DANIELLE STEELOVÁ

NEVÝSLOVNÁ LÁSKA

KAPITOLA 1

10. dubna 1912

V jídelně bylo slyšet jen tikání velkých zdobených hodin na krbové římse a občasné tlumené zašustění těžkého plátěného ubrousku. V obrovské jídelně sedělo jedenáct lidí a bylo tam tak chladno, že Edwina sotva pohnula prsty. Pohledem sklouzla dolů a v ranním slunečním paprsku zahlédla záblesk svého zásnubního prstýnku. Pak se usmála, když přes stůl pohlédla na své rodiče. I s očima sklopenýma nad talířem mohla vidět škádlivý výraz v koutku otcových úst. A to si byla jista, že pod stolem určitě drží matčinu ruku. Když byli sami, vždycky se škádlili, smáli se a hravě si šeptali a jejich přátelé vždycky tvrdili, že není divu, že mají šest dětí. V jedenačtyřiceti letech vypadala Kate Winfieldová stále jako mladá dívka. Měla sportovní postavu a útlý pas a z dálky bylo na procházce těžké rozeznat Kate od Edwiny, její nejstarší dcery, která byla vysoká a měla lesklé tmavé vlasy a velké modré oči. Byly si velice blízké, podobně jako celá jejich rodina. Rodina, kde se všichni smáli a mluvili a plakali a objímali se a žertovali a škádlení bylo na denním pořádku.

Edwina jen s obtížemi udržovala vážný obličej, když se dívala na svého bratra George, jak vydechuje oblaka páry v arktické jídelně, kterou jejich strýc Rupert, Lord Hickham, nechával o něco málo teplejší než je severní pól. Winfieldovic děti nebyly na nic takového zvyklé. Užívaly si pohodlí amerického života v teplejším podnebí Kalifornie. Před měsícem přijeli až ze San Franciska navštívit tetu a strýce a oznámit jim Edwinino zasnoubení. Svazky s Anglií jako by se opakovaly. Před čtyřiadvaceti lety se Katina sestra Elizabeth provdala za Lorda Ruperta a jako druhá baronka a paní havermoorského sídla odjela do Anglie. S o mnoho starším lordem Hickhamem se seznámila v jedenadvaceti, když s přáteli navštívil Kalifornii, a byla prostě unešena. Po více než dvaceti letech bylo její zamilovanost obtížné pochopit. Lord Hickham byl odtažitý a strohý, naprosto nepohostinný, nikdy se nezasmál a všem bylo zřejmé, že je mu nanejvýš nepříjemné mít ve svém domě děti. Ne snad že by je neměl rád, vysvětlovala teta Liz, on na ně jenom není zvyklý, protože vlastní děti neměli.

To na vysvětlenou, že se vůbec nebavil, když mu George hodil několik malých pulců do piva, poté co strýc Rupert odjel střílet kachny s jejich otcem. Po pravdě řečeno přestal Rupert chtít vlastní děti už dávno. Kdysi cítil potřebu opatřit pro havermoorské sídlo a ostatní své rozlehlé nemovitosti dědice, ale nakonec bylo zřejmé, že to nebude součástí jeho Velkého Plánu. Jeho první žena prodělala několik potratů a nakonec zemřela při porodu sedmnáct let před tím, než si vzal Liz. Vždy dával Liz vinu za to, že mu nedala žádné dítě - ne že by jich musel mít tolik jako Kate a Bertram a také by se jeho děti rozhodně musely chovat lépe než jejich. Bylo naprosto šokující, ujistil svou manželku, co všechno těm dětem projde. Ovšem Američané jsou tím proslulí. Žádný smysl pro důstojnost nebo ovládání, žádné vzdělání, žádná disciplína. Každopádně se mu velice zamlouvalo, že si Edwina bere mladého Charlese Fitzgeralda. Tak snad má Edwina ještě nějakou naději, zabrumlal, když mu o tom Liz řekla.

Lordu Hickhamovi šlo na sedmdesát a rozhodně jej nepotěšilo, když Kate napsala sestře a požádala ji, jestli mohou všichni přijet a bydlet u nich. Jeli totiž do Londýna setkat se s Fitzgeraldovými a oznámit zasnoubení a Rupert se myšlenky na jejich příjezd na Havermoor děsil.

„Cože, se všemi potomky?“ Zděsil se, když se ho Liz zeptala u snídaně. Vánoce byly za dveřmi a oni chtěli přijet v březnu. Liz doufala, že se jí podaří v tak dlouhém čase Ruperta uklidnit natolik, aby jim to dovolil. Liz po příjezdu své sestry a dětí toužila jako po zjasnění ponurých dnů svého života. Za těch dvacet čtyři let, které strávila na Havermooru s Rupertem, začala to místo nenávidět. Postrádala svou sestru a jejich společné šťastné mládí v Kalifornii.

S Rupertem bylo těžké žít a jejich manželství se nikdy nestalo tím, o čem snila. Zpočátku na ni udělal dojem svým důstojným chováním, titulem, úzkostlivou zdvořilostí a líčením „civilizovaného života“, který vedou všichni v Anglii. Byl mezi nimi věkový rozdíl dvaceti pěti let a když přijela do Havermooru, šokovalo ji, jak je celé sídlo děsivě depresivní a v zoufalém nepořádku. V těch dnech si Rupert ještě držel dům v Londýně, ale Liz velice rychle zjistila, že ho nikdy nepoužívá. A po čtyřech letech, během nichž tam nikdy ani nevstoupili, ho prodal svému dobrému příteli. Vycítila, že by snad pomohly děti, a byla netrpělivá založit rodinu a slyšet kolem sebe mladé šťastné hlasy nesoucí se tmavými místnostmi. Ale rok od roku bylo jasnější, že jí to není dáno osudem, a tak žila jen proto, aby mohla vidět na svých řídkých návštěvách v San Francisku děti Kate. A i toto malé potěšení jí bylo odepřeno, neboť Rupert nemohl většinu času cestovat kvůli nemoci a nakonec prohlásil, že je na to příliš starý. Revma, dna, to vše i pouhé stáří ho odrazovalo od toulek po světě, a protože potřeboval mít svou ženu u sebe ve dne v noci, Liz byla uvězněna v Havermooru s ním. Snila o cestě do San Franciska víc, než byla ochotná připustit, ale po celá ta léta nemohla. Tím vším se pro ni stala návštěva Kate s dětmi ještě důležitější, a proto byla Rupertovi vděčná, když řekl, že u nich mohou zůstat, jen když to nebude navždycky.

Bylo to ještě báječnější, než Liz očekávala. Od poslední návštěvy uplynulo několik let a ona byla radostí bez sebe. Dlouhé procházky se sestrou v zahradě byly vším, po čem celou tu dobu toužila. Kdysi dávno ty dvě byly jako dvojčata, a teď Liz žasla nad tím, jