Jak Adam vždycky zdůrazňoval, v honbě za sexem a radostmi života je všechno povoleno. Ale opravdu tomu tak je? Jemu samému to připadalo stále méně zábavné.

Před šestou se vrátil domů, poslechl si vzkazy na záznamníku a zůstal stát nad telefonem. Snažil se uhádnout, jestli je Carole v kanceláři nebo jestli se věnuje dětem. Možná už šla domů.

Vzpomněl si, že má v peněžence její vizitku. Vytáhl ji, několikrát obrátil v ruce a nakonec vytočil její číslo. Byl nervózní. Carole byla první žena, která v něm vzbudila pocit, že se nechová, jak by měl.

Měl absurdní potřebu omluvit se jí za svůj požitkářský způsob života i privilegované postavení, přestože mu umožnilo věnovat jí milion dolarů, aby mohla dál zachraňovat svět. Poslouchal, jak telefon vyzvání, a byl rozechvělý jako student. Modlil se, aby se nedovolal, ale právě když se chystal zavěsit, ohlásila se.

„Haló?“ Nepředstavila se, ale okamžitě poznal její hlas.

„Carole?“

„Ano, kdo volá?“

„Tady Charlie Harrington. Ruším?“

„Vůbec ne.“ Mnula si holenní kost. Uhodila se do ní, když se hnala k telefonu. „Právě mi skončila skupina. Když jsem uslyšela zvonit telefon, běžela jsem ze schodů.“

„To mě mrzí. Jak se má moje malá kamarádka?“ Carole pochopila, že se ptá na Gabby. Usmála se a ujistila ho, že dobře.

Zarazilo ji, když se začal vyptávat, jestli je v centru všechno v pořádku. Snad ji takhle nemíní kontrolovat celý rok. U prezidentů nadací to nebyl obvyklý postup. „Nechci slibovat nemožné ani vzbuzovat plané naděje, ale zmínila jste se o dalších projektech, o kterých výhledově uvažujete. Nechtěla byste je se mnou probrat někdy u oběda nebo večeře?“ Zvolil poněkud zbabělou cestu a vzal si jako zástěrku nadaci, ale přece jen jí zavolal. Dlouho mlčela.

„Upřímně řečeno, v současné době na tom nejsem tak, abych mohla žádat o grant. Nemáme dost personálu, abychom rozpracovali a rozběhli další projekty, ale jestli jste ochoten si trochu namáhat mozek, ráda si vaše názory vyslechnu.“ Nechtěla sledovat příliš mnoho cílů a plýtvat energií i penězi.

„Promluvíme si a já vám zcela otevřeně řeknu, jaké jsou vaše vyhlídky na další podporu. Přirozeně v delším časovém horizontu.“

Sotva by mohl na správní radu nadace přijít s návrhem poskytnout centru další milion. Ale hovořit o té možnosti nic nestojí. „Letos už pro vás nic víc udělat nemůžeme, ale je dobré mít včas připravenou taktiku útoku pro příští fiskální období.“

„Na čí straně jste?“

„Na vaší,“ přiznal s větší upřímností, než mohla tušit. „Odvádíte skvělou práci.“ Zamiloval se do krizového centra pro týrané děti a věděl, že jestli si nedá pozor, zamiluje se do ní. Tak na týden nebo

dva, s trochou štěstí možná na víc. Zamilovanost Charliemu nikdy nevydržela dlouho. Mnohem silnější cit byl u něho strach.

„Děkuji.“ Slova chvály ji dojala. Měla dojem, že je myslí upřímně, a její ostražitost pozvolna polevovala. Navíc představoval pro její centrum prospěšnou známost.

„Kdy by se vám to hodilo?“ zeptal se. Potěšilo ho, jakým směrem se rozhovor vyvíjí, a nervozita z něj spadla. Dal jí vybrat mezi obědem a večeří, aby neměla pocit, že na ni tlačí. Byl to osvědčený první krok a nemusel by být poslední.

V jejím hlase sice nic nenaznačovalo, že by ji zajímal jako muž, ale ověří si to, až spolu budou sedět u jídla. A jestli se mu potvrdí, že je pro ni jenom prezidentem nadace, vycouvá, aby ze sebe nedělal blázna.

„Na oběd se neuvolním. Vždycky nejvýš zhltnu u stolu banán.

Většinou jsem v té době u dětí a odpoledne si u mě podávají dveře klienti.“ Pro Charlieho si vyhradila hodně času, když přišel poprvé, ale nechtěla, aby se to stalo pravidlem, dokonce ani v jeho případě.

„Takže večeře. Zítra?“ Zadržel dech. Měl pozvání na zoufale nudnou recepci a s chutí by ho kvůli Carole odmítl.

„Dobře,“ souhlasila trochu váhavě. „Nejsem si jistá, jestli budu mít do té doby pohromadě všechny podklady. Mám sice seznam projektů, ale jen v hrubých rysech. Snad ho někde najdu. V každém případě vám můžu popsat, čím se v duchu nejvíc zabývám.“ Nic jiného si ani nepřál, i když mu nešlo o činnost centra.

„Dobře, uvidíme, s čím přijdete. Improvizované porady bývají někdy nejlepší. Což mi připomíná… Kam chodíte nejraději jíst?“

Zasmála se jeho otázce. Málokdy si zašla někam na večeři. Když se vrátila domů, padala únavou. Většinou neměla ani dost energie na návštěvu posilovny, přestože jí cvičení dělalo dobře. „Nechte mě přemýšlet… Na hamburgery k Mo na Sto šedesáté osmé ulici, k Sally u stanice metra kousek od mého domu na žebírka, do Izzyho lahůdkářství na Columbusu… Samé vybrané restaurace. Ve slušném podniku jsem nebyla už několik let.“ Charlie hodlal zjednat nápravu a vůbec by rád vnesl do jejího života změnu, ale na to jediný večer nepostačí. Nechtěl na ni spěchat, dokud neprozkoumá terén.

„Těžko budu konkurovat Mo, Sally nebo Izzymu. Kde vlastně bydlíte?“

Zarazila se. Znovu mu blesklo hlavou, že s někým žije a že nechce, aby ji přepadl doma. „Na Jednadevadesáté východní.“ Byla to velmi slušná lokalita a Charlie měl pocit, jako by se za to styděla.

Možná měl Gray pravdu a pocházela z mnohem tradičněji založeného prostředí, než naznačovaly její až dogmatické názory.

Očekával, že bude bydlet na West, nikoliv na East Side, ale zdržel se komentáře, protože vycítil její nejistotu. Vyznal se v ženách. Carole nemohla tušit, jak bohaté s nimi má zkušenosti, ani jaké má úmysly s ní. Přestože se mu z její strany nedostalo sebemenšího povzbuzení, chtěl změnit její život.

„Znám jednu příjemnou pizzerii na Osmdesáté deváté.

Vyhovovalo by vám to?“

„Dokonale. Jak se jmenuje?“

„Stella di Notte. Název není tak romantický, jak možná zní.

V italštině to sice znamená noční hvězda, ale je to slovní hříčka.

Majitelka je Stella. Sama vaří všechna jídla a váží alespoň sto třicet kilo. Byl by problém zvednout ji pár centimetrů nad zem, natož na oblohu, ale těstoviny umí jedinečně. Vyrábí je vlastnoručně.“

„To zní lákavě. Sejdeme se na místě.“

Charlieho její návrh zarazil a posílil v něm podezření, že žije s nějakým mužem. Byl pevně odhodlaný to zjistit.

„Nemám vás vyzvednout?“

„Ne,“ odmítla. „Raději tam dojdu pěšky. Vysedávám tady celý den. Z domu to mám kousek a potřebuju trochu pohybu, i když je to jen pár kroků. Pročistím si hlavu.“ Věrohodné zdůvodnění, usoudil, ale je pravděpodobné, že se u ní na pohovce rozvaluje pohledný pětatřicátník s dálkovým ovladačem v ruce a zírá na televizi.

„V kolik se sejdeme? V půl osmé? Není to na vás příliš brzy?

Stihnete to?“

„Hravě. Poslední skupina mi zítra končí v půl páté, do půl sedmé bych měla být doma. Doufám, že to není žádný snobský podnik?“

zeptala se s nádechem nervozity. Téměř nikam nechodila a nebyla zvyklá se strojit. Napadlo ji, jestli nečeká, že přijde v černých koktejlkách a s perlami na krku. Neměla ani jedno, ani druhé

a nehodlala si to pořizovat. Určitě si potrpěl na elegantní ženy, ale tohle byla pracovní večeře. Nebude se kvůli němu parádit. To by si raději dala na rohu hamburgery. Nebyla ochotná změnit svůj životní styl bez ohledu na sumu, kterou jí jeho nadace věnuje. Byly věci, jež před lety vyškrtla ze svého života, a nehodlala se k nim vracet. Líčení a parádění patřily mezi ně.

„Ani trochu. Klidně můžete přijít i v džínsech,“ ujistil ji, ale doufal, že si obleče něco jiného. Rád by ji viděl v šatech.

„Přijdu, pokud vám to nebude vadit. Nic jiného nenosím. Žádné převleky.“ Jasně. Džínsy a tenisky. Žádné šaty. Tak to bychom měli.

„Obléknu si totéž,“ oznámil.

„Ale hodinky si vzít můžete. Je to bezpečná čtvrt‘,“ zaryla si do něho.

„Smůla. Včera jsem je střelil v zastavárně.“

„Kolik jste za ně dostal?“ Bavilo ji dělat si z něj legraci. Byl docela milý. Proti své vůli se těšila. Skoro čtyři roky si nezašla do restaurace s mužem. A nic se na tom nezmění, umiňovala si. Zůstane u jedné pracovní večeře.

„Pětadvacet dolarů.“

„Slušná suma. Na shledanou zítra,“ rozloučila se a zavěsila.

Náhle ho zamrazilo. Co když opravdu ztratil rozum? Co když džínsy a tenisky znamenají něco úplně jiného? Co když lepá vikingská bojovnice se srdcem Matky Terezy nežije s žádným mužem? Co když je lesbička? To mu zatím vůbec nepřišlo na mysl.

Ale možné je všechno. Carole Parkerová rozhodně nebyla tuctová žena.

„Děj se vůle boží,“ ulevil si, když zastrčil její vizitku zpátky do peněženky a zatelefonoval do pizzerie, aby na zítřek zamluvil stůl.

Zítra se o ní dozví pravdu. Do té doby mu nezbývalo než čekat a dohadovat se.

11

Charlie do pizzerie dorazil před Carole. Nikomu nic neřekl, ani Sylvii s Grayem. Zatím by jim mohl oznámit jenom tolik, že s ní jde na neformální pracovní večeři, když ji pod takovou záminkou vylákal. Nebylo to rande. Stejně jako ona šel do restaurace pěšky.

Měl to o kousek dál, ale také si chtěl pročistit hlavu. Celý den ho pronásledovaly obavy. Došel k přesvědčení, že je opravdu lesbička.

Proto na ni jeho šarm nepůsobil. Málokterá žena k němu zůstala chladná. Carole ano. V obou případech, kdy se setkali, jí šlo jenom o její centrum. Byla tělem i duší chladná profesionálka, i když jiným, jmenovitě dětem, uměla projevit upřímnou náklonnost. A pak si vzpomněl, jak přátelsky se chovala k Tyguovi. Jestli byl v jejím životě nějaký muž, mohl to být právě její asistent. Charlie si byl jistý pouze tím, že má nervozitou stažený žaludek, což se mu nestávalo, a že je pro něj Carole naprostou záhadou. Nedalo se vyloučit, že na tom večeře nic nezmění. Nedokázal odhadnout, co mu na sebe prozradí. Byla zalezlá do své ulity. A právě svou nepřístupností v kombinaci s brilantním mozkem ho nejvíc přitahovala a dráždila.

Byla zcela jiná než dívky z vyšší společnosti, jaké si obvykle vybíral. Parádily se, tančily, usmívaly, nechaly se od něj zvát, hrály tenis, plavily se na jachtách a vesměs ho k smrti nudily. Z toho důvodu šel na večeři s Carole Parkerovou, jíž byl zjevně naprosto lhostejný a o níž ani nevěděl, jestli je nebo není lesbička. K dovršení všeho se uchýlil ke lsti, aby ji do pizzerie dostal. Celé to bylo absurdní.

Carole přišla pár minut po něm a zamířila k rohovému stolu, který jim rezervovala Stella. Vypadala uvolněná a v pohodě. Měla na

sobě bílé džínsy, sandály a sněhobílou halenku. Vlhké, čerstvě umyté vlasy si v rychlosti zapletla do copu. Jako vždy nebyla nalíčená, ani neměla nalakované nehty. Přes ramena měla přehozený světle modrý svetr a Charlieho napadlo, že by se báječně vyjímala na palubě Blue Moon. Vypadala jako jachtařka nebo tenistka. Vysoká, pružná sportovkyně s očima modrýma jako její svetr. Dobře by se vyjímala v katalogu Ralpha Laurena, i když by se na Charlieho zaručeně zlobila, kdyby jí to řekl. Srdcem byla spíš Che Guevara než něco tak přízemního jako modelka. Zdálky se na Charlieho usmívala. Vstal a pozdravil se s ní.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla, když se posadili. Bylo to pouhých pět minut a Charlie se během čekání trochu uklidnil.

Nechtěl objednávat víno, dokud se nedomluví s ní a nerozhodnou se, co si dají k jídlu.

„Nic se nestalo. Ani jsem si toho nevšiml, protože už nemám hodinky. Napadlo mě, že těch pětadvacet dolarů, co mi za ně dali, utratím za dnešní večeři.“ Zasmála se. Měl smysl pro humor.

Nepovažovala za nutné brát si kabelku. Klíče se jí vešly do kapsy a rtěnku nepoužívala. Rozhodně by se nenalí– čila kvůli němu. „Jaký jste měla den?“

„Pracovní. Hektický. Jako obvykle. Co vy?“ Neznělo to jako čistě konverzační otázka. Pro Charlieho to bylo něco nového. Nedokázal si vzpomenout, kdy se ho nějaká žena zeptala, jak se měl, a opravdu chtěla slyšet odpověď. Carole Parkerová ano.

„Zajímavý. Celý jsem ho strávil v sídle nadace. Řešili jsme, kolik peněz bychom měli vydat na mezinárodní pomoc. Víme o několika velmi dobrých projektech v rozvojových zemích, které naléhavě potřebují finanční injekci, ale problém je, že realizace trvá vždy příliš dlouho. Dnes jsem o tom telefonicky hovořil s Jimmy Carterem.

Organizace, s nimiž spolupracuje, mají dlouholeté zkušenosti s prací v Africe. Poradil mi, jak se vyhnout tamní příšerné byrokracii.“

„Když vás poslouchám, uvědomuju si, jak malý dosah má naše činnost. Jmenovitě moje. Pracuju s dětmi v okruhu několika ulic. Je to žalostně málo.“

„Rozhodně ne,“ zaprotestoval. „Děláte skvělou práci. Nevěnovali bychom milion dolarů někomu, za kým nejsou vidět výsledky.“

„Kolik peněz rozdělí vaše nadace ročně?“ Chtěla se ho na to zeptat už při prvním setkání. Jeho nadace se mezi humanitárními pracovníky těšila výborné pověsti, ale víc o ní nevěděla.

„Zhruba deset milionů. Vy jste nás letos donutila jít až na jedenáct, ale nelitujeme toho.“ Ukázal na jídelní lístek. „Musíte umírat hlady, jestli jste měla k obědu všehovšudy jeden banán.“

Zapamatoval si, co mu řekla. Oba si objednali gnocchi. Charlie je Carole doporučil, protože věděl, že jsou Stellinou specialitou.

Tentokrát je nabízela s čerstvými rajčaty a bazalkou. Bylo to ideální jídlo pro teplé babí léto. Charlie k nim objednal láhev lehkého bílého vína. Sotva jí nalil, napila se.

Jak slíbil, jídlo bylo výtečné. Povídali si u něj o jejích nápadech pro práci centra. Měla smělé plány a Charlie nepochyboval, že je uskuteční, zvlášť s pomocí jeho nadace. Dokázala toho tolik, že v ni měl stoprocentní důvěru. Ujistil ji, že i další členové správní rady se o jejím centru vyjadřovali uznale a že by pro ni neměl problém získat peníze i v příštích letech.

„Je to krásný sen. Vy opravdu jednoho dne změníte svět, paní Parkerová.“ Napadlo ho, že centrum je její dítě, a znovu se v něm ozvala zvědavost.

„A co jinak? Co děláte ve svém volném čase? To byl samozřejmě jenom žert, vím, jak jste zaneprázdněná. Není divu, že nemáte ani čas se najíst. A určitě toho moc nenaspíte.“

„Uhodl jste,“ souhlasila. „Připadá mi to jako ztráta času. Práce a děti. Nic jiného neznám. Většinou jsem v centru i o víkendech, přestože oficiálně nepracuju. Ale jsem klidnější, když tam jsem.“

„Já taky v nadaci na všechno dohlížím osobně,“ přiznal.

„Ale měla byste si udělat čas i na jiné věci a občas vypnout a odreagovat se. Máte nějaké koníčky?“

„Můj jediný koníček je práce. Nikdy v životě jsem nebyla šťastnější než teď v centru. Nic jiného nepotřebuju.“ Viděl, že to myslí vážně, a trochu ho to znepokojilo. Na autoportrétu, který mu předložila, toho hodně scházelo.

„Žádný muž, žádné děti, žádné tikající hodiny, které vás upozorňují, že byste se měla vdát? To je ve vašem věku nezvyklé.“

I po večeři o ní věděl jenom to, že je jí čtyřiatřicet a že chodila na

Princeton a Kolumbijskou univerzitu. Povídali si jenom o dětském centru a nadaci. O jeho a její práci.

O jejich posláních.

„Ne. Žádný muž. Žádné děti. Žádné biologické hodiny. Před několika lety jsem je zahodila a od té chvíle jsem šťastnější.“

„Jak tomu mám rozumět?“ Nezdálo se, že by jí jeho zvědavost vadila. Vycítil, že mu řekne jenom tolik, kolik sama uzná za vhodné.

Když mu nebude chtít odpovědět, neodpoví.

„Mojí rodinou jsou děti v centru.“ Vypadala spokojeně.

„To říkáte teď, ale jednoho dne možná budete litovat. Ženám takové řešení ke štěstí nestačí. Nemohou si dovolit dlouho váhat, musejí se rozhodnout do určitého věku. Muž ze sebe vždycky může udělat blázna a pořídit si dítě v šedesáti, sedmdesáti nebo dokonce osmdesáti.“

„Možná v osmdesáti nějaké adoptuj u,“ nadhodila s úsměvem, za kterým poprvé vycítil osobní tragédii. Ženy znal dobře. Tu, která seděla proti němu, potkalo něco zlého. Vycítil to. Její odpovědi byly příliš pohotové, postoje příliš pevné.

V životě není nic jistého. To si myslí pouze ti, kteří mají nezahojené jizvy v srdci. On sám mezi ně patřil.

„To se mi k vám nehodí, Carole,“ odporoval mírně. Nechtěl ji vylekat, ani ji úplně zahnat do defenzivy. „Vy děti milujete. A někde musí být nějaký muž.“ Celý večer jí naslouchal a dospěl k závěru, že není lesbička. Mohl se přirozeně mýlit, jednou nebo dvakrát se mu to stalo, ale nic z toho, co říkala, to nenaznačovalo.

„Ne. Žádný muž,“ prohlásila úsečně. „Nemám čas ani zájem.

Tečka. V mém životě muž není už čtyři roky.“ Před třemi lety založila centrum. Přemýšlel, jestli jí někdo nezlomil srdce a nenasměroval ji na charitativní dráhu, na níž léčila rány sobě i jiným.

„Čtyři roky je dlouhá doba pro ženu vašeho věku,“ poznamenal.

„Mluvíte o mém věku, jako by mi bylo dvacet. Nejsem tak mladá.

Je mi čtyřiatřicet. To je hodně.“

„Pro mě ne. Mně je šestačtyřicet.“

„Vidíte.“ Pohotově stočila rozhovor od sebe k němu. „A nejste ženatý, nemáte děti. Tak proč tolik řečí o mně? Co vy? Vám netikají hodiny, když jste o dvanáct let starší?“

V poslední době cítil každý rok ze svých šestačtyřiceti, ale nevypadal na ně. Carole taky ne. Nikdo by jí nehádal víc než osmadvacet. Tvořili hezký pár, byli si podobní skoro jako bratr a sestra, jak si Charlie všiml hned při prvním setkání. Carole byla stejný typ jako Ellen a matka.

„Moje hodiny tikají,“ svěřil se jí. „Jenom jsem zatím nepotkal tu pravou. Ale doufám, že ji jednou najdu.“

„Žvásty.“ Pohlédla mu zpříma do očí. „Staří mládenci vždycky tvrdí, že nepotkali tu pravou. Nenamluvíte mi, že jste do svých šestačtyřiceti na takovou nenarazil. Po světě jich běhá spousta, a jestli jste žádnou nenašel, pak proto, že jste nechtěl. Nechoďte na mě s tak ubohou výmluvou, zkuste vymyslet lepší,“ vyzvala ho a napila se vína. Charlie na ni ohromeně zíral. Mířila rychle, ale trefila se do černého a stejně jako on věděla, že má pravdu.

„Dobře, prokoukla jste mě. Našlo by se pár, které by mohly být ta pravá, kdybych byl ochotný ke kompromisu. Jenže já jsem hledal dokonalost.“

„Tu nenajdete. Nikdo není dokonalý. Víte to taky. Tak v čem je problém?“

„Jsem podělaný strachy,“ vyhrkl a málem spadl ze židle, když slyšel, co říká.

„To už je lepší. Proč?“ Počínala si obratně, jak si dodatečně uvědomil. Proniknout do hlav a srdcí jiných byla její profese a ona ji vykonávala ráda a dobře. Charlie cítil, že ho nechce zranit. Neměl se čeho bát.

„Rodiče se zabili, když mi bylo šestnáct. Potom se o mě starala sestra, ale zemřela na nádor na mozku. Bylo mi jednadvacet. Ztratil jsem všechny blízké. Od té doby žiju s přesvědčením, že každý, koho milujete, zemře, opustí vás nebo prostě zmizí. A tak se snažím odejít jako první.“

„To zní logicky,“ přikývla. „Lidé umírají, opouštějí nás, mizí. To se stává. Ale jestli pořád čekáte připravený u dveří, zůstanete určitě sám. To vám nevadí?“

„Nevadilo.“ Použil minulý čas. V poslední době ho to trápilo, ale nechtěl o tom před ní mluvit. Zatím ne.

„Za svůj strach platíte vysokou cenu. Bojíte se lásky,“ upřesnila.

„Já na tom nejsem o mnoho líp.“ Rozhodla se oplatit mu upřímnost.

Také vycítila, že mu může důvěřovat. Už dlouho svůj příběh nikomu nevyprávěla a snažila se být co nejstručnější. „Vdávala jsem se ve čtyřiadvaceti. Vzala jsem si přítele svého otce, muže o dvacet let staršího než já. Byl to vědec, pracoval ve výzkumu a potom založil farmaceutickou firmu, kterou dnes zná každý. Kromě toho byl naprostý blázen. Byl a je v mnoha ohledech výjimečný. Mimořádně inteligentní, šarmantní, úspěšný, ale také nebezpečný, sadistický, narcistický alkoholik. Bylo to nejhorších šest let mého života. Byl duší každé společnosti a všichni mi gratulovali, jaké jsem měla štěstí, ale nikdo netušil, co se děje za zavřenými dveřmi. Havarovala jsem s autem, asi úmyslně. Chtěla jsem zemřít. Neustále mě týral.

Několikrát jsem od něj na dva tři dny utekla, ale vždycky mě zase buď přemluvil, nebo dotáhl zpátky. Mučitelé nikdy neztrácejí své oběti z očí. Až když jsem po havárii ležela v nemocnici, vyléčila jsem se ze své závislosti. Nikdy jsem se k němu nevrátila. Rok jsem se schovávala v Kalifornii. Potkala jsem spoustu hodných lidí a našla smysl života. Když jsem se vrátila do New Yorku, otevřela jsem centrum. Zpátky se neohlížím.“

„Co se stalo s ním? Kde je?“

„Stále tady. Týrá jinou. Teď je mu přes padesát. Loni si vzal nějakou debutantku. Chudinka. Je nemocný, ale umí být okouzlující.

Pořád mi čas od času volá a píše mi dopisy, že ona pro něj nic neznamená, že miluje jenom mě. Neodpovídám mu. Když na displeji vidím, že mi volá, nezvednu telefon. Pro mě to skončilo. A na další pokus nemám chuť.

Možná byste právem řekl, že mám fóbii z vážných vztahů, ale nehodlám na daném stavu nic měnit. Nestojím o to, aby se ze mě zase někdo pokoušel vymlátit duši. Netušila jsem, co mě čeká. Nikdo to nemohl tušit. Všichni si mysleli, že je pohledný, milý a bohatý.

Pocházel z takzvané dobré rodiny. Rodiče si o mně dlouho mysleli, že jsem blázen. Možná si to myslí dodnes, ale jsou příliš zdvořilí, aby mi to řekli do očí. Jsem pro ně divná. Ale jsem živá a zdravá, i když

jsem měla namále. Zachránil mě okamžik, kdy jsem na dálnici narazila zezadu do náklaďáku a vyděsila se k smrti. Věřte mi, srážka s náklaďákem byla mnohem méně bolestivá a nebezpečná než život s ním. Je to psychopat. A tak jsem vyhodila své biologické hodiny z okna a za nimi vysoké podpatky, rtěnku i řasenku, černé koktejlky i zásnubní prsten. Naštěstí jsme neměli děti, jinak bych s ním asi zůstala. A teď mám místo jednoho nebo dvou rovnou čtyřicet a k nim další z celého okolí. Jsem mnohem šťastnější, než jsem bývala.“

Domluvila. V očích měla smutek a bolest. Prošla peklem, ale unikla z něho, a proto se teď tak obětavě věnovala týraným dětem. Před pár lety na tom byla jako ony. Charliemu běhal z jejího vyprávění mráz po zádech. Hovořila věcně, ale věděl, že žila jako v děsivém snu a trvalo nekonečných šest let, než se z něj probudila. Litoval ji víc, než mohl vyjádřit, ale důležité bylo, že přežila, že s ním byla schopna o své minulosti hovořit a že dokázala tak úžasné věci. Mohla by se taky někde choulit na židli a blábolit nesmysly, brát drogy, pít nebo být mrtvá. Podařilo se jí začít znovu, ale hodně věcí se musela vzdát.

„To je mi líto, Carole. Občas se asi každému z nás stane něco hrozného, ale důležité je, co uděláme potom, kolik střepů vylovíme ze smetiště a slepíme z nich nový život.“ Věděl, že jemu hodně střípků schází. „Máte kuráž a výdrž.“

„Vy také. Ztratit rodinu v tak útlém věku je kruté. Vás ta rána zmrzačila, nikdy se zcela nezahojí, ale možná najdete dost odvahy, abyste jednou dveřmi nepráskl jako první. Alespoň doufám. Kvůli vám.“

„A já doufám, že vy také,“ dodal. Oba si vážili upřímnosti toho druhého.

„Vsadila bych si spíš na vás.“ Usmála se. „Můj současný život mi vyhovuje. Je jednoduchý. Bez komplikací.“

„Ale osamělý,“ připomněl jí. „Neříkejte, že není. Lhala byste. Já jsem taky sám. Oba jsme na tom stejně. Jestliže se člověk rozhodne být sám, nikdo mu nemůže ublížit, ale musí zaplatit vysokou cenu.

Sama to víte nejlíp. Možná na těle nemáte viditelné boule, modřiny ani čerstvé jizvy, ale když večer přijdete domů, slyšíte totéž co já.

Ticho. A v bytě je tma. Nikdo se vás nezeptá, jak jste se měla.

Nikoho to nezajímá. Možná vaše přátele, ale oba víme, že to není totéž.“

„Není,“ přiznala upřímně, „ale z druhé alternativy na mě jde hrůza.“

„Možná vás jednoho dne bude víc děsit to ticho. Mně už se to někdy stává.“ Hlavně v poslední době. A čas rozhodně nehrál pro něho. Pro Carole platilo totéž.

„Co proti tomu děláte?“

„Uteču. Jdu ven. Cestuju. Stýkám se s přáteli. Chodím do společnosti. Zvu ženy do restaurace nebo do divadla. Je mnoho způsobů jak vyplnit prázdnotu, ale většina z nich jsou jenom vycpávky. A všude s sebou vláčíte sebe a své přízraky. Znám to z vlastní zkušenosti.“ Ještě nikdy nemluvil s nikým, s výjimkou svého psychoterapeuta, tak otevřeně, ale už ho omrzelo brát zavděk náhražkami a předstírat, že je všechno v nejlepším pořádku. Nebylo.

„Já vím,“ povzdechla si. „Dřu, až padám únavou, a namlouvám si, že je to moje povinnost vůči dětem. Ale nedělám to vždy jenom kvůli nim. Někdy ano, ale někdy spíš kvůli sobě. A když mi nezbývá nic jiného než zamknout kancelář, jdu místo domů raději do posilovny, do bazénu nebo hrát squash.“

„Ale prospívá vám to, vypadáte skvěle a jste fit. My jsme ale dvojka. Sedíme tady a povídáme si o svých fóbiích a tajemstvích.“

„Jsou horší věci.“ Přemýšlela, proč ji vůbec pozval. Podezírala ho, že si nechtěl jenom poslechnout, jaké má další plány s centrem.

„Mohli bychom být přátelé, jestli chcete,“ navrhla, aby s ním uzavřela dohodu, stanovila včas pravidla a vytyčila mantinely, v nichž by se cítila bezpečně. Upřeně se na ni zadíval, než odpověděl. Tentokrát k ní chtěl být upřímný. Když ji zval na večeři, nebyl. Musel se jí přiznat dřív, než bude pozdě.

„To vám neslíbím,“ prohlásil. „Neporušuji sliby a nejsem si jistý, jestli bych tento dodržel.“

„Nepůjdu s vámi víckrát na večeři, pokud nebudu vědět, že jsme jenom přátelé.“

„V tom případě se mnou budete muset chodit na obědy. Přinesu vám do kanceláře banán nebo si dáme u Sally žebírka. Neříkám, že nemůžeme být nebo nebudeme přátelé. Ale přál bych si, abyste pro

mě byla něčím víc. Dokonce i muži, kteří mají fóbii z vážných vztahů, se občas zamilují a zvou ženy na schůzky.“

„Tak tohle měla být schůzka?“ Ohromilo ji to. Když ji zval na večeři, něco takového ji vůbec nenapadlo. Opravdu věřila, že jí volal jenom jako zástupce nadace. Ještě před chvílí jí byl tak sympatický, že stála o jeho přátelství.

„Nevím,“ odpověděl vyhýbavě. Nechtěl přiznat, že jí lhal, že se uchýlil k léčce. Když jde o sex a radosti života, je povoleno všechno, tak nějak znělo Adamovo heslo. Večeře s krásnou ženou také patřila mezi radosti života, i když rozhovor byl spíš zajímavý než zábavný a na sex nedošlo a hned tak nejspíš nedojde. Možná nikdy. „Nevím, co to bylo. Řekněme, že se dva inteligentní lidé s podobnými zájmy poznali o něco lépe. Ale příště bych byl rád, kdyby to byla schůzka.“

Asi minutu mlčela. Zaskočil ji. Chtěla utéct, a když zvedla hlavu, měla ve tváři úzkost. „Já nechodím na schůzky.“

„To bylo včera. Tohle je dnes. Nemůžete předvídat, co přinese zítřek a jestli se vám to bude nebo nebude líbit. Nechci po vás, abyste teď přijímala nějaké závažné rozhodnutí. Mluvím jenom o večeři, ne o operaci srdce,“ vysvětloval. Znělo to logicky, dokonce i jí.

„A který z nás dvou zabouchne podle vás dveře jako první?“

„Můžeme si dát závod, ale varuju vás, už nemám takovou formu jako dřív a sprint mi moc dobře nejde. Možná budete u dveří první vy.“

„Chcete si na mně ověřit teorii, že vás každá žena dřív nebo později opustí, Charlie? Nenechám se obsadit do vašeho neurotického scénáře.“ Usmál se jejímu rozhořčení.

„Nic takového nechystám, ale úplně vyloučit to nemůžu. Bavíme se jenom o večeři. Ne o vztahu, který by měl vydržet celý život.“

Alespoň zatím ne. Sám se napomínal, aby byl ve svých přáních opatrný. Stávají se různé věci. Ale neuměl si představit nic krásnějšího než důvěrný vztah s Carole. A bylo mu jedno, jak dlouho potrvá a kdo první zabouchne dveře.

„Jestliže hledáte ’tu pravou‘, pak na vašem seznamu nemůže zaujímat přední místo žena, která má panickou hrůzu z toho, že by měla navázat milostný vztah.“

„Nezapomenu na to. Nemusíte mi dělat psychoterapeuta, Carole.

Jednoho už mám. Stačí, když budeme přáteli.“

„Myslím, že už jimi jsme.“ Víc nevěděli, ale zatím ani nepotřebovali. Budoucnost byla otevřená. Jestli bude Carole chtít, stačí jí kývnout.

Zaplatil a doprovodil ji domů. Překvapilo ho, že bydlí v elegantním třípatrovém domě. Nepozvala ho dál, ani to neočekával.

První schůzka dopadla víc než dobře.

Vysvětlila mu, že má v zadním traktu budovy pronajatý podkrovní byt. Prý měla štěstí, protože majitelé požadovali nízké nájemné. Zajímalo ho, jestli jí manžel vyplatil nějaké odstupné, když byl bohatý. Doufal, že ano. Za to, co prožila, by si zasloužila odškodné, nejenom trápení.

„Díky za večeři,“ loučila se. „Nebyla to schůzka,“ zdůraznila.

„Já vím. Díky, že jste mi to připomněla.“ Trochu uličnicky na ni mrkl. Měl na sobě bílou košili bez kravaty, džínsy, svetr stejné barvy jako ona a na nohou mokasíny z krokodýlí kůže. Slušelo mu to a Carole byla vysloveně krásná. „Nešla byste na večeři zase příští týden?“ zeptal se, když mu podala ruku.

„Nechám si to projít hlavou,“ slíbila, zasunula klíč do zámku, odemkla, zamávala mu a byla pryč.

„Dobrou noc,“ zašeptal pro sebe s úsměvem. Cestou domů přemýšlel o všem, co se od ní dozvěděl. Neohlédl se, takže nemohl vědět, že se za ním dívá z odpočívadla. Oba by rádi věděli, co si o nich myslí ten druhý. Charlie byl spokojený, Carole vylekaná.

12

Dva dny po Charlieho večeři s Carole zabočil Adam v novém ferrari k domu svých rodičů na Long Islandu. Věděl, že je v průšvihu. Očekávali, že s nimi jako každý rok půjde do synagogy.

Měl to v úmyslu, ale zavolal mu jeden ze špičkových sportovců, které zastupoval. Jeho manželku zadrželi pro krádež v obchodě a šestnáctiletý syn prodával kokain. Adamova rodina se sice scházela na oslavu Jom kipur, ale hráč amerického fotbalu z Minessoty o židovských svátcích nevěděl vůbec nic. Propadl panice a potřeboval pomoc svého advokáta. A Adam byl připravený mu ji poskytnout. Jako vždy a jako každému ze svých klientů.

Kluka ráno poslali do léčebny a naštěstí se Adam znal s asistentem okresního soudce, do jehož pravomoci spadal případ krádeže. Dohodli se na sto hodinách veřejně prospěšné práce a soudce souhlasil s tím, že přestupek nezanese do rejstříku. Adam vyslechl zadákovo ujištění, že mu bude vděčný až do smrti, a v půl sedmé mohl konečně vyjet. Na Long Island mu to trvalo hodinu.

Zmeškal celou bohoslužbu, ale na rodinnou večeři dorazil včas.

Věděl, že matka bude zuřit. Jeho to také mrzelo, protože Den smíření byl jediný den, kdy rád chodil do synagogy, aby se očistil od hříchů a vzpomněl na zemřelé. Po zbytek roku pro něj náboženství znamenalo málo, ale tradici svátků uznával a byl Ráchel vděčný, že je zachovává a vede k tomu i jejich děti. Jacob v létě vstoupil do společenství dospělých, a když předčítal z tóry, vyhrkly Adamovi z očí slzy. Snad nikdy v životě nebyl tak hrdý. Vzpomněl si, že otec při jeho bar micva také plakal.

Ten večer však tušil, že ho žádné dojemné chvíle nečekají. Matka bude běsnit, že s nimi nebyl v synagoze. Vždycky se jí něco nelíbilo.

Nezajímalo ji, že má povinnosti vůči klientům. Na nejmladšího syna od jeho rozvodu zanevřela. Vždycky měla raději Ráchel než jeho.

Všichni se právě vrátili ze synagogy, a když Adam vešel do domu, seděli v obývacím pokoji. Měl na sobě tmavě modrý oblek od Brioniho, který mu dokonale padl, ručně šitou bílou košili, hedvábnou kravatu a naleštěné boty. Každá jiná matka by při pohledu na takového syna zjihla. Byl dobře stavěný, pohledný a měl jisté exotické kouzlo. Když byl mladší a matka měla výjimečně dobrou náladu, říkávala, že vypadá jako mladý izraelský bojovník za svobodu. Tehdy málem uvěřil, že je na něj pyšná, jenže teď od ní neslyšel nic jiného, než že zaprodal svou duši za život v Sodomě Gomoře a že je hanbou rodiny. Odsuzovala všechno, co dělal, ženy, s nimiž se stýkal, sportovní a pěvecké hvězdy, které zastupoval, obchodní cesty do Las Vegas, kam musel jezdit, aby viděl, jak si jeho klienti vedou v boxerských zápasech nebo na hiphopových koncertech. Neschvalovala mu ani Charlieho s Grayem. Byli to pro ni dva ubožáci, kteří se nikdy se neožení a radši se tahají s pochybnými ženskými. Kdykoliv zahlédla v bulvárním časopise Adama ve společnosti některé z jeho klientek, jako byla například Vana, okamžitě mu zavolala, že dělá všem ostudu. Nedoufal, že by se dnes mohla chovat jinak.

Zmeškat bohoslužbu na Jom kipur pro ni bylo naprosto neodpustitelné. Adam nepřijel domů ani na Roš hašana. Hasil průšvih muzikálového zpěváka, kterému chtěl producent vypovědět smlouvu, protože se opil a při představení spadl z jeviště. Židovské svátky jeho klientům nic neříkaly, ale pro matku znamenaly nesmírně mnoho. Když vstoupil do pokoje, měla tvář jako ze žuly.

Adam byl bledý a vy stresovaný. Při návštěvách rodičů se vždycky zase cítil jako malý kluk. A na dětství neměl hezké vzpomínky. Od narození se na něj matka dívala jako na nezvaného vetřelce.

„Dobrý večer, máti, hrozně mě mrzí, že jdu tak pozdě,“ omlouval se. Sklonil se k ní, aby ji políbil na tvář, ale odvrátila se. Otec seděl na pohovce a upřeně zíral na špičky bot. Přestože slyšel syna vejít, nezvedl hlavu. Nikdy mu nestál za jediný pohled. Adam se dotkl rty

temena matčiny hlavy a odstoupil. „Promiňte mi všichni, ale nemůžu za to. Jeden můj klient se ocitl v kritické situaci. Jeho syn prodával drogy a manželce hrozilo vězení za krádež v obchodě.“ Svým vysvětlením poskytl matce munici pro další útok.

„Pracuješ s opravdu rozkošnými lidmi.“ Hlas měla tak ostrý, že by jím mohla porcovat tuhou hovězí pečeni. „Máš se čím chlubit,“

zasyčela jízlivě. Adam si všiml, že si sestra vyměnila pohled s manželem a že se bratr zamračil. Měl před sebou další rodinný večer, po němž ho bude několik dnů bolet žaludek.

„Nějak děti živit musím,“ namítl s předstíranou bezstarostností, přešel k baru a nalil si vodku s ledem. Velkou.

„To se nemůžeš napřed posadit? Neukážeš se v synagoze ani na Jom kipur, nepozdravíš se s rodinou, a už piješ? Ty jednou skončíš na záchytce, Adame.“ Nenapadla ho vhodná odpověď. Mohl o své rodině žertovat s Charliem a Grayem, ale ve skutečnosti na ní nic k smíchu nebylo. Všichni s pohřebním výrazem ve tváři čekali, až služebná ohlásí, že je večeře na stole. Pracovala u nich třicet let a Adam nikdy nepochopil, proč dávno neodešla. Byla to Afroameričanka a matka o ní neustále mluvila jako o „té schwarze“

dokonce i v její přítomnosti, přestože se za ty roky naučila jidiš lépe než on a musela rozumět. Byla jedinou osobou v domě, na kterou se těšil. Jmenovala se Mae. „Co je to za jméno, Mae?“ ptávala se často opovržlivě matka.

„Jak bylo v synagoze?“ zeptal se, aby rozproudil konverzaci, ale sestra Sharon dál něco šeptala švagrové Barbaře, zatímco bratr Ben si povídal o golfu se švagrem, který se jmenoval Gideon, ale nikdo mu tak neříkal, protože ho neměli rádi. Pokud někoho rodina neuznávala, jako by neměl jméno. Ben byl lékař a Gideon pouhý pojišťovací agent. Skutečnost, že Adam vystudoval Harvard, zcela zastínil jeho rozvod. Matka byla přesvědčená, že za něj mohl Adam. Kdyby byl řádný manžel, proč by od něho odešla žena jako Ráchel? Stačilo se podívat na děvky, s kterými se tahá teď. Její nekonečné litanie znal zpaměti. Byl to zápas, který nemohl vyhrát. Zkoušel to pořád znovu, i když nevěděl proč.

Konečně je Mae zavolala k večeři a všichni se posadili na svá obvyklá místa, Adam proti matce, která si ho měřila pohledem, pod

nímž by povolil i beton. Otec seděl na druhém konci dlouhého stolu a po obou stranách měl své děti s partnery. Adamovi synovci a neteře měli prostřeno v kuchyni a Adam je zatím neviděl, protože si venku házeli na koš a tajně kouřili. Amanda a Jacob se rodinných sešlostí nikdy nezúčastňovali. Matka si je i s Ráchel vždy zvala zvlášť. Adam seděl mezi otcem a sestrou na nepohodlném místě, které jako by mu uvolnili na poslední chvíli. Pokaždé mu překážela noha od stolu.

Nevadilo mu, že se co chvíli udeří do kolena, bral to jako znamení od boha, že pro něj ve vlastní rodině není dost místa. A každý rok ho bylo míň. Jakmile se rozvedl s Ráchel a vzápětí se stal společníkem v advokátní kanceláři, chovali se k němu jako k vyvrhelovi, zdroji zármutku a černé ovci rodiny. Především matka. Postavení, které si vybudoval, pro ně nic neznamenalo. Byl téměř jako bytost z jiné planety. Seděl mezi nimi a sám si občas připadal jako E. T. Stále víc bledl a zoufale si přál být doma. Nejhorší bylo, že to byl jeho domov, i když tomu odmítal věřit. Měl pocit, že je mezi cizími lidmi a nepřáteli. A oni se tak k němu chovali.

„Kde jsi v poslední době jezdil?“ zeptala se matka do ticha, aby ostatní mohli slyšet, jak jmenuje Las Vegas nebo Atlantic City, doupata neřesti, kde se to hemží gamblery, zločinci a prostitutkami, které jen čekají, až na ně kývne.

„Tak různě,“ odpověděl vyhýbavě. Věděl, kam ho chce zahnat.

Bylo těžké vyhnout se všem výmolům a pastím na trase, ale obvykle to zkusil. „V srpnu jsem byl v Itálii a ve Francii,“ připomněl jí, přestože s ní po návratu několikrát mluvil.

Neměl důvod vykládat jí, že minulý víkend byl v Atlantic City řešit problémy jiného klienta. Naštěstí neměla tušení, kde byl na Roš hašana. Nečekala ho. Domů se přinutil jezdit jenom na Jom kipur.

Střelil pohledem po sestře. Usmála se na něj. Na okamžik měl halucinaci. Zdálo se mu, že jí vlasy vyrostly a že v nich má bílé stužky. Vždycky na ni myslel jako na Frankensteinovu nevěstu. Měla dvě děti, které byly úplně stejné jako ona a Gideon. Adam je téměř nevídal. Byl na bar micva všech svých synovců a neteří, ale jinak pro něj byli jako cizí. Charliemu s Grayem se přiznal, že je mu to tak milejší. O všech členech své rodiny prohlašoval, že jsou to kreténi, a oni si o něm mysleli přesně totéž.

„Jak bylo na Mohonku?“ zeptal se matky. Nechápal, proč rodiče pořád jezdí k jezeru na sever od New Yorku, když otec před čtyřiceti lety vydělal na burze velké jmění a mohli si dopřát dovolenou kdekoliv na světě. Matka s oblibou předstírala, že jsou chudí, a bála se létat, takže se nikdy nevydali daleko.

„Krásně,“ odpověděla nepřítomně. Pátrala po dalším jedovatém šípu, kterým by ho mohla zasáhnout. Obvykle využila každou jeho poznámku k drtivému útoku. Trik byl v tom, neposkytnout jí jiné informace kromě těch, které už viděla v televizi nebo vyčetla z bulvárních plátků. Náruživě si je kupovala a zlomyslně mu posílala ty nejodpornější fotografie, například takové, kde stál za klientem, kterého s pouty na rukou vedli do vězení. Obvykle neopomněla připojit poznámku „pro případ, že bys to neviděl“. Ty nejhorší mu poslala třikrát, v denních odstupech, s notickou, která začínala „asi jsem ti zapomněla poslat…“

„Jak se cítíš, tati?“ učinil Adam další obvyklý pokus o konverzaci, na který dostal pokaždé stejnou odpověď. Jako chlapec byl přesvědčený, že jeho pravého otce unesli mimozemšťané a podstrčili za něho robota, který měl jednu součástku porouchanou, takže mu dělalo potíže mluvit. Uměl to, ale museli jste ho napřed uvést do chodu a potom jste zjistili, že má vybité baterky. Otec pravidelně zahučel „docela dobře“ a pokračoval v jídle, aniž zvedl pohled od talíře. Být myšlenkami jinde a odmítat se zapojit do rozhovoru byl jediný způsob, jak mohl přežít čtyřicetileté manželství s Adamovou matkou. Bratru Benovi táhlo na pětapadesát, Sharon nedávno oslavila padesátiny a Adam byl o devět let mladší nedopatření, které nestálo za řeč ani za pozornost, pokud ovšem něco neprovedl.

Nepamatoval si, že by od matky někdy slyšel vlídné slovo. Nikdy mu neřekla, že ho má ráda. Už odmalička byl nepříjemným břemenem. Nejlaskavější na něj byli, když ho ignorovali.

Nejprotivnější, když ho sekýrovali, nadávali mu, drželi mu kázání nebo mu nařezali. Toho úkolu se ujala matka, sotva se naučil chodit, a pokračovala v tom, i když už mu bylo čtyřicet. Snad jenom výprasky vynechala.

„Tak s kým chodíš teď, Adame?“ zeptala se, když Mae přinesla salát. Usoudil, že ho chce potrestat za absenci v synagoze, a proto nasadila svou nejtěžší zbraň nezvykle brzy. Většinou s ní čekala, dokud nepřišla na stůl káva a dezert. Dávno zjistil, že správná odpověď neexistuje. Kdyby jí řekl pravdu, a nejen v tomto případě, asi by se zbořil dům.

„S nikým. Mám moc práce.“

„Bezpochyby.“ Vstala a se vztyčenou hlavou udělala pár rychlých kroků k sekretáři. Byla štíhlá a na svých devětasedmdesát, měla pozoruhodnou kondici. Otci bylo osmdesát a držel se také dobře, alespoň po tělesné stránce.

Vytáhla ze zásuvky jeden výtisk Enquireru a položila ho na stůl tak, aby ho každý viděl. Příslušný výstřižek Adamovi zatím neposlala. Zjevně si ho šetřila na svátek, aby se jím mohli pokochat všichni, nejen Adam. Byl to snímek z koncertu Vany. Vedle něj stála světlovlasá dívka. Oči měla zavřené, pusu dokořán. Na sobě měla koženou bundu, černou průsvitnou halenku, z níž se jí dralo ven bujné poprsí, a sukni tak krátkou, že to vypadalo, jako když nemá vůbec žádnou. „Co je tohle?“ zeptala se matka tónem, který naznačoval, že je to Adamova tajná milenka. Chvíli na snímek zíral a potom si vzpomněl. Maggie. Dívka, kterou usadil na jevišti a po koncertě odvezl domů. Byl v pokušení uklidnit matku, že si nemusí dělat starosti, protože se s ní nevyspal, takže se vlastně nepočítá.

„Nějaká holka, která na koncertě náhodou stála vedle mě.“

„Ty s ní nic nemáš?“ Matka nevěděla, jestli má cítit zklamání nebo úlevu. Bude muset sáhnout po jiné zbrani.

„Ne. Byl jsem tam s Charliem.“

„S kým?“ Vždycky dělala, že neví, o kom je řeč. Zapomínat jména Adamových přátel byla jedna z forem, jak mu dát najevo své pohrdání.

„S Charlesem Harringtonem. To je ten, o kterém vždycky předstíráš, že si na něj nemůžeš vzpomenout.“

„Aha. S tím. Musí být teplouš. Nikdy nebyl ženatý.“ Její obvyklá poznámka. Teď měla výhodnou pozici. Jestli Adam řekne, že Charlie není gay, zeptá se ho, jak to může vědět, a on jí na přítele nic prozrazovat nemínil. Nebo hodí opatrnost za hlavu a bude s ní

souhlasit, jen aby poslal horký brambor dál, jenže ten by se mu obratem vrátil. Vyzkoušel si to už dřív na jiných tématech. Nejlepší bylo neodpovídat. Usmál se na Mae, která šla kolem se servírovacím vozíkem a povzbudivě na něj mrkla. Byla jediným spojencem, kterého měl v dětství, a zůstala jím dodnes.

Když se zvedali od stolu, měl pocit, že strávil pár hodin v pekle.

Kámen v žaludku nabyl rozměrů pěsti. Sledoval, jak se ostatní uvelebují v křeslech, kde sedávali vždycky a kde seděli i před večeří.

Rozhlédl se po pokoji a uvědomil si, že už to nevydrží. Přistoupil k matce pro případ, že by pocítila potřebu ho políbit. Nestávalo se to často.

„Omlouvám se, máti. Příšerně mě bolí hlava. Asi na mě jde migréna. Raději půjdu, mám to domů daleko.“ Toužil za sebou třísknout dveřmi a ujíždět jako o život.

Dlouho si ho měřila s našpulenými rty a potom přikývla. Už ho potrestala dost. Mohl jít. Splnil svou povinnost fackovacího panáka.

Byla to role, kterou mu přidělila na celý život, protože měl tu drzost vstoupit na scénu v okamžiku, kdy si myslela, že žádné další dítě na svět nepřivede. Nečekaně a neomluvitelně narušil její čaje o páté a partie bridže. Byl za to patřičně potrestán. A trestala ho stále.

Komplikoval jí život, nikdy z něj neměla radost. Ostatní členové rodiny se řídili jejím příkladem. Šestnáctiletý Ben byl v šoku, že je matka zase těhotná. Devítiletou Sharon takové vyrušení rozčílilo.

Otec chodil hrát golf a zdržel se jakéhokoliv komentáře. Součástí pomsty bylo i to, že ho svěřili chůvě, takže své nejbližší prakticky neviděl. Opatření, které mělo být trestem, se změnilo v požehnání.

Žena, která ho vychovávala až do deseti let, byla milá a zahrnula ho láskou. Byla světlým bodem jeho dětství, dokud o jeho desátých narozeninách nedostala hodinovou výpověď a nemusela odejít, aniž se s ním rozloučila. Nepřestal na ni vzpomínat. Občas přemýšlel, co se s ní stalo, ale protože nebyla nejmladší, už když o něho pečovala, předpokládal, že mezitím zemřela. Vyčítal si, že se ji nepokusil najít, aby jí aspoň napsal a poděkoval za starostlivost a něhu.

„Kdybys nepil, neflámoval a netahal se s pochybnými ženskými, neměl bys migrénu,“ poučila ho matka. Nechápal, co mají pochybné

ženské společného s bolestí hlavy, ale nezeptal se. Bral to jako fakt, bylo to tak jednodušší.

„Dík za vynikající večeři.“ Neměl tušení, co jedl. Asi hovězí pečeni. Když byl u rodičů, nikdy se nedíval, co má na talíři. Prostě to spořádal.

„Zavolej mi někdy,“ přikázala mu. Přikývl. Potlačil nutkání zeptat se proč. Byla to další z otázek, na niž by nedostal odpověď.

Proč by jí měl volat? Nechtěl, ale stejně jí čas od času zatelefonoval, ze zvyku nebo ze slušnosti. Modlil se, aby nebyla doma a mohl jí jenom nechat vzkaz. Nejlepší bylo, když telefon zvedl otec, který ze sebe kromě pozdravu na začátku a na konci obvykle vypravil tři slova: „Vyřídím jí to.“

Adam se s každým jednotlivě rozloučil, zaskočil za Mae do kuchyně, vyšel z domu a s heknutím vklouzl do ferrari.

„Doprdele!“ zaklel nahlas. „Ať jdou všichni někam.“ Trochu se mu ulevilo. Nastartoval a za deset minut se nepovolenou rychlostí řítil po dálnici. Žaludek se mu trochu uklidnil. Pokusil se zavolat Charliemu, jen aby slyšel hlas někoho normálního, ale přítel nebyl doma, a tak mu jenom nechal vzkaz na záznamníku. Přistihl se, že myslí na Maggie. Její fotografie v Enquireru byla úděsná. Pamatoval si, že ve skutečnosti vypadala mnohem líp. Svým způsobem byla milá. Přemýšlel o ní ještě pár minut a napadlo ho, jestli by jí neměl zavolat. Pravděpodobně by to nebylo nejlepší, ale věděl, že večer musí podniknout něco, čím by posílil pošramocené sebevědomí. Znal spoustu jiných dívek, a hned jak přišel domů, posadil se k telefonu.

Vytáčel jedno číslo za druhým, ale žádná nebyla doma. Byl pátek večer a všechny ženy, které znal, měly schůzku nebo vyrazily na flám. Adam prahl po lidském doteku, po někom, kdo by se na něj usmál, popovídal si s ním, držel ho za ruku. Nestál o sex, chtěl jenom, aby někdo uznal, že je člověk. Po setkání s rodinou neměl v plicích ani trochu vzduchu. Bylo to, jako by mu upíři vysáli z těla krev. Naléhavě potřeboval transfuzi.

Seděl v prázdném bytě a listoval v adresáři. Když obvolal sedm žen a všude se mu ozval jenom záznamník, vzpomněl si znovu na Maggie. Předpokládal, že nejspíš pracuje, ale řekl si vem to čert a rozhodl se jí zatelefonovat. Bylo po půlnoci, možná je už doma.

Prohledal koženou bundu, kterou na sobě měl na koncertu Vany.

Šátral ve všech kapsách a až v té poslední našel útržek papíru, na který mu načmárala své číslo. Maggie O’Malleyová. Vytočil je.

Uvědomoval si, že je to bláznovství, ale nutně musel s někým mluvit.

Matka ho přiváděla k šílenství. Sestru z duše nenáviděl. Vlastně nešlo o nenávist. Nesnášel ji skoro stejně jako ona jeho. Za celý svůj život nedokázala nic jiného, než se vdát a porodit dvě děti. Udělalo by mu dobře, kdyby si mohl popovídat se svými nejlepšími přáteli, ale věděl, že Gray je u Sylvie, a k ní tak pozdě v noci nemohl telefonovat. A protože si vzpomněl, že Charlie odjel na víkend z New Yorku, zavolal Maggie. Jako po každé návštěvě u rodičů se o něj pokoušela migréna, k níž se navíc začala přidávat deprese.

Stačilo, aby je uviděl, a vrátily se mu nejhorší vzpomínky z dětství.

Nechal telefon zazvonit aspoň desetkrát, ale nikdo ho nezvedl. Když záznamník nahlásil několik dívčích jmen, nadiktoval pro Maggie své jméno a číslo, přestože nad sebou kroutil hlavou. Bylo přece jasné, že má noční. Jakmile zavěsil, vynadal si. Neměl jí vůbec volat.

Neznali se, nemohl jí vykládat, co s ním pokaždé udělá rodinná večeře, stěžovat si, jak na něj je matka zlá. Maggie byla hloupoučká holka, se kterou zabil jeden večer, protože momentálně žádná lepší nebyla po ruce. Servírka, nic víc. Vzpomněl si na ni jenom proto, že matka vytáhla výstřižky, aby ho potrápila. Ulevilo se mu, že Maggie není doma. Dokonce se s ní ani nevyspal a její číslo měl jenom proto, že ho zapomněl vyhodit.

Přes matčino varování, že se z něj stane alkoholik, který navíc bude trpět migrénami, si nalil další tequillu a teprve potom šel spát.

Ležel v posteli a snažil se vzpamatovat z příšerného večera na Long Islandu. Nenáviděl setkání se svou rodinou. Byla to rafinovaná forma mučení a vždycky potřeboval aspoň den, než se zotavil. Proč ho chtěli mít mezi sebou, když se k němu celý život chovali jako k vyvrženci? Myslel na ně a v hlavě mu začínala tepat bolest, kterou mu matka prorokovala. Trvalo hodinu, než konečně usnul.

Po další hodině ho z hlubokého spánku probudil telefon. Právě se mu zdálo, že se ho zaživa pokoušejí sežrat příšery z vesmíru a vydávají přitom podivné bzučivé zvuky. Celou dobu to pozorovala matka a se smíchem mu mávala před obličejem novinami. Přetáhl si

přikrývku přes hlavu a ve snu se jim pokoušel utéct, dokud si neuvědomil, že zvoní telefon. Přitiskl si k uchu sluchátko a rozespale se ohlásil.

„…Jó?“

„Adam?“ Hlas mu nebyl povědomý a bolest hlavy se ještě vystupňovala.

„Kdo volá?“ Bylo mu to jedno. Překulil se na druhý bok a snažil se znovu usnout.

„Tady Maggie. Nechal jste mi vzkaz na záznamníku.“

„Jaká Maggie?“ Pořád se úplně neprobral.

„Maggie O’Malleyová. Volal jste mi. Vzbudila jsem vás?“

„Jo.“ Začínalo mu to trochu myslet. Podíval se na budík vedle postele. Pár minut po druhé. „Proč mi voláte tak pozdě?“ Věděl, že čím déle s ní bude mluvit, tím hůř se mu bude zase usínat.

„Myslela jsem, že je to důležité. Vy jste mi volal o půlnoci. Právě jsem přišla domů z práce. Myslela jsem, že budete vzhůru.“

„Ne, spal jsem,“ zavrčel. Musela si myslet, že shání holku do postele, když jí volal tak pozdě. Ale ozvat se mu ve dvě hodiny nebylo o nic lepší. Spíš naopak. A teď byl příliš rozespalý, aby měl chuť se s ní sejít.

„Kvůli čemu jste mi volal?“ Byla zvědavá a trochu nesvá. Prožila s ním fantastický večer a byla mu vděčná za místo, které jí zařídil, ale mrzelo ji, že nezavolal. Kamarádky v práci, kterým se svěřila, to říkaly rovnou. Tvrdily, že když se s ním nevyspala, přestala pro něj být zajímavá. Kdyby s ním šla do postele, třeba by ho přitahovala víc. I když kuchař prohlašoval pravý opak.

„Jen tak mě napadlo, co děláte,“ zamumlal.

„O půlnoci?“ Byla v šoku. Probudil se úplně a rozsvítil lampičku.

Přivedla ho do rozpaků. Většina z žen, které znal, by v tomto okamžiku praštila telefonem. Snad s výjimkou zoufale sexuchtivých.

Maggie jeho vysvětlení urazilo. „Co to jako mělo být? Sháněl jste ženskou do postele?“ Zřejmě měla ve zvyku nazývat věci pravými jmény. Jenže on tentokrát sháněl protilátku na matčin mimořádně silný jed. Doufal, že by jeho účinky mohla zmírnit nějaká citlivá duše. A kdyby mu poskytla i sexuální útěchu, nebránil by se.

V případě Maggie bylo poněkud trapné, že se prakticky neznali.

„Ne, jenom jsem byl sám. A bolela mě hlava.“ Sám slyšel, jak uboze to zní.

„Vy jste mi volal, protože vás bolela hlava?“

„No, tak trochu,“ připustil rozpačitě. „Mám za sebou příšerný večer u rodičů na Long Islandu. Je Jom kipur.“ Správně hádal, že dívka, která se jmenuje 0’Malleyová, nebude mít ani ponětí, o čem mluví. Málokterá z jeho děvenek věděla, co Jom kipur znamená.

„V tom případě veselý Jom kipur,“ popřála mu jízlivě.

„To dost dobře nejde. Je to Svátek smíření.“

„A proč jste mi nezavolal dřív?“

„Měl jsem moc práce.“ Každou minutu litoval víc a víc, že jí volal. Poslední, co potřeboval, bylo povídat si ve dvě v noci s číšnicí z Pier 92. Dobře ti tak, nadával si. Aspoň příště nebudeš o půlnoci telefonovat holkám, které neznáš.

„To já taky,“ prohlásila. „Nicméně díky za to místo na koncertě a za hezký večer. Vy jste neměl v úmyslu mi volat, že?“ ujišťovala se smutně.

„Jak vidíte, měl, když jsem vám zavolal. Před dvěma hodinami,“

ohradil se dotčeně. Nebyl povinný jí něco vysvětlovat a hlava mu třeštila jako po každém večeru na Long Islandu. A Maggie na bolest účinkovala přesně opačně, než si sliboval.

„Ne, neměl. Kamarádky to taky říkaly.“

„Vy jste to probírala s kamarádkami?“ Ta představa mu byla nepříjemná. Možná se celá ulice sázela, jestli zavolá nebo ne.

„Jenom jsem se jich zeptala, co si myslí. Zavolal byste mi, kdybych se s vámi vyspala?“ dorážela na něj neodbytně. Zasténal, zavřel oči a převalil se na záda.

„Pro smilování boží, jak to mám vědět? Možná jo, možná ne.

Kdo ví. Záleží na tom, jak bychom si byli sympatičtí.“

„Mám-li být upřímná, tak vy mi moc sympatický nejste. Ten večer jste se mi líbil, ale teď si myslím, že jsem pro vás byla jenom hračka. Možná jste ze mě s vaším kamarádem měli srandu.“ Byla uražená. Limuzína, bar i večírek jasně prozrazovaly, že Adam má spoustu peněz. Bohatí muži si s dívkami jako ona chtějí vždycky jenom trochu užít a pak se jim víckrát neozvou. Přesně to jí tvrdily kamarádky, a když nezavolal, dala jim zapravdu. Byla ráda, že se

s ním nevyspala. Sice o tom chvíli uvažovala, ale pak si řekla, že ho nezná a že za sedadlo na scéně nebude platit svým tělem.

„Charlie si o vás myslel, že jste roztomilá,“ zalhal. Neměl tušení, co si o ní přítel myslel. Nedokázal si vzpomenout, co o ní ten večer řekl, a víckrát se o ní nebavili. Krátce se mihla na monitoru jejich radaru a nadobro zmizela. Měla pravdu. Nehodlal jí zatelefonovat.

Až do depresivní rodinné sešlosti, po níž nikdo nebral telefon. Toužil si s někým popovídat. A teď musel poslouchat řečí víc, než mu bylo milé.

„A co vy? Taky si o to o mně myslíte?“ Nenechala ho na pokoji.

Otevřel oči a civěl do stropu. Nechápal, proč se s ní vybavuje. Za všechno mohla matka. Vypil toho přesně tolik, aby věřil, že na většině negativních věcí v jeho životě nese vinu matka. Na zbytku Ráchel.

„Koukejte, proč toho nenecháme? Já vás neznám. Vy neznáte mě.

Jsme dva cizí lidé. Mně příšerně bolí hlava a taky žaludek. Matka o mně tvrdí, že jsem alkoholik. Možná má pravdu, ale já si to nemyslím. V každém případě je mi pod psa. Narodil jsem se do rodiny, která stojí za hovno, a strávil jsem s ní celý večer. Bylo to k nevydržení. Jsem nasraný. Nenávidím rodiče a oni nenávidí mě.

Sám nevím, proč jsem vám volal. Prostě jsem to udělal a vy jste nebyla doma. Tak co kdybychom to nechali plavat? Budeme dělat, že jste na záznamníku žádný vzkaz neměla. Možná jsem sháněl ženskou do postele. Nevím. Vím jenom, že mi bylo mizerně. Jako vždycky, když mluvím s matkou.“ Rozčiloval se stále víc a Maggie trpělivě poslouchala.

„To je mi líto, Adame. Moji rodiče taky za moc nestáli. Otec zemřel, když mi byly tři. A máma byla alkoholička. Naposledy jsem ji viděla, když mi bylo sedm.“

„Tak kdo vás vychovával?“ Neuměl si vysvětlit, proč v rozhovoru pokračuje. Asi ze zvědavosti.

„Do čtrnácti se o mě starala teta. Potom zemřela. Až do matury jsem byla v pěstounské rodině. Vlastně to nebyla opravdová maturita. Jenom jsem v šestnácti udělala test všeobecného vzdělání.

Od té doby se o sebe starám sama.“ Mluvila věcným tónem a zdálo se, že nestojí o to, aby ji někdo litoval.

„Proboha. To vás opravdu pronásledovala smůla.“ Ale řada žen, které poznal, měla podobný osud. Málokterá měla lehký život.

Některé sexuálně zneužívali příbuzní.

V šestnácti utekly z domova a živily se jako modelky nebo herečky. Jen pár jich mělo normální nebo dokonce šťastné dětství a mládí, jako například Charlieho debutantky. Mag– gie se od nich lišila snad jenom vyrovnanějším přístupem k životu. Nesnažila se vyvolat v něm soucit. Neočekávala, že jí zaplatí implantáty jen proto, aby jí vynahradil skutečnost, že matka byla děvka nebo že ji znásilnil otec. Smířila se s tím, co ji potkalo, a Adamovi se to na ní líbilo.

Začínala ho zajímat.

„Vy nemáte žádné příbuzné?“

„Ne. Svátky většinou nestojí za nic, ale občas se stýkám se svými pěstouny.“

„Věřte mi,“ ujišťoval ji Adam cynicky, „nemít rodinu je požehnání. O tu moji byste rozhodně nestála.“ Maggie nevěděla, jestli s ním souhlasí, ale v půl třetí ráno neměla náladu o tom diskutovat. Už půl hodiny klábosili o ničem a ona byla pořád přesvědčená, že jí volal, protože sháněl ženskou do postele. Uráželo ji to. Bylo to od něj sprosté. Ráda by věděla, kolik žen obvolal a jestli by se namáhal vytočit její číslo, kdyby byla svolná některá jiná.

Zřejmě žádná na jeho písknutí nepřiběhla, protože tvrdě spal, podle všeho sám, když mu zatelefonovala.

„Většinou si říkám, že bych radši rodinu měla, třeba i špatnou.“

A pak ji něco napadlo. Přes pokročilou hodinu byla svěží a mezitím se probral i Adam. „Máte sourozence?“

„Maggie, nemohli bychom si o tom popovídat jindy? Zavolám zítra a podám vám vyčerpávající hlášení o celé své rodině. Slibuji.“

Vzápětí uslyšela ze sluchátka ránu a bolestné zaúpění. „Do háje!“

zaklel.

„Co se vám stalo?“ zeptala se polekaně.

„Vylézal jsem z postele, praštil jsem se do palce o noční stolek a na nohu mi spadl budík. Teď jsem nejenom unavený a naštvaný, ale navíc zraněný.“

„Chudáčku. Možná byste si měl zase lehnout.“

„Pěkně děkuju za radu. Poslední půl hodiny nenavrhuju nic jiného.“

„Nebuďte hrubý,“ napomenula ho. „Vy umíte být hrubý, abyste věděl.“

„Teď mluvíte jako moje matka. Nic jiného od ní neslyším. Ale je slušné posílat mi výstřižky z novin, na kterých se tvářím jako debil nebo stojím vedle klientů, které právě zatkla policie? Je slušné obviňovat mě, že jsem alkoholik, a rozplývat se nad mou exmanželkou, přestože mi zahýbala, vykašlala se na mě a vzala si jiného?“ Seděl na posteli a znovu se dostával do varu. Maggie tiše naslouchala.

„To není hrubé. To je podlé. Fakt vám říká takové věci?“

Překvapilo ji to a zjevně ho litovala, přestože na ni skoro řval.

Uvědomil si, že má dobré srdce. Napadlo ho to hned první večer, jenže v jeho životě nebylo místo pro hodné dívky. Stál o sex a vzrušení. Ona mu nic z toho nenabídla, přestože měla úžasnou postavu. Nebyla ochotná vyspat se s ním, takže nemohl zjistit, jestli je v posteli tak sexy, jak vypadá. Místo toho mu držela naivní přednášku o tom, že na první schůzce takové věci nedělá. Když ne, tak ne, ale v tom případě druhá schůzka nebude. A teď skoro ve tři hodiny trpělivě naslouchala, jak si stěžuje na matku. Zdálo se, že jí to nevadí, přestože jí muselo být jasné, proč jí volal. Urazila se, vyčetla mu to, ale nezavěsila. „Neměl byste jí dovolit, aby vám takové věci říkala, Adame,“ radila mu. Její matka na ni byla stejně sprostá a pak jedné noci bez rozloučení odešla.

„Z čeho si myslíte, že mě bolí hlava?“ vybuchl znovu. „Protože si to nechám líbit a pak to v sobě dusím.“ Uvědomil si, že teď promluvil, jako by byl u psychiatra. A přesně tak se cítil. Maggie mu nabídla terapii po telefonu, bez sexu. Nepamatoval si uhozenější rozhovor. Skoro litoval, že telefon zvedl, ale na druhé straně byl rád.

S Maggie se mu povídalo hezky.

„Neměl byste své pocity dusit v sobě. Zkuste je s někým rozebrat.“ Adam si mezitím zase lehl. Zakoulel očima. Byla možná trochu prostoduchá, ale uměla politovat. A taky měla to štěstí, že neznala jeho matku. „Co jste si vzal proti bolesti hlavy?“

„U matky vodku a červené víno, doma tequillu.“

„To nebylo nejlepší. Aspirin ne?“

„Ne. A věřte mi, brandy a šampaňské jsou ještě horší.“

„Já si myslím, že byste si měl vzít aspirin nebo tylenol.“

„Nic z toho nemám.“ Litoval sám sebe, ale rozhovor s Maggie mu dělal dobře. Musela být opravdu hodná, jinak by neposlouchala jeho nářky na rodinu.

„Jak to, že doma nemáte tylenol?“ Něco jí blesklo hlavou. „Vy jste v Křesťanské vědě?“ Jednoho příslušníka této církve znala a věděla, že neužívá žádné léky ani nechodí k lékaři, jenom se modlí.

Tvrdil, že mu to stačí.

„Samozřejmě ne. Vzpomeňte si. Dnes je Jom kipur. Jsem žid.

Tam to všechno začalo. Proto jsem byl na večeři u našich. Jom kipur.

A doma nemám aspirin, protože jsem rozvedený. Ženáči bývají takovými věcmi zásobeni. Manželky se o to postarají. Mně kupuje aspirin sekretářka do kanceláře, ale já si ho vždycky zapomenu vzít domů.“

„Zítra byste si měl pár krabiček koupit, než zase zapomenete.“

Měla dětský hlásek, ale na Adama působil konejšivě. Nakonec u ní našel přesně to, co potřeboval. Porozumění a trpělivost ho vyslechnout.

„Měl bych se trochu prospat. A vy taky. Zítra vám zavolám,“

slíbil a tentokrát to myslel vážně. Už jenom proto, aby jí poděkoval.

„Nezavoláte,“ odporovala smutně. „Já pro vás nejsem dost přitažlivá. Viděla jsem, kam chodíte. Asi si tam vodíte oslnivé modelky a tanečnice, které to umějí roztočit.“ Maggie byla pouhou číšnicí z Pier 92. Potkali se čirou náhodou. Další náhoda byla, že jí nechal vzkaz na záznamníku. A třetí, že mu zavolala zpátky a probudila ho.

„Zase mluvíte jako moje matka. I když ta volí poněkud jiné výrazy. Neschvaluje to. Domnívá se, že jsem si už dávno měl vzít nějakou slušnou židovskou dívku. Ale když o tom mluvíme, ženy, s nimiž se stýkám, nejsou o nic atraktivnější než vy.“ Možná na sobě mají dražší šaty, ale ty jim zaplatil někdo jiný. Maggie je v mnoha ohledech převyšovala, i když by s ním matka nesouhlasila.

„Tak proč jste se znovu neoženil?“

„Nechci. Už jednou jsem se spálil, a ošklivě. Ukázalo se, že moje manželka je celá moje matka. A o další experiment nestojím.“

„Máte děti?“ První večer byl příliš rušný, neměla čas se ho na nic zeptat.

„Mám. Amandu a Jacoba. Jí je čtrnáct, jemu třináct.“ Maggie podle jeho hlasu uhodla, že se usmívá.

„Na jakou školu jste chodil?“

„To je k nevíře.“ Žasl sám nad sebou, proč odpovídá na její otázky. Bylo to jako droga. „Na Harvard. Vystudoval jsem práva.

Promoval jsem magna cum laude.“ Znělo to trochu vychloubačně, ale nemohl si pomoct. Oba hráli otevřenou hru.

„Já to věděla!“ vyhrkla nadšeně. „Já věděla, že jste chodil na Harvard. Jste génius!“ Spokojeně se culil. Konečně patřičná reakce.

„To je úžasné!“

„Není,“ odmítl s nezvyklou skromností. „Harvard vystudovala spousta lidí. Přiznávám to nerad, ale Ráchel dokonce absolvovala summa cum laude a advokátské zkoušky složila na první pokus. Já ne.“ Vyznával se ze všech svých hříchů a slabostí.

„Co na tom záleží, když je děvka?“

„To jste řekla hezky.“ Našel nečekaného spojence.

„Omlouvám se. Neměla bych tak krůtě mluvit o matce vašich dětí.“

„Ale ano. Já to o ní říkám pořád. Je to děvka. Nenávidím ji. Ne, to je příliš silný výraz. Nemám ji rád.“ Koneckonců byl Den smíření.

Ale Maggie byla asi katolička a mohla tak mluvit. „Jste katolička?“

ujišťoval se.

„Jsem pokřtěná, ale teď už do kostela zajdu jen málokdy. Asi jsem bez vyznání. Jako malá jsem chtěla být jeptiška.“

„Zaplaťpánbůh že jste se jí nestala. Byla by věčná škoda vaší krásné tváře a fantastické postavy.“

„Díky za poklonu, Adame. Ale teď byste měl vážně spát, nebo vás bude zítra hlava bolet ještě víc.“ S překvapením si uvědomil, že ho během rozhovoru bolest přešla. Podíval se na budík. Čtyři ráno.

„Co kdybychom si spolu zašli na snídani? V kolik vstáváte?“

„Obvykle kolem deváté, ale zítra si přispím. Mám volno.“

„Já taky. Jsme na tom stejně. Vyzvednu vás v poledne a vezmu vás do nějakého slušného podniku na brunch.“

„Jak moc slušného?“ zeptala se znepokojeně. Oblečení si většinou půjčovala od spolubydlících. Nic z toho, co na sobě měla při koncertě, nebylo její. Právě proto jí byla halenka tak těsná. Měla ze všech největší ňadra. Adamovi se nepřiznala, ale uhodl sám, co ji trápí. Podobné starosti měly i jiné dívky, které znal.

„Tak co třeba džíny, džínová sukně nebo kraťasy?“ dával jí na vybranou. „Je to pro vás moc nebo málo slušné?“

„Sukně je tak akorát.“ Slyšitelně se jí ulevilo.

„Výborně. Taky si nějakou oblíknu.“ Oba se zasmáli. Nechal si znovu nadiktovat její adresu a poznamenal si ji do bloku, který měl neustále připravený na nočním stolku, aby ho měl při ruce, kdyby zase zatkli některého z jeho klientů. Tentokrát měl veselejší důvod po něm sáhnout. „Díky, Maggie, hezky se mi s vámi povídalo.“

Pravděpodobně to byla příjemnější noc, než kdyby byla u něho.

Bavili se uvolněně, nesnažil se ji svádět a nebyl si vůbec jistý, jestli na to dojde zítra u brunche. Možná se z nich stanou kamarádi. První krok už udělali.

„Mně taky. Jsem ráda, že jste mi zavolal, ať už z jakéhokoliv důvodu.“ Neodpustila si do něho znovu rýpnout.

„Nesháněl jsem ženskou do postele,“ ohradil se. Maggie mu nevěřila a on sám věděl, že mu šlo především o sex, ale nakonec všechno dopadlo mnohem líp. I hlava ho přestala jako zázrakem bolet.

„Ať je po vašem,“ zasmála se. „Ale když chlap volá ženské po desáté večer, tak mu jde jenom o jedno. A vy to dobře víte.“

„Kdo stanovil tato pravidla?“

„Já.“

„Jděte spát, nebo budete zítra vypadat úděsně. Ne, vy jste příliš mladá. Zato já jo.“

„Ale ne. Podle mě jste celkem pohledný mužský,“ prohlásila věcně.

„Dobrou noc, Maggie. Zítra mě poznáte podle pytlíků pod očima.“ Byla mu stále sympatičtější. Po jejích poznámkách si opravdu připadal jako pohledný geniální absolvent Harvardu a bylo

mu jedno, jestli ho hlava bolí, nebo nebolí. Byl to krásný konec příšerného večera. Odškodnila ho za ponížení, která musel pokaždé snášet na Long Islandu. „Uvidíme se zítra.“

„Sladké sny,“ popřála mu něžně a zavěsila. Když si zalezla do postele a stočila se pod přikrývkou do klubíčka, přemýšlela, jestli pro ni zítra opravdu přijede. Muži jsou všichni stejní. Málokdy dodrží, co slíbí. Rozhodla se, že se stejně obleče a bude na něho čekat. Jen tak, pro všechny případy. Ale i kdyby se neukázal, popovídala si s ním hezky. Byl moc milý.

13

Druhý den, o první říjnové sobotě, seděla Maggie v obývacím pokoji na pohovce a čekala na Adama. Bylo skoro poledne a venku bylo krásně. Měla na sobě džínovou minisukni, těsné růžové tričko, které si půjčila od jedné spolubydlící, a zlaté sandálky. Dlouhé vlasy si svázala na temeni růžovým šátkem do ohonu, takže vypadala ještě mladší. Tentokrát se nalíčila jen lehce, protože při prvním setkání měla dojem, že se Adamovi její nápadný make-up nelíbil.

Když se příště podívala na hodinky, bylo pět minut po dvanácté a Adam stále nikde. Všechny ostatní dívky někam vyrazily a ona začínala mít pochybnosti, jestli pro ni přijede. Možná ne. Rozhodla se, že jestli se neukáže do jedné, půjde se projít do parku. I kdyby se ho nedočkala, neměla důvod k depresi. Nikomu nic neřekla, takže se jí nikdo nebude smát, že byla naivní. Z úvah ji vyrušil telefon. Když uslyšela Adamův hlas, usmála se, ale vzápětí ji napadlo, jestli nevolá, aby brunch zrušil. Bylo divné, že telefonuje, když je u vchodu zvonek.

„Dobrý den.“ Snažila se nedat na sobě znát zklamání. „Co dělá hlava?“

„Jaká hlava? Zapomněl jsem číslo vašeho bytu.“

„Kde jste?“ Byla ohromená, že přijel. Pozdě, ale přece. Bylo teprve deset minut po poledni.

„Před domem.“ Volal jí z mobilu. „Pojďte dolů. Rezervoval jsem nám stůl.“

„Už běžím.“ Řítila se ze schodů, aby si to nerozmyslel a neujel.

Stávalo se jí zřídka, že lidé udělali, co slíbili. Ale on dodržel slovo.

Vyšla z domovních dveří. Adam seděl v červeném ferrari a vypadal jako filmová hvězda. Včera celá rodina přešla jeho nové auto zdvořilým mlčením. Rodiče, bratr a švagrová jezdili v mercedesu, jak se slušelo a patřilo, švagr měl BMW a sestra neřídila vůbec. Očekávala, že ji budou vozit ostatní, a že když bude potřebovat někam zajet, okamžitě všeho nechají. Ferrari bylo v jejich očích výstřední a nevkusné a nestálo jim za jediné slovo. Ale Adam ho miloval.

„Panebože! To je autíčko!“ Maggie obdivné třeštila oči a nadšením poskakovala na chodníku. Adam se široce usmál, otevřel jí dvířka a vyzval ji, aby nastoupila. Takové vozy vídala jenom ve filmu, a teď v jednom seděla. Nemohla tomu uvěřit. Toužila, aby ji zahlédl někdo známý. „To je vaše?“ vyhrkla rozčileně.

„Ne, kradené.“ Mrkl na ni. „Samozřejmě je moje. Tak už se s tím smiřte. Mám Harvard.“ Oba se zasmáli a Maggie mu podala malý balíček. „Co to je?“ podivil se.

„Dárek pro vás. Skočila jsem pro to ráno do lékárny. Pro případ, že by vás zase bolela hlava.“ Koupila mu lahvičku tylenolu.

„To je od vás milé,“ poděkoval dojatě. „Schovám si ho na příští návštěvu u matky.“

Projel Central Parkem. Bylo nádherné odpoledne. Zastavil na Třetí avenue před restaurací se zahrádkou. Zeptal se jí, jestli by si dala vejce Benedikt. Nikdy dřív je nejedla, ale když jí je popsal, usoudila, že to zní dobře, a tak je objednal pro oba. Když se najedli, seděli ještě chvíli u stolku a popíjeli víno. Potom se šli projít. Maggie bavilo prohlížet si s Adamem výklady a bavit se o celebritách, které zastupoval. Vyprávěl jí o svých dětech a nevydařeném manželství, svěřil se jí, jak těžce nesl rozvod, a nakonec se rozpovídal o svých dvou nejlepších kamarádech, Charliem a Grayovi. Ke konci odpoledne měla pocit, že o něm ví všechno.

Maggie Adamovi prozradila něco málo o sobě, ale nebyla zdaleka tak sdílná. Vyprávěla mu několik historek z dětství, vzpomínala na pěstouny, zmínila se o kolegyních. Oběma bylo jasné, že její život není zdaleka tak vzrušující jako jeho. V podstatě nedělala nic jiného, než pracovala, jedla, spala a občas si zašla do kina. Neměla moc přátel, říkala, že na ně nemá čas. V Pier 92 měla dlouhé služby. Když

se jí vyptával, co celé dny dělá, odpovídala vyhýbavě. Usmála se a řekla: „Pracuju.“ Překvapilo ho, jak dobře se s ní cítí. Hezky se mu s ní povídalo, a přestože vedla prostý život, věděla o světě hodně. Na šestadvacetiletou ženu toho měla za sebou dost, a zdaleka ne jenom příjemného. Vypadala mladší, než byla, ale svými zkušenostmi byla starší a snad i moudřejší než Adam.

V šest hodin se k autu vrátili jako dobří kamarádi. Maggie byla smutná, že den pomalu končí. Zdálo se, že jí Adam čte myšlenky.

„Mám v lednici pár kotlet. Co kdybychom si je ugrilovali u mě na terase?“ navrhl s nadějí v hlase. „Jak by se ti to líbilo, Maggie?“

Rozzářila se. „Moc.“

Domy, v jakém bydlel, znala jenom z filmů a televize.

V hale je pozdravil vrátný a usmál se na ni. Byla hezká, a kamkoliv vešla, budila pozornost. Adam ve výtahu stiskl tlačítko do nejvyššího patra, a když ji uvedl do svého bytu, chvíli stála v němém údivu.

„Panebože,“ vydechla, jako když uviděla ferrari. Bydlel ve dvaatřicátém poschodí, kolem celého bytu se táhla terasa, na níž měl obrovskou vířivku s horkou vodou, lehátka a gril. „To je sen. Jak mě mohlo něco takového potkat?“

„Usmálo se na tebe štěstí,“ dobíral si ji. Teď, když ji znal líp, byl kvůli ní smutný. Nepotkalo to ji, ale jeho. Po večeři se vrátí do ubohé barabizny, kde bydlela. Zlobil se, že musí žít v tak mizerných podmínkách. Zasloužila by si, aby se k ní osud zachoval laskavěji.

Život často opravdu nebyl spravedlivý. Adam mohl Maggie nabídnout pouze jeden příjemný večer, dobré jídlo, trochu pozornosti a potom ji musel poslat zpátky do jejího světa. Na tvrdé skutečnosti nemohl změnit nic, ale zvláštní bylo, že jí to zřejmě nevadilo.

Neměla v sobě špetku závisti a přála Adamovi všechno, co měl.

Byla úplně jiná než všechny ženy, které zatím poznal. Možná vypadala stejně, ale duši měla jinou. Byla laskavá, milá, bystrá a vtipná. Nic nepředstírala, měla smysl pro humor, neurazila se, když si ji dobíral, a uměla mu to vrátit. A myslela si o něm, že je úžasný.

Ostatní ženy se ho snažily využít. Chtěly po něm drahé šaty, šperky, kreditní karty, byty, auta, plastické operace, role ve filmu, pracovní smlouvy. Každá měla připravený dlouhý seznam požadavků.

U Maggie měl pocit, že jí stačí být s ním a užívat si příjemné chvíle.

Získala si ho nevinností, jíž se odlišovala od všech žen, které mu zkřížily cestu v posledních několika letech.

Než vytáhl maso z lednice a rozpálil gril, připravila mísu salátu.

Kotlety byly obrovské, měli co dělat, aby je snědli. Potom spolu seděli na terase, lízali jahodovou zmrzlinu a smáli se, když od ní byli celí ulepení. Maggie kapala až na nohy, ale ani trochu jí to nevadilo.

„Strč si je do vířivky,“ nabídl jí Adam a odklopil víko. Do vany by se vešlo aspoň deset lidí. Maggie strčila palec u nohy do horké bublající vody a zahihňala se.

„Tady musíš pořádat pěkně divoké mejdany,“ poznamenala. Jak tak seděla na okraji vířivky v džínové sukni a růžovém tričku a máchala si nohy ve vodě, vypadala ještě víc jako malá holka.

„Proč myslíš?“ Nasadil lhostejný výraz. Nikdy s ženami nemluvil o těch ostatních a bál se, že se ho Maggie na ně bude vyptávat.

„Stačí se podívat na to vybavení.“ Opsala rukou široký oblouk.

„Fantastický byt, terasa s úžasným výhledem, vířivka, gril. Sakra, bydlet tady já, tak si sem zvu přátele pořád.“ Zavedla hovor úplně jiným směrem, než předpokládal.

„Občas je tady veselo,“ připustil, „ale jindy jsem doma radši sám.

Tvrdě pracuju, někdy potřebuju vypnout, nikoho nevidět, s nikým nemluvit.“ Přikývla. Když se v noci vrátila z restaurace, bývala na tom podobně. Pohlédl na ni. „S tebou je mi tady moc hezky.“

„Mně s tebou taky.“ Chvíli ho mlčky pozorovala. „Proč se nechceš znovu oženit?“

Zarazil se. „Jak víš, že nechci?“

„Včera v noci jsi mi to řekl do telefonu,“ vysvětlila. Přikývl. Byl tak rozespalý, že valnou část rozhovoru zapomněl. Ale dobře si pamatoval, jak krásně se mu s Maggie povídalo. „Ty nechceš další děti? Nejsi přece tak starý.“ Podobnému výslechu ho podrobovala většina žen a jeho odpovědi se jim nikdy nelíbily. Ale byl k nim vždycky upřímný. Držel se pravdy a bylo mu jedno, jestli mu uvěří nebo ne. Skoro každá byla přesvědčená, že lže, a usilovaly o něho ještě víc.

„Mám dvě a mám je rád. Další nechci. Nepotřebuju se znovu ženit. Na manželství nemám nijak báječné vzpomínky.

Rozvedenému je mi líp. Můžu si užívat sladké svobody.“

„To věřím,“ zasmála se. „Dělal by to každý chlap, který by měl tolik hraček.“ Byla první, která uznala jeho argumenty. Ostatní ho přesvědčovaly, že by byl v manželství šťastnější. Maggie ne. Zdálo se, že s ním souhlasí.

„Taky to tak vidím,“ souhlasil. „Proč se toho všeho vzdávat kvůli jedné ženě, která by mě nakonec mohla zklamat?“ Zřejmě si neuměl představit ženu, s níž by mohl být šťastný. Maggie to připadalo smutné.

„Máš hodně přítelkyň?“ Tušila, že ano. Byl typem muže, který často střídá milenky. Hodně napovídalo už jeho ferrari.

„Dost,“ přiznal znovu upřímně. „Nerad se vážu. Volnost je pro mě hodně důležitá.“ Maggie se líbilo, že neskrývá, jaký opravdu je.

Nic nezatajoval, nic nepředstíral. „Mám období, kdy nechodím s žádnou.“

„A co teď?“ Nedůvěřivě si ho měřila. „Hodně, žádná, nebo jenom pár?“

„Vyplňujeme další dotazník?“ zeptal se jí s úsměvem. Už v noci ho zasypala otázkami. Zřejmě to byl její styl. „Právě teď se s žádnou důvěrněji nestýkám.“

„Vypíšeš konkurz?“ dobírala si ho. Vypadala ženštěji než předtím.

„Přihlásila by ses?“

„Možná,“ připustila. „Nevím jistě.“

„A co ty? Máš někoho?“

„Už rok ne. Z posledního kluka, s kterým jsem chodila, se vyklubal drogový dealer. Zavřeli ho. Zezačátku vypadal mile.

Seznámila jsem se s ním v Pier 92.“

„Já neobchoduju s drogami, jestli ti to dělá starosti,“ ujistil ji. „Na všechno, co vidíš kolem, jsem si vydělal poctivě, v potu tváře.“

„To mi starosti nedělá.“

Adam vstal a šel pustit hudbu. Večer se začal vyvíjet slibně.

Když se vrátil, položila mu další otázku, která pro ni byla důležitá.

„Řekněme, že bychom se občas vídali. Chodil bys zároveň i s dalšími ženami?“

„Možná. Ale žádné riziko by ti ode mě nehrozilo, jestli ti jde o tohle. Dávám si pozor a nedávno jsem si nechal udělat test na HIV.“

„Já taky,“ oznámila mu věcně. Nechala se vyšetřit, jakmile dealera zatkli.

„Jestli chceš slyšet, Maggie, že kromě tebe nebudu mít nikdy nic s žádnou jinou, tak to ti zaručit nemůžu. Alespoň ne hned. Co by bylo dál, by se vidělo. Nerad si zavírám vrátka před dalšími možnostmi a ty ve svém věku bys taky neměla.“ Přikývla. Nelíbilo se jí, co Adam říká, ale ze svého hlediska mohl mít pravdu a byl aspoň upřímný. Nebyl z těch, co by jí přísahali věrnost a vzápětí ji podváděli s jinou. Oba se mohli stýkat, s kým chtěli. „I kdybychom spolu chodili, pak jenom nezávazně a každý by si dál šel svou cestou.

Dlouho, skoro jedenáct let jsem sám a tak to zůstane. Nechci, aby se mi někdo pletl do života, a já to taky dělat nehodlám.“

„Pořád si myslím, že děláš chybu, když se nechceš znovu oženit, ale je to tvoje věc. Já se taky nechci vdávat. Jsem ještě moc mladá.

Mám jiné plány, alespoň na nejbližších několik let. Ale jednou bych měla ráda rodinu.“

„Budeš ji mít.“

„Chtěla bych svým dětem poskytnout všechno, co jsem sama neměla. Například matku,“ uzavřela tiše.

„Já ji taky neměl.“ Došel k Maggie, která si stále máchala nohy ve vaně jako malé dítě. „Ne všechny ženy, které mají děti, jsou skutečnými matkami. Ta moje rozhodně nebyla. Narodil jsem se jako nevítané překvapení skoro deset let po sestře a čtrnáct po bratrovi.

Všichni jsou na mě celý život naštvaní. Naši mě nikdy neměli mít.“

„Já jsem ráda, že měli.“ Vzhlédla k němu. „Hodně by mě mrzelo, kdyby ses jim nenarodil.“

„Díky.“ Sklonil se k ní a políbil ji. Potom navrhl, aby se spolu vykoupali. V prádelníku měl kupičku zbrusu nových dámských plavek a řekl jí, aby si vybrala, které jí padnou. Opravdu dokonale vybavené staromládenecké doupě. Asi by ji to šokovalo

a zneklidnilo, kdyby k ní předtím nebyl zcela upřímný a kdyby si všechno nevyjasnili.

Převlékla se do plavek a ponořila se do horké vody. Adam za chvíli přišel na terasu taky v plavkách a přidal se k ní. Chvíli si povídali a líbali se, a když se na New York snesla vlahá říjnová noc, oba se svlékli. Dlouho leželi vedle sebe, až Adam zavinul Maggie do osušky a odnesl ji do ložnice. Položil ji na postel a rozbalil jako dárek. Byla neuvěřitelně krásná. Ještě nikdy neviděl tak dokonalé tělo. Užasl, že je přírodní blondýnka. Na Maggie O’Malleyové nebylo nic umělé. Od hlavy až k patě byla taková, jakou ji stvořila příroda.

Milovali se a oba byli překvapení, jak dokonale si rozumějí, kolik potěšení si vzájemně poskytují. Čas od času se zasmáli, nebo zašeptali nějakou něžnou hloupost. Potom se vrátili do vany. Maggie se přiznala, že to byl nejbáječnější večer jejího života, a nebylo divu, protože ho nikdy neměla lehký. Teď se jí zmocnil až neskutečný pocit. Věděla, že se vrátí ke své práci a do ubohého bytu, že se pro ni nic nezmění, ale vychutnávala přepych, jaký si dřív neuměla ani představit. Adam tušil, že neustálé přecházení sem tam mezi jejím a jeho světem, které ji čekalo, pro ni může být zajímavé i inspirující.

Než odešla, znovu se pomilovali a tentokrát se nechali zcela unést vášní.

Nabídl jí, aby přespala u něj. Neměl to ve zvyku, ale udělal výjimku. Nelíbila se mu představa, že ji pošle zpátky do bídy, v níž žila. Ale oba si budou muset zvyknout. Maggie na to, že odchází, a Adam, že ji nechává odejít. Nenabízel jí trvalé útočiště, pouze možnost chvilkového úniku. Maggie prohlásila, že je s tím víc než spokojená, a trvala na tom, že se vrátí domů i teď.

Nedal jinak, než že ji odveze až před dům, kde bydlela. Nechtěl, aby jela taxíkem. Žila v příliš nebezpečných končinách. Chtěl jí oplatit laskavost. Pocit, že je Popelka, která se vrací z bálu, ji tentokrát ovládl ještě silněji, protože místo v pronajaté limuzíně jeli v Adamově ferrari.

„Nepozvu tě nahoru,“ omlouvala se, když ji políbil na rozloučenou.

„Asi tam na tebe čeká manžel a deset dětí, které mi tajíš,“

zažertoval. Zasmála se.

„Jenom pět.“

„Bylo mi s tebou nádherně,“ přiznal.

„Mně s tebou taky.“ Políbila ho.

„Zítra ti zavolám,“ ujistil ji.

„Ano… dobře…“ Vystoupila z ferrari, vyběhla po schůdkách ke vchodu, odemkla si, zamávala mu a zmizela v domě. Opakovala si jeho poslední slova. Doufala, že se opravdu ozve, ale stoprocentně na to nespoléhala. Věděla lépe než kdokoliv jiný, že v životě není nic jisté.

14

V týdnu po Jom kipur volal Adam Maggie často. Několikrát u něj strávila noc. Uvítal, že právě v Pier 92 přešla z nočních na denní služby. A Maggie u něho spala ráda. Jejich dohoda oběma dokonale vyhovovala a pevně se jí drželi. Maggie se ho neptala na budoucnost, ani k tomu neměla důvod, a když byla v noci doma, žádný z nich nekladl tomu druhému otázky, kde a s kým ty hodiny strávil.

Adam na Maggie myslel tak často, že i když k němu večer nepřišla, obvykleji zavolal, než šel spát. Dvakrát ho překvapilo a lehce rozladilo, že ji nezastihl, ale nepřiznal se, že jí telefonoval, ani jí nenechal vzkaz na záznamníku. Dotklo se ho, že nesedí doma a nečeká na jeho telefonát, ale nikdy neřekl ani slovo a ona se sama od sebe také nezmínila o tom, co dělala. Oba dál využívali výhod svobody, které se nemínili vzdát, ale Adam nespal s žádnou jinou ženou. Nestál o to, byl Maggie jako posedlý. Ona se mu otevřeně přiznala, že také nikoho kromě něj nemá, ale jak šly týdny, pravidelně se stávalo, že nebyla doma, když jí večer zavolal. Nesl to stále hůř. Dokonce ho napadlo, že by si měl najít jinou milenku, aby se na Maggie příliš nevázal, ale blížil se Halloween a nepodnikl nic.

Poprvé po řadě let měl celý měsíc vztah s jedinou ženou.

Trochu ho trápilo, že se v poslední době tak málo vídá s Charliem. Kdykoliv mu zavolal a někam ho zval, neměl čas. Adam věděl, že má přítel mnoho společenských povinností a hodně práce se svou nadací, ale mrzelo ho, že si nenajde ani chvilku, aby si spolu někam zašli. Na druhé straně mohl trávit víc času s Maggie. Pořád víc mu vrtalo hlavou, co dělá, když není s ním. Večerů, kdy nebyla ani doma ani u něj, stále přibývalo. Nikdy mu nic neřekla, jenom se

u něj druhý den objevila v nejlepší náladě a hupsla k němu do postele, veselá, šťastná, s tělem, kterému by žádný muž nemohl odolat. Byl do ní stále větší blázen. Aniž si to uvědomovala, porážela Adama jeho vlastními zbraněmi ve hře, jejíž pravidla sám stanovil.

Všechny možnosti, k nimž si nechal otevřená vrátka, mu byly lhostejné. Vzhledem k počtu večerů, kdy se jí nedovolal, využívala svobodu, kterou tak hájil, mnohem víc než on.

S Grayem se neviděl ještě déle než s Charliem. Několikrát s ním mluvil po telefonu, ale přítel si zjevně užíval domáckou idylku se Sylvií a nikam se mu nechtělo. Adam nakonec poslal oběma kamarádům mail a přinutil je, aby souhlasili s pánskou jízdou dva dny před Halloweenem. Poprvé po deseti letech se stalo, aby se celý měsíc nesešli. Všichni tři si stěžovali, že se jim druzí dva ztratili z očí.

Domluvili si večeři v argentinské restauraci na dolním Manhattanu. Byl to jejich oblíbený podnik. Adam dorazil jako první, jeho přátelé těsně po něm. Hned si všiml, že Gray trochu přibral. Ne moc, jen tolik, že byl trochu plnější v obličeji. Vysvětloval, že se Sylvií často vaří společně. Zářil štěstím. Chodili spolu už dva měsíce a znali se tři. Tvrdil, že zatím žádné varovné signály nezachytil. Jeho kamarádi se radovali s ním, ale oba si pomysleli, že je to krátká doba.

Pochlubil se, že se zatím nepohádali. V ateliéru jenom maloval, každou noc trávil u Sylvie, ovšem nadále tvrdil, že s ní nežije, ale jenom u ní přespává. Adam s Charliem to považovali za slovíčkaření, ale Gray se zřejmě cítil líp.

„A co ty?“ obrátil se Adam na Charlieho vyčítavě. „Cos sakra dělal celý měsíc?“

„Měl jsem nabitý program,“ odpověděl Charlie tajemně a Gray se významně ušklíbl. Charlie se mu před několika dny svěřil, že dal na jeho radu a stýká se s Carole Parkerovou. K ničemu mezi nimi nedošlo, ale byli spolu mnohokrát na večeři a postupně se poznávali.

Vídali se i několikrát týdně, ale zatím se ani nepolíbili. Postupovali pomalu. Charlie přiznal, že mají oba panickou hrůzu z dalšího bolestného zklamání.

Adam postřehl spiklenecký výraz na Grayově tváři a přinutil Charlieho, aby velkou novinu prozradil i jemu.

„Pane na nebi, co se to s vámi dvěma stalo? Gray žije se Sylvií, ať si tomu říká, jak chce, ty jsi na nejlepší cestě spadnout do toho taky. To je zrada staromládeneckého etického kodexu,“ obořil se na ně, ale bylo vidět, že jim jejich štěstí přeje. Oba si chtěli někoho najít a dlouho se jim to nedařilo. Jak je na tom on sám, přesně nevěděl.

Jeho vztah s Maggie zapadl do vyjetých kolejí, jenže ty nikam nevedly. Hned na začátku se dohodli, že spolu budou chodit, ale že si jinak bude každý žít po svém. Adam s ní byl moc rád, byla vášnivá i něžná, nemohl se jí nasytit, ale občas ho dráždila svou nezávislou povahou. Nikdy dřív se mu to nestalo. Zatím byl tím nezávislejším vždycky on, ale Maggie ho překonala. Potřebovala hodně času sama pro sebe. U každé jiné ženy by to uvítal, jenom u ní ne.

„A co ty?“ vrátil mu otázku Charlie u dezertu. „Nějak podezřele mlčíš. Máš nějakou? Nebo obvyklý harém?“ Adam chodil s tolika ženami, že se to Charlie ani nesnažil spočítat. A nejraději hned s několika najednou.

„Jenom s jednou. Asi měsíc,“ přiznal co nejlhostejněji. „Nic vážného. Dohodli jsme se tak. Ví, že se nechci ženit.“

„A ona nemyslí na vdavky? Hodinky jí netikají?“ vyptával se Charlie. Adam zavrtěl hlavou.

„Zatím je na to brzy. To je výhoda mladých dívek.“

„Kristepane,“ zakoulel Gray očima. „Neříkej mi, že je jí čtrnáct.

Jestli si nedáš bacha, skončíš jednoho dne v kriminále.“ Rádi si ho kvůli mladičkým milenkám dobírali. Vždycky je odbýval, že z nich mluví závist.

„Klid, pánové, je jí šestadvacet, je milá a má fantastickou postavu.“ A taky hlavu, ale o té se nezmínil, aby ho nepodezírali, že je zamilovaný až po uši. Sám se toho začínal bát. Jakmile na ženě začal oceňovat její mozek, věděl, že je ztracený. Byli na tom všichni stejně, ale nebyli ochotní to přiznat ani sami sobě. Jejich vztahy byly v samém počátku, neprošly zkouškou času, neprověřily je první hádky a neshody, k nimž nevyhnutelně musí dojít. Zatím bylo všechno nové a zajímavé. Co bude dál, to se uvidí.

Bylo už po půlnoci, ale tři přátelé stále seděli u stolu, popíjeli a povídali si. Měli o čem. Celý měsíc se neviděli a všem se stýskalo, i když si to neuvědomovali. Všichni měli spoustu práce, trávili hodně

času se svými partnerkami. Teprve teď pochopili, jak důležité místo zaujímají v životě těch druhých a jak bylo prázdné, když se neviděli.

Slíbili si, že se to nebude opakovat. Samozřejmě probrali i politiku, finance a umění. Řeč přišla na galerii, kam Graye uvedla Sylvia, na Adamovy dva nové významné klienty a na Charlieho nadaci. Loučili se neradi a z restaurace odcházeli jako poslední.

„Slibme si,“ vyzval je Gray, než se rozjeli každý jiným směrem, „že se budeme co nejčastěji scházet nebo si aspoň volat. Bez ohledu na přítelkyně a milenky, na ty současné i další, které možná přijdou po nich. Hrozně jste mi scházeli. Mám rád Sylvii a jsem rád, že u ní spím,“ významně na oba pohlédl, „ale vás dva mám taky rád.“

„Amen.“ Charlie naznačil požehnání.

„Zlatá slova,“ přisvědčil Adam.

Za chvíli nasedli všichni do taxíků a vrátili se ke svým životům a ženám. Adam okamžitě zavolal Maggie, přestože byla skoro jedna hodina. A tentokrát se opravdu rozzuřil, když zjistil, že není doma.

Kde může být tak pozdě v noci? A s kým?

O dva dny později se Charlie zúčastnil oslavy Halloweenu, kterou Carole pořádala v dětském centru. Požádala ho, aby přišel v kostýmu, a on jí slíbil, že pro děti přinese cukroví. Chodil tam rád.

Dvakrát si spolu zašli na oběd, jednou k Mo na hamburgery a jednou k Sally na žebírka, ale většinou ji vzal po práci někam na večeři.

Nemuseli spěchat a mohli si vybrat místo, kde nehrozilo, že je uvidí někdo známý. Ani jeden z nich nestál o řeči. Pořád ještě si nebyli jistí, co k sobě cítí, jestli zůstanou přáteli, nebo jestli odhodí strach z lásky, a než se rozhodnou, nechtěli být vystaveni tlaku okolí.

Charlie se svěřil jenom Adamovi s Grayem. Carole se nepřiznal, že o ní s kamarády mluvil, když se jí druhý den o večeři zmínil. Byla ráda, že s nimi prožil příjemný večer. Osobně se s nimi sice nesetkala, ale z jeho vyprávění věděla, že jsou to zajímaví muži, kteří pro něj mnoho znamenají. Netajil se tím, že jsou pro něj skoro jako bratři a že mu nahrazují rodinu, o kterou přišel.

Děti vypadaly v kostýmech rozkošně. Gabby se převlékla za Wonder Woman a o Zorrovi, který na sobě měl supermanské tričko s velkým S, prohlásila, že je to psí superman. Mezi maskami byl

Mickey Mouše i se svou kamarádkou Minnie, ninjové, spidermanové a celá armáda kouzelníků, čarodějnic a duchů. Carole měla na hlavě vysoký špičatý černý klobouk, zelenou paruku, černý rolák a černé džíny. Vysvětlovala, že pomáhala s kostýmy dětem a na vlastní jí nezbyl čas. Aspoň si natřela tvář na zeleno a rty si nalíčila černě.

V poslední době začala používat nenápadný make-up, když šla s Charliem na večeři. Okamžitě si toho všiml a složil jí kompliment, jak jí to sluší. Začervenala se. Připadala si trochu bláhová, ale líčila se dál.

Charlie přišel na večírek jako zbabělý lev z Čaroděje ze země Oz.

Sekretářka mu kostým obstarala v půjčovně.

Děti se báječně bavily, po cukroví, především plněných košíčkách, se jenom zaprášilo. Charlie jim přinesl i halloweenské bonbony, aby jim nebylo tak líto, že si je nemůžou jít vykoledovat.

Byly příliš malé a v okolních ulicích nebylo bezpečno. Carole s Charliem odcházeli až krátce před osmou. Domluvili se sice, že spolu povečeří, ale byli příliš unavení a taky přecpaní sladkostmi.

Charlie snědl dvě hrsti různých tyčinek a Carole měla nepřekonatelnou slabost pro čokoládové dýně.

„Pozvala bych tě k sobě, ale mám tam příšerný nepořádek,“

omlouvala se. „Celý týden jsem skoro nebyla doma.“ Každý večer spolu byli na večeři, s výjimkou dne, kdy měl Charlie sraz s Adamem a Grayem.

„Nechceš ke mně zajít na skleničku?“ navrhl jí. Zatím v jeho bytě nebyla. Vystřídali řadu restaurací, některé se jim líbily, jiné ne.

„Ráda, ale jenom na jednu,“ vymiňovala si. „Jsem totálně vyřízená.“

„Já taky.“

Taxík je po Páté avenue rychle zavezl z Harlemu až před Charlieho dům. Když oba vešli v kostýmech do haly, vrátný je pozdravil, jako by na sobě měli smoking a večerní toaletu. Ve výtahu se oba usmívali. Charlie odemkl, rozsvítil a pozval Carole dál.

Rozhlédla se po elegantně zařízeném bytě plném starožitností.

Většinu zdědil, ale několik jich koupil sám. Pomalu přešla přes obývací pokoj k oknu a obdivovala pohled na Central Park.

„Máš to tady krásné, Charlie.“

„Díky.“ Přestože měl opravdu hezký byt, v poslední době tam na něj všechno padalo. Kdykoli se vrátil domů, přivítalo ho skličující ticho. S výjimkou chvil, které trávil s Carole, by byl šťastnější na lodi.

Rozsvítil všechna světla a šel pro víno a skleničky. Carole si mezitím prohlížela fotografie na pracovním stole. Na většině byli jeho rodiče a Ellen, ale měl tam i momentku z poslední plavby. Byla pořízená na Sardinii, kde byli společně se Sylvií a jejími známými, ale zachycovala jenom rozesmáté tři mušketýry. Carole zaujal snímek jeho jachty. Vyfotografoval si ji zboku, když kotvila v přístavu.

„Tomu říkám loď,“ poznamenala, když si od něj brala sklenku.

O Blue Moon jí zatím neřekl. Čekal na vhodný okamžik. Věděl, že dřív nebo později se jí bude muset přiznat, že má jachtu. Odkládal to, protože to byl luxus, jaký odsuzovala, ale jestli spolu měli začít chodit, musel k ní být upřímný. A koneckonců pro ni nebylo tajemstvím, že je bohatý.

„S Grayem a Adamem na ní každý rok trávíme celý srpen. Tahle fotka je ze Sardinie. Užili jsme si tam spoustu legrace,“ vyprávěl trochu nervózně. Přikývla a napila se.

„Čí je?“ zeptala se, když se usadili na pohovku. Věděl od ní, že všichni členové její rodiny byli nadšenými jachtaři a že ona se v mládí jachtingu hodně věnovala. Doufal, že se jí Blue Moon bude líbit, přestože to nebyla plachetnice. Skalní jachtaři často o lodích s motorovým pohonem hovořili jako o smradlavých neckách.

„Půjčujete si ji?“ Chovala se naprosto přirozeně, jako by ani neměla zelenou tvář. Charlie ve lvím kostýmu vypadal stejně komicky, když pohodlně seděl na pohovce. Jednu chlupatou nohu měl přehozenou přes druhou a za zády mu trčel ocas. Tvořili opravdu povedenou dvojici.

„Ne, nepůjčujeme,“ odpověděl na druhou otázku a první pominul.

„Patří Adamovi?“ Charlie se před ní kdysi zmínil, že Adam pochází ze zámožné rodiny a je ve své profesi velmi úspěšný. Zavrtěl hlavou a zadržel dech.

„Ne. Je moje.“ V pokoji se rozhostilo ticho.

„Tvoje?“ ujišťovala se, když se vzpamatovala z ohromení. Blue Moon byla mimořádně velká loď. „Nikdy ses nepochlubil, že máš jachtu.“

„Bál jsem se, že mě budeš odsuzovat. Vrátil jsem se z plavby krátce předtím, než jsme se poprvé setkali. Každé léto trávím tři měsíce na Středozemním moři a v zimě pár týdnů v Karibiku. Je mi na ní moc dobře.“

„O tom nepochybuju,“ souhlasila zamyšleně. „Tedy, Charlie… to je věc.“

Blue Moon byl viditelným symbolem Charlieho bohatství a ostře kontrastoval s Carolinou činností i způsobem života. Nebylo pro ni tajemstvím, že Charlie má peníze, ale sama se snažila žít skromně.

Středem jejího světa byl Harlem a lidé, kteří tam žili, nikoliv jachta plavící se po Karibiku. Charlie věděl, že je na sebe přísnější než on, a bál se, aby kvůli svému nákladnému rozmaru v jejích očích neklesl.

„Doufám, že to nebude znamenat konec mezi námi. Rád bych ti ji někdy ukázal. Jmenuje se Blue Moon.“

Bylo mu líp, když se přiznal, přestože si stále nebyl jistý, jak se Carole zachová.

„Jak je velká?“ zeptala se.

„Osmdesát metrů.“

Tiše hvízdla a usrkla vína.

„Kristepane… Já pracuju s dětmi v Harlemu… a ty máš osmdesátimetrovou loď. To nejde dohromady. Ale na druhé straně jsi mému centru nedávno věnoval skoro milion dolarů,“ dodala na jeho omluvu. „Kdybys neměl tolik peněz, nemohl bys nám pomoct. Takže se to vyrovná.“

„Doufám. Nechci, aby nás rozdělilo něco tak hloupého jako loď.“

Láskyplně na něj pohlédla. „Nerozdělí,“ prohlásila slavnostně.

„Já taky doufám.“ Charlie neměl ve zvyku dávat na odiv své bohatství. Uhodla, že je pro něj loď důležitá. „Tři měsíce je dlouhá doba,“ poznamenala zamyšleně.

„Možná bys mohla příště jet se mnou,“ navrhl. „Ne na tři měsíce.

Obvykle na lodi nebývám tak dlouho, ale letos jsem neměl žádný naléhavý důvod spěchat zpátky do New Yorku. Někdy se návratu bojím. Je mi tady smutno.“ Rozhlédl se po bytě a pak se znovu

zadíval na ni. Usmál se. „S Grayem a Charliem si báječně užíváme.

Nemůžu se dočkat, až tě s nimi seznámím.“ Zatím však bylo brzy, aby Carole kamarádům představil. Jejich vztah byl teprve v začátcích. Udělal to, po čem toužil už řadu dní. Vzal ji kolem ramen. „Tak, teď znáš mé temné tajemství. Mám jachtu.“

„Horší nemáš?“

„Ne. Nikdy jsem nebyl ve vězení. Nedopustil jsem se žádného těžkého zločinu ani přestupku. Nezbankrotoval jsem. Nebyl jsem ženatý, nikomu jsem nepřebral manželku. Každý večer si před spaním čistím zuby, dokonce, i když jsem opilý, což nebývá často.

Jsem čistotný. Platím za parkování. Počkej, co ještě…“ Odmlčel se.

Lví ocas za ním trčel do výšky.

„Vypadáš hrozně komicky v tom kostýmu.“

„A ty, lásko moje, jsi přímo neodolatelná.“ Políbil ji. Když se od sebe odtrhli, byla Carole lehce zadýchaná. Byl to večer plný překvapení, ale všechna byla příjemná. Snad jenom velikost jeho jachty jí vyrazila dech. Blue Moon pro ni byl spíš zaoceánský parník než soukromá jachta. „Vždycky jsem si přál políbit ženu se zelenou tváří a černými rty,“ zašeptal. Zasmáli se, a když se k ní znovu sklonil, přivinula se k němu. Probudil v ní pocity, které v sobě tak dlouho potlačovala, že na ně téměř zapomněla. Vložila do své práce celé srdce i duši, nic jiného pro ni neexistovalo, ale v Charlieho náruči se rozpomněla na to, jak je sladké nechat se líbat a hýčkat.

„Díky,“ zašeptala, když ji k sobě přitiskl. Dlouho měla panickou hrůzu sblížit se s ním, vystavit se riziku, že se znovu zamiluje. Jemně ji přenesl přes práh svého soukromého světa a ona se po jeho boku cítila bezpečná. Stejně jako on vedle ní.

Potom ji provedl po celém bytě a ukázal jí své poklady a věci, které měl nejraději. Vedle fotografií rodičů a sestry to byly obrazy, které koupil v Evropě, především nádherný Degas visící nad jeho postelí. Když se jím pokochala, vrátili se do pokoje. Bylo příliš brzy, aby se zdržovali v ložnici, ale Degasovy tanečnice na ně zapůsobily tak silně, že se rozpovídali o baletu. Carole Charliemu prozradila, že se jako malá učila tančit.

„Až do šestnácti to byla moje velká vášeň,“ řekla s trochou lítosti.

Pochopil, proč má tak vznosné držení těla i ladné pohyby.

„Proč jsi toho nechala?“

Pokrčila rameny. „Moc jsem vyrostla. Byla bych navěky odsouzená tančit jako sboristka v poslední řadě. Primabaleríny jsou drobné, alespoň vždycky bývaly. Teď jsou možná o něco vyšší, ale tak velké jako já určitě ne.“ Její výška mohla občas představovat handicap, ale Charliemu se na ní líbilo úplně všechno. Slučovala v sobě eleganci i ženskost. Navíc měřil víc než ona.

„Nešla bys někdy na balet?“ Oči se jí rozzářily. Slíbil, že obstará lístky. Bylo tolik věcí, které by s ní chtěl podniknout. Všechno měli teprve před sebou.

Zdržela se skoro do půlnoci a ještě mnohokrát se políbili. Protože místo večeře jedli jen sladkosti, přešli do kuchyně, udělali si sendviče, posadili se ke stolu a povídali si. Carole se pokusila Charliemu vysvětlit své pocity.

„Já vím, že to bude znít divně, ale celý život jsem nenáviděla výstřední snoby a arogantní boháče. Nikdy jsem nechtěla nic, na co bych si sama nevydělala. Nechtěla jsem žádná privilegia jen proto, že jsem něčí známá nebo příbuzná. Toužila jsem pomáhat chudým a nešťastným. Mám výčitky svědomí, když podnikám něco, co jiní nemohou, nebo když utrácím víc peněz, než oni kdy budou mít.

A tak to nedělám. Ani nemám možnost. Ale i kdybych měla, nic se nezmění. Jsem prostě taková.“

Znal ji už dobře a nebyl překvapený. O své rodině nikdy nemluvila. Nevěděl, jestli její rodiče jsou bohatí, ale podle jejího způsobu života i postojů soudil, že možná mají trochu peněz, ale moc ne. Nic, kromě jejího aristokratického zjevu a vystupování, neukazovalo na velký majetek. Dalo se předpokládat, že pochází ze spořádaných, ale skrovných poměrů. Rodiče jí zřejmě přinesli velkou oběť, když jí umožnili studovat na Princetonu, přestože měla stipendium.

„Chápu,“ řekl, když dojedli. „Jsi zděšená z toho, že mám osmdesátimetrovou jachtu?“

„Ne,“ odpověděla zamyšleně, „ale je to jedna z těch věcí, které bych já nikdy neudělala, i kdybych mohla. Ale máš svaté právo utrácet peníze, za co se ti zlíbí. Prostřednictvím své nadace prospíváš

velkému počtu lidí. Já mám pocit, že bych měla žít v naprosté chudobě a všechno, co mám, darovat jiným.“

„Ale něco málo by sis měla ponechat a dopřát si trochu radosti.“

„To přece dělám. Jenže já jsem radši dárcem než obdarovaným.

Dokonce si vyčítám, že za práci v centru beru mzdu. Jiní lidé by ty peníze potřebovali víc než já.“

„Musíš přece jíst,“ připomněl jí. Jeho takové výčitky svědomí netrápily. Jako mladý zdědil obrovský majetek a naučil se s ním nakládat zodpovědně. Těšil se z přepychu, obrazů i jiných uměleckých předmětů, a především ze své lodi. Nikdy se za to nikomu neomlouval, až teď nepřímo Carole. Jejich životní filozofie byly odlišné, ale doufal, že ne neslučitelné.

„Možná zacházím do krajností,“ uvažovala. „Mám pocit, že odříkání mi pomáhá odčinit moje hříchy.“

„Žádné nevidím,“ namítl vážně. „Vidím jenom úžasnou ženu, která se zcela obětuje jiným. Cedila by pro ně krev a na sebe nemyslí. Měla by sis občas trochu užít.“

„Ale já si užívám. Kdykoliv jsem s tebou.“

„Já taky.“ Znovu ji políbil. Rád se s ní líbal a toužil zajít dál, ale zatím se neodvažoval. Věděl, jak se Carole bojí k někomu připoutat, aby zase netrpěla. A sám musel překonat stejné obavy. Pokaždé čekal, kdy na povrch vyplave nějaká závažná chyba. U Carole o jedné věděl od samého začátku. Nešlo o skrytou vadu, nesla ji hrdě jako prapor. Pocházela z jiného prostředí než on. Byla sociální pracovnicí, zcela oddanou své činnosti v Harlemu, a jeho světem pohrdala. Nebyla debutantkou ani dámou z vyšší společnosti, neschvalovala, jak žil, ale vůči němu nic neměla. Otázkou však zůstávalo, zda dokáže překonat své výhrady a přijmout jeho životní styl. Kdyby se rozhodli zkusit to spolu a snad spolu i zůstat, museli by se oba s tím rozporem nějak vyrovnat. Charlie věřil, že by to měli dokázat, ale záleželo víc na Carole než na něm. Bude mu muset prominout jeho rozmary a neutéct mu.

Zavezl ji domů taxíkem a přede dveřmi ji políbil. Nepozvala ho dál, protože se už předem omluvila, že nemá uklizeno. Nikdy u ní nebyl, ale dokázal si představit, že při její zaneprázdněnosti musí být těžké žít v jediné místnosti.

Při loučení ji políbil na špičku nosu. Zasmála se, když uviděla, že má zelené rty od jejího nalíčení.

„Zítra ti zavolám,“ slíbil, než nasedl zpátky do taxíku. „Pokusím se sehnat lístky na balet. Možná na příští týden.“ Zamávala mu a zmizela v domě.

Když se vrátil domů, připadaly mu místnosti bez Carole prázdné.

Líbilo se mu, jak dokázala zaplnit jeho byt, život i srdce.

15

Druhý den ráno oznámila sekretářka Charliemu, že obstarala lístky na páteční večer na představení Giselle, které mělo být podle všech ohlasů výborné. Nechal Carole vzkaz na záznamníku a začal se probírat došlou poštou. Byla v ní i poslední ročenka Princetonu.

Cistě ze zvědavosti ji otevřel a hledal v ní Carole. Věděl, v kterém roce absolvovala, takže by ji měl snadno najít. Nalistoval příslušné stránky a svraštil obočí. Její jméno na nich nebylo.

Znovu prošel seznam všech absolventů jejího ročníku, ale mamě.

To bylo divné. V ročence musela být chyba. Rozhodl se, že Carole prokáže drobnou laskavost a ušetří jí čas, protože si byl jistý, že by nedopatření chtěla odstranit. Požádal sekretářku, aby zavolala do redakce ročenky a upozornila je na opomenutí. Nadiktoval jí plné jméno. Carole Ann Parkerová.

Odpoledne, když studoval účetní rozvahy, zazvonil telefon na jeho stole. Podle čísla na displeji poznal, že mu volá sekretářka.

Trochu roztržitě se ohlásil. Právě se snažil přijít na kloub složitým rozpočtům týkajícím se daleké budoucnosti a dělalo mu problém soustředit se na to, co slyší.

„Zavolala jsem do redakce, jak jste mi uložil, pane Harringtone,“

hlásila. „Dala jsem jim jméno paní Parkerové a rok, kdy absolvovala.

Prohlásili, že nikdo takový Princeton nikdy neabsolvoval. Požádala jsem je, aby to znovu prověřili. Vyhověli mi, ale chyba zřejmě není na jejich straně. Tvrdí, že žádná Carole Ann Parkerová mezi absolventy není.“

„To je absurdní. Dejte mi na ně číslo. Zavolám jim sám.“ Zlobil se na neschopnost redakce a nepochyboval, že Carole by to taky

rozladilo. Znal přece i klub, jehož byla členkou. Všechno uvedla ve svém životopisu.

Ale když jim za pět minut zavolal sám, řekli mu totéž. Byli dokonce nepříjemní a dotčeně prohlašovali, že se takových chyb nedopouštějí. Žádná Carole Ann Parkerová Princeton nikdy neabsolvovala. Dokonce tam ani nestudovala, jak se ukázalo, když pátrali v záznamech dál. Charliemu přejel po zádech mráz. Za pět minut zvedl sluchátko znovu. Když vytáčel číslo Kolumbijské univerzity, připadal si jako chorobný podezíravec. Dozvěděl se totéž.

Nikdy tam nestudovala. Když zavěsil, bylo mu jasné, že objevil vážnou charakterovou vadu. Žena, do níž se málem zamiloval, byla podvodnice. Nezáleželo na tom, kdo doopravdy byla a s jak dobrými úmysly své centrum zakládala a řídila. Podstatné bylo, že lhala o svém vzdělání a že z jeho nadace vytáhla milion dolarů na základě falšovaných údajů. Dalo by se to považovat za trestný čin, nebýt skutečnosti, že peníze nechtěla pro sebe, ale pro jiné. Charlie nevěděl, jak s šokující informací naložit. Musel ji strávit a promyslet, co dál.

Když mu Carole odpoledne zavolala, poprvé za dobu, co se znali, nezvedl telefon. Nemohl jen tak zmizet z jejího života, chtěl po ní vysvětlení, ale potřeboval čas. Za dva dny spolu měli jít na balet.

Rozhodl se, že jí do té doby nic ne– řekne a rozhovor odloží.

Navečer jí zatelefonoval a vymluvil se, že správní rada svolala naléhavé zasedání a že se uvidí až v pátek. Prohlásila, že to zcela chápe, protože se jí už stalo něco podobného, ale v duchu se divila, proč s ní mluví tak stroze. Netušila, že neměl daleko do pláče. Cítil se oklamaný. Žena, kterou od prvního okamžiku obdivoval, byla podvodnice.

Dva dny, kdy ji neviděl, pro něj byly utrpením. V pátek před představením se pro ni zastavil. Vypadala úchvatně. Měla na sobě obligátní černé koktejlky, lodičky na vysokých podpatcích, jednoduchý krátký černý kožíšek, a dokonce náušnice s pravými perlami. Vysvětlila mu, že je zdědila po mamince. Nevěřil jí jediné slovo. Vše, co se mezi nimi rodilo, potřísnila svou lží o Princetonu a Kolumbijské univerzitě. Nadobro ztratila jeho důvěru. Choval se k ní odměřeně a v taxíku skoro nemluvil. Všimla si, jak nešťastně se

tváří. Když se zvedala opona, zeptala se ho, jestli se něco stalo.

Odpověděl, že je všechno v pořádku, ale vypadal tak zdrceně, že mu nevěřila. Usoudila, že musí mít nějaké vážné problémy s nadací.

O přestávce si zašli do baru na sklenku šampaňského. Než se vrátili na svá místa, omluvila se, že musí na toaletu. Právě v tu chvíli k nim zamířil starší manželský pár. Odvrátila hlavu, jako by nechtěla, aby ji viděli. Charliemu to neušlo. Zaťal zuby. Spěšně mu pošeptala, že jsou to známí jejích rodičů a že je nemůže vystát, a byla pryč.

Uvědomil si, o koho jde, když k němu dorazili. Také je znal a musel s ní souhlasit, že jsou nesnesitelní.

Žena žvanila o představení, tvrdila, že se jí předchozí nastudování líbilo víc, do omrzení rozebírala přednosti i nedostatky tanečníků, až konečně upřela na Charlieho pichlavá očka a pronesla poznámku, která vůbec nesouvisela s tím, o čem mluvila předtím.

„To se vám opravdu povedl husarský kousek,“ zaševelila významně. Charlie netušil, na co naráží. Toužebně si přál, aby se Carole vrátila. I když se na ni zlobil, bylo pořád příjemnější stát toporně vedle ní než být v zajetí té příšerné drbny a jejího licoměrného manžela. „Slyšela jsem, že se málem nervově zhroutila, když ji manžel opustil. Ale nevím, k čemu jí byl dobrý. Van Homové přece mají nesrovnatelně víc peněz než on. Navíc je získal nedávno, zatímco jejich majetek má jeden z nejdelších rodokmenů v celé zemi.“ Netušil, proč mluví o Van Hornových. Arthura Van Horná znal osobně, i když ne příliš dobře. Byl to jeden z nejkonzervativnějších, nejupjatějších a nejnudnějších mužů, s jakým se kdy setkal. Jeho peníze ho nezajímaly.

„Van Hornové?“ opakoval nechápavě. Měl pocit, že se ta žena musela pomátnout. Nedokázal si srovnat v hlavě klepy, které na něj vychrlila. Hovořila o jakési ženě, kterou opustil manžel a která zjevně patřila do rodiny Van Homů. Zmateně na ni pohlédl a uvědomil si, že na něj dívá, jako by byl naprostý hlupák.

„Samozřejmě. Mluvím o mladé Van Hornové. Stála přece vedle vás, než jsme k vám došli, nebo ne?“ Mluvila na něj jako na blbečka.

Konečně pochopil. Bylo mu, jako by do něj udeřil hrom.

„Ach ano, jistě. Promiňte mi mou roztržitost. Slečna Van Hornová, správně.“

„Znáte se spolu dobře?“ zeptala se neomaleně. Ženy jako ona neznají zábrany. Prahnou po informacích a drbech, aby mohly oslňovat jiné a předstírat, že patří do společnosti, která je ve skutečnosti odmítá přijmout. Znaly sice ty „důležité“ lidi, ale byly všeobecně neoblíbené.

„Pracovně,“ odpověděl. „Moje nadace podporuje její krizové centrum pro týrané děti. Je to opravdu záslužná činnost.

Mimochodem, nepamatujete se, jak se jmenoval její manžel?“

„Mosley? Nebo Mossey? Tak něco. Příšerný chlap. Vydělal hrozné peníze. Mám dojem, že si nedávno vzal dívku ještě mladší než Carole. Škoda, že to tak odnesla.“

„Nebyl to náhodou Parker?“ Charlie se změnil na detektiva.

Musel se dozvědět pravdu stůj co stůj. Na zdroji nezáleželo.

Nepohrdl ani nesnesitelnou drbnou.

„Kdepak. Parkerová se jmenovala její matka za svobodna. Je z bostonských Parkerů. Taky mají slušný majeteček, i když s Van Hornovými se nemůžou srovnávat. Carole má štěstí, čeká ji dědictví z obou stran. Někdo se zkrátka umí narodit,“ uzavřela. Charlie mechanicky přikyvoval. Pak si všiml, že se Carole vrací. Bylo snadné rozeznat ji v davu, zvlášť když měla vysoké podpatky.

Naznačil jí, aby na něj počkala tam, kde je, a rozloučil se s nečekanou informátorkou. Během několika málo dnů přistihl Carole tolikrát při lži, že nevěděl, čemu má věřit.

„Promiň, že jsem tě s tou příšernou ženskou nechala samotného.

Nehučí ti z jejích řečí v uších?“

„Hučí,“ odpověděl stroze.

„Je to nejhorší drbna v celém New Yorku. Pořád mele o tom, kdo si koho vzal, kdo je čí dědeček a kolik peněz kdo zdědil nebo vydělal. Bůhví, kam na ty informace chodí. Nemůžu ji vystát.“

Postupovali s davem k hledišti. Sotva zauja li svá místa, zvedla se opona. Charlie se odsunul co nejdále od Carole a seděl nehybně jako socha. Vážná chyba, kterou objevil v posledních dnech, nespočívala v tom, že Carole pocházela z jiného prostředí, že pohrdala jeho světem, nebo byla podvodnice, jak se domníval ještě ve středu. Nic takového. Byla to prostě a jednoduše lhářka.

Když představení skončilo a opona naposledy spadla, Carole se k němu s úsměvem obrátila a poděkovala mu.

„Bylo to překrásné. Díky, Charlie. Moc se mi to líbilo.“

„To jsem rád,“ odpověděl mechanicky. Původně jí slíbil, že ji pozve někam na večeři, ale teď nechtěl. Navrhl, aby zašli k němu.

S úsměvem se nabídla, že mu udělá míchaná vajíčka. Mlčky přikývl a během krátké jízdy taxíkem se mu jen s největší námahou dařilo udržovat zdvořilou konverzaci. Netušila, co se stalo, ale bylo jí zřejmé, že ho něco rozzlobilo. A nemusela čekat dlouho, až se dozví, co to bylo.

Otevřel jí dveře, rozsvítil, rázně napochodoval do obývacího pokoje a zastavil se uprostřed. Obrátil se ke Carole, která vešla za ním, a ani se nenamáhal vybídnout ji, aby se posadila. Tvář měl zkřivenou zuřivostí.

„Cos sledovala těmi vznešenými kecy o tom, jak nenávidíš elitní kluby, vyšší společnost a lidi, co mají peníze? Proč jsi mi, sakra, lhala? Ty nejsi prostá dívka, která se cele obětovala spáse chudých obyvatel Harlemu. Pocházíš ze stejného světa jako já. Slečno Van Hornová, věnujete se stejné činnosti jako já, ze stejných důvodů jako já a jste stejně bohatá jako já. Tak na mě nechoďte s ušlechtilými řečičkami o tom, že se v mém světě cítíte nesvá.“

„Odkud to všechno máš? A do toho, jak jsem bohatá, ti nic není.

Já nechci být uznávaná a obdivovaná jenom kvůli tomu, kdo byl můj dědeček. Chci, aby si mě lidi vážili kvůli tomu, kdo jsem já. A se jménem Van Hom to je vyloučené. Tak používám dívčí jméno své matky. Co má být? Zažaluj mě. Nejsem povinna nic vysvětlovat tobě ani nikomu jinému.“ Zuřila stejně jako on.

„Zklamalas mě, žes mi neřekla pravdu. Jak ti teď mám věřit, když jsi mi lhala i o tom, kdo jsi? Proč jsi to udělala, Carole?“

„Měla jsem podobný důvod jako ty, když jsi mi neřekl o své jachtě. Bál ses, že to pro mě bude šok, že mi to bude vadit, že to pro mě bude nepřijatelné. Možná jsi měl strach, že jdu po tvých penězích. Nejdu, ty blázne. Mám svoje. A ani trochu jsem nelhala, když jsem říkala, že se ve tvém světě cítím nesvá. Celý život jsem ho nenáviděla. Vyrostla jsem v něm a mám ho až po krk. Nechci mít nic společného s jeho pompézností, okázalostí, falší a prázdným

žvaněním. Baví mě to, co dělám, a miluju své děti. Víc nepotřebuju.

Nestojím o přepych. Neschází mi. Když jsem ho měla, nenáviděla jsem ho. Před čtyřmi lety jsem se ho vzdala. Teď jsem mnohem šťastnější a nikdy se k němu nevrátím, ani kvůli tobě, ani kvůli někomu jinému.“ Zalykala se rozhořčením.

„Ale v tom světě ses narodila. Patříš tam, i když v něm odmítáš žít. Proč jsi mě nechala omlouvat se za to, kdo jsem a co mám?

Aspoň toho jsi mě mohla ušetřit. Mělas mi říct, kdo jsi, a nedělat si ze mě blázna. Kdy ses hodlala přiznat? Čekalas na vhodnou příležitost, nebo bys věčně předstírala, že jsi chudá, a já bych se pořád málem styděl za svůj majetek i styl života? A když o tom tak teď přemýšlím, nevěřím, že žiješ v pronajatém podkrovním bytě. Ten dům patří tobě, je to tak?“ Z očí mu šlehaly blesky. Lhala mu ve všem. Sklopila hlavu, ale hned ji zase vztyčila.

„Ano, je můj. Chtěla jsem se přestěhovat do Harlemu, když jsem tam otevřela centrum, ale otec mi to nedovolil. Trval na tom, abych si dům ponechala. Nevěděla jsem, jak ti to mám vysvětlit.“

„Aspoň někdo z tvé rodiny má špetku zdravého rozumu, když ne ty. Byla bys schopná nechat se tam zabít. Pořád ti to hrozí. Pro boha živého, nehraj si na Matku Terezu. Jsi přece bohatá mladá dáma. Já byl zase bohatý kluk, snad až moc brzy. Teď je ze mě bohatý muž.

A víš co? Jestli se to někomu nelíbí, jeho věc. Jsem prostě takový.

Možná se jednoho dne taky přestaneš stydět, že nejsi chudá. Ale než se smíříš s tím, že jsi taková, jaká jsi, neměla bys lhát jiným a vydávat se za někoho jiného. Je to hloupé a nečestné. Udělalas ze mě blbce. Tento týden jsem volal do redakce princetonské ročenky a tvrdil jsem jim, žes jim vypadla ze seznamu absolventů. Oznámili mi, žes tam nikdy nechodila, protože jsem tě přirozeně hledal pod jménem Parkerová. Napřed jsem si myslel, že jsi podvodnice, ale ukázalo se, že jsi obyčejná lhářka. Základní podmínkou partnerského vztahu je upřímnost. Ano, mám jachtu. Ano, mám spoustu peněz. Ty taky. Ano, jsi Van Hornová. A co má být, krucinál? Jenže když jsi mi lhala jednou, nemůžu ti věřit. A zcela otevřeně ti říkám, že už nemám chuť se s tebou stýkat. Dokud nebudeš opravdu dospělá, abys věděla, kdo jsi a kým chceš být, nemáme si my dva co říct.“ Oba se třásli zlostí po celém těle. Přestože Carole neměla radost, že pravda o ní

vyšla najevo takovým způsobem, ulevilo se jí. Lidem v centru také neřekla, kdo je, ale lhát Charliemu bylo něco úplně jiného.

„Charlie, já jsem jenom chtěla, abys mě měl rád kvůli mně, ne kvůli otcovu jménu.“

„Co sis myslela? Že bych šel po tvých penězích? To je k smíchu a ty to víš. Udělalas z našeho vztahu frašku. Lhalas a mě se to dotklo.“

„Lhala jsem jenom v jednom bodě. Neřekla jsem ti, že jsem Van Hornová. To přece není důležité. Pořád jsem to já. Omlouvám se.

Máš pravdu, neměla jsem to dělat. Možná jsem se zbytečně bála.

A když jsi mě poznal jako Carole Parkerovou, bylo těžké ti vysvětlovat, kdo opravdu jsem. Kristepane, nikoho jsem nezabila, ani jsem tě neokradla o peníze.“

„Okradlas mě o důvěru, to je horší.“

„Charlie, moc mě to mrzí. Právě jsem měla pocit, že se do tebe zamiluju.“ Po tvářích jí stékaly slzy. Bylo jí mizerně. Vyčítala si, že všechno zkazila. Charlie byl ten nejlepší muž, jakého kdy poznala.

„Nevěřím ti,“ odsekl. „Kdybys do mě byla zamilovaná, nelhala bys mi.“

„Udělala jsem chybu. To se stává. Bála jsem se. Jak jsem ti řekla, přála jsem si, abys mě měl rád jenom kvůli mně. Nic víc.“

„Začínal jsem tě mít rád. Ale bůhví, co jsi vlastně zač. Zamiloval jsem se do Carole Parkerové, do dívky z prosté rodiny, bez peněz, bez známého jména. A teď se ukázalo, že jsi ve skutečnosti zazobaná dědička.“

„Je to pro tebe tak hrozné, že mi nemůžeš odpustit?“

„Samozřejmě mi nevadí, že jsi bohatá. Hrozné je, žes mi lhala, Carole.“ Odvrátil se a zadíval se do parku. Dlouho tak stál, zády k ní.

Už si toho řekli dost. Nejenom najeden večer, možná nadobro.

„Chceš, abych odešla?“

Mlčel. Po chvíli přikývl a trvalo dlouho, než promluvil. „Ano. Je konec. Nikdy bych ti nemohl věřit. Skoro dva měsíce jsi mi lhala. To je zatraceně dlouhá doba.“

„Omlouvám se,“ vypravila ze sebe. Neotočil se. Nechtěl vidět její tvář. Příliš to bolelo.

Tiše vyšla z bytu a zavřela za sebou dveře. Nepřestala se chvět, ani když sjela výtahem dolů. Říkala si, jak je to směšné. Zlobil se na ni, že je bohatá, a přitom byl bohatší než ona. Ale věděla, že je to jinak. Běsnil, protože mu lhala.

Vzala si domů taxi a doufala, že jí Charlie zavolá.

Nezatelefonoval jí ani tu noc, ani celý příští den. Pravidelně kontrolovala záznamník. Míjely týdny a neozval se. Konečně pochopila, že mluvil vážně, když jí řekl, že je mezi nimi konec, protože už jí nemůže věřit. Přestože její úmysly byly dobré, zničila mezi nimi důvěru, která je základem každého hlubokého vztahu.

Charlie ji víckrát nechtěl vidět ani s ní mluvit. Přiznala si, že ho miluje, ale věděla, že tím se nic nezmění. Ztratila ho jednou provždy.

16

Dva týdny před Díkůvzdáním si Adam a Maggie užívali klidný večer v jeho bytě, když zničehonic začala mluvit o svátcích. Dřív o nich nikdy nepřemýšlela, ale teď, když byli tak často spolu, by Díkůvzdání ráda strávila s ním. Nevěděla, jestli nebude s dětmi.

Zatím se s nimi nesetkala, protože se oba shodli, že je příliš brzy.

Spala u něj téměř každou noc, byl s ní rád, ale jak jí vysvětlil, byla to pořád ještě zkušební jízda a žádný z nich nechtěl jejich vztah přehřát.

„Díkůvzdání?“ opakoval nechápavě. „Proč?“

„Budeš s dětmi?“

„Ne, Ráchel je bere ke svým rodičům do Ohia. Střídáme se.

Tento rok nejsem na řadě.“

Maggie se rozzářila. Brala to jako dobrou novinu. Už léta neslavila Díkůvzdání s nikým blízkým. Vlastně ani v dětství ne.

Jednou s ní matka pekla krocana, ale byla tak opilá, že usnula, než byl hotový. Maggie ho potom jedla u kuchyňského stolu sama, ale matka byla alespoň doma, i když ve vedlejším pokoji a nevěděla o sobě.

„Myslíš, že bychom ho mohli strávit spolu?“ zeptala se a přitulila se k němu.

„Nemohli,“ odpověděl zamračeně.

„Proč ne?“ Jeho strohé odmítnutí se jí dotklo.

„Protože musím k našim. A nemůžu tě vzít s sebou.“ Už jenom z typicky irského jména O’Malleyová by jeho matka dostala mrtvici.

A navíc jí nebylo nic do toho, s kým chodí.

„Proč tam jdeš? Z Jom kipur tě rozbolel žaludek i hlava,“

připomněla mu.

„Vždycky je to pro mě utrpení, ale u nás v rodině prostě platí, že všichni musíme nastoupit. Já taky. Jako vězeň do kriminálu, když mu skončí opušťák. Nejde o příjemné společné chvíle. Je to tradice a povinnost. I když mě všichni přivádějí k šílenství, pořád považuju rodinu za důležitou instituci. Ta moje sice stojí za hovno, ale pociťuju potřebu projevit rodičům úctu. Sám nevím proč. Jsou staří, už se nezmění, tak zatnu zuby a naklušu tam. Ty nemáš kam jít?“

Tvářil se zničeně. Představa další rodinné večeře ho deptala.

Nenáviděl svátky. Matka mu vždycky všechny zkazila. Jediné štěstí bylo, že rodiče drželi Chanuku, takže mohl Vánoce slavit s dětmi.

Bývaly opravdu šťastné a veselé, což se o žádné oslavě na Long Islandu říct nedalo. „Kde budeš na Díkůvzdání?“

„V bytě. Sama. Ostatní holky odjedou domů.“ Maggie přirozeně neměla, kam by jela.

„Přestaň útočit na mé svědomí.“ Málem se na ni rozkřikl. „Stačí mi matka. Maggie, opravdu je mi moc líto, že budeš sama, ale já s tím nic nenadělám. Musím k našim.“

„Já to nechápu,“ přiznala nešťastně. „Chovají se k tobě příšerně.

Kopou do tebe. Sám jsi mi to řekl. Tak proč tam musíš?“

„Prostě to tak cítím,“ vysvětloval. Neměl chuť obhajovat své rozhodnutí. Už tak to bylo zlé. „Nemám na vybranou.“

„Ale máš,“ odporovala mu.

„Nemám. A nehodlám o tom diskutovat. Prostě je to tak. Na Díkůvzdání budu na Long Islandu. O víkendu můžeme něco podniknout spolu.“

„To není ono.“ Její tvrdošíjnost se mu nelíbila. Pouštěla se na nebezpečnou půdu. „Chodíme spolu už dva měsíce. Je snad normální, že s tebou chci trávit svátky.“

„Maggie, netlač na mě,“ varoval ji. „Prosím, dá se říct, že spolu chodíme. Ale nejde o skutečný vztah. To je rozdíl.“

„Promiňte, Veličenstvo,“ odsekla jízlivě.

„Pravidla znáš od začátku. Ty máš svůj život, já mám svůj život.

Scházíme se, když se nám to oběma hodí. No a na Díkůvzdání se mi to nehodí. Nemám z toho radost, to mi můžeš věřit. Byl bych šťastný, kdybych mohl být s tebou. Ale nemůžu. Mám předvolání na Long Island. Vrátím se s migrénou a žaludeční neurózou, ale musím se dostavit, i kdyby hrom bil.“

„To mě štve,“ neudržela se.

„Mě taky,“ souhlasil.

„A co ty řeči, že to není vztah? Že se scházíme, jen když se nám to hodí?“

„Přesně to přece děláme. Nemluvě o tom, že se vídáme každý víkend.“

„Takže je to vztah?“ Dál na něj útočila bez ohledu na výstražné signály, které vysílal. Bylo to u ní neobvyklé, ale zlobila se, že na Díkůvzdání nebudou spolu. A zlost jí dodala odvahu napadnout pravidla, jimiž se oháněl.

„O vztahu, nebo trochu staromódněji o známosti, se dá hovořit u lidí, kteří by se časem chtěli vzít. Já se ženit nehodlám. Takže to spolu jen tak táhneme. To mi vyhovuje.“ Maggie už neřekla ani slovo a ráno se vrátila do svého bytu. Odpoledne ho pronásledovaly výčitky svědomí kvůli tomu, co jí řekl. Neměl pravdu. Byl to vztah.

Stále hlubší. S jinou ženou nespal, a pokud mu bylo známo, Maggie taky kromě něj nikoho neměla. Jenom se to zdráhal připustit, ale teď ho mrzelo, že se dotkl jejích citů. A bylo mu líto, že nemůže strávit Díkůvzdání s ní. Měl zlost. A připadal si jako mizera. Zavolal jí, ale byla v práci, tak jí aspoň nechal zamilovaný vzkaz na záznamníku.

Neozvala se. Volal jí večer, ale nebyla doma. Volal jí znovu každou hodinu, až do půlnoci. Myslel si, že hraje uraženou, ale pak zvedla telefon její spolubydlící a oznámila mu, že Maggie ještě nepřišla z práce. Příště se dozvěděl, že přišla, ale že spí.

Nezatelefonovala mu zpátky. Druhý den odpoledne soptil. Nakonec se rozhodl zavolat jí do práce, což nikdy nedělal.

„Kdes byla včera v noci?“ zeptal se jí s vynuceným klidem.

„Myslela jsem, že to spolu jen tak nezávazně táhneme. Neznamená to, že se jeden druhého nebudeme na nic ptát? Budu se muset podívat, co říkají pravidla.“

„Koukej, mrzí mě to. Říkal jsem pitomosti. Byl jsem naštvaný kvůli Díkůvzdání. Připadám si jako mizera, že tě nechám samotnou.“

„Ty jsi mizera,“ opravila ho.

„Maggie, prosím tě, netrap mě. Musím na Long Island. Na mou duši. Nemám na vybranou.“

„Ale máš. Nevadilo by mi, kdybys byl s dětmi. To bych chápala.

Ale přestaň jezdit k rodičům a nenechej se už urážet.“

„Jsou to moji rodiče. Musím. Přijď večer ke mně. Uvařím ti večeři a bude nám hezky.“

„Tak dobře. V devět. Dřív nemůžu.“

„Co budeš dělat?“

„Nevyslýchej mě. Přijdu, jak nejdřív budu moct.“

„Co to má znamenat?“ Soptil.

„Musím do knihovny.“

„To je ta nestupidnější výmluva, jakou jsem kdy slyšel. Ale prosím, uvidíme se večer. Jdi si, kam chceš.“ Praštil telefonem. Měl sto chutí jí říct, aby se nenamáhala a vůbec nechodila, ale chtěl ji vidět a zeptat se jí, co se děje. Minimálně dvakrát za týden se stávalo, že nebyla doma, když jí večer volal. Jestli měla někoho jiného, chtěl to od ní slyšet. Byla první ženou po řadě let, které byl věrný.

A začínal mít podezření, že ona jemu není.

Přišla až před desátou. Seděl na pohovce a čekal na ni.

V ruce držel sklenku whisky. Už druhou. Každých pět minut se díval na hodinky. Maggie se omluvně usmála.

„Promiň. Trvalo to déle, než jsem myslela. Dřív jsem to vážně nestihla.“

„Kde jsi byla? Řekni mi pravdu.“

„Myslela jsem, že máme každý svůj život,“ namítla trochu nejistě.

„Neštvi mě těmi pitomými řečmi!“ zařval. „Ty někoho máš, že?

To je paráda. Jedenáct let jsem střídal ženské jak na běžícím pásu.

Narazím na tebe a poprvé jsem věrný. A co uděláš ty? Zahýbáš mi.“

Posadila se proti němu do křesla.

„Adame,“ domlouvala mu. „Nezahýbám ti. Přísahám.“

„Tak kde jsi byla, když jsem ti včera volal? Až do půlnoci ses někde courala.“ V hlavě mu hučelo. Šla na něj migréna a žena, do níž byl blázen, podle všeho spala s jiným. Nevěděl, jestli má brečet nebo nadávat. Možná to byly boží mlýny, možná mu oplácela, jak se choval k ostatním ženám, ale rozhodně se mu to nelíbilo. Měl ji rád.

„Kdes byla včera v noci?“

„Už jsem ti to řekla. V knihovně.“

„Maggie, prosím tě, aspoň mi nelži. Snad máš v sobě tolik odvahy a hrdosti, abys mi řekla pravdu.“ Vyčetla mu z očí, jak trpí, a pochopila, že se mu musí přiznat. Původně nechtěla, ale jestli si myslí, že je mu nevěrná, nezbývá jí nic jiného, než mu prozradit, co dělá, když není s ním.

„Chodím do právnické přípravky,“ oznámila mu tichým, ale pevným hlasem.

„Cože?“ Byl přesvědčený, že se přeslechl.

„Chci vystudovat práva. Bude mi trvat sto let, než získám diplom.

Zvládnu jenom jeden semestr za rok, víc ne.“ Zhluboka vydechla.

Ulevilo se jí, že se Adamovi svěřila. „Dnes jsem byla zase v knihovně, protože musím odevzdat roční– kovku.“ Nedůvěřivě na ni zíral.

„Neděláš si srandu?“

„Ne. Studuju už dva roky.“

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Bála jsem se, že by ses mi smál.“

„Pro všechno na světě, proč ses do toho pustila?“

„Protože nechci být do smrti číšnice. A nehledám chlapa, který by mě odtud vytáhl. Nechci být na nikom závislá. Chci se o sebe postarat sama.“

Poslouchal ji a málem se rozplakal. Každá žena, kterou znal, chtěla uhnat nějakého ňoumu, aby se měla dobře. Zkoušely to i na něj. Maggie ne. Jako číšnice se nadřela a kromě toho chodila dvakrát týdně do školy. Nikdy si mu neřekla ani o jediný cent. Naopak mnohem častěji, než mu bylo milé, koupila něco k jídlu nebo nějakou pozornost pro něj. Byla obdivuhodná. Vztáhl k ní ruku.

„Pojď ke mně.“ Když se posadila vedle něj, pevněji objal.

„Myslím si o tobě, že jsi fantastická. Chci, abys to věděla. Jsi ta nejlepší žena, jakou jsem kdy potkal. Omlouvám se, že jsem se choval jako naprostý idiot, a omlouvám se, že s tebou nebudu na Díkůvzdání. Slibuju, že ho spolu oslavíme ve čtvrtek. A přísahám, že už nikdy nebudu slídit po tom, co děláš. A ještě jednu věc musíš vědět,“ prohlásil věcným tónem, ale v očích měl něhu, jakou tam nikdy dřív neviděla. „Miluju tě.“

„Já tebe taky,“ zašeptala. Poprvé jí vyznal lásku. „Co o tom říkají pravidla?“

„Jaká pravidla?“

„Však víš. Tvoje pravidla. Pořád to spolu jen tak nezávazně táhneme, nebo už jde o hlubší vztah?“

„Já jenom vím, že tě miluju, Maggie O’Malleyová. Vykašli se na pravidla. Podstatné je, že se máme rádi. Ostatní ukáže čas.“

„Vážně?“ zeptala se rozčileně.

„Jo. A až ti příště zase začnu něco vykládat o pravidlech, připomeň mi, že jsem debil. Mimochodem, jaké máš téma ročníkovky?“

„Delikty.“

„Zítra se podíváme, cos napsala. Dnes jsem moc opilý,“ prohlásil, ale oba věděli, že je to jen výmluva. Chtěl s ní být co nejdřív v posteli. Na sex opilý nebyl.

„Opravdu mi pomůžeš?“

„Jasně. Vystuduješ práva v rekordním čase.“

„To sotva,“ namítla. „Musím taky chodit do práce.“ Neprosila o pomoc, jenom suše konstatovala fakta.

„Probereme to jindy.“ Vzal ji na ruce a odnesl do ložnice.

„Myslel jsi to vážně?“ zeptala se, když ji složil na postel. „Nebo jsi doopravdy opilý?“

„Ne, Maggie, nejsem opilý. A myslel jsem to vážně. Miluju tě.

Jenom mám občas dlouhé vedení,“ omlouval se, i když dva měsíce, které potřeboval, aby si uvědomil, že ji má rád, nebyly tak dlouhá doba. A na něj už vůbec ne. Usmála se a potom zhasl.

17

Když Gray zavolal týden před svátky Charliemu do kanceláře, neušlo mu, že je nezvykle mrzutý.

„Co budeš dělat o Díkůvzdání?“

„Nic, jako obvykle,“ přiznal Charlie. Sám už přemýšlel o tom, jak je stráví. Svátky pro něj byly nejhorší dny roku a nerad si je plánoval.

Rodiny se scházely, aby se spolu potěšily, a na ty, kdo byli sami jako on, zbyl jen chlad a stesk po všech, které navždy ztratili.

„Říkali jsme si se Sylvií, jestli bys k nám nechtěl přijít na večeři.

Krocana upeče ona, takže by snad mohl být k jídlu.“

„Díky, moc rád.“ Byl to příjemný způsob, jak se vyhnout samotě.

„Jestli přivedeš i Carole, bude vítána.“

„Ne, přijdu sám, ale děkuju,“ odpověděl Charlie trochu chladně.

„Má jiný program?“ Gray vytušil, že něco není v pořádku.

„Nejspíš ano, ale upřímně řečeno, nevím.“

„To nezní hezky.“

„Ani nemůže. Před dvěma týdny jsme se pohádali. Carole je uzavřená kapitola. Krásná, ale krátká.“

„To je mi líto. Předpokládám, žes na ní našel nějakou závažnou chybu.“ Jako vždycky, pomyslel si v duchu Gray.

V tomto ohledu bylo na Charlieho spolehnutí.

„Hádáš dobře. Lhala mi. Už jí nemůžu věřit. Musel jsem to skončit.“

„Asi ano.“ Gray znal přítele natolik dobře, aby mu bylo jasné, že jakmile u ženy najde větší kaz, je konec. Řekl mu, aby přišel kolem šesté, a zavěsil. Když večer oznámil špatnou zprávu o Carole a Charliem Sylvii, byla taky zklamaná.

„Vždycky se tak chová,“ vysvětloval jí nešťastně Gray. „Tak dlouho na každé hledá chlup, který by mu potvrdil, že není svátá ani dokonalá, až ho najde. A potom bác, třískne dveřmi a je po všem.

Neumí ženě odpustit, že je křehké stvoření, a mít ji rád takovou, jaká je. Neposkytne jí další šanci. Nikdy. Je podělaný strachy, že by ho mohla zradit, a při prvním zaskřípnutí zatáhne za záchrannou brzdu.“

„Něco mezi nimi muselo zaskřípat,“ souhlasila Sylvia zamyšleně.

Charlieho viděla jenom párkrát, ale Gray o něm hovořil tak často, až měla dojem, jako by ho dobře znala. Dlouho si vzájemně nahrazovali rodinu, kterou neměli. Gray se jí sice svěřil, že má někde mladšího adoptivního bratra, ale toho řadu let neviděl a neměl tušení, kde žije.

Zato Charlieho měl rád jako vlastního.

„On prostě ze svých nároků nesleví. Žádná u něj neobstojí.“ Oba věděli, že v partnerském vztahuje kompromis nutný. „Prý mu lhala.

Do háje, a kdo občas nezalže? To se stává. Lidi prostě dělají hlouposti.“

„V čem mu lhala?“ vyptávala se Sylvia.

„To mi neřekl. Ale jak ho znám, byla to nějaká bezvýznamná maličkost, které se hned chytil a využil ji pro tvrzení, že by mu v budoucnosti mohla lhát o něčem důležitém. Je to jeho obvyklý postup. Připomíná to kabuki. Hodně randálu a hrozivých grimas.

Předstírá zděšení a tvrdí, že ztratil důvěru… Věř mi, už jsem to zažil mockrát. Věčná škoda. Nakonec zůstane sám,“ prorokoval zachmuřeně. Jenže Charlie už sám byl.

„Možná to chce,“ nadhodila Sylvia.

„Jenže já se na to nemůžu dívat,“ přiznal smutně Gray. Příteli by přál, aby byl stejně šťastný, jako byl teď sám. Se Sylvií jim to báječně klapalo od prvního okamžiku. Občas se smáli tomu, že se zatím ani jednou nepohádali, i když věděli, že k tomu nutně dojde.

Po všech stránkách se k sobě dokonale hodili. Zdálo se, že jejich líbánky nikdy neskončí.

Na Den díkůvzdání se Charlie dostavil přesně v šest. Přinesl dvě lahve vynikajícího vína, Cristal a Château d’Yquem. Všichni tři se těšili na dobré jídlo, skvělé pití a hlavně příjemný večer ve společnosti přátel.

„Proboha, Charlie, s tímhle bychom si mohli otevřít vinotéku,“

vyhrkla Sylvia. „To je prvotřídní víno.“

„Říkal jsem si, že když už máme mít zítra kocovinu, tak po něčem kvalitním,“ zažertoval.

Sylvia na sobě měla černé sametové kalhoty a bílý svetr, v uších malé diamantové náušnice, černé vlasy si stočila do uzlu. Kdykoliv se její a Grayův pohled setkaly, něžně se usmála. Charlie nikdy dřív neviděl kamaráda tak šťastného. Ty tam byly neurotičky, alkoholicky a narkomanky i se svými bývalými partnery, kteří ho ohrožovali na životě, ženy, které ho opustily kvůli jinému, sotva je dostal z nejhoršího, a na rozloučenou se mu snažily podpálit obrazy. Sylvii by chtěl mít po svém boku každý muž. A všem, kdo je viděli spolu, bylo jasné, co pro ni Gray znamená. Charliemu se ulevilo, když pozoroval, že se k němu chová, jako by byl jediný muž na světě.

Zahřálo ho to u srdce, ale zároveň se cítil trochu odstrčený. Ve společnosti dvou lidí, kteří se vřele milují, si každý bolestně uvědomí, že vedle sebe nikoho nemá. Byl to pro něj hořkosladký pocit. Sylvia s Grayovou pomocí připravila vynikající hostinu. Na stole byl zářivě bílý ubrus a květiny, které sama naaranžovala do vázy. Gray se koupal v její láskyplné péči.

Teprve v polovině večeře se řeč stočila ke Carole a k důvodu, proč nepřišla. Charlie se o ní nezmínil, ale Gray nedokázal potlačit zvědavost.

„Co je vlastně s Carole?“ Jeho pokus o nenucený tón žalostně selhal a Sylvia po něm střelila káravým pohledem. Byla přesvědčená, že je to choulostivé téma a že se chová jako slon v porcelánu, ale už bylo pozdě. Charlie dělal, jako by ho neslyšel. „V čem ti lhala?“

dorážel znovu Gray.

„Ale v takové drobnosti. Vydávala se za někoho jiného. Dokonce mi zamlčela své pravé jméno. Chodí si po světě pod pseudonymem a já jsem jí nestál za to, aby mi řekla pravdu.“

„Sakra. Tak to je síla. Schovává se před bývalým přítelem?

Některé ženy to dělají.“ Gray si pamatoval, jak byl Charlie Carole nadšený, a mrzelo ho, že by měla skončit na smetišti jako řada jiných. Kvůli němu by rád poskytl vztahu, který skončil dřív, než

začal, první pomoc, ale z chladu, který čišel z kamarádových slov, usoudil, že je pozdě.

„Ne,“ odpověděl Charlie zvolna, „schovává se sama před sebou.“

„To já svého času taky. Stejně jako ty. Někteří lidé to provozují celý život.“

„Domnívám se, že přesně to měla v úmyslu. Odhalil jsem ji čirou náhodou. Napřed jsem myslel, že lže jenom o svém vzdělání, ale ukázalo se, že je to mnohem složitější. Tajila svou pravou identitu přede všemi. Vydávala se za prostou dívku, která nenávidí luxus a váží si jenom lidí, co tvrdě pracují. Svému centru se plně obětovala, což je sice obdivuhodné, ale její chudý původ byla sprostá lež.

Málem jsem se styděl za to, co mám, kdo jsem a jak žij u. Dokonce jsem se jí bál přiznat ke své jachtě.“

„A co jsi o ní zjistil? Je to převlečená princezna?“ Gray to nepovažoval za smrtelný hřích, ale Charlie ano.

„Vyšlo najevo, že je Van Hornová. Představ si to! Je stejně zazobaná a ’nóbl‘ jako já, jestli tomu chceš tak říkat. Nepovažoval jsem za nutné se o tom před ní zmiňovat, ale její dědeček má ještě větší jachtu než já.“

„Van Hornová?“ užasl Gray.

„Jo,“ potvrdil Charlie tak znechuceně, jako by před objektivy reportérů souložila s jeho nejlepším přítelem ve vstupní hale hotelu Plaza.

„Tak to je šok. Ale Charlie, tím by to pro tebe mělo být jednodušší. Nechápu, proč tak vyvádíš. Aspoň si nebudeš muset hrát na Pygmaliona, což je dost těžké. Řečeno s Jonathanem Swiftem, z prasečího ucha hedvábnou kabelku neušiješ, i když se o to někteří bláhovci pokoušejí. Je přinejmenším ze stejně staré a bohaté rodiny jako ty. To tě štve?“ zeptal se tak otevřeně, že sebou Sylvia trhla.

„Samozřejmě ne. Její původ jí nevyčítám,“ vysvětloval Charlie uraženě. „Vadí mi, že lhala. Udělala ze mě blázna. Chodil jsem po špičkách kolem svého způsobu života, omlouval jsem se za něj, a pak vyjde najevo, že vyrůstala ve stejném prostředí jako já. Nemusí se jí líbit, ale patří tam, ať chce nebo ne. Prostá dívka. Hovno. Strkala mi před oči svou chudobu, a přitom to byla jenom přetvářka.“ Gray se musel zasmát jeho rozhořčení.

„Jen se neostýchej a hezky od plic nám řekni, co si myslíš,“

dobíral si ho. „Dobře. Předstírala, že je bezvýznamná. A co? Ve světě, kde pracuje, musí být její pravé jméno na obtíž. Tvoje taky.

Třeba se jí nelíbila role lady Diany, která sestupuje ze svých výšin mezi nejubožejší z ubohých. Chtěla být jednou z nich, aby mezi ní a nimi nic nestálo. Můžeš jí mít něco za zlé?“

„Můžu. Je v naprostém pořádku, že lže lidem, pro které pracuje, když to považuje za prospěšné. Ale nebylo v pořádku, že lhala mně.

Tvrdila mi, že žije v pronajatém podkrovním bytě. Jenže má v Jednadevadesáté východní jeden z těch domů z hnědého pískovce, co stojí minimálně deset milionů!“

„Odporné,“ vysmíval se Gray. „Jsem znechucen. A jakou cenu má tvůj byt na Páté avenue s nádherným výhledem do Central Parku?

Pět milionů? Nebo taky deset? A kolik jsi zaplatil za Blue Moon?

Nemůžu si vzpomenout. Padesát? Šedesát?“

„O to nejde,“ zamračil se Charlie. „Já mluvím o tom, že mi lhala, kdo je, jak se jmenuje, z jakého prostředí pochází. Možná mi lhala i v jiných věcech.“

„Možná ne,“ odporoval mu Gray. Přišlo mu to jako příslovečná bouře ve sklenici vody. A obětí byla Carole. Charlie jí vylil tu vodu přímo na hlavu. Grayovi to nepřipadalo jako čestný boj. Charlie v těchto případech nikdy nebojoval čestně. A nakonec, i když si to nepřipouštěl, vždycky prohrál. Grayovi to najednou bylo naprosto jasné. Za posledních několik měsíců se jeho pohled na život výrazně změnil. „Možná jenom chtěla být někým jiným. Ty by sis to občas nepřál? Vždycky chceš být Charles Sumner Harrington? Vsadím se, že ne. Do háje, Charlie, dej jí šanci. Dobře, připadal sis jako blbec, když jsi zjistil, kdo je. Aleje to tak hrozné, abys jí nemohl odpustit?

Copak ty jsi dokonalost sama?“

„Rozhodně nelžu lidem, které mám rád. Ani tobě jsem nikdy nelhal.“

„Prosím, proto jsme přátelé. Ale něco ti řeknu. Nepočítej s tím, že se vykašlu na Sylvii, abych si mohl vzít tebe.“

„Sakra,“ zasmál se Charlie. „Doufal jsem, že to uděláš.“ Obrátil se na Sylvii. „Nezlob se, ale já ho viděl jako první.“

„Ráda se s tebou o něho podělím,“ prohlásila a potom se rozhodla přispět svou troškou do mlýna. „Nechci ti mluvit do života a chápu, že se zlobíš. Taky těžce nesu, když někdo udělá něco, co se mi nelíbí.

Vždycky mám podezření, že je za tím ukryto mnohem víc, o čem já zatím nevím, že jde jenom o špičku ledovce. Jenže u Carole jsem přesvědčená, že má srdce na pravém místě. Lidé jako ty nebo ona to mají někdy těžké, protože často nevíte, jestli ostatním nejde jenom o vaše peníze nebo jméno. Možná chtěla, aby váš vztah nebyl ničím zatížený. Časem by se ti přiznala, ale bohužel jsi na to přišel dřív, než se k tomu odhodlala. Ale podle všeho, co jsem o ní od tebe slyšela, musí být úžasná. A máte mnoho společného.

Souhlasím s Grayem, že bys jí měl dát druhou šanci. Všichni někdy potřebujeme oddechový čas. A jestli na ní objevíš další chybu, můžeš kdykoliv udělat čelem vzad. Nemáš k ní žádné závazky.

A v každém vztahu jsou nutné kompromisy, jak všichni dobře víme.

Naneštěstí nikdo z nás není dokonalý. Možná jednou uvítáš, když projeví trochu shovívavosti k tvým nedostatkům. Je to něco za něco.

Na jedné straně spousta věcí, které se ti na někom líbí, a na druhé pár takových, které ti vadí. Dokud se jazýček vah vychyluje k těm dobrým, pak stojí za to ty špatné překousnout. A než se to na ni provalilo, zdálo se mi, že je hodně věcí, které se ti na ní líbí.“

Odmlčela se. Charlie měl oči jako dvě jezírka plná bolesti. Uhodla, že má v duši mnoho nevyřčeného smutku.

„Já jenom nestojím o další zklamání. Život je už tak dost tvrdý.“

Sylvia vztáhla ruku přes slavnostně prostřený stůl a zlehka se dotkla hřbetu jeho ruky. „Je ještě tvrdší, když je člověk sám,“

poznamenala se staženým hrdlem. Přikývl, ale nevěděl, jestli s ní souhlasí. Být sám je zlé, ale ještě horší je ztratit milovanou bytost.

Věděl, že Sylvia tu bolest také zakusila. Sebevražda posledního milence ji krutě zasáhla.

„Možná máte pravdu,“ připustil. „Byl jsem nepříčetný vzteky.

Přišlo mi to jako hrozný podraz. A když jsem zjistil celou pravdu, připadal jsem si jako naprostý blbec. Má nepřekonatelnou averzi ke světu, z něhož pochází, a k lidem, kteří do něho patří. Nenávidí všechno, co ho symbolizuje. Je to normální?“

„Třeba taky nemá nejlepší vzpomínky na dětství,“ uvažoval Gray.

„Obvykle si myslíme, že ho ti ostatní měli šťastné. Netušíme, kdo z nich byl týraný, ponižovaný, zanedbávaný, nebo koho dokonce sexuálně zneužíval vlastní strýc. Co ty víš. Každý s sebou vláčíme nějaké břímě. Nikdo nevyvázne bez šrámu. Třeba si s rodiči taky užila své.

O jejím tátovi jsem dost četl, je to důležitý muž, ale řekl bych, že je to studený čumák. Nechci ti do toho mluvit, Charlie, možná je prolhaná a jenom by ti zlomila srdce a ty bys už nikdy nevěřil žádné ženě. Ale co když není taková? Co když je to v podstatě hodná, slušná holka, která se narodila do jedné z nejbohatších rodin, má po krk světa, v jakém vyrůstala, a chce být sama sebou? Někdo jako já si to neumí představit, ale ty a tobě podobní zažíváte na vlastní kůži, že majetek nepřináší jenom samé radosti, ale i velkou zodpovědnost.

Upřímně řečeno, mně se líbí všechny ty vymoženosti, které máš, na tvé lodi je mi báječně, ale když tak o tom přemýšlím, neměnil bych s tebou. Někdy mám dojem, že to není žádný med, ale spíš hodně dřiny a samoty.“ Gray ještě nikdy neřekl tak otevřeně, co cítí, a Charlie byl jeho slovy dojatý víc, než dal najevo.

„Máš pravdu, bývám unavený a sám. Ale člověk není pánem svého osudu. V určitém bodě ti do ruky strčí štafetový kolík, někdy později, jindy hodně brzy, jako se to stalo mně, a nezbývá ti než běžet. Nemůžeš se posadit na kraj dráhy a fňukat, že to vzdáváš.

Musíš upalovat, co ti síly stačí.“

„Ona na tom asi byla taky tak. Možná se jenom potřebovala na chvíli posadit.“

Charlie si nepřítomně hrál s drobečky na stole a přemýšlel o tom, co řekli Gray se Sylvií. Mohli mít pravdu. „Ta klepna, od které jsem se dozvěděl pravdu, mi taky vykládala, že se Carole málem nervově zhroutila, když se jí rozpadlo manželství. Ostatně, sama mi to vyprávěla. Její manžel byl násilnický psychopat. Kdysi jsem se s ním setkal, není ani trochu sympatický. Vydělal spoustu peněz, ale je to asi gauner. Podezírám ho, že si ji vzal, protože je Van Homová.“

Gray to vystihl. Možná si potřebovala od všeho odpočinout. Čtyři roky se vydávala za někoho jiného. Na ulicích Harlemu se cítila bezpečnější než ve světě přepychu, kam patřila. Bylo to smutné

a hodně to vypovídalo o tom, co prožila. Určitě mu nevyprávěla o všem. Bylo to pro ni příliš kruté. „Nechám si to projít hlavou,“ slíbil a Sylvia s Grayem si vydechli. Rozhovor se potom stočil jiným směrem. Mluvit o Caroliných citech nebylo pro nikoho z nich lehké.

Všichni měli své jizvy, bolesti a úzkosti. V životě je důležité umět se vyhnout útesům a neuváznout na mělčinách, aby se loď nepotopila.

Charlie se zdržel do deseti hodin. Povídali si o všem možném.

Sylvia s Grayem mu líčili zábavné historky z jejich společného života, on jim vyprávěl o své nadaci. O Carole se už nezmínili.

Odcházel od nich s pocitem nostalgie. Při loučení oba objal a políbil.

Hřálo ho u srdce, když viděl, jak jsou spolu šťastní, ale o to naléhavěji si uvědomoval svou samotu. Neuměl si představit, jaké to je, když dva lidé, kteří byli tak dlouho sami, spřádají vlákna svých životů dohromady. Rád by to zkusil, ale zároveň se bál. Co když se jeden druhému omrzí? Co když zemře, potká někoho jiného nebo třeba onemocní? Co když se časem dostaví zklamání a únava z každodenních starostí? Co když jednoho nebo oba zlomí nějaká tragédie? Existovalo tolik rizik.

Když později ležel v posteli a přemýšlel o Sylvii s Grayem, jako by ho nějaká neviditelná síla přiměla natáhnout se po telefonu. Jeho prsty samy vytočily, Carolino číslo dřív, než jim v tom mohl zabránit, a vzápětí už uslyšel ze sluchátka její hlas. Bylo to, jako by jí zavolal někdo jiný, a jemu nezbývalo nic jiného než promluvit.

„Carole?“ Zdálo se, že je skoro tak překvapený jako ona.

„Charlie?“

„Já… já… Jenom jsem ti chtěl popřát šťastné Díkůvzdání,“

vykoktal.

„Myslela jsem, že se už nikdy neozveš,“ přiznala ohromeně. Od jejich hádky uplynuly skoro čtyři týdny. „Jak se máš?“

„Dobře,“ zalhal. Oči měl zavřené, aby lépe vychutnal její hlas.

Měl dojem, že se roztřásla, když ho uslyšela, a nemýlil se. „Byl jsem na večeři u Sylvie s Grayem.“ Něco z toho, co mu řekli, si našlo cestu až do jeho duše, protože jinak by jí nezavolal. Poprvé sešlápl brzdy, zastavil, ohlédl se a začal couvat. Nezadržitelně se blížil k pevnině. „Bylo to příjemné. Jak jsi strávila Díkůvzdání ty?“

Bylo krásné hovořit s ním o běžných věcech. „Jako obvykle.

Hrůza a děs. Nikdo z rodiny neumí vzdát skutečně od srdce díky.

Všichni jsou chorobně sebevědomí. Myslí si, že jsou bůhvíjak úžasní. Nikdy jim nepřišlo na mysl, že jiní lidé nemají to, co oni, a že o to možná ani nestojí. My se na Díkůvzdání nescházíme proto, abychom byli pohromadě, ale abychom se ujistili, jak je skvělé, že jsme Van Homové. Je mi z toho zle. Příště budu v centru s dětmi.

Radši si dám sendviče s krocanem, případně jenom s arašídovým máslem nebo džemem, jestli na víc nebudou peníze, než abych popíjela šampaňské a cpala se bažantem v kruhu své rodinky. Málem se tím udusím. A bažanta jsem nikdy neměla ráda.“ Usmál se. Sylvia s Grayem měli pravdu. Asi se mýlil on. Bylo pro ni obtížné být Van Hornová. Chtěla být jako všichni ostatní. Někdy si to přál taky.

„Měl bych lepší nápad,“ řekl. Zadržela dech.

„Jaký?“ Nevěděla, co uslyší, ale nemohla se nabažit zvuku jeho hlasu. Měla na něm ráda všechno.

„Možná bychom příští rok mohli jít k Sylvii s Grayem oba.

Krocan se dal docela jíst.“ Usmál se při vzpomínce na příjemný večer. Byl by ještě krásnější, kdyby tam byla Carole.

„Moc ráda.“ Z očí jí vytryskly slzy. A potom se rozhodla vrátit se ke své lži. Poslední čtyři týdny na nic jiného nemyslela. Pochopila, že nejednala správně, i když měla nejlepší úmysly. Jakmile udělali první krok ke sblížení, měla mu říct pravdu, přestože se bála jeho reakce. Měla mu důvěřovat a přiznat se mu bez ohledu na riziko.

„Mrzí mě, že jsem ti lhala. Bylo to ode mě hloupé.“

„Taky občas dělám hlouposti. Jako každý. Já jsem se ti zase bál říct o své jachtě.“ Bylo to spíš jen opomenutí než lež, ale důvody byly na obou stranách stejné. Je těžké být všem na očích. Občas míval pocit, že má na zádech terč, aby se do něj mohli snadno trefovat. Zjevně na tom byla podobně.

„Ráda bych ji někdy viděla,“ přiznala nesměle. Nechtěla nic uspěchat, byla mu vděčná, že jí zavolal. Neviděl slzy, které jí stékaly z tváří na polštář. Dokonce se modlila, aby se k ní vrátil, a její modlitby byly vyslyšeny. Naposledy se modlila za své manželství, ale to se nakonec rozpadlo. Zřejmě bůh ví líp, co činí.

„Uvidíš ji,“ slíbil. Neuměl si představit nic krásnějšího než společné chvíle s Carole na palubě Blue Moon. „Co děláš zítra?“

„Nic. Myslela jsem, že zajedu do centra. Kancelář je sice zavřená, ale děti tam jsou. O víkendech se nudí a mají roupy. A svátky pro ně bývají smutné.“

„Pro mě taky,“ přiznal. „Nenávidím je. Jsou to pro mě nejhorší dny v roce.“ Přepadaly ho vzpomínky na všechny, které miloval a ztratil. Díkůvzdání bývalo kruté, ale Vánoce ještě horší. „Co kdybychom zašli někam na oběd?“

„Výborně.“ Rozzářila se.

„Třeba někde poblíž centra, jestli ti to bude vyhovovat. Zlaté hodinky nechám doma,“ dobíral si ji.

„Možná by sis mohl vzít ten lví kostým. Slušel by ti. Bylo od tebe statečné, žes mi zavolal.“ Obdivovala ho, že se k tomu odhodlal.

„Bylo,“ souhlasil a v duchu děkoval Sylvii s Grayem, že mu dodali odvahu. „Zastavím se pro tebe v poledne.“

„Budu se těšit. A… děkuju, Charlie.“

„Dobrou noc,“ popřál jí něžně.

18

Cesta na Long Island po přeplněné dálnici byla nekonečná. Adam nestrávil noc s Maggie, protože ráno nechtěl poslouchat její oprávněné výčitky, že jede k rodičům. Večer ji vysadil před jejím domem a věděl, že bude celý den sama. Nic s tím nenadělal. Věděl, že některé věci v životě se nedají změnit. Jeho etický kodex a pocit povinnosti vůči rodině mu diktovaly jet domů, přestože ho tam čekalo utrpení. Díkůvzdání v rodinném kruhu byla tradice, kterou nemohl porušit, jakkoliv byla nepříjemná. Maggie měla přirozeně pravdu, ale ani to nebylo podstatné. Sejít se s rodinou pro něj bylo takřka totéž jako předstoupit před popravčí četu. Přivítal, že ho dopravní zácpa zpomalila, i když věděl, že tím bude všechno ještě horší. Prázdná pneumatika by taky nebyla špatná.

Dorazil s téměř půlhodinovým zpožděním. Když vešel do dveří, matka ho probodla nenávistným pohledem. „Omlouvám se, máti.

Byla příšerná zácpa. Dřív se to prostě stihnout nedalo.“

„Ale dalo, jen kdybys vyjel o něco dřív. Vsadím se, že kvůli nějaké ženské bys to udělal.“ Prásk. První rána. Další budou následovat, jak dobře věděl. Nemělo smysl něco namítat, ani se o to nepokoušel. Body vždycky sbírala ona. On nikdy.

Zbytek rodiny už byl na místě. Otec byl nachlazený. Synovci a neteře byli venku. Švagr měl nové zaměstnání. Bratr se přezíravě vyjadřoval o Adamově práci. Sestra fňukala. Nikdo nepřišel s tématem, které by ho zajímalo. Matka se v nějakém plátku dočetla, že Vana bere drogy, a zaútočila na něj, jak může zastupovat takové klienty. Je advokát, nebo drogový dealer a pasák? Žaludek se mu sevřel. Byl na to zvyklý, ale příjemné to nebylo. Matka mluvila

o tom, že stárne, že tady jednoho dne nebude a že by si jí měli vážit, dokud ji mají. Sestra zírala do prázdna. Bratr někde slyšel, že ferrari jsou šmejd. Matka pěla ódy na Ráchel. Otec usnul v křesle. To ty prášky proti nachlazení, vysvětlovala matka a znovu mu vyčetla, že se s ním Ráchel rozvedla. Zopakovala, že kdyby k ní byl pozornější, určitě by si nenašla jiného, navíc příslušníka episkopální církve.

Copak mu nevadí, že jeho děti vychovává křesťan? V poslední době se vůbec chová nemožně. Dokonce ani nebyl v synagoze na Jom kipur. Po všem, co pro něj s otcem udělali, aby z něj byl řádný a vzdělaný muž, nechodí na bohoslužby ani o největších svátcích a tahá se s ženskými, které vypadají jako děvky. Možná by rád konvertoval. Adam mlčky poslouchal. Čas jako by se zastavil.

V uších mu zněl Maggiin hlas. Představoval si, jak sedí sama v prázdném bytě. Když do pokoje vstoupila Mae, aby ohlásila, že oběd je na stole, vstal. Matka si ho změřila.

„Co je s tebou? Jsi nemocný?“ Byl bledý jako stěna.

„Je mi zle.“

„Možná máš chřipku,“ usoudila a obrátila se s nějakou poznámkou k bratrovi. Adam se nehýbal. Stál jako vrostlý do země a prohlížel si svou rodinu. Maggie měla pravdu.

„Musím jít,“ oznámil všem, ale upíral pohled na matku.

„Zbláznil ses? Ještě jsme nejedli.“ Dívala se na něj, ale věděl, že nevidí jeho, nýbrž malého kluka, kterého celý život peskovala, který se vetřel do jejího světa a narušil jí partie bridže. Nechtěného syna, kterého od narození kritizovala. Ne dospělého muže, který prožívá zklamání, radosti i bolesti. Nikoho z nich nezajímalo, jestli ho něco trápí, jestli není smutný. Ani když ho opustila Ráchel. Byla to jeho vina. Vždycky si za všechno mohl sám. Vždycky to tak bylo a bude.

Možná se stýkal se ženami, které vypadaly jako děvky. A co má být?

Byly na něj milejší než celá jeho rodina dohromady, i když jim mohl být ukradený. Chtěly po něm pouze silikony, nosy a hadříky.

A Maggie ani to ne. Maggie chtěla jenom jeho. Otec se probudil, rozhlédl se a všiml si Adama stojícího uprostřed pokoje.

„Co se děje?“ Nikdo se nehýbal. Všichni civěli na Adama. Otočil se k otci.

„Jdu pryč. Já už nemůžu.“

„Sedni si,“ přikázala mu matka, jako by mu bylo pět a zvedl se v nevhodný okamžik. Tohle nebyl nevhodný okamžik, i když to měl udělat dávno. Maggie měla pravdu. Byla chyba, že tam jezdil. Měl s tím přestat už před lety. Když si ho nevážili, když jim na něm nezáleželo, když jim bylo jedno, jaký je a co dělá, když jim nestál ani za pohled a když si mysleli, že Ráchel měla právo ho odkopnout a kopat do něj dál, potom to snad ani nebyla jeho rodina.

Nezasloužili si to. Měl své děti a ty tady nebyly. O nikoho jiného nestál. Všichni ti lidé v místnosti pro něj byli cizí. Chtěli to tak, ale on toho měl dost. Bylo mu jednačtyřicet a konečně dospěl. Bylo načase. „Promiň, tati,“ omluvil se. „Já už nemůžu.“

„Co nemůžeš?“ Otec vypadal zmateně. Prášky ho trochu otupily, ale jen trochu. Adam vycítil, že přesně ví, co se děje, ale nechce zasahovat. Nikdy to nedělal. Bylo to tak pohodlnější. Dnes se choval stejně. „Kam jdeš?“

„Domů.“ Klouzal pohledem po tvářích lidí, kteří si nikdy neodpustili dát mu najevo, že je pro ně nula. Nepřijali ho mezi sebe.

A on se teď rozhodl opustit jejich kruh.

„Jsi cvok,“ ozvala se matka. Mae stála ve dveřích a nevěděla, jestli je má pozvat ke stolu nebo ne. „Měl bys jít k doktorovi.

Potřebuješ nějaké prášky. Nebo psychoterapeuta. Jsi na tom moc špatně, Adame.“

„Jenom když přijedu sem, máti. Kdykoliv odsud odjíždím, mám v žaludku balvan o velikosti mé hlavy. Já už nemám zapotřebí sem jezdit, aby mi pak bylo špatně. Šťastné Díkůvzdání,“ popřál jim.

Otočil se na podpatku a zamířil ke dveřím. Nečekal na další poznámky ani urážky. Vyslechl jich už víc než dost. Mae zachytila jeho pohled a mrkla na něj. Nikdo se ho nepokusil zastavit, nikdo nepromluvil ani slovo. Synovci a neteře ho neznali. Jeho rodině na něm nezáleželo. A on už nehodlal brát ohledy na nikoho z nich, když je oni nebrali na něj. Představoval si, jak tam sedí a zírají na sebe, když venku zaburácel motor jeho ferrari. Potom se zvedli a přešli do jídelny. Nikdo se o něm nezmínil.

Adam šlápl na plyn. Provoz zřídl. Za půl hodiny už projížděl tunelem na Manhattan. To byl slušný čas. Spokojeně se usmál. Snad poprvé v životě se cítil volný. Opravdu volný. Hlasitě se zasmál.

Možná měla matka pravdu. Možná je cvok. Ale nikdy v životě neměl v hlavě jasněji. A žaludek se mu uklidnil. Měl hlad. Umíral hlady.

A toužil po Maggie.

Cestou k ní se zastavil u supermarketu. Měli všechno, co potřeboval. Nadívaného pečeného krocana i s celou oblohou.

Naházel do vozíku úplně všechno. Brusinkový rosol, sladké brambory, vdolky, které stačilo strčit do mikrovlnky, šťouchané brambory, hrášek a dýňový koláč. Za čtyřicet devět dolarů a devadesát devět centů měl celou hostinu. O deset minut později už zvonil u vchodu. Maggie se ozvala nejistým hlasem. Nečekala, že by někdo mohl přijít, a vyrazilo jí dech, když poznala Adama. Okamžitě stiskla bzučák a pustila ho do domu. Dveře do bytu mu otevřela v noční košili. Vypadala příšerně, neučesaná, na tváři šmouhy od řasenky. Poznal, že plakala.

„Co se stalo? Proč nejsi na Long Islandu?“ vyptávala se nechápavě.

„Obleč se. Jedeme domů.“

„Kam?“ Vypadal jako šílenec. Měl na sobě šedočerný oblek, bílou košili a kravatu. Boty měl nablýskané. Byl jako ze škatulky, ale oči se mu divoce leskly. „Tys pil?“

„Ne. Neměl jsem ani kapku. Oblíkej se. Jedeme.“

„Kam?“ opakovala. Ani se nepohnula. Rozhlédl se po bytě. Byl hrozný, mnohem horší, než čekal. Neměl tušení, že žije v takové díře.

V ložnici byly dvě neustlané skládací postele, v obýváku se na dvou ošoupaných pohovkách povalovaly spacáky. Nic neladilo dohromady, všude byla špína, žaluzie byly polámané, stínidla dvou lamp v pokoji rozbitá, od stropu visela na drátu holá žárovka, koberec byl prošlapaný. Obě pohovky, koupené v bazaru, měly prasklá péra a za konferenční stolek sloužila bednička od pomerančů.

Adam si nedokázal představit, jak takhle může Maggie žít a vyjít z takové spouště čistá a upravená. Její spolubydlící si na pořádek viditelně nepotrpěly. V koupelně se na podlaze povalovalo špinavé prádlo a po celém bytě neumyté nádobí. Schodiště a chodba byly cítit kočkami a močí. Srdce ho bolelo, když ji viděl stát uprostřed té hrůzy. Ve flanelové noční košili vypadala jako malá holčička.

„Kolik platíš za… tenhle kutloch?“ zeptal se neomaleně. Nechtěl říct „blešárnu“, i když by to bylo výstižnější.

„Můj podíl dělá sto sedmdesát pět dolarů,“ přiznala rozpačitě.

Nikdy ho nepozvala dál, on ji o to ani nepožádal a teď si to vyčítal.

Žena, která spala skoro každou noc v jeho posteli a které říkal, že ji má rád, se od něj vracela sem. Byla na tom hůř než Popelka, která uklízela po maceše a na kolenou drhla podlahu. Byla to naprostá hrůza. A ve zbylém čase se nechávala v Pier 92 štípat od nadržených opilců do zadku. Neměl představu, jak vlastně žije. „Nic lepšího si nemůžu dovolit,“ vysvětlovala. Stěží zadržoval slzy.

„Pojď, Maggie,“ vyzval ji něžně. Vzal ji kolem ramen a konečněji políbil. „Jedeme domů.“

„Co budeme dělat? Ty nemusíš k vašim?“ Napadlo ji, že se u ní zastavil cestou na Long Island. V jejích snech ji pozval, aby jela s ním. Nemohla tušit, jak ponižujícího přijetí by se jí tam dostalo.

„Už jsem tam byl. Odešel jsem. Udělal jsem čelem vzad a odpochodoval. Já to dál nehodlám snášet.“ Usmála se. Viděl, že je na něho hrdá. Aspoň někdo. Kromě něj, samozřejmě. Bylo to největší hrdinství, k jakému se kdy vzepjal. Díky Maggie. Otevřela mu oči, a když se pak díval a poslouchal, už to nemohl snášet.

Připomněla mu, že má na vybranou.

„Skočíme někam na oběd?“ Prohrábla si rukou rozcuchané vlasy.

„Ne. Oslavíme Díkůvzdání u mě. Naservíruju ti krocana.“

Přemohl pocit hnusu a posadil se na jednu z pohovek. Probořila se pod ním až na podlahu. Štítil se na cokoliv sáhnout. Nikdy by ho nenapadlo, v jakých podmínkách lidé žijí. On by nemohl, ale Maggie musela. Za dvacet minut byla hotová. Jenom si opláchla obličej, učesala se, oblékla si džíny, svetr a bundičku a obula si kozačky.

Prohlásila, že se u něj osprchuje, nalíčí a převlékne. Nerada nechávala své lepší oblečení v bytě, protože její spolubydlící si je s oblibou půjčovaly a nevracely. Ani boty ne. Když viděl, kde žije, nešlo mu do hlavy, jak je možné, že jí to vždycky tak sluší. Musela být kouzelnice, aby vylezla z takové díry a chovala se, jednala, cítila a vypadala jako lidská bytost.

Sešel za ní ze schodů a za dvě minuty už zaburácel motor jeho ferrari. Pomohla mu vynést nákup nahoru do bytu, a když se

osprchovala, pomilovali se a připravili večeři. Než Adam naporcoval krocana, Maggie slavnostně prostřela. Seděli u kuchyňského stolu v županech. Po jídle se vrátili do ložnice. Držel ji v náruči a přemýšlel o všem, co se za jediný den událo. Urazili velký kus cesty.

Přitiskl ji k sobě.

„Řekl bych, že teď už to je docela vážný vztah.“

„Jak tě to napadlo?“ Usmála se. Zdál se jí stejně krásný jako ona jemu.

„Oslavili jsme spolu Díkůvzdání, ne? Možná jsme dokonce založili tradici. Ale příště se budeme muset hodit do gala. Budou tady děti. K máti je nevezmu.“

Ještě ho čekalo rozhodnutí o Chanuce, ale to mělo několik týdnů čas. Chtěl rodičům umožnit, aby vnoučata dál vídali, ale nebyl ochoten kvůli tomu trpět a nechat se pro jejich potěšení upalovat zaživa. Ty časy minuly. Existovala nepatrná naděje, že se z jeho odchodu poučí a budou se k němu chovat slušně, ale silně o tom pochyboval. Teď pro něj bylo důležité, že je s Maggie, že je mu dobře a že ho nebolí žaludek. To bylo výrazné zlepšení.

V neděli večer se odhodlal položit jí otázku, kterou se zaobíral celý víkend. Šlo o závažný krok, ale co viděl její byt, neměl srdce poslat ji tam zpátky. Byl k smrti vyděšený, a aby si dodal odvahu, musel si opakovat, že nejde o manželství.

Právě sklízeli ze stolu po večeři. K obědu dojedli zbytky krocana.

Bylo to Adamovo nejkrásnější Díkůvzdání. A o Maggie to platilo dvojnásob.

„Co kdyby ses ke mně nastěhovala? Chápeš… na zkoušku…

Abychom viděli, co to udělá… Stejně jsi skoro pořád tady… Aspoň bych ti mohl pomáhat s učením…“ Hlas mu selhal, když se k němu obrátila. Byla dojatá, ale zároveň vylekaná.

„Já nevím, Adame. Nechci být na tobě závislá. Nemůžu si dovolit nic jiného, než cos viděl. Na lepší si člověk zvykne rychle, a kdybys mě jednoho krásného dne odsud vykopl, těžko bych se vracela zase zpátky.“

„Tak se nevracej. Zůstaň tady. Nevykopnu tě, Maggie. Miluju tě.

A zatím nám to klape.“

„V tom je právě ten háček. Zatím. Co když přestane? A nemohla bych ti přispívat na nájem.“ Dojalo ho, že není ani trochu vypočítavá.

„Nemusíš. Ten byt mi patří,“ prohlásil s nádechem samolibosti.

Maggie ho políbila.

„Miluju tě. A nechci tě využívat. Nic od tebe nechci. Stačí mi, že mám tebe.“

„Já vím. A chci, aby ses ke mně nastěhovala. Stýská se mi, když tady se mnou nejsi.“ Nasadil psí pohled. „Bolí mě hlava.“ Nepřiznal, že chce mít taky přehled o tom, kde je a co dělá.

„Přestaň hrát na mé city.“ Zvolna přikývla. „Dobře. Ale ještě chvíli budu platit nájemné za starý byt. Pro všechny případy.

Kdybychom si třeba začali jít na nervy, vrátím se tam.“ Nebyla to výhrůžka, jenom rozumné opatření a Adam si jí vážil pro její prozíravost. A nejen pro ni.

Zůstala u něj přes noc. Přitulil se k ní, a když už usínali, šťouchla do něho. Otevřel jedno oko. Měla ve zvyku probírat s ním světoborné události a životní rozhodnutí právě ve chví li, kdy se propadal do spánku. Dělaly to i jiné ženy před ní. Usoudil, že už se s tím rodí, že to je dáno chromozomy. Zeny si prostě rády povídají s muži, kteří chtějí spát.

„Hm?“ Zívl.

„Tak co je to teď?“ Měla protivně svěží hlas.

„Cože?“

„No, když spolu žijeme a oslavili jsme spolu Díkůvzdání, tak to musí být vážný vztah. Nebo ty tomu říkáš jinak?“

„Můžeš tomu říkat, že spolu spíme… A já už spím… tak spi taky… Zítra si o tom popovídáme… Co třeba spolužití… To zní dobře…“ Zmlkl.

„Tak dobrou.“ Usmála se. Byla příliš rozčilená, než aby mohla usnout. Ležela a dívala se na něj. Obrátil se na bok a byl ztracený pro celý svět.

19

Charlie vyzvedl Carole v pátek přesně v poledne a vzal ji na oběd do La Goulue, stylové restaurace s vynikající francouzskou kuchyní.

Teď, když o ní věděl, kdo je, ho nic nenutilo chodit s ní do laciných podniků. Oba se v elegantním prostředí cítili dobře. Pochutnali si a potom se prošli po Madison Avenue a prohlíželi si výlohy.

Poprvé mu otevřeně vyprávěla o své rodině. Gray hádal správně.

Vznešený původ a luxusní dům ještě neznamenají šťastné dětství.

Líčila mu, jak odměření jsou její rodiče, jak chladně se k sobě chovají a jak pro ni byli nedosažitelní, citově i fyzicky. Někdy je neviděla celé týdny. O matce hovořila jako o kusu ledu. Starala se o ni chůva. Byla jedináček, takže neměla sourozence, kteří by jí nedostatek rodičovské lásky vynahradili. Otce i matku pobouřilo, jakou životní cestu si zvolila. Nenáviděla všechno, co pro ni představoval jejich svět, pokrytectví, posedlost majetkem, lhostejnost k lidským citům, neúctu ke všem, kdo nepatřili mezi ně. Bylo zřejmé, že prožila osamělé dětství. Před mrazivým nezájmem rodičů utekla k manželovi, který ji týral a který si ji pravděpodobně vzal jenom kvůli jejímu jménu. Když ho konečně opustila, nechtěla se rozvést jenom s ním, ale i se vším, co ji v jeho očích dělalo přitažlivou, a s žebříčkem hodnot, který nenáviděla.

„To nemůžeš, Carole,“ domlouval jí Charlie. Byly chvíle, kdy toužil udělat něco podobného, i když by sotva zašel tak daleko. Ona ovšem zaplatila vyšší cenu. „Musíš se smířit s tím, kdo jsi. Odvádíš úžasnou práci ve prospěch dětí z centra. Nemusíš se kvůli nim vzdát všeho. Můžeš se radovat z dobrých stránek obou světů.“

„Jako malá jsem moc radosti nezažila,“ přiznala. „Ostatní děti si se mnou buď chtěly hrát jenom proto, kdo jsem, nebo si se mnou ze stejného důvodu hrát nechtěly. Nikdy jsem nevěděla, co mám od koho čekat. Bylo těžké to odhadnout. A když jsem dospěla, moc se to nezměnilo.“ Připomněla mu něco, co nosil v hlavě delší dobu. Váhal, jestli s tím může přijít hned při prvním setkání po několika týdnech, ale měl pocit, jako by k žádné pauze ani nedošlo. Kráčeli bok po boku po Madison Avenue, Carole se do něj důvěrně zavěsila a povídali si, jako by jí nikdy neřekl, že je mezi nimi konec. Oba měli pocit, že patří k sobě.

„Možná mě zabiješ,“ začal opatrně, když přešli Sedmdesátou druhou ulici. Ochladilo se a foukal čerstvý vítr. Carole měla na hlavě vlněnou čepici, kolem krku kašmírovou šálu a na rukou rukavice.

Charlie si ohrnul límec pláště. „Jdu na jednu společenskou událost, kam tebe pravděpodobně nikdo nedostane, aspoň podle toho, cos mi řekla. Ale já mám pocit, že bych měl, zvlášť když tam budou uvedeny do společnosti dvě dcery mých známých. Chodím na Infírmary Ball každý rok. Je to společenská povinnost, ale večer se obvykle vydaří a výtěžek jde na dobrou věc. Nešla bys se mnou?“

zeptal se nesměle. Zasmála se. Po nelítostném odsouzení „jejich světa“, které od ní slyšel, si musel dodat hodně odvahy, aby ji pozval na ples, kde jsou podle archaické, snobské tradice do společnosti uvedeny mladičké dívky. Výtěžek jde na dětskou nemocnici na dolním Manhattanu. Rozpačitě se usmála.

„Málem se to stydím přiznat, ale kotilion debutantek jsem absolvovala taky. Rodiče se ho účastní každý rok. Já jsem tam byla jenom jednou, ale s tebou by to mohlo být docela zábavné.“

„Znamená to ano?“ ujišťoval se. Toužil ji vzít někam do krásného prostředí a vidět ji ve večerní toaletě. V džínsech a tričku, které nosila v centru, se mu taky líbila, ale měl rád i oficiální příležitosti, pro které si musel obléknout smoking.

„Ano,“ potvrdila. „Kdy to je?“ Musela si koupit šaty. Plesovou toaletu na sobě neměla řadu let. Mohla by si nějakou vypůjčit od matky, měly stejnou postavu, ale nechtěla ji o to žádat a bála se, že by vypadala usedle. Chtěla se Charliemu líbit.

„Až za několik týdnů. Podívám se, jakmile budu v kanceláři.“

Přikývla. Zúčastnit se plesu debutantek s Charliem byl krok zpátky do světa, který opustila, ale brala to jenom jako výjimku, dočasnou a velmi krátkou změnu. Půjde na ples, jako turista jezdí na výlet.

Trvale byl pro ni takový styl života nepřijatelný. Byl to kompromis a vstřícné gesto vůči Charliemu.

Mlčky došli až k Devadesáté první a pokračovali k jejímu bytu.

Oba byli prokřehlí. Vypadalo to, že začne sněžit. Před vchodem se k němu obrátila a usmála se. Teď už ho k sobě mohla pozvat. Věděl, že nebydlí v podkrovním pokojíku, ale že jí dům patří.

„Chceš na chvíli dál?“ zeptala se nesměle, zatímco hledala v kabelce klíč. Jako vždy byl až na dně.

„Jestli chceš ty.“ Přikývla. Toužila po něm. Stmívalo se. Strávili spolu celé odpoledne. Napřed dlouho seděli u oběda a potom se několik hodin procházeli. Měli dost času rozmyslet se a připravit na to, co přijde. U oběda přiznali, že se jim stýskalo. Charliemu scházelo, že si s Carole nemůže popovídat, zeptat se jí, jak se má, a podělit se s ní o své radosti a starosti. Za měsíc, co se pravidelně vídali, si zvykl na její moudré rady. Odloučení bylo pro oba bolestné.

Vešli do malého vestibulu s bíločernou mramorovou podlahou.

V přízemí byly dva malé pokoje, z jednoho se vcházelo do půvabné zahrady. O patro výš byl krásný salon s pohodlnými čalouněnými křesly a pohovkami, krbem a anglickými starožitnostmi, které pocházely z domu jejích rodičů. Vzala si je s jejich svolením, protože měli v depozitářích uložené množství dalších. Celý dům byl elegantní a zároveň útulný, tak jako ona byla distingovaná i hravá.

Měla v něm spoustu předmětů, které pro ni něco znamenaly, včetně prací dětí z centra a kuriozit, které si přivezla z cest. Byla to pozoruhodná směsice starého a nového, drahého a bezcenného.

Vedle prostorné, perfektně zařízené kuchyně byla malá jídelna s temně červenými stěnami, na kterých visely rytiny s loveckými výjevy po jejím dědečkovi. Nad kuchyní měla velkou prosluněnou ložnici a pokoj pro hosty. Nakonec mu ukázala horní patro, které užívala jako kancelář. Když scházeli dolů, netajil se obdivem.

„Nikdy sem z pochopitelných důvodů nikoho nezvu,“

postěžovala si. „Ráda bych občas měla hosty, ale nejde to.“

Předstírala, že je chudá, vedla dvojí život. Charlie si uměl představit, jak osamělá se musí v tom velkém domě cítit. Také věděl, jaké je to být sám, i když ze zcela jiných příčin. Carole měla rodiče, ale nerozuměla si s nimi. Nikdy se mezi nimi nevytvořilo citové pouto.

On neměl nikoho. Různými cestami dospěli na stejné místo.

Nabídla mu horkou čokoládu. Seděli v kuchyni u stolu. Za okny byla tma. Charlie se znovu přiznal, jak nenávidí svátky. Nezeptala se ho, jaké má plány na Vánoce, domnívala se, že je příliš brzy, a nechtěla o tom začínat hned první den, kdy se vrátil do jejího života. Nabídl se, že zatopí v krbu. Usadili se na pohovku v salonu, hleděli do plamenů a povídali si. Střípky jejich životů vířily kolem nich jako dílky puzzle a pomalu se skládaly do jednoho obrazu, tu kousek oblohy, tam strom, mrak, dům, traumata, zlomené srdce, kanárek, jeho bolest po smrti Ellen, její osamělé dětství. Vše do sebe zapadalo lépe, než by kdy mohli naplánovat.

Po osmé hodině mu navrhla, že uvaří večeři. Zdvořile ji pozval někam do restaurace. Venku začal padat sníh. Shodli se, že doma to bude útulnější. Stáli vedle sebe u sporáku, vařili těstoviny, obraceli omelety a míchali salát. U večeře se smál jejím historkám o dětech z centra a ona naslouchala vyprávění o exotických místech, která navštívil na jachtě. Když se vrátili do salonu, vzal ji do náruče a políbil. Najednou se rozesmál. Znervózněla.

„Čemu se směješ?“

„Vzpomněl jsem si na Halloween a tvou zelenou tvář. Vypadalas legračně.“ Tehdy ji poprvé políbil. Oběma ta chvíle zůstane navždy v paměti, ale potom je roztrhla její lež a jeho strach.

„Ne tak jako ty se lvím ocasem, který ti trčel za zády. Děti o něm pořád mluví. Hrozně se jim líbil. Prohlašují, že jsi super. Gabby se smála, že se měla čeho držet, aby tě neztratila. Namluvila jsem jí, žes někam odjel.“ V centru se ten den nezastavili, Carole se tam chystala příští den a Charlie chtěl jít s ní. Stýskalo se mu po dětech, Tyguovi i Zorrovi, ale především po Carole. Když ji znovu políbil, pohlédla mu do očí. Byla v nich taková něha a klid, že měla pocit, jako by našla domov. „Chceš jít nahoru?“ zeptala se. Přikývl. Mlčky vyšli do ložnice.

„Opravdu chceš?“ Nechtěl na ni spěchat. Nezapomněl, že se před pouhými dvěma měsíci zdráhala dát si s ním schůzku. Mezitím se toho stalo hodně a čtyři týdny, kdy ho neviděla, jí potvrdily, že ho miluje. Po dlouhé, velmi dlouhé době se nebála riskovat.

Přikývla. Ulehli do velké postele, kde spávala sama. Měla pocit, jako by v ní spolu nebyli poprvé. Jejich milování bylo radostné a příjemné, vášnivé a něžné. Přesně po tom oba toužili. Potřebovali důvěrnou blízkost jiné bytosti. Okna, za nimiž tiše padal sníh, připomínala vánoční pohlednici a ležet si v náruči bylo pro oba dva jako sladký sen.

20

Sylvia s Grayem prožili víkend po Dni díkůvzdání v pohodě.

V sobotu se zastavila v galerii a obešla pár obchodů, zatímco on maloval v ateliéru. O Charliem neměli žádné novinky, a tak jenom doufali, že dal na jejich rady.

V neděli ráno leželo na ulicích několik centimetrů sněhu. Lenošili v posteli, listovali v The New York Times, Gray pomáhal Sylvii s křížovkou, pak se pomilovali a znovu usnuli.

Večer Sylvia uvařila a Gray si v pokoji četl knihu. U večeře si povídali o všem a o ničem, dokud se Gray Sylvie nezeptal, kdy přijedou její děti. Zatím na to nemyslel, ale teď vypadal znepokojeně.

Věděla, že má ze setkání s nimi strach, že se bojí, aby jejich vztah neodsoudily.

„Pár dnů před Vánocemi. Gilbert mluvil o třiadvacátém prosinci, ale Emily neřekla nic určitého. Určitě nasedne do nějakého letadla až na poslední chvíli a vpadne sem jako hurikán. Dělá to tak vždycky.“

„Právě toho se děsím,“ přiznal. „Sylvie, já si prostě pořád nejsem jistý, jestli je to dobrý nápad.“

„Co není dobrý nápad? Že moje děti přijedou na Vánoce domů?

Děláš si legraci?“ Nevěřila vlastním uším. Gilbert s Emily byli vždycky světlem jejího života. Bylo vyloučené, aby jim řekla, že nemají jezdit. Ani kvůli Grayovi. „Nebo co tím naznačuješ?“

Zhluboka se nadechl. „Chci říct, že nevím, jestli je rozumné, abych se s nimi sešel. Asi bych měl zůstat u sebe v ateliéru, až tady budou.“ Sylvia měla o patro níž malý byt, kde její děti spaly, když byly doma. Zbytek času tam odkládala věci, které právě

nepotřebovala. Jak Grayovi už dřív vysvětlila, nebyl důvod, proč by nemohl spát dál u ní.

„Zlato, určitě si tě zamilují,“ uklidňovala ho.

„Já si s dětmi nerozumím.“

„Nejsou to děti, ale dospělí lidé.“

„Víš, jak to myslím. Děti jsou děti. Pro mě by to bylo stejné, i kdyby jim bylo osmdesát. Když si stoletá babička najde přítele, její osmdesátiletý syn nebo dcera to těžko skousnou. Takový je zákon přírody,“ vysvětloval s přesvědčením v hlase.

„Blbost. S Gordonem nikdy neměli potíže, a to byli podstatně menší.“ Gordon byl její milenec, který spáchal sebevraždu. „Věř mi, jsou báječní, budeš je mít rád.“

„Bojím se, že ne,“ povzdechl si smutně.

„Proč to říkáš?“ Vycítila, že za jeho nechutí setkat se s nimi je něco víc, než zatím přiznal.

„Protože jsem nervózní z toho, kam by až náš vztah mohl zajít.

Zatím bylo všechno v nejlepším pořádku, ale já se děsím, co se stane, až mezi nás zatáhneš děti.“

„Grayi, proboha, to je nesmysl. Zdrží se tady pár týdnů.“ Po Vánocích je chtěla vzít na lyže a byla by ráda, kdyby s nimi jel i Gray. Už jim prozradila, že má přítele. Uvítali to. Po Gordonově smrti byla dlouho sama.

„Možná bych měl zmizet na dobu, co tady budou,“ navrhl.

Každou minutou mluvil rozhodněji. Sylvia se začínala opravdu zlobit.

„Dobře, ujasněme si to,“ procedila mezi zuby. „Ty se odmítáš s dětmi setkat, a dokud tady budou, nevkročíš sem, takže se nebudeme vídat. Pochopila jsem to správně?“

„Jo. Kdykoliv budeš chtít, můžeš zajít ke mně do ateliéru.“

„Na to ti kašlu,“ neudržela se. Nervózně přecházela po kuchyni.

„Nestojím o chlapa, který odmítá poznat moje děti. Jsou fajn a já je mám ráda. Tebe taky. Patří ke mně, Grayi. Jsou částí mého já. Dokud je nebudeš znát, nebudeš vědět, kdo opravdu jsem.“

„Já to přece vím. A mám tě taky rád.“ Začínala se ho zmocňovat panika. Nepředpokládal, že Sylvia zareaguje tak prudce. „Jenže se nenechám zahnat do situace, kterou nezvládnu. Vztah, v němž

vystupují i děti, je nad mé síly. Znám se. Nikdy jsem nechtěl mít vlastní a nechci ani děti nikoho jiného.“

„Tak sis měl najít ženu, která žádné nemá.“

„Asi jo,“ zahučel s pohledem upřeným na podlahu.

„A kdy jsi k tomu rozhodnutí dospěl?“ Zděsilo ji, co slyšela. Tak absurdní chování od něj nečekala.

„Hned jak jsi mi oznámila, že přijedou na Vánoce. Napadlo mě, že vyklidím pole.“

„A co v létě? To se mnou ani nepojedeš do Evropy?“ Nevadilo by jí být s nimi sama, ale jeho zdůvodnění se jí dotklo. Nebyl ochotný ustoupit ani o píď, aby se setkal s dětmi, které byly důležitou součástí jejího života. „Doufala jsem, že s námi pojedeš na lyže,“ přiznala zklamaně. Už pronajala pohodlný dům ve Vermontu. Zůstal neoblomný.

„Neumím lyžovat.“

„Já taky ne. Ale Gilbert s Emily ano. A vždycky jsme si pobyt na horách užili.“

„To můžete letos zase. I beze mě.“

„Pitomce!“ Vyrazila do ložnice a třískla za sebou dveřmi. Když z ní o dvě hodiny později vyšla, byl pryč. Utekl do ateliéru a poprvé po třech měsících tam zůstal přes noc. Byla to zoufalá situace. Sylvia mu zavolala, ale prohlásil, že pracuje a nemá náladu na žádné diskuse.

„Tak si trhni nohou,“ ulevila si. Mamě přemýšlela, jak by ho mohla přesvědčit. Věděla, že měl hrozné dětství. Řekl jí hned na začátku, že rodinný život není nic pro něho, ale nenapadlo ji, že by to hnal do takových krajností. S jejími dětmi se nebyl ochoten ani pozdravit. Stál jenom o ni. Bylo jí jasné, že pokud Gray bude tvrdošíjně trvat na svém, jejich vztah to dřív nebo později poznamená. Neuměla se rozhodnout, jestli ho má nechat na pokoji a doufat, že sám dostane rozum, nebo prohlásit, že všechno má své meze, a dát mu ultimátum. Ztratit ho mohla tak či tak.

Tři mušketýři, jak jim Sylvia říkala, se dva týdny před Vánoci sešli na večeři v jedné čínské restauraci. Všichni byli vynervovaní.

Charlie si stěžoval, že než bude moct před svátky utéct z New Yorku

na jachtu, musí v nadaci vyřídit milion věcí. Adamovi klienti nejspíš zešíleli, neustále hasil jejich problémy a o víkendu musel do Las Vegas na mistrovský zápas jednoho z nich. Gray vypadal sklíčeně.

„Jak se mají naše hrdličky?“ zeptal se Charlie, když jim donesli jídlo, a znepokojilo ho, že Gray jenom pokrčil rameny. „Co to má znamenat?“

„Znamená to, že se Sylvií spolu skoro nemluvíme. Od Díkůvzdání máme tichou domácnost.“

„Co se stalo? Když jsem u vás byl, tvářili jste se spokojeně.“ Víc než spokojeně. Přešťastně.

„Nemám rád děti.“

„To víme,“ zasmál se Charlie. „Dvacítky jsou Adamova parketa.

Sylvia je úžasná, ale dítě to není.“

„Ale má děti. A já se s nimi odmítám setkat. Přijedou na Vánoce a já u toho nemůžu být. Fakt ne. Zbláznil bych se. Kdykoliv jenom projdu kolem nějaké rodinky, mám z toho depresi. Nechci poznat jejího syna a dceru. Miluju ji, ne její děti.“

„A sakra. Co tomu říká ona?“ Charlie se tvářil ustaraně.

„Ani se neptej. Je naštvaná. Dotklo se jí to. Sice to neřekla, ale mám podezření, že jestli neustoupím, bude mezi námi konec. A já neustoupím. Mám svou hrdost. Jsou určité meze, za které nejdu.

Mám k tomu své důvody. Vyrůstal jsem v Addamsově rodině na LSD. Moje sestra je buddhistická jeptiška. Můj bratr je Navajo.

Neviděl jsem je milion let a nestojím o to. Moji rodiče byli mešuge.

Jsem alergický na rodiny.“

„I na Sylviinu?“ testoval terén Charlie.

„I na její,“ potvrdil Gray. „Po Vánocích jedou do Vermontu,“

dodal, jako by se chystali na jinou planetu. „Lyžovat.“ Z jeho tónu bylo zřejmé, že by mu bylo milejší elektrické křeslo.

„Třeba by se ti to líbilo.“

„Ne. Pravděpodobně nejsou tak roztomilí, jak si Sylvia myslí.

I kdyby byli, mám vlastní problémy. Nechci mít nic společného s její rodinou, ale jenom s ní.“ Uvědomoval si, co riskuje, ale byl přesvědčený, že nemá jinou možnost. Charlie litoval jeho i Sylvii.

Uměl si představit, co to pro ni znamená. Byla pyšná na své děti a milovala Graye.

„Doufám, že to nějak vyřešíte,“ poznamenal. „Byla by škoda, kdybyste se nedohodli.“ A potom kamarádům vyprávěl o sobě a Carole. „Dal jsem na tvou radu, Grayi, a doufám, že ty dáš na moji a uděláš malý kompromis. Jinak budeš později litovat.“

„Já bych měl taky jednu novinu,“ ozval se Adam nesměle a druzí dva na něj zvědavě pohlédli. „Pamatuješ se na Maggie z Vanina koncertu?“ Když Charlie přikývl, oznámil napůl hrdě, napůl rozpačitě: „Právě se ke mně nastěhovala.“ Vytřeštili na něj oči.

„Cože?“ vyhrkl Charlie. Maggie mu tehdy bylo líto. Byla sice příšerně vymóděná a zmalovaná, ale přesto si myslel, že je to hodná, jenom trochu ztracená duše. „To nám říkáš jen tak? Ty, který ses dušoval, že se nikdy nevzdáš svobody a svých děvenek? Jak se to stalo?“ Maggie na něj nepůsobila jako intrikánka, ale kdo ví? Něčím si Adama musela omotat kolem prstu.

„Dělá večerní přípravku na práva, tak mě napadlo, že bych jí mohl pomoct,“ vysvětloval, jako by o nic nešlo, ale druzí dva zaječeli.

„Tohle si vykládej někomu jinému.“

„Tak dobře… Mám ji rád… miluju ji… Co já vím? Dali jsme si jedno rande, jednou jsme se spolu vyspali, a už jsem ji nechtěl ztratit z očí. Ještě jsem jí to neřekl, ale vezmu ji o víkendu do Las Vegas.

Nikdy tam nebyla.“ Maggie vlastně nebyla nikde, ale hodlal to co nejdříve změnit.

„A o jachtě jsi jí řekl?“ vyptával se Charlie. Adam měl strávit Vánoce s dětmi a šestadvacátého za ním jako každý rok přiletět na ostrov Svatého Bartoloměje.

„Chystám se jí to oznámit po tomhle víkendu.“ Adam se tvářil, jako by to neměl být problém. Spoléhal na to, že bude nadšená výletem, takže nebude vyvádět. „Nemůžu přece změnit všechno.

Vánoční plavbu podnikáme už několik let. Carole to ví?“

„Ještě ne, ale řeknu jí to. Nemám rád svátky,“ prohlásil Charlie.

„A já děti,“ dodal Gray stejně rozhodným tónem.

„Nechceš se k nám přidat?“ navrhl mu Charlie. „Mohl bys, když nebudeš o svátcích se Sylvií.“

„Nemám rád ani Karibik,“ odmítl Gray a pak se rozesmál jako kluk. „Tedy čistě mezi námi, pánové, neměli bychom spíš

vyjmenovat, co máme rádi?“ Ale není možné kráčet po tak těžkých životních cestách, jaké za sebou měli oni, a zůstat nepoznamenaný.

Všichni tři měli hluboké jizvy.

„Já nemám rád svatby,“ přisadil si Adam.

„To si povíme za rok,“ zasmál se Charlie. „Kruci, jsi poslední chlap na téhle planetě, od kterého bych čekal, že si k sobě nastěhuje ženskou. Co se stalo se všemi děvenkami, s nimiž jsi tak obratně žongloval?“ Byl opravdu zvědavý. Adamovi nikdy nestačila jedna žena. Většinou vystřídal čtyři, někdy pět, když měl dobrý týden i šest. Jeho rekord byl sedm.

„Vyměnil jsem je za ni. A nerad bych, aby mi to za ně vrátila.

Jednou jsem ji podezíral, ale ukázalo se, že chodí do školy. Bál jsem se, že mi zahýbá. Upřímně řečeno, dohánělo mě to k šílenství. Právě tehdy jsem pochopil, že ji mám rád. A teď s ní žiju a líbí se mi to.“

„Já u Sylvie jenom přespávám,“ neopomněl zdůraznit Gray.

„Ještě pořád s ní nežiju.“

„Takže máš svoje věci na dvou místech a nikdy nemáš boty, které si chceš obout tam, kde právě jsi,“ přeložil jeho situaci Adam. „A nebudeš u ní ani přespávat, jestli se odmítneš sejít s jejími dětmi. Já to tak aspoň odhaduju. Je to pro ni zásadní věc. Pro mě by byla taky.

S ženskou, která by nechtěla poznat moje děti, bych byl hotový raz dva. Byla by odepsaná jednou provždy.“ Gray ho sice chápal, ale stejně zavrtěl hlavou.

„Tys Maggie dětem představil?“ zeptal se Charlie.

„Ne, ale chystám se na to. Pravděpodobně před svátky.

Mimochodem, už je neslavím u matky. Tedy, každopádně jsem u ní neobědval na Díkůvzdání. Sice jsem tam přijel, chvíli mezi nimi seděl, ale najednou jsem ty jejich řeči nemohl poslouchat. Vstal jsem a odešel. Myslel jsem, že ji raní mrtvice, ale přežila to. Dokonce je teď náramně zdvořilá, kdykoliv jí zavolám.“

„Co říkal otec?“ chtěl vědět Gray.

„Usnul.“

Tím byly velké noviny vyčerpány. Po zbytek večeře si povídali o politice, obchodě, financích a díky Grayovi i o umění. V dubnu měl mít výstavu, ale prodal už tři z obrazů, které visely v galerii. Sylvia pro něho udělala skvělou věc, když ho tam uvedla. Byl jí vděčný, ale

ne natolik, aby byl ochotný setkat se s jejími dětmi. Prostě nemohl.

Adam s Charliem se těšili na dva týdny, které spolu stráví na Blue Moon. Oba znovu lákali i Graye, ale nechtěl. Řekl, že má moc práce s přípravou výstavy.

Jako obvykle odcházeli z restaurace poslední. Hodně toho vypili.

Žádný z nich nebyl alkoholik, ale jakmile byli pohromadě, neznali míru.

Gray šel raději do svého ateliéru. Maggie se neprobudila, když se Adam vrátil, a Charlie se cestou domů blaženě usmíval při představě dvou týdnů na jachtě, které ho čekaly. Odjížděl čtyři dny před svátky. Byl to perfektní způsob, jak předstírat, že žádné Vánoce nejsou.

21

Ráno Adam oznámil Maggie, že si udělají výlet do Las Vegas.

Byla nadšená. O víkendu měla volno a chtěla psát ročníkovku, ale prohlásila, že si knihy vezme s sebou a bude na ní pracovat. Tušila, že má Adam nabitý program a nebude na ni mít pořád čas. Nevěřila svému štěstí. Objala ho kolem krku, ale potom ztuhla a v očích se jí objevilo zděšení.

„Já nemám co na sebe.“ Teď, když žila u něho, si nemohla půjčovat oblečení od svých spolubydlících, ale stejně by neměly nic vhodného. Adam na to už myslel a s úsměvem jí podal svou kreditku.

„Jdi si něco koupit,“ vyzval ji velkoryse. Minutu na kartu zírala a pak mu ji smutně vrátila.

„Nemůžu. Jsem možná chudá, ale ne laciná.“ Věděla, že ženy, které měl před ní, z něho tahaly peníze, ale ona by to za žádných okolností neudělala. Jednou si bude vydělávat dost sama a zatím musí vyjít ze svého platu v Pier 92 a ze spropitného. „Díky, jsi zlatíčko, ale já to nějak vymyslím.“ Věděl, že si poradí, ale srdce ho bolelo. Měla těžký život. Předtím, než ho poznala, i teď. Rád by jí pomohl, ale nedovolila mu to. Vážil si jí. Byla úplně jiná než všechny ostatní ženy, které znal.

Měli odletět v pátek odpoledne jeho letadlem. Maggie byla rozčilením bez sebe. Pořád ho líbala a děkovala mu. Vždycky ho potěšilo, když jí mohl udělat radost. Chtěl jí z Las Vegas ukázat co nejvíc, aby se jí výlet líbil. Rád by jí vynahradil všechno zlé, co prožila. Byla mu vděčná za každou maličkost a nic nebrala jako

samozřejmost. Řekl jí, že příští víkend oslaví s dětmi Chanuku.

Matce už oznámil, že domů nepřijede. Časy se konečně změnily.

Když se Charlie před plesem debutantek zastavil pro Carole, byla už oblečená a čekala na něho. Vyrazila mu dech. Měla růžové saténové šaty, stříbrné lodičky na vysokých podpatcích a vlasy stočené do elegantního uzlu. Toaletu si koupila u Bergdorfa a od matky si půjčila krátký bílý kožíšek. Vzala si diamantové náušnice a náhrdelník po babičce, stříbrnou večerní kabelku a dlouhé bílé kozinkové rukavice.

Dlouho stál a hleděl na ni. Sám na sobě měl frak s bílým motýlkem. Tvořili úžasný pár. Carole vypadala jako Grace Kelly zkřížená s Umou Thurman a špetkou Michelle Pfeiffer. A Charlie byl něco mezi Gary Cooperem a Cary Grantem.

Když vešli do tanečního sálu v hotelu Waldorf-Astoria, všechny hlavy se za nimi otáčely. Carole působila jako královna. Vůbec nepřipomínala ženu v džínsech a teniskách, kterou poznal v centru, ani čarodějnici se zelenou tváří z Halloweenu. Ale nejhezčí bylo, že ji miloval ve všech jejích podobách. Dělalo mu dobře ukázat se s ní ve společnosti.

Prošli uvítacím kordonem a pozdravili se s debutantkami. Carole polohlasně vzpomínala na svou vlastní společenskou premiéru. Byla tehdy vyděšená k smrti, ale nakonec se ke svému vlastnímu překvapení dobře bavila.

„Vsadím se, že ti to moc slušelo.“ Upíral na ni obdivný pohled.

„Ale sotva víc než dnes. Neuvěřitelně ti to sluší,“ šeptal jí, když pluli po parketu v rytmu waltzu. Oba byli výborní tanečníci. V takových příležitostech nesla plody jejich výchova, taneční hodiny i různé večírky, všechno to, čemu se teď Carole vyhýbala a na co se snažila zapomenout. Dnes se však vrátila do svého starého světa, byť jen na kratičkou návštěvu. Charlie věděl, že ji na společenské události příliš často nedostane, ale nevadilo mu to. Sám jimi začínal být unavený, stačilo mu, že má možnost se jich zúčastnit, kdykoliv dostane chuť.

Krátce před večeří zahlédla Carole své rodiče a upozornila na ně Charlieho. Seděli mezi newyorskou smetánkou. Vypravili se k jejich stolu, aby je ze zdvořilosti pozdravili. Když je její otec uviděl, vstal.

Arthur Van Horn byl vysoký, distingovaný muž, Carole mu byla dosti podobná. Když mu představila Charlieho, podal mu ruku, ale tvářil se neosobně. Zřejmě se nepamatoval, že se už dřív setkali.

„Znal jsem vašeho otce,“ poznamenal pochmurně. „Byli jsme spolu na Andoveru. Byl jsem zdrcen, když jsem slyšel, co ho potkalo. Byla to tragická ztráta.“ Carole se ho pokusila odvést od tématu, které bylo pro Charlieho bolestné. Její otec dokázal vždy každému zkazit náladu. Představila Charlieho i matce. Mrazivě mu pokývla, mlčky mu stiskla ruku a odvrátila se. A bylo to.

„Poněkud skličující,“ poznamenal Charlie, když se vraceli ke svému stolu. Carole se zasmála. Pro rodiče bylo takové chování typické, bude si na to muset zvyknout.

„Na ně to bylo přímo srdečné.“ Mohli by sloužit jako karikatury vyšší vrstvy. „Nepamatuju se, že by mě matka někdy objala nebo políbila. Kdykoliv vešla do dětského pokoje, tvářila se, jako by byla v zoologické zahradě a bála se, aby na ni zvířata nezaútočila, kdyby se k nim přiblížila nebo je dokonce pohladila. A tak se o to ani nepokoušela. Nikdy jsem ji neviděla déle než pět minut. Jestli já budu mít děti, pak se s nimi budu válet na podlaze, mazlit se s nimi a muchlovat je, až budou vřískat blahem.“

„Přesně taková byla moje maminka.“ O to krutější pro něho bylo, když zemřela. Často mu říkala, jak ho má ráda. Ellen byla stejná.

Otec, než zemřel, byl pro něho učitelem i nejlepším přítelem. Jeho hrdinou. Jejich smrtí ztratil hodně. Vlastně celý svůj svět. Otce měl v paměti jako šťastného šarmantního muže, který vypadal jako Clark Gable a miloval jachty. Právě na jeho památku si Charlie po jeho smrti koupil svou první loď. Pokaždé, když si nějakou pořizoval, vybíral si takovou, jakou by mu otec určitě schválil. S Carole se shodli, že ta potřeba člověka neopustí ani v dospělosti.

„Ano, nikdy se jí nezbavíme, snažíme se jim zalíbit až do smrti, i když už jsou třeba mrtví,“ souhlasila.

Byl to příjemný večer. Dívky v rozkošných bílých toaletách a s kytičkami v rukou byly půvabné a pohled na ně vyvolával dojetí.

Nejprve tančily se svými otci. Bylo to téměř jako na svatbě a opravdu se stávalo, že ples byl prvním krokem k manželství.

Debutantky byly uváděny do společnosti, aby si tam našly partnery,

ale zatím se jenom bezstarostně bavily. Po plese se převléknou do minisukní a vyrazí s přáteli na diskotéku.

„Teoreticky vzato bych ten okázalý humbuk měla odsoudit,“

přiznala Carole. „Ale vlastně o nic nejde a nikomu to neublíží. Není to sice podle zásad politické korektnosti, ale dívky si to užívají. Tak proč ne?“ Ulevilo se mu, že to bere s nadhledem.

Když ji vezl domů v limuzíně, kterou si na večer najal, shodli se, že prožili krásný večer. Usmála se na něho. „Díky za pozvání.“ Když se k ní naklonil, aby ji políbil, říkal si, že je to ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděl. Byl hrdý, že s ní byl na plese, i když z jejího otce a matky na něho šla hrůza. Nedokázal si představit, že by měl takové rodiče. Považoval za zázrak, že Carole není jako oni. Byla laskavá a srdečná, nebyla v ní ani trocha jejich škrobenosti. „Už se těším, jak spolu oslavíme Vánoce,“ přiznala šťastně. „Miluju svátky. Asi si zítra koupím stromeček. Můžeme ho ozdobit spolu.“ Zíral na ni, jako by mu vlepila políček. Na chvíli mezi nimi zavládlo trapné ticho.

Věděl, že musí něco říct. Kdyby mlčel, zachoval by se jako lhář.

Musel jí říct pravdu, protože to vyžadoval od ní.

Smutně si povzdechl. „Já tady nebudu.“

„Zítra?“ Zarazilo ji, proč se tváří tak sklíčeně.

„Ne. O Vánocích. Nenávidím svátky, každičkou minutu z nich, všechno, co s nimi souvisí. Vánoce neslavím. Bylo by to pro mě příliš bolestné. Každý rok jsem tři týdny na lodi.“ Oba dlouho mlčeli.

Carole nechápavě potřásla hlavou.

„Kdy odjíždíš?“ zeptala se konečně. Tvářila se, jako by ji udeřil cihlou do hlavy. Málem čekal, že jí z ucha poteče krev. Ale bylo pár věcí, které prostě nemohl udělat, ani kvůli Carole.

„Příští týden.“

„Před Štědrým dnem?“

Přikývl. „Budu s Adamem v Karibiku. Je to tradice. Dodržujeme ji řadu let.“ Mělo to znít jako omluva, ale oba věděli, že Carole si to nemyslí.

„On nebude o Vánocích s dětmi?“ Neskrývala nesouhlas s takovým sobectvím.

„Přiletí za mnou po svátcích. První týden jsem tam vždycky sám.“

„Tak proč nepojedeš až s ním? Mohli bychom být o Vánocích spolu.“ Považovala to za přijatelný kompromis, ale Charlie zavrtěl hlavou.

„To nejde. Já se znám. Musím odsud vypadnout dřív, než propukne všeobecné šílenství, protože jinak bych se zbláznil já.

Vánoce jsou svátky dětí a rodiny. Já nemám ani jedno, ani druhé.“

„Máš mě,“ připomněla mu smutně. Na jedné straně věděla, že je příliš brzy, aby to od něho žádala, ale milovali se a Vánoce pro ni byly důležité. Ale pro Charlieho neznamenaly nic, nebo naopak příliš mnoho.

„Něco podnikneme, až budu zpátky,“ utěšoval ji, ale odvrátila se k okénku.

„Já po svátcích nikam nemůžu. Neočekávala jsem nějakou velkolepou oslavu.“ Otočila se zpátky k němu. „Jenom jsem chtěla být s tebou. Potom budu mít spoustu práce. Nemůžu se jen tak sbalit, až se vrátíš, a nechat děti dětmi jenom proto, že nechceš strávit Vánoce se mnou.“

„Nejde o to, že bych před tebou utíkal,“ hájil se nešťastně.

„Prostě tu sentimentální tradici nenávidím. Je dobrá jenom k tomu, aby se lidé cítili nešťastní a opuštění. Ani děti nedostanou nikdy to, po čem touží. Dospělí se hádají, děti se perou. Santa Claus je lež, kterou předhazujeme dětem. A jakmile usoudíme, že jsou dost rozumné, řekneme jim pravdu a připravíme jim kruté zklamání.

V tom já nejedu.“

„Co když láska taky vždycky končí zklamáním?“

„Doufal jsem, že to vezmeš sportovně,“ přiznal. Limuzína zastavila před jejím domem.

„A já jsem doufala, že tady budeš.“ Vyhlídka, že stráví Vánoce s rodiči, pro ni byla deprimující. Počítala s tím, že o svátcích bude v centru a s ním.

Pomohl jí vystoupit z vozu a doprovodil ji ke dveřím. Viděl, že jí zkazil celý večer, a neodvažoval se ji políbit. Přestože to výslovně neřekla, vycítil, že to pro ni je téměř důvod k rozchodu. Předem se toho bál, ale nemohl jinak.

„Zítra ti zavolám,“ loučil se. Nezeptal se, jestli může dál, a ona ho nepozvala. Byla rozzlobená. Zjevně jejich vztah ne byl takový,

jak si namlouvala, když s ní nechtěl strávit Vánoce. Ani silvestr, jestliže bude pryč tři týdny. Zase bude Nový rok vítat sama.

„Dobrou noc.“ Políbila ho na tvář a zmizela v domě. Stála u okna a dívala se za odjíždějící limuzínou.

Charliemu zněla v uších její slova. Co když láska taky vždycky končí zklamáním? Bylo to zlověstné prohlášení, ale možná si ho zasloužil. Doufal, že Carole pochopí, proč by pro něho bylo bolestné slavit Vánoce. Nepochopila. Ona zase doufala, že bude s ní, ale on nemohl. Ani kvůli ní, i když cena bude možná vysoká. Pro oba dva.

22

Víkend v Las Vegas byl jako pohádka a Maggie se líbilo úplně všechno. Noční život, kapely, zpěváci i tanečníci, obchody, záplava světel, kasina, lidé a dokonce i zápas o titul. Oblékla si na něj šaty a kožíšek, které jí Adam nakonec přece jen koupil. Do hracích automatů naházela svých padesát dolarů a vyhrála pět set. Při zpátečním letu do New Yorku se v jeho soukromém letadle cítila jako princezna a v novém oblečení od něho tak opravdu vypadala.

„Jsem rád, že se ti to líbilo,“ řekl. Dělalo mu dobře rozmazlovat ji, být s ní a chlubit se s ní na veřejnosti.

„Bylo to jako sen,“ rozplývala se a znovu mu děkovala.

Těsně před přistáním na Kennedyho letišti začala zničehonic mluvit o silvestru. Prohlásila, že by bylo báječné oslavit ho v Las Vegas. Do Adamova světa zapadla a neodsuzovala ho jako jeho matka.

„Možná někdy,“ připustil neurčitě.

„A co třeba letos?“ dorážela na něho. Věděla, že tam létá často, měl vlastní letadlo, takže mohli vyrazit, kdykoliv se jim zlíbilo. To pro ni bylo naprosto nové. Připadala si jako pták s obrovskými křídly.

„Nemůžu,“ zahučel. Díval se z okna a pak mu podobně jako Charliemu došlo, že dříve nebo později bude muset s barvou ven.

Tak proč to odkládat? „Každý rok, hned po Vánocích, jezdím za Charliem.“

„Taková čistě pánská jízda? Nebo spíš lov?“ Byla viditelně zklamaná.

„Něco na ten způsob.“ Nechtěl zacházet do podrobností, ale byla neodbytná.

„Kam jedete?“

„Na ostrov Svatého Bartoloměje. Na Charlieho lodi.“ Maggie zalapala po dechu.

„Do Karibiku? Na jachtě? Neděláš si ze mě srandu?“

„Ne. Charlie nenávidí Vánoce. Vypadne z New Yorku o týden dřív než já. Přijedu za ním, až je oslavím s dětmi. Děláme to tak každý rok.“

„Jo, a co vlastně děláte? Vyspíte se s každou ženskou, která si dá říct?“

„Dřív možná, ale teď o žádnou nestojím. Mám tebe.“ Nutil se ke klidu. Nechtěl se hádat, ale nechtěl ani měnit své plány. Zimní plavba s Charliem byla tradice, která pro něho znamenala mnoho.

„Ale nezeptáš se mě, jestli nechci jet taky?“ Tvářila se, jako by po něm chtěla něco hodit. Naštěstí pro něho neměla nic vhodného po ruce.

„Maggie, já nemůžu. Pochop. Je to Charlieho loď a on o nikoho dalšího nestojí. Je to čistě mužská záležitost.“

„To mi nemusíš zdůrazňovat. Já vím, co chlapi dělají, když jsou sami. Stejné prasárny jako ty, než jsi potkal mě.“

„Charlie není takový. Je to slušňák. A má taky přítelkyni.“

„Ona tam bude?“ zeptala se Maggie podezíravě. Zavrtěl hlavou.

„Ne. Jenom Charlie a já.“

„Kdy se vrátíš?“

„Za dva týdny.“ Přikrčil se. Tušil, co bude následovat.

„Za dva týdny? Ty si myslíš, že já budu sedět doma na zadku, zatímco ty budeš dva týdny balit holky? Tak jestli tomu věříš, jsi blázen.“

„Nevyhrožuj mi.“ Začínal zuřit. „Chápu, že jsi naštvaná, ale já s tím nic nenadělám. Nemůžu Charlieho podrazit, ani se ho zeptat, jestli bychom tě nemohli přibrat. Zaskočilo by ho to. Předpokládá, že pojedu jako vždycky sám.“

„Fajn. Tak to spolu na silvestra pořádně roztočte. A nezapomeň mu dát o půlnoci pusu. Možná právě o to jde. Není teplouš?“

„Pane na nebi. Je to můj kamarád. Dvakrát do roka si vyjedeme na jeho lodi. Mrzí mě, že budu na Nový rok pryč, ale netušil jsem, že tě potkám. Fakt je mi to líto.“

„A příští rok to bude jinak?“

„Možná. Ještě nevím. Nedávám sliby na rok dopředu. Uvidíme, jak se to vyvine.“ Zdaleka nebyl tak klidný, jak se tvářil. Z jejích řečí ho začínala bolet hlava. A pořádně.

„Tak já ti řeknu, jak se to vyvine. Vezme to rychlý konec, jestli si myslíš, že se na mě o svátcích a o dovolené vykašleš a budeš si někde užívat se svými kámoši. Jestli je nechceš trávit se mnou, prosím, ale pak si svá pitomá pravidla o tom, co je a co není vážný vztah, strč, víš kam. Protože když se dva lidé mají rádi, tak jsou o svátcích spolu. Speciálně na Nový rok.“

„Díky za informaci.“ Tiskl si dlaně ke spánkům, ale nevšímala si toho. Měla na něho vztek. „Podívej se, Maggie, máme za sebou hezký víkend, tak ho nekaz. Příští týden ti chci představit své děti.

Miluju tě. Chci, aby nám to klapalo. Budu pryč všehovšudy dva týdny. Tak buď hodná a nedělej scény.“

„S hodnými lidmi vždycky každý zamete. A ty s Charliem do Karibiku nemusíš. Ty tam chceš. Co řekl své přítelkyni on?“

„Nevím,“ zavrčel.

„Vsadím se, že taky není štěstím bez sebe.“

Bitva o Nový rok mezi nimi zuřila celý týden. Maggie ji přerušila jenom na nezbytně dlouhou dobu o víkendu, kdy se měla setkat s Adamovými dětmi. Po počátečním vzájemném oťukávání se Amanda s Jacobem usnesli, že se jim Maggie líbí. A ona si je zamilovala. Adam byl nadšený. Všichni čtyři šli bruslit, potom Maggie pomohla Amandě vybrat dárek pro Adama, ukázala jí, jak se líčit, s Jacobem pekla sušenky a radila mu, jak na holky. Oni jí na oplátku vysvětlili všechno o Chanuce. Otci jeho volbu jednoznačně schválili. Maggie byla natolik mladá, aby s ní byla legrace, a zároveň o tolik starší, aby ji respektovali. Adam se zbytečně bál, že ji nepřijmou. Loučili se s ní málem jako kamarádi. A vzápětí bitva propukla nanovo. Příměří vydrželo jenom přes víkend.

Charlie s Carole si po plese zašli dvakrát na večeři. Napětí mezi nimi zcela nepovolilo. Poprvé vydržela mlčet, ale při druhé večeři se ho zeptala, jestli nezměnil své plány. Zavrtěl hlavou.

„Nemůžu, Carole.“ Mlčky přikývla. Rád by s ní strávil noc, ale neměl odvahu jí to navrhnout. Domů se vrátil sám a s pocitem, že jestli na Vánoce opravdu odjede, může to být definitivní konec jejich lásky. Nechápala, proč by nemohl zůstat v New Yorku, zvlášť když první týden bude na lodi sám. Podle ní neexistoval důvod, aby nemohl odjet až po Vánocích, zároveň s Adamem. Přestal se snažit jí to vysvětlit a rozhodl se, že to vyřeší, až se vrátí. Pokud s ním bude ještě mluvit.

Den před odjezdem mu zavolal do kanceláře Adam. Charlie měl plné ruce práce, chtěl všechno vyřídit, aby měl prázdný stůl. Adam si postěžoval, že taky neví co dřív.

„Všichni mí klienti se zbláznili. Pokud jejich manželství nestojí za nic už dávno, rozhodli se, že se právě teď musí okamžitě rozvést.

Pokud zatím trpělivě snášeli vrtochy svých milenek, teď se jich chtějí zbavit. Pokud jejich děti vyváděly psí kusy, teď skončily v kriminále.

Pokud se nějaké zpěvačce nelíbí smlouva, rovnou ji roztrhá. Polovina sportovců se o svátcích ožere a někoho znásilní. Tohle období roku miluju. Fakt si užívám.“ Bylo slyšet, že mu tečou nervy.

„Já taky,“ zasmál se Charlie. Přes roztržku s Carole, se na loď těšil. „Předpokládám, že přes všechny potíže, které jsi popsal, naše dohoda platí. Přiletíš za mnou, že?“ Vždycky je dobré se ujistit. Byla to jenom řečnická otázka, ale k jeho překvapení Adam dlouho mlčel.

„S Maggie mám peklo na zemi,“ přiznal konečně. „Je přesvědčená, že budeme křižovat Karibik s rozepnutým poklopcem a že přefikneme každou ženskou, na kterou narazíme.“ Charlie se zasmál přítelovu barvitému popisu, ale hned zase zvážněl.

„Carole se nevyjádřila tak otevřeně, ale je taky naštvaná. Počítala s tím, že oslavíme Vánoce spolu, a já jí pak oznámil, že svátky ze zásady nedržím. Doufal jsem, že mě pochopí, ale bojím se, že by se kvůli tomu byla se mnou schopná i rozejít.“ Za žádnou cenu však nebyl ochotný zůstat v New Yorku. Jestli se s tím Carole nedokáže vyrovnat, tím hůř. Chtěl, aby ho brala takového, jaký je, se všemi

klady i zápory. A jedním z jeho záporů byla fóbie ze svátků.

Vyvolala ji smrt rodičů, a když zemřela Ellen, ještě se zhoršila.

„To mě mrzí,“ politoval ho Adam. „Bojím se, že Maggie se na to dívá stejně. Škoda, že nad tím nedokážou mávnout rukou, ale někteří lidé si na svátky potrpí. Speciálně ženy. Je to přímo posedlost. Když neuděláš všechno podle jejich představ, dají ti kopačky.“

„Asi ano,“ souhlasil Charlie mrzutě. Zlobil se na Carole. Od chvíle, co jí řekl, že odjede, to mezi nimi skřípalo. Chystal se pryč na tři týdny, a za tu dobu ji zlost nepřejde, spíš naopak. Zvlášť, když se zcela nedávno usmířili. Sotva vyvázli z jedné bouřky, schylovalo se k další. Byl si téměř jistý, že by ji jejich vztah nepřežil. Trápila ho představa, že by mohl Carole ztratit, a bál se, že k tomu dojde. Ale strach nebyl tak velký, aby ho přinutil zůstat. Jeho fóbie byla stejně silná jako její přání strávit svátky s ním.

„A aby to bylo ještě komplikovanější, o víkendu jsem ji seznámil s Amandou a Jacobem a oni jsou z ní nadšení. Upřímně řečeno, Charlie, přijde mi to vůči ní sprosté.“ Nechtěl Maggie ublížit a věděl, že by byla hodně smutná, kdyby vítala Nový rok sama.

„Kam tím míříš? Že nepojedeš?“ Charlie byl v šoku.

„Já nevím. Možná se časy změnily. Pro nás oba. Pro mě každopádně.“ Nevěděl, jak pevné je pouto mezi Charliem a Carole.

Nedokázal to odhadnout. Podezíral Charlieho, že to sám neví, ale on a Maggie už spolu delší dobu žili.

„Dej mi trochu času na rozmyšlenou. Zavolám ti zpátky.“

„Ale na mobil. Celé odpoledne budu mít různá jednání. Věř mi nebo ne, musím dostat jednoho klienta z vazby.“

„Zlom vaz. Ozvu se ti,“ slíbil Charlie a zavěsil.

Zavolal až před pátou. Oba byli unavení a vynervovaní. Adam měl za sebou příšerné odpoledne, kdy neustále pendloval mezi soudem a věznicí a snažil se vyhnout novinářům. Charlie vyřizoval resty, které se mu nahromadily za celý rok, aby měl čistý stůl, ale především si dělal starosti kvůli Carole. Adamova slova mu nešla z hlavy. Časy se změnily. A jestli si přál, aby byl jeho život bohatší, musel se změnit taky. Měl pocit, jako by se měl vrhnout z útesu.

Doufal jenom, že dopad nebude tvrdý. To se teprve uvidí.

„Okay,“ řekl tónem, jako by se odhodlal vyskočit z letadla bez padáku. „Tak do toho půjdeme.“

„Do čeho?“ zeptal se Adam nechápavě. Kolem něho vládl hluk.

Ještě pořád byl ve vězení a snažil se krotit reportéry. Ve sluchátku to znělo, jako kdyby byl v zoologické zahradě a stál u voliéry s papoušky.

„Co kdybys vzal Maggie s sebou? Mně je sympatická, ty ji máš rád a ona má ráda tebe. Vem to čert, aspoň bude veselo. Kdybys ji nechal samotnou, mohlo by být po vaší lásce.“ To si Charlie nechtěl vzít na svědomí. Vycítil, že je Adam zahnaný do kouta a že by si přál, aby Maggie jela s ním. „Jestli chceš, tak ji přivez. Je to na tobě.“

„Charlie, ty jsi hrdina.“ Adam si ho o to netroufal požádat.

„Frajer. Večer jí to řeknu. Co ty?“

„Pravděpodobně jsem se zbláznil, asi je na to trochu brzy, ale já pozvu Carole. Byl bych raději, kdyby mi dovolila odjet, ale zřejmě mě nechce nebo nemůže pochopit a já ji nechci ztratit.“ S Carole do svého vztahu vložili hodně, upřímnost, otevřenost, odvahu, lásku a naději. Kdyby ji nechal přes svátky samotnou, mohli oba o své investice přijít. „Doprdele,“ zasmál se Adam. „Co se to s námi děje?“

„Bojím se pomyslet,“ přiznal Charlie.

„Já taky. Hrůza, kamaráde. Ale ty jsi třída. Aspoň se nemusíme bát, že budeme nuceni sexuálně abstinovat nebo se spoléhat na vstřícnost místních krásek.“

„Nevím, jestli bys to takhle zdůvodnil Maggie,“ zasmál se Charlie.

„Neboj, dám si pozor. Kdy odjíždíš?“

„Zítra ráno.“

„Čekej mě šestadvacátého. Vlastně nás. Mimochodem, mohl bych vzít Carole do letadla, kdyby chtěla. Dej jí na mě telefon, ať zavolá.“

„Díky.“

„Ne, já děkuju tobě.“

Zavěsili. Charlie chvíli hleděl do prázdna. Adam měl pravdu.

Časy se změnily.

V půl šesté odešel ze sídla nadace, chytil taxi a nechal se zavést do Harlemu. Carole se právě chystala zamknout kancelář. Byla překvapená, když ho uviděla. Napadlo ji, že pro ni má nějakou špatnou zprávu. Další. V poslední době jich slyšela až moc.

O Vánocích. O Novém roce. O tom, že na tři týdny odjíždí. Ze neslaví svátky. Dokonce ani neviděl její stromeček.

„Ahoj, Charlie. Co se děje?“ Byla unavená. Měla za sebou dlouhý den.

„Přišel jsem se rozloučit.“ Vešel dovnitř.

„Kdy odjíždíš?“

„Zítra ráno.“

Přikývla. Nebylo co dodat. Věděla, že až se vrátí, bude mezi nimi konec. Pro ni rozhodně. Nedokázala se smířit s tím, že ji opouští, tak jako před časem on s její lží. Když se dva lidé mají rádi, tráví svátky spolu. On se na to díval jinak. Svátky pro něho neexistovaly.

A možná pro něho neexistovala ani ona. Potřebovala někoho, kdo je schopen upřímného citu, ne muže, který si city zakazoval, protože přinášejí bolest. Život přináší hodně bolesti, ale musí se žít. Pokud možno s někým. „Šťastnou cestu,“ popřála mu a uložila do zásuvky silnou složku.

„Tobě taky,“ odpověděl.

„Cože?“ Byla příliš unavená, aby pochopila jeho narážku.

„Přeju ti taky šťastnou cestu.“

„Já nikam nejedu.“ Napřímila se.

„Ale ano, tedy… Já aspoň doufám, že… že pojedeš,“ koktal. „Byl bych moc rád, kdybys přiletěla za mnou. Šestadvacátého. Adam by tě vzal do letadla. Maggie letí taky. Dnes jsme se dohodli.“

„Ty mě zveš?“ ujišťovala se ohromeně. „Myslíš to vážně?“

„Naprosto.“ Možná víc, než by si přál. „Byl bych rád, Carole, kdybys přiletěla za mnou. Chceš?“ zeptal se. „Doufám, že se budeš moct uvolnit.“

„Zkusím to. Ale já jsem se ti nechtěla vnutit na loď. Doufám, že si to nemyslíš. Já jsem si jenom přála, abys se mnou oslavil Vánoce a odjel až šestadvacátého s Adamem.“

„Já vím. Ale to nemůžu. Zatím ne. Jednou možná ano, ale jestli souhlasíš, strávíme spolu dva týdny na lodi.“ Carole byla tou

představou nadšená a jemu se taky začínala zamlouvat. Byl to vynikající nápad. Byl Adamovi vděčný, že mu zavolal.

„Pochybuju, že tam budu moct zůstat déle než týden. Uvidím.“

„Zkus to.“

Usmála se na něho. V očích měla touhu. Dlouze se políbili a potom odjeli k ní. Zůstal u ní až do rána. Dokonce jí pochválil stromeček.

Když se Adam vrátil večer domů, seděla Maggie u stolu nad skripty. Nezvedla hlavu, když vešel. Položil před ni kreditní kartu.

„Co to je?“ Zarytě hleděla do učení. Pořád se na něho zlobila, že odjíždí. Víkend s jeho dětmi znamenal jen krátké přerušení bojů.

Válka zuřila dál.

„Musíš jít nakupovat,“ vysvětlil. Odvázal si kravatu a pohodil ji na židli.

„Co? Nepoužívám tvoje kreditky, jak dobře víš.“ Hodila ji po něm zpátky. Zachytil ji a držel ve zvednuté ruce. „Tentokrát budeš muset.“ Znovu ji dal na stůl.

„Proč?“

„Protože potřebuješ spoustu věcí. Plavky, parea, nebo jak se to jmenuje, sandálky, klobouk a bůhví co ještě. Prostě všechny ty ženské zbytečnosti. Však ty budeš vědět.“

„Co budu vědět?“ Stále nechápala.

„Co potřebuješ na cestu.“

„Na jakou cestu? Kam jedeme?“ Napadlo ji, že ji chce zase vzít do Las Vegas, aby si ji usmířil.

„Na ostrov Svatého Bartoloměje. Za Charliem,“ řekl, jako by jí připomínal něco, co dávno ví.

„Ty letíš za Charliem, já ne, pokud jsi snad zapomněl.“

„Dnes jsme spolu mluvili. Pozval i tebe,“ oznámil jí. Tužka jí vypadla z ruky.

„To myslíš vážně?“

„Naprosto. On taky. Vysvětlil jsem mu, že nechci, abys na mě byla naštvaná, a mám dojem, že on taky nechce naštvat Carole.

Pozve i ji.“

„Panebože! PANEBOŽE!“ Dala mu pusu, za nadšeného vřískotu oběhla pokoj a pak mu skočila do náruče.

„Máš radost?“ Usmál se na ni. Viděl to sám.

„Že se ptáš! Panebože! Já se s tebou budu na jachtě plavit po Karibiku! Jo! Mám! Miluju tě, Adame. Milovala bych tě stejně, ale hrozně se mě to dotklo.“

„Já vím.“ Políbil ji. Přivinula se k němu.

„Opravdu tě mám moc ráda. Doufám, že to víš.“

„Ano, miláčku… Já tebe taky…“ Dlouze se políbili.

Za pár dní, šestadvacátého prosince, budou na cestě do Karibiku.

23

Hádka mezi Sylvií a Grayem, jestli se setká nebo nesetká s jejími dětmi, pokračovala skoro až do Vánoc. Zůstával v ateliéru i přes noc a Sylvia ho nepřemlouvala, aby spal u ní. Příliš se na něho zlobila.

Chápala, že má své mouchy, ale podle ní zašel příliš daleko. Vůbec se nesnažil je překonat. Gilbert měl přiletět za dva dny, Emily o den později. Gray si postavil hlavu. Nesejde se s nimi a tečka.

„Jestli ti to dělá takový problém, tak jdi za psychiatrem,“ zaječela na něho při poslední ostré výměně názorů. Neminul den, aby se nepohádali. Pro oba to bylo klíčové téma. „K čemu je ti dobré, žes přelouskal kupu příruček, které radí, jak na psychózy a fóbie, když nedokážeš pomoct sám sobě?“

„Já přesně vím, co mám dělat. Respektuju hranice, které nemůžu překročit. A ty bys měla dělat totéž,“ zavrčel. „Znám se. Z rodin mám panickou hrůzu.“

„Vždyť tu moji vůbec neznáš.“

„Ani o to nestojím!“ zařval a vyrazil z bytu.

Sylvia jeho neústupnost těžce nesla. Neshody trvaly skoro měsíc a podepsaly se na jejich vztahu. Radost ze vzájemného poznávání se vytratila. Když přiletěl Gilbert z Evropy, Sylvia Graye neviděla už dva dny. Pokusila se situaci synovi vysvětlit, ale sama slyšela, jak šíleně to zní. Několikrát Grayovi zdůraznila, že lidé v jeho věku by měli mít rozum, jenže on neudělal nic, aby dostal své fóbie pod kontrolu. Liboval si v nich. Přímo se v nich rochnil jako prase v bahně.

Jediným plusem pro něho bylo, že ho rozčilení donutilo víc pracovat. Celé týdny maloval. Od Díkůvzdání dokončil dva obrazy,

což u něho bylo rekordně rychlé. Jeho agent jásal. Nová díla byla vynikající. Gray vždycky prohlašoval, že nejlepší obrazy maluje, když je nešťastný. Nyní to dokázal. Sylvia mu scházela. Nemohl spát, a tak maloval. Bez přestání. Ve dne v noci.

Když jednou večer po další hádce maloval jako zběsilý, zazvonil zvonek. Domníval se, že mu znovu přišla říct svůj názor, a stiskl bzučák, aniž by si ověřil, kdo je dole. Otevřel dveře do bytu, zamračeně se postavil před plátno a připravoval se na další kolo bitvy. Průběh byl vždycky stejný. Sylvia naléhala, aby se setkal s jejími dětmi. Odmítl. Vybuchla a on taky. Motali se v začarovaném kruhu. Ona odmítala přestat s nátlakem a on odmítal ustoupit.

Slyšel, že se dveře zavřely, a ohlédl se. Místo Sylvie uviděl mladého muže. „Omlouvám se, bylo otevřeno… Nechci rušit. Ty jsi Gray Hawk?“

„Ano,“ potvrdil zaraženě. Neznámý mladík vypadal zuboženě.

Měl krátké řídké vlasy, tvář jako mrtvola, hluboko zapadlé oči, kůži našedlou jako cement. Bylo zřejmé, že je nemocný, že má rakovinu nebo jinou hroznou chorobu. „Kdo jsi?“ zeptal se ho Gray. Chtěl se na něho obořit, co dělá v jeho bytě, ale byla to vlastně jeho vina, neměl nechávat dveře dokořán.

Mladík se nepohnul z místa. „Já jsem Boy,“ vysoukal ze sebe, jako by neměl dost sil říct něco víc.

„Boy?“ opakoval Gray. Chvíli mu trvalo, než pochopil. Potom ztuhl, jako by do něho udeřil hrom. Zbledl skoro stejně jako mladík.

„Boy? Ach můj bože.“ Občas si na navajského chlapce, kterého jeho rodiče adoptovali, vzpomněl, ale neviděl ho celou věčnost. Zvolna k němu došel. Boyovi po tvářích stékaly slzy. Nikdy si nebyli blízcí.

Bylo mezi nimi dvacet pět let, ale nevlastní bratr byl pro Graye přízrakem minulosti, která ho nikdy nepřestala pronásledovat. A jako přízrak taky vypadal. Gray ho objal. Drželi se v náruči a vzlykali.

Oplakávali všechno, co bylo, co mohlo být, šílenství a muka, která prožívali každý zvlášť, třebaže na stejném místě a ze stejných důvodů. „Co tady děláš?“ vypravil ze sebe Gray zajíkavě. Sám by se ho pravděpodobně nikdy nepokusil vyhledat.

„Chtěl jsem tě vidět,“ odpověděl Boy prostě. „Jsem nemocný.“

To Gray poznal sám. Mladík byl téměř průsvitný, jako by jeho tělo bylo plné vnitřního světla a rozplývalo se.

„Co je ti?“ zeptal se soucitně. Pohled na bratra přivolal zpátky všechno, co bylo.

„Mám AIDS. Umírám.“ Gray se nevyptával, jak se nakazil. Nic mu do toho nebylo.

„To je mi líto.“ Jeho srdce letělo ztracenému a nečekaně nalezenému bratrovi vstříc. „Žiješ tady v New Yorku? Jak jsi mě našel?“

„V telefonním seznamu. Žiju v Los Angeles.“ Nechtěl marnit čas vyprávěním o svém životě. „Chtěl jsem tě vidět, aspoň jednou…

Proto jsem přijel. Zítra se vracím zpátky.“

„Na Vánoce?“ Byla to smutná doba na cestování.

„Musím. Jsem v léčení. Zní to asi hloupě, ale chtěl jsem ti jenom říct sbohem.“ Tragédií bylo, že si nikdy pořádně neřekli ahoj. Gray naposledy viděl Boye jako malého kluka. A potom letmo na pohřbu jejich rodičů. Celý život zavíral před minulostí dveře a nyní mezi ně strčil nohu nemocný mladík se zapadlýma očima.

„Nepotřebuješ něco?“ Možná by se mu hodila trocha peněz. Ale Boy zavrtěl hlavou.

„Ne, díky.“

„Nemáš hlad?“ Gray cítil, že by pro něho měl něco udělat. Navrhl mu, aby se šli projít.

„To by bylo fajn. Bydlím v hotelu tady za rohem. Možná bychom si spolu mohli dát něco malého k jídlu.“

Gray si došel pro kabát a za pár minut bok po boku kráčeli k nejbližšímu bistru. Koupil Boyovi sendvič s uzeným masem a kolu.

Víc nechtěl. Sám si dal kávu a bagel. Povídali si o minulosti. Pro Boye byla jiná než pro Graye, rodiče byli starší, méně cestovali, jenom výstřední byli stejně. Po jejich smrti se vrátil do rezervace ke svému kmeni, pak se přestěhoval do Albuquerque a nakonec do Los Angeles. Přiznal, že se od šestnácti živil prostitucí. Jeho život byl jako zlý sen. Rodiče ho na něj ani trochu nepřipravili. Gray byl překvapený, že Boy ještě žije. Hleděl na něho, zaplavovaly ho vzpomínky a marně se pokoušel srovnat si všechno v hlavě. Téměř

se neznali, ale drželi se za ruce a plakali. Boy mu políbil konečky prstů.

„Sám nevím proč, ale musel jsem tě vidět. Asi jsem si přál, aby na mě vzpomínal aspoň jeden člověk na světě, až tady nebudu.“

„Myslíval jsem na tebe, i když jsem tě naposledy viděl jako malého.“ Dřív byl pro něho pouhým jménem, ale teď získal i tvář, duši a srdce. Našel další osobu, kterou ztratí a bude oplakávat.

Nepřál si to, ale připadalo mu to jako dar. Umírající mladík za ním letěl tisíce mil, aby se s ním rozloučil. „Já na tebe budu vzpomínat,“

slíbil mu a vrýval si do paměti jeho tvář. „Jednou tě namaluju.“

„To bych byl rád. Aspoň by se na mě mohli lidé kdykoliv podívat. Nebojím se zemřít,“ svěřoval se. „Ne že bych si to přál, ale myslím, že to tak bude lepší. Věříš, že lidé přijdou po smrti do nebe?“

„Nevím, v co věřím,“ přiznal Gray upřímně. „Možná v nic.

Možná v Boha. Ale podle mě si ho každý představuje jinak.“

„Já věřím v nebe. Doufám, že se tam lidé znovu setkají.“

„Já doufám, že ne,“ zasmál se Gray. „Je hodně lidí, které jsem znal, ale které bych víckrát nechtěl vidět. Například naše rodiče.“

Pokud se jim tak vůbec dalo říkat.

„Jsi šťastný?“ vyptával se Boy. Vypadal, jako kdyby přišel z jiného světa. Gray měl pocit, že se mu to jenom zdá. Nevěděl, jak odpovědět. Ještě nedávno šťastný byl. Ale potom se všechno zvrtlo.

Vyprávěl Boyovi o prokleté bitvě, kterou svádí se Sylvií.

„Proč se setkání s nimi tak bojíš?“

„Co když jim nebudu sympatický? Nebo oni mně? Pak mě Sylvia bude nenávidět. Anebo co když si padneme do oka, začnu je mít rád, pak se to pokazí a já je třeba víckrát neuvidím. Nebo se budu vídat s nimi, ale ne se Sylvií. Co když je to párek rozmazlených fracků, se kterými budou jen samé trable? Všechno je tak hrozně komplikované. A já o komplikace nestojím.“

„Když o něco jde, je to obvykle komplikované. Jaký by byl tvůj život bez Sylvie? Ztratíš ji, jestli se s nimi nesejdeš. Máje ráda.

A vypadá to, že má ráda i tebe.“

„Já ji taky. Ale nemám rád její děti a ani nechci.“

„A mě máš rád?“ zeptal se Boy a Gray si náhle vzpomněl na Malého prince Saint-Exupéryho, který na konci knihy umírá.

Odpověděl mu, i když nevěděl, proč to řekl. Mluvil upřímně, jako by byli celá ta léta nejen bratři, ale i přátelé.

„Mám. Od dnešního večera. Neznal jsem tě. Nechtěl jsem tě poznat,“ přiznal. „Bál jsem se toho, ale teď tě mám rád.“ Nikdy se s ním nechtěl setkat, ani o něm nic vědět. Bál se, že by trpěl, kdyby mu Boy přirostl k srdci, nebo kdyby měl vlastní děti. Byl přesvědčený, že rodina znamená jenom bolest a zklamání. Ale Boy ho nezklamal, přijel za ním z čisté lásky. Takový dar mu nikdo z jeho rodiny nedal. Bylo to krásné i bolestné, jak už láska bývá.

„Proč mě máš rád? Protože umírám?“ Boyovy oči žhnuly. „Ne, protože jsi moje rodina,“ odpověděl Gray. Hlas mu přeskočil, po tváři mu tekly slzy. Srdce se mu otevřelo dokořán lásce. „Jsi všechno, co mi zbylo.“ To přiznání mu udělalo dobře. Bratři si přes stůl stiskli ruce.

„Brzy odejdu,“ poznamenal Boy věcně. „Pak už ti zbude jenom Sylvia. A její děti. Jsou všechno, co máš. Kromě mě.“ Gray si uvědomoval, že to není mnoho. Po padesáti letech života na této zemi se neměl čím chlubit. Jeho rodiče možná byli cvoci, ale udělali toho víc. Adoptovali tři děti. Sice jim zbabrali život, ale aspoň se v rámci svých omezených schopností snažili. Měli jeden druhého.

A při svém putování po světě poznamenali mnoho osob. Dokonce i Grayovy obrazy, inspirované jeho trápením, byly svým způsobem otisky dvou lidí, kteří adoptovali jeho a Boye. Udělali toho hodně.

Víc, než byl kdy ochotný připustit. Až nyní si to uvědomil. Jeho rodiče byli výstřední a omezení, ale aspoň se snažili, i když jejich počínání bylo stejně potrhlé jako oni sami. A Boy se taky snažil.

Nelitoval námahy a přijel za ním. Gray si přiznal, že se svými city šetřil mnohem víc, dokud nepotkal Sylvii.

I teď si je úzkostlivě chránil a ublížil jí, protože měl strach.

Panickou hrůzu.

„Mám tě rád, Boyi,“ zašeptal a stiskl mu ruku. Bylo mu jedno, jestli je někdo pozoruje a co si myslí. Náhle se přestal bát toho, co ho tak dlouho děsilo. Boy byl posledním živým symbolem rodiny, před níž celé roky utíkal.

„Já tě mám taky rád,“ řekl Boy. Když se zvedli od stolu, byl vyčerpaný a třásl se zimou. Gray mu dal svůj kabát. Byl to jeho nejlepší. Popadl ho v předsíni, když odcházeli, ale považoval to za přiměřené gesto vůči umírajícímu bratrovi, kterého prakticky neznal.

Litoval, že se za ním nikdy nevypravil. Kdykoliv mu ta myšlenka bleskla hlavou, zahnal ji. Bylo tolik věcí, které zaháněl nebo před nimiž utíkal, aby se vyhnul skutečnému životu a nemusel zase trpět.

Jeho rodina se stala symbolem všeho, čeho se bál. Boy ho začal jeho strachu zbavovat.

„Nechceš u mě přespat?“ navrhl mu. „Já si lehnu na pohovku.“

„Mám pokoj v hotelu,“ odmítl Boy, ale Gray trval na svém.

Vyzvedli jeho věci a vrátili se do ateliéru. Boy musel v devět ráno vyjet, aby stihl letadlo.

„Vzbudím tě,“ slíbil mu Gray. Uložil ho do postele, starostlivě přikryl a políbil na čelo, jako by to byl jeho syn.

Boy mu poděkoval a usnul dřív, než za sebou Gray zavřel dveře.

Celou noc maloval. Načrtl si bratrův portrét, desítky skic, aby nezapomněl na žádný detail jeho tváře. A potom si na plátno nanesl podklad. Bylo to jako závod se smrtí. Vůbec si nešel lehnout. V osm ráno Boye vzbudil a připravil mu míchaná vajíčka. Boy snědl jenom polovinu, napil se džusu a řekl, že musí jet. Když Gray prohlásil, že ho vyprovodí, Boy se jenom usmál. Vzali si taxi na letiště. Museli tam být před desátou, Boyovo letadlo odlétalo v jedenáct.

Když se odbavil, stáli těsně vedle sebe. Potom ohlásili let do Los Angeles. Boyovi se v očích objevilo zoufalství. Gray ho k sobě přitáhl svými silnými pažemi a pevně ho objal. Nedokázali zadržet slzy. Neplakali jenom kvůli přítomnosti. Oplakávali i ztracenou minulost a promarněné příležitosti. Všechno se snažili dohnat za jediný večer. Oba si vedli dobře.

„Všechno bude v pořádku,“ ujišťoval Gray, i když dobře věděli, že nebude, pokud Boyova teorie o nebi není pravdivá. „Mám tě rád.

Zavolej mi.“

„Zavolám.“ Gray věděl, že Boy možná svůj slib nebude moct splnit a že je to naposledy, co se nejen můžou obejmout, ale co spolu i mluví. Nyní, když vpustil Boye do svého srdce, to bolelo.

Nesnesitelně. Ale byla to očistná bolest. Jako po ráně ostrým mečem,

která nohu nebo ruku oddělí chirurgicky přesně, místo aby ji odervala.

„Mám tě rád!“ zavolal za Boyem. Opakoval to znovu a znovu. Ve dveřích se Boy obrátil, usmál se, zamával a zmizel vevnitř. Malý princ odešel. Gray hleděl na místo, kde bratr před chvílí stál, a plakal.

Dlouho bloudil po letišti. Potřeboval přemýšlet, nabrat dech. Měl plnou hlavu Boye a toho, co řekl. Co kdyby vůbec neexistoval nebo za ním nepřiletěl z jednoho pobřeží na druhé? Gray v Boyovi viděl téměř božího posla.

V poledne zavolal Sylvii na mobil. Dva dny s ní nemluvil.

A jednu noc nespal.

„Jsem na letišti,“ oznámil jí stručně.

„Já taky.“ Byla překvapená. „Na kterém terminálu?“

Když jí to řekl, vysvětlila mu, že je u mezinárodních příletů a čeká na Emily. Byl Štědrý den. „Děje se něco?“ Ano. Vlastně ne.

Už se stalo. Teď je všechno v pořádku. Nikdy nebylo, ale teď konečně je. Poprvé měl dojem, že našel sám sebe. „Co děláš na letišti?“ Dostala strach, že někam odlétá. Že je mezi nimi konec.

„Vyprovázel jsem svého bratra.“

„Ty přece žádného nemáš.“ Náhle si vzpomněla, ale připadalo jí to šílené. A bylo to šílené.

„Boye. Popovídáme si o tom později. Kde přesně jsi?“ Když mu to zopakovala, ukončil hovor.

Uviděla ho, jak k ní míří. Vypadal ztrhané. Měl na sobě starý svetr, džíny a bundu, kterou měl dávno vyhodit. V jeho nejlepším kabátě odletěl Boy. Gray trval na tom, aby si ho nechal. Budil dojem šílence, nebo umělce. Bílou hřívu měl neučesanou. Náhle ji svíral v náruči a říkal jí, že ji miluje. Pořád ještě se objímali, když z tranzitního prostoru vyšla Emily. Jakmile uviděla matku, rozzářila se.

Sylvie je představila. Gray byl nervózní, ale podal Emily ruku, zeptal se, jaký měla let, a potom jí vzal tašku. Šli po letišti, Gray objímal Sylvii kolem ramen a Emily se jí držela za ruku. Když přijeli do jejího bytu, představila mu Gilberta a potom všem připravila večeři. Gray jí pomáhal a v noci, když leželi v posteli, jí vyprávěl

o Boyovi. Povídali si několik hodin. Ráno si rozdali dárky. Gray pro Sylvii nic neměl, ale jí to nevadilo. Děti se shodly, že je výstřední, ale jinak milý. A on si je ke svému překvapení zamiloval. Boy měl pravdu.

Večer měl Gray telefonát z Los Angeles. Boy zemřel. Jeho přítel mu oznámil, že mu posílá Boyův deník a pár osobních věcí. Příští ráno Sylvia s dětmi odjela do Vermontu. Gray jel s nimi. Jednoho dne za soumraku vyšel do zasněžené krajiny. Zastavil se a hleděl na hřebeny hor. Měl pocit, jako by mu byl Boy nablízku, jako by slyšel jeho hlas. Zvolna se vracel k domu. Sylvia ho čekala na prahu.

Usmáli se na sebe. Vzhlédl k obloze a spatřil hvězdy. Vzpomněl si na Boye a Malého prince.

„Je tam někde nahoře,“ zašeptal smutně. Přikývla. Vzali se kolem ramen a vešli dovnitř.

24248

Adam s Maggie letěli na Svatého Bartoloměje jeho letadlem a vzali s sebou i Carole. Bylo to poprvé, co se setkali s Charlieho přítelkyní, ale než přistáli, staly se z Maggie a Carole téměř kamarádky. Byly tak odlišné, jak jen dvě ženy můžou být, ale zatímco Adam podřimoval, vyprávěla Carole o svém centru a dětech, o které se tam stará, a Maggie o svém dětství, o pěstounech, o práci v Pier 92, o studiu i o tom, jaké měla štěstí, že potkala Adama.

Carole si ji zamilovala. Byla upřímná, přirozená, milá a neuvěřitelně bystrá. Bylo nemožné nemít ji rád. A Maggie si totéž myslela o Carole. Spiklenecky si špitaly o tom, jak zuřily, když Adam s Charliem chtěli jet sami. Obě byly rády, že se nakonec rozhodli jinak.

„Já jsem byla fakt nasraná,“ přiznala se Maggie šeptem a Carole se rozesmála.

„Já taky… tedy… Dotklo se mě to. Charlie tvrdí, že Vánoce neslaví. To mi přijde smutné.“ Povídaly si o svých rodinách i o třech mušketýrech a jejich dlouholetém přátelství. Maggie nepřiznala, že ví o nedávné roztržce mezi Carole a Charliem, rozpovídala se o tom, jak strávila Boží hod s Adamem a jeho dětmi. Bylo to fantastické.

V lednu se chystali na prodloužený víkend na lyže. Než se Adam těsně před přistáním probudil, probraly skoro všechna témata.

„Co to spolu pečete, vy dvě?“ zeptal se a zívl.

„Nic,“ tvrdila Maggie s provinilým úsměvem. Potom se přiznala, že se trochu bojí, aby nedostala mořskou nemoc. Ještě nikdy na lodi nebyla. Carole mnohokrát, i když většinou na plachetnicích. Maggie na ní obdivovala, že ze sebe nic nedělá. Od Adama věděla, z jaké

rodiny pochází. Adamovi až vyrazilo dech, jak je krásná a milá.

A normální. Charlie tentokrát asi našel tu pravou a Adam jenom doufal, že to kamarád nepokazí nebo zase nevycouvá. Plavba ve čtyřech by měla být příjemná změna. V jejich životech došlo k výraznému obratu.

Těsně před odletem mu zavolal Gray. Chystal se do Vermontu a hlásil, že se sešel se Sylviinými dětmi a že je všechno v pořádku.

Adam neměl tušení, jak k tomu došlo, ale Gray slíbil, že jemu i Charliemu všechno vylíčí, hned jak spolu půjdou po svátcích na oběd.

Charlie na ně čekal na letišti s kapitánem a dvěma členy posádky.

Byl už trochu opálený, odpočinutý, ale především šťastný, že vidí Carole. Když dojeli k lodi, nevěřila Maggie svým očím. Prošla ji od přídě po záď, všechno si prohlížela, vyptávala se posádky, a když uviděla kajuty, prohlásila, že si zase připadá jako Popelka na bále.

Dodala, že by to klidně mohla být jejich svatební cesta, a Adam se na ni zamračil.

„Neboj,“ uklidňovala ho, „já se nehodlám vdávat. Ale na téhle lodi bych chtěla být pořád. Možná bych si mohla vzít Charlieho,“

dobírala si ho.

„Je pro tebe příliš starý,“ namítl a strhl ji na postel. Nahoru na palubu se vrátili až po několika hodinách. Charlie s Carole seděli v lehátkách a odpočívali. Carole se na Blue Moon viditelně cítila jako doma. Přivezla si perfektní jachtařskou výbavu, bílé džínsy, bílé bavlněné sukýnky a halenky, dokonce i speciální boty. Maggie si je prohlédla a obdivovala především protiskluzovou podrážku. Sama si kromě bikin a šortek přivezla své parádní oblečení, které se na loď příliš nehodilo, ale Carole ji ujistila, že jí moc sluší. Byla mladá, hezká, měla fantastickou postavu, takže by vypadala výborně, i kdyby na sobě měla pytel. Oblékala se zcela odlišně od Carole, měla svůj vlastní styl, trochu exotický a sexy, i když za několik měsíců, co chodila s Adamem, hodně ubrala na výstřednosti.

Všechno si platila sama, kupovala si věci, které nebyly drahé.

Trochu si zaplavali a před večeří se šli do kajut převléknout. Po jídle si každý dal skleničku, Adam tequillu, Charlie martini, Carole s Maggie víno. Druhý den měli pokračovat k ostrovu Svatého

Kryštofa, ale Charlie ženám slíbil, že budou mít ráno dost času na nákupy. Večer šli tančit a na loď se vrátili unavení, ale šťastní.

Ráno si přispali, společně se nasnídali, potom si Adam s Charliem zasurfovali a Maggie s Carole se vypravily do obchodů v přístavu. Maggie moc neutrácela, Carole si koupila parea u Hermese a nabídla Maggie, že jí jedno půjčí. Když navečer vyplouvali, měli pocit, jako by spolu cestovali odjakživa. Jediným temným mráčkem bylo, že Maggie dostala mořskou nemoc. Charlie ji uložil do lehátka na palubě. Když zakotvili kus od břehu, byla ve tváři ještě trochu zelená, ale do večeře byla v pořádku a s ostatními se kochala západem slunce. Užívali si každý den a stěžovali si jenom na to, že plynou až příliš rychle. Jako vždycky na Blue Moon. Než se nadáli, přišel poslední a s ním i poslední koupání a poslední diskotéka. Večer strávili na palubě. Charlie si Maggie trochu dobíral kvůli mořské nemoci, ale poslední dva dny už pobyt na lodi snášela líp. Adam ji učil řídit vodní skútr, Carole zkoušela pod Charlieho dohledem windsurfing. Na rozdíl od Maggie měla dost sil, aby plachtu vytáhla z vody a udržela. Všichni litovali, že plavba končí.

Carole se mohla uvolnit jenom na týden a také Adam s Maggie se vraceli do New Yorku. Adamovi klienti nedali pokoj a Maggie musela do práce. Jenom Charlie zůstal na lodi. Carole si všimla, že je v posledních dvou dnech zamlklý, ale na nic se ho neptala. Počkala, až poslední večer odešli Adam s Maggie do své kajuty.

„Trápí tě něco?“ zeptala se tiše, když spolu seděli na palubě zalité měsíčním světlem. Nekotvili v přístavu, ale kus od břehu, jak to měl Charlie raději. Na moři byl klid, nerušili je lidé, kteří se celou noc procházeli po promenádě. Carole se to také víc líbilo. S Charliem i Maggie a Adamem strávila kouzelné chvíle.

„Ne, jsem v pohodě.“ Hleděl na mořskou hladinu, jako kdyby přehlížel své panství. Chápala, proč je na lodi tak rád. Blue Moon byl ve všech ohledech dokonalá jachta, od kajut po jídlo a skvěle sehranou posádku. Bylo snadné si zvyknout na život jakoby ve skleníku, milion mil od každodenních potíží.

„Bylo mi tady krásně.“ Lenivě se protáhla. Už řadu let si tak neodpočinula a s Charliem jí bylo dobře. Lépe, než čekala. Byl vynikající společník, milenec, přítel. Upřel na ni zvláštní pohled přes

dým svého doutníku. Znovu ji přepadla úzkost. Měla pocit, že se k něčemu odhodlává.

„Jsem rád, že se ti na lodi líbilo,“ poznamenal.

„Komu ne?“

„Našli by se i tací. Chudák Maggie měla mořskou nemoc.“

„Ke konci si na kolébání zvykla,“ zastala se Carole nové přítelkyně. Těšila se, že ji uvidí. Nepochybovala, že se budou stýkat.

Maggie se chtěla přijít podívat do centra. Prohlásila, že až za několik let dostuduje, ráda by hájila práva dětí.

„Jsi výborná jachtařka,“ pochválil Carole Charlie. „Windsurfing ti jde taky dobře.“ Rychle se učila, zkoušela se i potápět, s kyslíkovým přístrojem i se šnorchlem. Využila všechny vymoženosti, které Blue Moon nabízel.

„Jako malá jsem ráda jachtařila, hlavně na plachetnicích,“

zavzpomínala nostalgicky. Byla smutná, že druhý den loď opustí.

Bylo tak příjemné sdílet s Charliem jednu kajutu, ráno se vedle něho probouzet a v noci se k němu tulit. Doma se jí po tom bude stýskat.

Pro ni to byla jedna z největších předností manželského života.

Nerada spala sama, v šťastných obdobích manželství vychutnávala neustálou blízkost svého muže. Zdálo se jí, že Charliemu se také líbí, když spí spolu. Ani trochu mu nevadilo, že nemá kajutu jenom pro sebe. „Kdy se vrátíš?“ zeptala se. Předpokládala, že na lodi zůstane ještě týden.

„Přesně nevím.“ Vypadal ustaraně. Celý týden přemýšlel o Carole a o sobě. Byla prakticky po všech stránkách dokonalá, měla správný původ, výchovu i vzdělání, byla inteligentní, hezká, vtipná, rozuměla si s jeho přáteli. Rád se s ní miloval, rád se s ní smál. Líbilo se mu na ní všechno a právě to mu nahánělo hrůzu. Nejvíc ho děsilo, že na ní neobjevil žádnou závažnou chybu. U jiných žen vždy vypátral vadu, která mu poskytla záminku pro útěk. U Carole ne. Ale pořád tady bylo nebezpečí, že by se v poslední chvíli mohl trvalého svazku zaleknout. A potom by oba trpěli. Jako vždycky. Našel ženu, které nechtěl způsobit bolest, a nechtěl, aby ji ona způsobila jemu.

Ale to je nevyhnutné, když si jsou dva lidé opravdu blízcí. Nevěděl, co má dělat.

„Trápí tě něco?“ opakovala.

Po dlouhém váhání přikývl. Byl k ní vždycky upřímný.

„Hodně jsem přemýšlel o nás dvou.“ Znělo to jako rozsudek smrti. Měla zlé tušení, hned když uviděla jeho ustaranou tvář.

„O nás?“

Usmál se na ni přes kouř doutníku. Nechtěl ji zbytečně znepokojovat. „Pořád nechápu, jak se mohli dát dohromady dva lidé, kteří trpí fóbií z citového vztahu. Riskují ošklivé zranění.“

„Nic by jim nemělo hrozit, pokud budou dávat pozor na stará zranění a jizvy toho druhého.“ Ona to dělala. Už věděla, které věci Charlie špatně snáší. Potřeboval prostor. Od útlého mládí byl sám.

Občas vycítila, že touží po samotě, a potom vyklidila kajutu nebo ho nechala na palubě zabraného do jeho úvah. Snažila se být ohleduplná.

„Co když se nikdy nebudu chtít oženit?“ zeptal se jí zcela otevřeně. Zatím si tím nebyl jistý. Možná už bylo pozdě. Měl skoro sedmačtyřicet, třeba byl příliš starý, aby se dokázal někomu přizpůsobit. Celý život hledal dokonalou ženu a teď, když se zdálo, že ji nalezl, pochyboval, jestli je pro ni tím pravým mužem. Začínal dospívat k názoru, že není.

„Já už jsem byla vdaná,“ připomněla mu. „A nebyla to žádná procházka růžovým sadem.“

„Jednou bys měla mít děti.“

„Možná. Možná ne. Mám děti ve svém centru. Někdy si říkám, že mi to stačí. Když jsem se rozvedla, zařekla jsem se, že se víckrát nevdám. Nenutím tě, aby sis mě bral, Charlie. Jsem spokojená tak, jak to je.“

„To bys neměla. Zasloužíš si víc,“ namítl provinile. Nevěděl, jestli právě on je tím mužem, který by jí to mohl nabídnout. Pokud ne, bylo by jeho povinností nechat ji odejít. Hodně se o tom napřemýšlel. O útěku. Nakonec to jím vždycky skončí.

„Proč mě nenecháš, abych sama rozhodla, co potřebuju? Jestli budu mít nějaký problém, řeknu ti to. Zatím žádný nemám.“

„A co potom? Zlomíme si navzájem srdce? Je nebezpečné nechat věci zajít příliš daleko.“

„Co tím chceš říct, Charlie?“ Byla zděšená. Znamenal pro ni stále víc. Společný týden pouto mezi nimi upevnil. Snadno by se z toho mohl stát zvyk. Ale z jeho slov měla pocit, že začíná couvat.

„Sám nevím,“ přiznal a zamáčkl doutník. „Pojď spát.“

V kajutě se pomilovali a potom usnuli, aniž by se k rozhovoru vrátili.

Ráno přišlo až příliš brzy. Museli vstávat časně. Carole se probudila v šest hodin. Charlie ještě spal. Vyklouzla z postele a osprchovala se. Když se oblékala, otevřel oči a hleděl na ni.

Pojeden strašný okamžik měla pocit, že ho vidí naposled. Za celou plavbu se nedopustila jediné chyby. Nesnažila se ho k sobě příliš připoutat. Nechala věcem volný průběh. Z jeho očí však vyčetla strach, výčitky svědomí a lítost. Zlověstná znamení.

Charlie také vstal, oblékl si šortky a tričko a vyšel na palubu, aby se s nimi rozloučil. Po jejich odjezdu měl namířeno na Anguillu. Než Carole nastoupila do člunu, který je měl odvézt do přístavu, políbil ji a pohlédl jí do očí. Cítila, že se jí snaží říct víc než pouhé sbohem.

Správně usoudila, že by nebylo rozumné, aby se vyptávala, kdy přesně se vrátí. Tvářil se, jako by stál na okraji hrozivé propasti.

Poplácal Adama po zádech a objal ho. Maggie políbil na obě tváře. Omlouvala se, že mu přidělala starosti svou mořskou nemocí.

Poděkovali mu za krásné dny.

Když se člun rozjel, Carole se otočila a dívala se na Charlieho.

Stál na palubě a mával jim. Znovu ji přepadl pocit, že ho víckrát neuvidí. Nasadila si tmavé brýle, aby nikdo neviděl, že pláče.

25

Jakmile se Adam s Maggie vrátili z výletu, nabral jejich život zběsilé tempo. Adam měl tři nové klienty, jeho děti se s ním, ale i s Maggie, kterou si zamilovaly, chtěly vídat častěji a otec dostal infarkt. Před týdnem ho pustili z nemocnice a matka Adamovi volala desetkrát za den. Proč k nim nejezdí častěji? Copak mu na otci nezáleží? Proč je tak necitelný? Jeho bratr je u nich každý den. Adam ji ztrápeně upozornil, že Ben na rozdíl od něho bydlí jen o pár ulic od nich.

Maggie taky nevěděla co dřív. Učila se na zkoušky, musela napsat dvě ročníkové práce a kromě toho číšničila. Adam jí domlouval, aby si našla práci, kde se tak nenadře, ale v Pier 92

dostávala královské spropitné. A ke všemu ji první dva týdny po návratu trápila chřipka.

Nemohla se jí zbavit, ale stejně začala zase chodit do práce.

Kdyby zůstala dlouho doma, hrozila jí výpověď. Když se jednou odpoledne Adam vrátil domů dřív než ona, našel na stole vzkaz od uklízečky, že už k nim nebude docházet. V bytě byl příšerný nepořádek. Věděl, že Maggie přijde z práce utahaná, a tak se rozhodl, že aspoň vynese smetí a umyje nádobí. Vysypal koš v koupelně do velkého igelitového pytle a právě se ho chystal zavázat, když mu padl do oka jasně modrý proužek. Viděl ho už dřív, ale to bylo dávno. Hodně dávno. Ztuhl, pak ho rozčileně vylovil a nevěřícně na něho zíral. Klesl na mísu, prohlížel si ho, pak ho hodil zpátky a pytel zauzloval. Mračil se. Když se Maggie vrátila, tvářil se jako vrah.

Prohlásila, že jí není dobře, a zamířila rovnou do postele.

„To věřím, že ti není dobře,“ zafuněl. Uklidil celý byt a teď luxoval.

„Co to děláš?“ zeptala se, když kolem ní jezdil s vysavačem.

„Uklízečka dala výpověď.“

„To nemusíš. Já uklidím.“

„Vážně? A kdy?“ Měl na ni příšernou zlost.

„Později. Právě jsem přišla domů. Kristepane, Adame, proč taky rotuješ, jako kdybys měl v zadku vrtuli?“

„Dělám trochu pořádek,“ procedil přes zaťaté zuby. „Proč?“

opakovala. Otočil se k ní. Tvář měl zkřivenou zuřivostí.

„Protože bych jinak mohl někoho uškrtit a nechci, abys to byla ty.“

„Co tě tak vytočilo?“ Měla za sebou perný den a bylo jí zle. „Ty.

Hrozně jsi mě nasrala.“

„Co jsem proboha provedla? Já jsem uklízečku nevyhodila.“

„Kdy ses mi chystala oznámit, že jsi těhotná? Proč si tu novinku necháváš pro sebe? Pro boha živého, Maggie, našel jsem v koši těhotenský test a byl pozitivní!“ Byl vzteky bez sebe. „Kdy se to stalo?“

„Myslím, že na Jom kipur,“ hlesla. Potom si dávali pozor. Jenom první noc ne. Po ní zavřeli ohradu, ale kůň už byl pryč. Nebo spíš vevnitř.

„Skvělé.“ Nakopl vysavač. „Na Jom kipur. Matka měla pravdu.

Měl jsem jít do synagogy a hlavně jsem ti neměl volat.“ Praštil sebou do křesla. Maggie se rozplakala.

„To je od tebe sprosté.“

„Od tebe bylo mnohem sprostší, žes mi nic neřekla. Kdys mi hodlala oznámit, že čekáš dítě?“

„Zjistila jsem to dnes ráno. Nechtěla jsem tě šokovat hned u snídaně. Řekla bych ti to večer.“

Náhle mu došlo, co řekla. Ztuhl. „Na Jom kipur? Děláš si srandu?

Jom kipur byl v září. Teď je leden. Nemělas na mysli Chanuku?“

Nebyla židovka, takže si svátky mohla splést.

„Ne, Jom kipur. Bylo to poprvé, když jsem tady byla. Jedině tehdy jsme si nedávali pozor.“

„Čím dál tím líp. Ty sis celé tři měsíce nevšimla, žes nedostala menstruaci?“

„Říkala jsem si, že je to tím stresem. Vždycky jsem ji měla hodně nepravidelnou. Jednou jsem ji nedostala půl roku.“

„Bylas těhotná?“

„Ne, nikdy. Až teď.“ Byla zničená.

„Výborně. Poprvé. Tohle nám scházelo, Maggie. Když půjdeš na potrat, budeš dalšího půlroku brečet a nic s tebou nebude.“ Už to několikrát zažil a nechtěl to absolvovat znovu, s Maggie, ani s žádnou jinou. Podezíravě si ji změřil. „Nechceš mě, doufám, přinutit, abych si tě vzal? Protože to na mě neplatí.“

Rozhořčeně vyskočila z postele. „Já na tebe nic nezkouším.

Nikdy jsem po tobě nechtěla, aby ses se mnou oženil, a nechci to ani teď. Jsem v jiném stavu. Můžeš za to i ty, nejenom já.“

„Doprdele. Jak je možné, žes na to přišla až po třech měsících?“

Bylo to neuvěřitelné. „V tomhle stupni nemůžeš ani na potrat.

Rozhodně to nebude jednoduché.“

„Nějak si s tím poradím. A rozhodně mi nešlo o to, aby sis mě vzal.“

„To je dobře. Protože bych to nikdy neudělal!“ zařval na ni.

Utekla do koupelny a práskla za sebou dveřmi.

Zůstala tam zavřená celé dvě hodiny. Když vyšla, ležel Adam v posteli a díval se na televizi. Nepromluvil na ni ani slovo. Žádný z nich nevečeřel. V koupelně vyzvrátila všechno, co ten den snědla, a potom brečela.

„Proto ti bylo na lodi špatně?“ zeptal se, aniž by na ni pohlédl.

„Asi. Zarazilo mě, že mám nevolnosti i po návratu. Proto jsem si udělala ten test.“

„Aspoň žes nečekala ještě šest měsíců. Chci, abys šla k doktorovi.“ Konečně se k ní otočil. Vypadala hrozně. Viděl, že plakala. Oči měla zarudlé, tvář ztrhanou. „Máš nějakého?“

„Kolegyně mi dala na jednoho telefon.“

„Nepůjdeš k žádnému břídilovi. Zítra ti dám kontakt na nějakého dobrého.“

„A co potom?“ zeptala se vylekaně.

„Uvidíme, co ti řekne.“

„Co když bude na potrat pozdě?“

„Tak si o tom popovídáme. Možná tě budu muset zabít.“

Samozřejmě žertoval, trochu se už uklidnil, ale Maggie se rozplakala.

„Pojď ke mně, holka… Prosím. Nezabiju tě. Ale zaskočilo mě to.“

„Mě taky,“ vzlykala. „Je to i moje dítě.“ Zavrčel a rozhodil ruce.

„To není dítě, Maggie. Zatím je to jenom gravidita.“ Nechtěl použít výraz plod a už vůbec ne dítě.

„Co myslíš, že bude dál?“ Vysmrkala se.

„To vím naprosto přesně. Proto jsem tak rozčilený. Teď se trochu vyspíme a ráno si promluvíme.“ Vypnul televizi a zhasl lampičku na své straně. Bylo brzy, ale spánek nabízel únik, který potřeboval.

Takovéhle maléry se stávaly jeho klientům, ne jemu.

„Adame?“ špitla, sotva zavřel oči.

„Co je?“

„Ty mě nenávidíš?“

„Samozřejmě že ne. Mám tě rád. Jenom se zlobím. To nebyl dobrý nápad.“

„Jaký nápad?“

„Přijít do jiného stavu.“

„Já vím. Mrzí mě to. Chceš, abych se odstěhovala?“ Bylo mu jí líto. Pro ni to bude ještě těžší než pro něho, zvlášť když byla ve třetím měsíci. Znal doktory, kteří provádějí potraty i v tomto stupni těhotenství, ale vždycky je lepší přijít včas.

„Ne, chci, abys tady zůstala. Ale musíme to vyřešit co nejdřív.“

Přikývla.

„Vážně si myslíš, že nebudu půl roku za nic stát?“ Dělalo jí to větší starosti než jemu. Nesnášel potíže. Měl rád klid a pohodu. Bylo jí jasné, že bude muset najít nějaké řešení. Byla to pro ni zoufalá situace.

„Doufám, že ne,“ odpověděl. „A teď spi.“

Celou noc se převalovala na posteli, a když se ráno vzbudil, byla v koupelně. Slyšel, že zvrací. Stál přede dveřmi, a co chvíli sebou trhl. Znělo to ošklivě.

„Doprdele,“ zaklel a šel se osprchovat a oholit. Nechal dveře své koupelny dokořán, aby viděl, kdy vyjde. Byla v obličeji zelená. „Je ti dobře?“

„Jo. Přímo skvěle.“

Když se oblékl, uvařil jí čaj a opekl toasty. Než odešel do kanceláře, políbil ji a slíbil, že jí zavolá. Cestou mu bleskla hlavou hrozná myšlenka. Maggie byla katolička. Co když odmítne jít na potrat? To by byl vážně průser. Co by řekl dětem? A rodičům?

Raději nemyslet. V práci rychle vyřídil nutné telefonáty a v poledne jí zavolal do Pier 92. Nadiktoval jí jména a čísla dvou gynekologů pro případ, že by jeden neměl čas. Nabádal ji, aby k některému z nich šla co nejdřív. Zatelefonovala oběma, a když se odvolala na Adama, jeden ji objednal hned na druhý den odpoledne. Naštěstí měla volno.

Adam se nabídl, že půjde s ní, ale prohlásila, že to zvládne sama.

Alespoň teď se chovala zodpovědně, ale oba byli tak vynervovaní, že spolu večer skoro nemluvili.

Druhý den byla doma, když se vrátil z práce. Učila se.

„Tak jak to dopadlo?“

„Dobře.“ Nezvedla hlavu od knih.

„Jak dobře? Co ti řekl?“

„Že jsem přišla trochu pozdě, ale že když budu vyhrožovat sebevraždou nebo tak něco, mohl by tvrdit, že mi hrozí psychické zhroucení.“

„Kdy na to půjdeš?“ Ulevilo se mu. Mlčela a pak k němu konečně vzhlédla. Oči v bledé tváři měla nepřirozeně velké.

„Nenechám si to vzít.“ Trvalo mu dlouho, než pochopil.

„Zopakuj to.“

„Nepůjdu na potrat,“ prohlásila zřetelně. Došlo mu, že to myslí vážně.

„A jak to hodláš řešit? Dáš to k adopci?“ Bylo by to složitější, ale vyřídil by všechny formality, pokud to bylo pro Maggie přijatelnější řešení. Koneckonců byla katolička.

„Cekám dítě. A nechám si je. Miluju tě. A miluju i tvoje dítě.

Viděla jsem ultrazvuk. Hýbe se. Cucalo si palec. Jsem v šestnáctém týdnu. Nenechám si je vzít.“

„Panebože.“ Klesl do nejbližšího křesla. „To je šílenství. Chceš si ho nechat? Ale já si tě nevezmu. To přece víš. Jestli si myslíš, že to tak nakonec skončí, tak na to zapomeň. Nikdy se znovu neožením, ani s tebou, ani s žádnou jinou. S dítětem, nebo bez něj.“

„Já bych se za tebe stejně neprovdala,“ ujistila ho. Seděla na židli rovná jako svíčka. „Nemusíš si mě brát. Postarám se o sebe sama.“

Dokázala to už dřív. Nepřiznala mu, jaký má strach. Celé odpoledne přemýšlela, kde sežene peníze. Od Adama si žádné nevezme. Musí to zvládnout sama. I kdyby musela nechat práce, školy a být na podpoře. Nic od něj nechtěla.

„Co tomu řeknou Amanda s Jacobem?“ Zmocňovala se ho panika. „Jak jim to vysvětlíme?“

„Nevím. Na to jsme měli myslet na Jom kipur.“

„Pro smilování boží, tehdy jsem dokázal myslet jenom na to, že nenávidím svou matku. Rozhodně ne na dítě.“

„Třeba to tak mělo dopadnout,“ pokusila se Maggie o filozofický přístup, ale Adam na to neslyšel.

„Nemělo to tak dopadnout! My jsme neměli tak chlastat.“

„Možná. Ale já tě mám ráda, a i když mě hned teď vyhodíš, tak já si to dítě nechám.“ Postavila se na zadní a nebyla ochotna ustoupit.

Ultrazvuk rozhodl. Nezabije jejich dítě. Snažil se ji přimět k rozumu.

„Já nechci dítě, Maggie.“

„Já si nejsem jistá, jestli ho chci, ale budeme ho mít. Nebo já ho budu mít.“ Znělo to smutně, ale vyrovnaně. Pro oba dva to byl šok.

„Na víkend letím do Las Vegas. Probereme to, až se vrátím,“

navrhl zničeně. „Zkusme získat odstup. Necháme si to oba projít hlavou. Třeba změníš názor.“

„Nezměním.“ Byla jako lvice, která brání mládě.

„Nebuď tak umíněná.“

„Nebuď tak sprostý.“

„Já nejsem sprostý. Snažím se to brát s rozvahou, ale ty mi to neusnadňuješ. Sprosté je přivést na svět dítě, když o ně nestojíš. Já nejsem připravený mít dítě, Maggie. Nechci se znovu ženit. Jsem moc starý.“

„Jsi jenom sprostý. Radši bys je zabil.“ Hlasitě se rozvzlykala a jemu bylo taky do pláče.

„Nejsem sprostý!“ zařval. Znovu utekla do koupelny. Udělalo se jí zase špatně a také se před ním chtěla schovat.

Zbytek týdne nebyl o nic lepší. K dítěti a potratu se nevrátili, ale téma mezi nimi viselo jako odjištěný granát. Ulevilo se mu, když ve čtvrtek odlétal do Las Vegas. Musel pryč. Zdržel se tam až do pondělí. Když se vrátila z práce, čekal na ni. Seděl v křesle a tvářil se rezignovaně.

„Jak ses měl?“ zeptala se, ale nešla k němu, aby mu dala pusu na přivítanou. Celý víkend zuřila a přemýšlela, jestli jí není nevěrný, protože na ni má zlost. Nevyšla z bytu ani na krok a večer brečela, dokud neusnula. Bála se, že ji nenávidí, že ji nechá, že zůstane s dítětem sama a víckrát ho neuvidí.

„Dobře. Hodně jsem přemýšlel.“ Srdce jí pokleslo. Čekala, že jí přikáže, aby se vystěhovala. Stala se pro něj přítěží.

„Myslím, že bychom se měli vzít. Příští týden bys se mnou mohla letět do Las Vegas. Stejně tam zase musím. Ve vší tichosti se necháme oddat, a bude to.“

Nevěřícně na něho zírala. „Co myslíš tím ’a bude to‘? Že mě vyhodíš, ale dítě bude manželské?“ Napadlo ji tisíc hrozných řešení, ale ani jedno dobré. Adam ho měl.

„Ne, vezmeme se, narodí se nám dítě a budeme žít jako rodina.

Spolu. S dítětem. Dobře?“ Nebyl z toho šťastný, ale snažil se zachovat se správně. „Kromě toho tě miluju.“

„Já tě ’kromě toho‘ miluju taky, ale nevezmu si tě,“ prohlásila rozhodně. Byl zmatený.

„Ne? A proč? Myslel jsem, že to chceš.“

„Nic takového jsi ode mě neslyšel. Řekla jsem, že si dítě nechám, ale ne, že si tě chci vzít.“

„Ty se nechceš vdát?“

„Ne.“

„Ale co dítě? Ani kvůli němu ne?“

„Nechci, aby sis mě bral z donucení, Adame. A nechci svatbu ’ve vší tichosti*. Jestli se budu vdávat, tak se vší parádou. A za muže, který si mě bere, protože chce, ne musí. Děkuji, ale moje odpověď zní ne.“

„Řekni mi, že to byl jenom vtip,“ poprosil a složil hlavu do dlaní.

„Nežertuju. Nevezmu si od tebe peníze a neprovdám se za tebe.

Postarám se o sebe i o dítě sama.“

„Ty mě opustíš?“ Ta představa ho vyděsila.

„Samozřejmě že ne. Mám tě ráda. Proč bych tě měla opouštět?“

„Protože jsi mi vynadala, že jsem sprostý.“

„Sprosté by bylo nutit mě zabít naše dítě. Ale nabídnout mi, že si mě vezmeš, je hezké. Děkuju. Jenže já nechci a ty taky ne.“

„Ale já si tě chci vzít,“ zařval. „Miluju tě. Tak provdáš se za mě?“ Byl stále zoufalejší a Maggie naopak klidnější. Pochopil, že je pevně rozhodnutá. „Ty jsi ta nejpaličatější ženská, jakou jsem kdy potkal.“ Usmála se na něj a on se rozchechtal. „To neměl být kompliment, Maggie. Pane na nebi.“ Vstal, objal ji a poprvé po týdnu ji políbil. „Miluju tě. Prosím tě, provdej se za mě. Vezmeme se, budeme mít dítě a všechno bude, jak má být.“

„Kdyby bylo všechno, jak má být, tak bychom se napřed vzali a teprve potom bych otěhotněla. Jenže tys nikdy neměl v úmyslu si mě vzít. Tak proč bys to dělal teď?“

„Protože spolu čekáme dítě!“ zaječel.

„Neprovdám se za tebe. Smiř se s tím.“

„Do háje.“ Nalil si tequillu a obrátil ji do sebe na ex. „Neměl bys pít. Čekáme dítě,“ upozornila ho. Střelil po ní podrážděným pohledem.

„Velmi vtipné. Než to skončí, bude ze mě alkoholik.“

„Nebude,“ utěšovala ho. „Všechno dobře dopadne, Adame.

Zvládneme to. A nemusíš si mě brát. Nikdy.“

„A co když si to jednou budu opravdu přát?“

„Tak se vezmeme. Ale teď nechceš. Já to vím. Ty to víš.

A jednoho dne to bude vědět i naše dítě.“

„Já mu to neřeknu.“

„Třeba někdy ano.“ Lidé dělají různé věci. S tvou matkou jsme se museli brát… To by svému dítěti nepřála. A odmítla Adama využívat, i když se chtěl sám zachovat, jak se sluší a patří.

„Proč jsi tak zatraceně zásadová? Všechny ženské před tebou mě nutily, abych za ně platil účty, oženil se s nimi, sehnal jim práci a bůhví co ještě. Ty ode mě nechceš vůbec nic.“

„Správně. Jenom tvoje dítě. Naše dítě,“ prohlásila hrdě. „Poznají, jestli je to holka nebo kluk?“ zeptal se s náhle probuzeným zájmem.

Dítě původně nechtěl, ale když už se jim narodí, bylo by hezké to vědět.

„Za dva týdny půjdu na další ultrazvuk. Zeptám se.“

„Mohl bych jít taky?“

„Ty bys chtěl?“

„Možná. Uvidíme.“ Celý víkend se odhodlával k tomu, že se s ní ožení, a teď byl skoro zklamaný. V jejich životě nebylo nic normální.

„Co řekneš matce?“ zeptala se ho při večeři. Pokrčil rameny.

„Bůhví. Aspoň bude mít konečně opravdu kvůli čemu vyvádět.

Řeknu jí, že jsem tě zbouchl hned na prvním rande, že jsi katolička a že si mě odmítáš vzít.“

„Bude nadšená.“

Naklonil se přes stůl a políbil ji.

„Maggie O’Malleyová, jste šílená, že se mnou chcete mít dítě a odmítáte si mě vzít. Ale miluju vás. Děj se vůle boží. Až tohle řeknu Charliemu a Grayovi.“ Potřásl hlavou. Zasmáli se, navečeřeli se a potom si povídali, že život je někdy ztřeštěný. O tom jejich to platilo stoprocentně, ale oba byli šťastní. V posteli se shodli, že to neplánovali ani nechtěli, ale když už se to stalo, musí si s tím poradit co nejlépe.

26

Když se Carole vrátila z Karibiku do New Yorku, Charlie jí z lodi nezavolal. Poslala mu fax, kde mu poděkovala, ale po tom, co jí řekl poslední večer na palubě, považovala za rozumnější mu netelefonovat. Netušila, k jakému rozhodnutí dospěje, ale s naprostou jistotou věděla, že potřebuje prostor, a tak mu ho poskytla. Víc dělat nemohla. Každým dnem její znepokojení rostlo. Ozval se až po dvou týdnech. Seděla v kanceláři, když telefon zazvonil. Věcně, skoro suše, jí oznámil, že je zpátky, a zeptal se, jestli by s ním nešla druhý den na oběd.

„Moc ráda,“ souhlasila. Snažila se o bezstarostný tón, ale neoklamala ani sebe. Vycítila, že je Charlie nervózní, a sotva s obědem souhlasila, přemýšlela, jestli by se neměla omluvit. Tušila, co přijde. Nepozval ji na večeři, nenaznačil, že by s ní chtěl strávit noc. Odložil rozhovor na druhý den při obědě.

Odstup. Prostor. Mohlo to znamenat jediné. Sejde se s ní, aby jí zdvořile oznámil, že je konec. Bilo to do očí jako graffíti na zdi.

Nezbývalo jí než čekat.

Ráno se nenamáhala s líčením. Nebyl důvod. Charliemu byla lhostejná. Kdyby ji měl rád a toužil po ní, zavolal by jí z lodi nebo by se s ní chtěl sejít hned. Nic z toho neudělal. Možná ji měl docela rád, ale nestál o ni. Připravovala se na muka, která bude snášet, až jí to oznámí. Než přijel v poledne do centra, byla psychicky na dně.

„Ahoj,“ pozdravil a rozpačitě přešlapoval na prahu kanceláře.

„Jak ses měla? Vypadáš skvěle.“ Ale jemu to ve světle šedém obleku a s opálenou tváří rozhodně slušelo líp. Carole se cítila mizerně a nepochybovala, že je na ní probdělá noc vidět.

„Kam půjdeme?“ zeptala se. Chtěla to mít za sebou co nejdřív.

Litovala, že oběd nezrušila. Zřejmě byl přesvědčený, že jí to musí říct do očí. Nemusel. Klidně se s ní mohl rozejít po telefonu.

„Opravdu chceš něco sníst? Nemůžeme si promluvit tady?“ navrhla, ale oba věděli, že by je neustále někdo rušil. Do kanceláře co chvíli vpadly děti, advokáti, dobrovolníci. Dveře se u ní netrhly. Byla osou všeho dění.

„Raději bych šel ven, jestli souhlasíš.“ Byl rozčilený a úzkostlivě zdvořilý. Vzala si kabát a vyšli na ulici. „K Mo nebo Sally?“ zeptal se. Bylo jí jedno, kde a co bude jíst.

„Kam chceš ty.“ Zvolil Mo, její podnik byl blíž. Došli k němu mlčky. Když vešli, Mo na ně zamávala. Carole se pokusila usmát, ale tvář měla jako z kamene, nohy těžké a v žaludku kus olova. Přála si, aby to už měla za sebou, mohla se zamknout v kanceláři a poplakat si.

Posadili se ke stolku v rohu, oba si objednali salát a šťourali se v něm. Zdálo se, že ani Charlie nemá hlad. „Jak sis užil zbytek plavby?“ zeptala se ze zdvořilosti. Bylo jí, jako by ji vedli na gilotinu.

„Omlouvám se, jestli jsem tě před odjezdem rozrušil. Hodně jsem o nás potom přemýšlel,“ začal. Přikývla a čekala na další slova. Měla chuť ho pobídnout, ať si pospíší, ale místo toho jenom zírala do prázdna a předstírala, že ho poslouchá. Nechtěla slyšet, co jí v příštím okamžiku oznámí, ale nemohla utéct. „Je mnoho důvodů, proč by to mělo vyjít, a mnoho dalších, proč ne.“ Chtělo se jí ječet.

„Pocházíme ze stejného prostředí. Máme společné zájmy. Oba se věnujeme charitě. Ty nesnášíš můj životní styl, dáváš přednost mnohem prostšímu, i když,“ pousmál se, „i když o tvém domě se nedá říct, že by byl prostší než můj byt. Měl jsem dojem, že se ti na mé lodi líbilo, a určitě jsi dobrá jachtařka. Ani jeden z nás nejde po penězích toho druhého. Oba jsme studovali na Princetonu.“

Pokračoval ve výčtu, až nevydržela a přerušila ho.

„Tak to řekni, Charlie. Já to snesu. Jsem už velká holka. Mám za sebou rozvod. Ať je to za námi.“ Trhl sebou.

„Co mám říct?“

„Že je konec. Mně to došlo. Nemusíš kolem toho nadělat takových řečí. Dokonce jsi mě ani nemusel zvát na oběd. Upřímně řečeno, lituju, že jsem šla. Mohls mi zavolat nebo mi poslat mail.

’Sbohem. Nemám zájem.‘ Nebo něco na ten způsob. Mně stačí naznačit a tys to naznačoval tři týdny. Takže jestli mi chceš dát kopačky, směle do toho.“ Ulevilo se jí, když to ze sebe vychrlila.

Zíral na ni, jako by nevěděl, co dodat, když všechno řekla místo něho.

„Ty to chceš skončit?“ vypravil ze sebe. Překvapilo ji, že se tváří tak nešťastně. Zaváhala, ale nakonec se rozhodla být upřímná.

Neměla co ztratit.

„Nechci. Mám tě ráda. Miluju tě. Je mi s tebou dobře. Myslím si, že jsi báječný chlap. Ráda si s tebou povídám. Mám radost, když přijdeš do centra. Líbilo se mi s tebou na lodi. Líbí se mi tví přátelé.

Dokonce i tvoje doutníky mi voní. Ráda s tebou spím. Tak to cítím já, ale ty zřejmě ne. Pokud je tomu tak, nedá se nic dělat. Nebudu tě nutit do něčeho, o co nestojíš.“

Trvalo několik minut, než se vzpamatoval z ohromení. „Tak tohle si myslíš? Ze jsem tě pozval na oběd, abych se s tebou rozešel?“

„Ano. Co jiného jsem si měla myslet? Poslední večer na lodi jsi měl proslov o tom, jestli náš vztah je nebo není perspektivní. Odjela jsem a ty ses dva týdny neozval. Včera jsi zavolal a pozval jsi mě na oběd. Na oběd, ne na večeři. A mluvil jsi, jako bys mě předvolával k soudu. Takže jsem logicky usoudila, že končíme. No tak, Charlie.

Když to chceš udělat, tak to udělej.“ Strach ji přešel. Vyrovná se s tím. Přežila už horší věci. Připomínala si to celý den.

„Ke stejnému závěru jsem dospěl na lodi. Když člověk něco chce, tak to má udělat. Nemá váhat. Házet si mincí. K čertu s osudovými kazy, strachem z bolesti, obavami, že milovaná osoba zemře, opustí mě, nebo se z ní vyklube megera. Co se má stát, ať se stane. A co si navaříme, to si taky sníme. Spolu. Carole, vezmeš si mě?“

„Cože?“

„Provdáš se za mě?“ Usmíval se. Z očí jí vytryskly slzy.

„Ty mě žádáš o ruku? Tady? Teď? Proč?“

„Protože tě miluju. Protože to je asi ze všeho nejdůležitější.

Ostatní je jenom takový bonus.“

„Ale proč tady u Mo? Proč jsi mě nepozval na večeři? Nebo včera večer nepřišel ke mně? Proč sis vybral právě takové prostředí?“

Nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. Vzal ji za ruce.

„Včera jsem nemohl. Měl jsem jednání s právníkem o nadaci a kontroloval jsem roční závěrku. A do večera jsem nechtěl čekat.

U Mo nebo v Ritzu, na tom přece nesejde. Vezmeš si mě?“

Na tváři se jí objevil šťastný úsměv. Byl trochu potrhlý. Ale mile potrhlý. Vystrašil ji. Věřila, že se s ní chce rozejít. A místo toho ji požádal o ruku. Bylo to jako z crazy komedie. Naklonila se přes stůl a políbila ho. „Málem jsem z tebe dostala žaludeční vředy. Ale vezmu si tě. Miluju tě. Kdy?“ Přešla k praktickým záležitostem.

„Jak by se ti líbil červen? Líbánky bychom mohli strávit na jachtě. Ale přistoupím na jakýkoliv jiný termín. Já jsem se tak hrozně bál, že mě odmítneš.“

„Červen je ideální.“ Pořád měla pocit, že se jí to jenom zdá.

„Moc času na přípravu svatby mít nebudeš,“ omlouval se, ale teď, když se rozhodl, nechtěl čekat zbytečně dlouho. Měl nejvyšší čas se oženit.

„Stihnu to,“ ujistila ho. Zaplatil. Vyšli ven a pomalu kráčeli po ulici. Takový obrat neočekávala.

„Miluju tě.“ Políbil ji na chodníku, přímo před vchodem do centra. Kolemjdoucí se po nich s úsměvem ohlíželi. Z oběda se právě vracel i Tygue.

„Hezký den, že?“ dobíral si je, když otevřel dveře.

„Krásný,“ potvrdila Carole a políbila svého budoucího manžela.

Charlie nasedal do taxíku s pocitem člověka, který splnil svůj úkol.

27

Bouře mezi Adamem a Maggie se utišila. Dohodli se, že Amandě s Jacobem nic neřeknou, dokud na Maggie nebude těhotenství patrné.

Měli ještě pár měsíců čas. A teprve potom to oznámí matce. Adam chtěl dětem prokázat tu čest, že se o nevlastním sourozenci dozvědí jako první. Bude jim toho muset dost vysvětlovat a nepochyboval, že Ráchel bude mít patřičný komentář.

Klienti ho zaměstnávali, ale podařilo se mu najít chvilku, aby za dva týdny doprovodil Maggie na ultrazvuk. Dítě bylo zdravé a podle lékaře to byl kluk. Když se dívali, jak se hýbá, oba se dojetím rozplakali. Maggie byla ve čtvrtém měsíci.

Další týden musel znovu do Las Vegas a zeptal se jí, jestli nechce letět s ním. Shodou okolností měla dva dny volna. Adam byl v překvapivě dobré náladě, stres zvládal nečekaně dobře a na dítě se začínal těšit. Maggie hodně spala, skoro každé ráno jí bylo zle, ale nestěžovala si. Příčina nevolností byla krásná.

Večer, kdy odlétali do Las Vegas, se cítila o něco lépe. Kapela, kterou Adam zastupoval, tam měla dvě vystoupení. Adam se stejně déle zdržet nemohl a také Maggie musela do práce.

Ubytovali se v hotelu Bellagio, který se jí líbil nejvíc ze všech.

Navíc jí Adam oznámil, že jim manažer dal k dispozici prezidentské apartmá, které mělo i jídelnu a konferenční salonek. V obývacím pokoji byl klavír a v ložnici největší postel, jakou kdy viděla.

Přiletěli tak brzy, že si do ní před večeří mohli na chvíli zalézt.

Vystoupení, kvůli kterému do Las Vegas přijeli, začínalo až o půlnoci. Když se chystali odejít na večeři, řekl Adam, že má nějakou práci v pokoji. Požádal Maggie, aby počkala v salonku na

návštěvu, kterou čeká, a uvedla ji dál. Pak za sebou zavřel dveře.

Opravdu se dostavili dva pánové ve společenských oblecích. Když otevřela dveře do pokoje, uviděla na stole obrovskou kytici rudých růží a láhev šampaňského. Adam se na ni usmál.

„Pojď dál, Maggie,“ vyzval ji a kývl na oba muže.

„Co to znamená?“ Byla zmatená. Všichni ostatní zřejmě věděli, co se bude dít, jenom ona ne. „Co sis to zase vymyslel?“ Podezíravě se rozhlížela. Měla na sobě růžové šaty a lodičky na vysokých podpatcích, protože ji Adam požádal, aby si oblékla něco hezkého.

Všechno jí začínalo být těsné, ale těhotenství na ní ještě nebylo znát.

Postavu měla pořád fantastickou, jenom trochu plnější a prsa jí přetékala z výstřihu.

„Budeme mít svatbu, to jsem vymyslel. Neptám se tě, jestli si mě chceš vzít. Oznamuji ti to. A jestli budeš trucovat, Mary Margaret 0’Malleyová, zamknu tě tady a nepustím ven, dokud nedostaneš rozum.“

„To má být vtip?“

„Nikdy v životě jsem nemluvil tak vážně.“ Hrdě se vedle ní postavil. „Dítě porodíš jako moje zákonitá manželka. Dovol, abych ti představil soudce Rosensteina a jeho asistenta Waltera. Oddá nás.

Walter nám půjde za svědka.“

„My se budeme brát?“

„Ano, teď hned.“

„Ví to tvoje matka?“

„Dozví se to zítra. Napřed to oznámím dětem.“ Myslel na všechno a nedbal na její námitky. Vždycky si přála, aby se vzali, ale nechtěla, aby si ji bral, protože si myslel, že by měl. Přestal se s ní dohadovat a rozhodl za ni. Bylo zřejmé, že se s ní opravdu chce oženit.

Soudce vykonal obřad. Maggie plakala, že její odpověď skoro nebylo slyšet. Adam jí navlékl úzký zlatý prsten, který předešlý den vybral u Tiffanyho. Stejný koupil i pro sebe. Walter podepsal oddací list jako svědek. V osm hodin z nich byli právoplatní manželé. Když v pokoji osaměli, políbil ji. Připili si, i když si Maggie jenom usrkla.

Vzhledem ke svému stavu nepila.

„Miluju vás, paní Weissová. Oženil bych se s vámi dřív nebo později, i kdybyste nebyla těhotná. Dítě všechno jenom uspíšilo.“

„Opravdu by sis mě vzal?“ Ještě pořád se úplně nevzpamatovala.

„Na mou duši.“

Povečeřeli U Picassa a potom šli na představení. Maggie aspoň miliónkrát vrhla pohled na svůj prsten. Nemohla se vynadívat ani na Adamův.

Pomilovali se v obrovské posteli a Adam právě usínal, když do něj šťouchla. Zavrtěl se, ale z dřímoty se neprobral.

„Hm… Miluju tě,“ zamumlal.

„Já tebe taky… Jenom mě něco napadlo.“

„Teď ne… zítra… Jsem utahaný.“

„Asi bych měla konvertovat. Chci se stát židovkou.“ Byla úplně čilá. Vteřinku předtím, než se propadl do hlubokého spánku, se mu podařilo přikývnout.

„Probereme to zítra… Miluju tě… ’brou noc…“

Ležela vedle něj a přemýšlela o všem, co se stalo. Byl to nejkrásnější večer jejího života.

28

Když Adam druhý den zavolal matce, bylo ji slyšet z Long Islandu až k Brooklynskému mostu.

„O’Malleyová?! Ona je katolička? To bude moje smrt! Ty nemáš kapku svědomí. Chceš, aby otec dostal druhou mrtvici?“ Naprosto se přestala ovládat a vyčetla mu všechno, čeho se dopustil i nedopustil.

„Hodlá konvertovat.“ Nepřestala vřískat ani na tak dlouho, aby slyšela, co jí říká. Obvinila ho, že je nevděčník a šílenec.

„Tos jel za ní, když jsi od nás na Díkůvzdání utekl?“ Zasmál se.

Už se nemusel bát, že ho rozbolí hlava. Teď měl Maggie, svou lásku, spojence a nejlepší přítelkyni.

„Ano, za ní. Bylo to nejlepší rozhodnutí, jaké jsem kdy udělal.“

„Idiote. Na světě je tolik milých židovských dívek a ty si vezmeš katoličku. Nakonec bych ti měla být vděčná, že ses neoženil s jednou z těch schwarze zpěvaček, které zastupuješ. Mohlo to být i horší.“

Kvůli této poznámce i pohrdání, s jakým mluvila o Maggie, se rozhodl jí oznámit, že to je horší. Řekla si o to. Vlastně si o to říkala dvaačtyřicet let.

„Abych nezapomněl, máti. Čekáme dítě. V červnu.“

„Dobrotivý bože!“ Tentokrát museli její vřískot slyšet až v Nebrasce.

„Napadlo mě, že bych ti měl tu radostnou novinku prozradit.“

„Vůbec nemám odvahu říct to otci. To ho zabije, Adame.“

„Pochybuju. Ale až mu to budeš oznamovat, napřed ho vzbuď,“

poradil jí. „Brzy zavolám, máti.“ Zavěsil.

„Co říkala?“ zeptala se Maggie znepokojeně, když přišel za ní do pokoje. Před chvílí přiletěli z Las Vegas. Adam napřed zavolal Amandě a Jacobovi. Upřímně mu blahopřáli. Maggie měli rádi.

„Byla nadšená,“ hlásil s vítězoslavným úsměvem. „Řekl jsem jí, že chceš konvertovat.“

„Fajn.“

Všechny tři páry se za týden sešly při večeři ve vyhlášené restauraci Le Cirque. Pozval je Charlie a předem hlásil, že má velkou novinu.

Číšník je uvedl k jednomu z nejlepších stolů. Ženám to slušelo a všichni měli dobrou náladu. Objednali si pití, chvilku si povídali a potom jim Charlie oznámil, že se s Carole zasnoubili a v červnu se budou brát. Ostatní jim nadšeně blahopřáli. Charliemu neunikl spiklenecký pohled, který si vyměnili Adam s Maggie.

„Jaké eso máte vy dva v rukávu?“ zaútočil na ně.

„Před týdnem jsme se vzali,“ pochlubil se Adam.

„A v červnu čekáme dítě.“ Kolem stolu to zahučelo radostným údivem.

„Tak to jste nás trumfli,“ přiznal Charlie. Carole s Maggie okamžitě začaly porovnávat termíny obou událostí. Když Maggie zjistila, že by měla rodit dva týdny po svatbě, prohlásila, že bude v pořádku. Tlustá, ale v pořádku.

„A co naše srpnová plavba na Blue Moon?“ zeptal se Gray.

Vypadal znepokojeně a ostatní se rozesmáli.

„Na naší straně žádná překážka není,“ prohlásil Charlie a rozhlédl se po ostatních. Horlivě přikyvovali.

„Mohli bychom vzít dítě?“ ujišťovala se Maggie.

„I s chůvou,“ poradil jí Charlie. „Takže to vypadá, že se nikdo neomluví. Ani Sylvie, doufám.“ Všichni se shodli, že v šesti, s ženami na palubě, bude plavba úplně jiná než dřív, ale stejně příjemná a zábavná.

„Moc dobře si pamatuju pravidla,“ ozvala se Maggie. „Slavíte spolu svátky? Dokud ne, není to vážný vztah.“ Adam se provinile přikrčil.

„My ano,“ přiznal Gray a vyprávěl, jak oslavil Vánoce se Sylvií a jejími dětmi a potom s nimi odjel do Vermontu. Zpočátku byl sice nervózní, ale dokázal se s novou situací vyrovnat. Emily s Gilbertem se před několika dny vrátili do Evropy, ale slíbil, že před dovolenou na Charlieho jachtě stráví s nimi a se Sylvií týden v Itálii. Předem uhodl, že kamarád pozve i Sylvii, když v zimě byly na palubě Maggie s Carole.

Horečně pracoval na portrétu Boye. Přál si, aby byl středem připravované dubnové výstavy, i když nebude na prodej. Chtěl ho pověsit v Sylviině bytě a hovořil o něm jako o rodinném portrétu. Po smrti se pro něho Boy stal mnohem víc bratrem než za živa. Jeho zásluhou se našli doslova v hodině dvanácté.

„A co vy dva?“ dobíral si ho Adam. „Kdy do toho praštíte?“

„Nikdy,“ odpověděli Gray se Sylvií jednohlasně.

„Mohli byste mít svatbu v srpnu v Portofinu,“ navrhl Charlie.

„Jsme příliš staří,“ odmítla Sylvia s pevným přesvědčením. Gray právě oslavil jednapadesáté narozeniny a ona o pouhé tři dny později padesátku. „A děti nechceme.“

„Já jsem donedávna tvrdil totéž,“ zasmál se Adam a vrhl zamilovaný pohled na Maggie. V posledních dnech nevolnosti trochu polevily.

„Žádný div, že ti na lodi bylo špatně,“ poznamenal Charlie, kterému právě došly souvislosti.

„Asi to nebyla mořská nemoc,“ připustila rozpačitě. „To jsem ještě nevěděla, že jsem těhotná.“

Výborně si spolu rozuměli a celý večer jeden druhému i všem zároveň připíjeli vynikajícím francouzským vínem. Muži jako obvykle trochu přebrali, ale ženy uznaly, že pro to mají důvod, a nenapomínaly je.

Když se loučili, bylo všechno přesně naplánováno. Poznačili si termín svatby Charlieho a Carole a věděli, že krátce po ní by měla rodit Maggie. A jako každý rok se Blue Moon prvního srpna vydá na svou tradiční plavbu, i když tentokrát poveze víc pasažérů. Život byl nádherný. Čekaly je krásné časy.

29

Po mnoha diskusích ustoupila Carole rodičům a souhlasila, že se svatba, přestože byla její druhá, bude konat v episkopálním kostele svátého Jakuba. Byl to malý, formální obřad. Carole požádala Sylvii, aby jí šla za hlavní družičku, a Maggie za druhou. Carole zvolila jednoduché, ale elegantní lila šaty, ve vlasech měla několik stonků konvalinek a svatební kytice byla z růží a bílých orchidejí. Když kráčela uličkou zavěšená do otce, vypadala jako kněžna. Gray s Adamem šli Charliemu za družby. Recepce pro dvě stě hostů se konala v Yacht Clubu. Celá svatba se odbývala v přísně tradičním duchu, až na hejno dětí z centra, na které dohlížel Tygue a několik dobrovolníků. Přirozeně nemohla scházet Gabby se Zorrem a také sbor vynikajících zpěváků gospelů z Harlemu, které pozvala Carole.

Malý orchestr hrál k tanci až do tří hodin.

Carole osobně vypracovala zasedací pořádek a dokonce její rodiče se tvářili, jako by se bavili. Po prvním tanci novomanželů provedl Charlie paní Van Homovou, zatímco Carole tančila s otcem.

Na rozdíl od většiny svateb se nedostavila armáda otravných příbuzných. Novomanželé byli obklopeni pouze přáteli.

Sylvia vypadala překrásně ve starorůžových šatech, které společně s Carole vybrala u Barney. Kytičku měla z lilií a drobných bílých růžiček. Najít vhodný model pro Maggie bylo mnohem obtížnější. Nakonec se shodly na levandulové toaletě, která dobře ladila se šaty Carole i Sylvie, a na růžích stejné barvy. Než přišel den svatby, ztloustla tak, že v šatech téměř nemohla dýchat. Dítě bylo velké, ale i přes vystouplé bříško jí to moc slušelo. Měla na své straně mládí a mateřství.

Carole prohlásila, že si krásnější svatbu ani neuměla představit.

Tančila s Adamem, Grayem, Tyguem a dalšími přáteli, ale nejvíce samozřejmě s Charliem. Všichni se shodli, že snad ještě nikdy neviděli šťastnější pár.

Orchestr hrál tak dobře, že vylákal na parket dokonce i Van Homovy. Sylvia s Grayem předvedli tango, kterým zahanbili ostatní páry. Ani Maggie Adam neudržel. Sotva se otočil, už tančila s nějakým mužem, přestože se kvůli bříšku museli držet na délku paže. Nakonec s ní raději tančil sám, aby ji měl pod dozorem.

Nevynechala jediný kousek. Výborně se bavila, tančila a tančila.

Když se před koncem hostiny konečně posadila, přiznala, že neví, co ji bolí víc, jestli záda nebo nohy.

„Říkal jsem ti, že se nemáš přepínat,“ zlobil se.

„Je mi skvěle.“ Blaženě se na něj usmála. „Děťátko se má narodit až za dva týdny.“

„Ovšem nepředpokládá se, že protancuješ celou noc. Nechápu, jak to děláš, že vypadáš sexy i v devátém měsíci.“ Odcházeli mezi posledními.

Když Carole hodila svatební kytici, zachytila ji Sylvia. Rozpačitě se usmála. Na zbytek svatební noci odjeli novomanželé ke Carole, hned ráno odlétali na třítýdenní svatební cestu. Z Monte Carla chtěli plout do Benátek. Carole si dělala starosti, že na tak dlouho opouští centrum, ale Tygue ji ujistil, že na všechno dohlédne.

Když nasedali do auta, zasypali je zbylí hosté plátky růží. Adam potom pomohl Maggie do pronajaté limuzíny. Do ferrari se už nevešla.

Ve výtahu mohutně zívala a zcela výjimečně usnula dřív než Adam. Byla hrozně unavená. Na posteli vypadala jako malý kopec.

Políbil ji na tvář a na břicho, tulit se k sobě, jak měli ve zvyku, bylo vyloučené. Zhasl, před očima mu proběhlo pár obrázků z přítelovy svatby a usnul. Za dvě hodiny, v pět ráno, do něj Maggie šťouchla.

„Hm… Co je?“

„Já asi rodím,“ zašeptala vylekaně, ale neprobral se z hlubokého spánku. Jako většina hostů si dopřával skvělého vína, které na svatbě teklo proudem. „Adame, miláčku… probuď se.“ Pokusila se posadit,

ale kontrakce byly příliš silné. Jednou rukou dloubala do Adama, druhou si držela břicho.

„Šššš… Hezky spinkej,“ zamumlal. Snažila se ho poslechnout, ale nemohla ani dýchat. Vyděsilo ji, jak jde všechno rychle.

V šest hodin do něj nejenom strkala, ale třásla jím. Snažila se dýchat, jak se naučila v kurzu, ale bolesti byly příliš silné.

„Adame… Probuď se…“ Nemohla slézt z postele. Cloumala jím, ale naznačil polibek a spal dál.

Teprve v půl sedmé do něho zabušila pěstmi a zaječela mu přímo do ucha. Tentokrát byl rázem vzhůru.

„Co je? Co se děje?“ Nazdvihl se, ale hned zase padl na polštář.

„Krucinál… Moje hlava…“ Pohlédl na Maggie. Tvář měla zkřivenou bolestí. Rozespalost z něj spadla. „Není ti dobře?“

„Ne… Je mi hrozně…“ Rozplakala se a skoro nemohla mluvit.

„Přišly na mě bolesti. Adame, já se hrozně bojím…“ Ani nedokončila větu a kontrakce začaly znovu. Probíhaly jí celým tělem a zdálo se, že nikdy neskončí.

„Dej mi minutku. Už vstávám. Neboj se. Všechno dobře dopadne.“ Věděl, že musí vylézt z postele, ale hlavu měl jako škopek.

„Nic nebude v pořádku… Rodím…“

„Už? Teď?“ Zprudka se posadil.

„Jo, teď,“ vzlykala.

„To není možné. Máš termín až za dva týdny… Sakra, Maggie, varoval jsem tě, že nemáš tolik tančit.“ Nevnímala, co říká. Třeštila na něj oči. Vyhrabal se z postele.

„Zavolej záchranku,“ vyrážela ze sebe mezi jednotlivými stahy.

„Do háje… Hned to bude…“ Vytáčel číslo a koutkem oka ji pozoroval. Začala tlačit. Operátorka mu řekla, že sanitka je na cestě a že má odemknout dveře, být u Maggie a hlídat ji, aby netlačila, ale dýchala proti kontrakcím.

„Maggie, miláčku… Netlač… Prosím… Dýchej krátce…

Netlač.“

„To ne já, to dítě…“ Vyrazila ze sebe pronikavý výkřik. „Adame!

On už jde ven…“ Když záchranka dorazila, držel ji za nohy a díval

se, jak se jejich syn dere na svět bez cizí pomoci. Když ho vzal do rukou, Maggie klesla na polštář. Dívali se na sebe a oba plakali.

„Dobře jste to zvládli,“ pochválil je záchranář, vzal od Adama novorozeně, očistil je a položil Maggie na břicho. Adam na svou manželku a syna hleděl jako na zázrak. Když Maggie přikrývali, blaženě se usmívala, jako by před chvílí netrpěla. Záchranář přestřihl pupeční šňůru a dítě se na Adama podívalo, jako by se dobře znali.

„Má ten mladý muž nějaké jméno?“

„Charlie Gray Weiss,“ odpověděl hrdě novopečený otec. Poklekl na zem vedle Maggie.

„Bylas fantastická,“ pošeptal jí obdivné.

„Byla jsem hrozně vyděšená,“ přiznala.

„A já opilý. Proč jsi mě nevzbudila dřív?“

„Zkoušela jsem to.“ Chovala v náruči syna a šťastně se usmívala.

„Slibuj u, že budu poslouchat, až na mě příště budeš mluvit, když budu usínat.“

Sanitka čekala před domem, ale než odjeli, zavolali Carole a Charliemu a oznámili jim, že mají syna. Novomanželé byli nadšení, nevadilo jim, že je probudili, protože odlétali do Monaka a museli tak jako tak brzy vstávat.

Z nemocnice Adam zavolal Jacobovi a Amandě. Lékař ještě odpoledne Maggie i dítě propustil. Oba byli v naprostém pořádku a Maggie chtěla být doma s Adamem. Prohlásila, že je to její nejšťastnější den. Chlapeček byl rozkošný.

Večer ho uložili do dětského košíku vedle postele. Jakmile Adam začal dřímat, jemně do něj strčila. Okamžitě se posadil.

„Co je? Jsi v pořádku?“ vyrazil ze sebe. Dodržel slovo. Rázem byl vzhůru.

„Je mi báječně. Jenom jsem ti chtěla říct, že tě miluju.“

„Já tebe taky.“ Znovu si lehl a přitáhl ji k sobě. „Mám tě moc rád, Maggie Weissová.“

Oba usínali s úsměvem na rtech.

30

Prvního srpna se všichni podle plánu nalodili na Blue Moon.

Maggie s Adamem s sebou měli kromě dítěte chůvu, jak jim navrhl Charlie. Začínali tradičně v Monte Carlu, večer si zašli do kasina, na pár dní se zastavili v Saint Tropez, a když se jim omrzelo, zamířili k Portofinu. Ženy nakupovaly, muži popíjeli, všichni se koupali, pochutnávali si na zmrzlině, večer chodili na pizzu a diskotéky.

Maggie ještě kojila. Malému Charlesovi Grayovi Weissovi byly dva měsíce, měl velké živé oči, pevné tělíčko a světlé vlásky po mamince.

První dopoledne v Portofmu se Sylvia s Grayem vydali nahoru k San Giorgiu a večer šli se všemi ostatními do restaurace, kde se potkali poprvé. Před plavbou strávili týden se Sylviinými dětmi.

Tentokrát už Gray nebyl tak nervózní. S Emily diskutoval o malířských technikách a s Gilbertem se skamarádili. Svěřil se Charliemu, že Sylvia nepřeháněla, když prohlašovala, že má báječné děti. „Měla pravdu v mnoha věcech,“ přiznal. U večeře si se všemi připili na první výročí seznámení.

„Stejně si pořád myslím, že byste se vy dva taky měli vzít,“

prohlásil Adam u druhé lahve vína. Už sedm měsíců spolu žili, ale Sylvia namítla, že je to příliš krátká doba, že se znají jenom rok.

Ostatní se rozesmáli. Charlie a Carole spolu před svatbou chodili osm měsíců, Adam s Maggie jenom čtyři. A bylo jim spolu dobře.

Víc než dobře. Všichni čtyři byli tak šťastní jako nikdy předtím.

„My se nepotřebujeme brát,“ trvala Sylvia na svém. Gray se zasmál a připomněl jí, že podobně umíněný byl on, když prohlašoval, že se bojí setkat s jejími dětmi.

„Nechci zkazit to, co je mezi námi hezké,“ přiznala.

„To nehrozí,“ ujistil ji Charlie. „A Gray je správný chlap.“

„Ani za další rok to pro mě nepřichází v úvahu,“ prohodila lehkomyslně.

„Dobře,“ vzal ji za slovo Adam. „Povíme si to za rok.“ Ostatní jim znovu připili.

31

Na azurově modré obloze nebyl ani mráček. Do kopce nad Portofinem stoupal neuspořádaný hlouček lidí. Když přestali mluvit, byl slyšet zpěv ptáků i bzučení hmyzu. Přestože bylo teprve jedenáct hodin, bylo takové horko, že by bylo příjemnější sedět někde ve stínu.

Vpředu šla žena v bílé nabírané sukni, bílé halence se širokými rukávy, červených sandálech, s tyrkysovými náramky na pažích a širokým slaměným kloboukem na hlavě. V ruce držela kytici červených růží. Vedle ní kráčel muž s hřívou bílých vlasů, v bílých kalhotách a modré košili. Kousek za nimi se držely další dva páry.

V kostele San Giorgio na ně čekal kněz. Nevěsta už jednou byla vdaná, ale tehdy neměla svatbu v kostele a její partner se ženil vůbec poprvé.

Stáli bok po boku před oltářem a slavnostně opakovali po knězi manželský slib. Když je vyzval, aby se políbili, měli v očích slzy.

Potom se obrátili k přátelům, kteří dojatě přihlíželi. Maggie i Carole čekaly dítě. Charlie s Adamem byli viditelně hrdí nejen na své manželky, ale i na Sylvii s Grayem, kteří se konečně rozhodli k velkému kroku. Ještě chvíli si v kostele povídali, zapálili svíčky a zvolna sešli dolů na náměstí. Novomanželé se drželi za ruce.

Svatební oběd měli v restauraci, kde se poprvé potkali. Na den přesně před dvěma lety. Všech šest za tu dobu ušlo dlouhou cestu.

Nebyla vždy rovná ani snadná, ale měli štěstí, že se našli.

„Na Sylvii a Graye! Ať jsou spolu dlouho šťastní!“ připil novomanželům Charlie. Láskyplně pohlédl na Carole. V prosinci se

jim mělo narodit první dítě, Adam s Maggie čekali své druhé v říjnu, dva roky poté, co spolu začali žít.

Oba roky byly šťastné i náročné. Všem se v práci dařilo, Maggie dál studovala, Carolino centrum se rozrostlo. Odložili břemena, která je dlouho tížila, a dál se jim kráčelo lehce, protože je vedla láska.

Odpoledne se vrátili na loď, zaplavali si a navečeřeli se na palubě. Sylvia s Grayem byli rádi, že mohou trávit líbánky se svými nejlepšími přáteli. Všem vyhovovalo, že jsou spolu. A když Blue Moon vyplouval z Portofina k dalším přístavům, nebyl na palubě ani jeden starý mládenec.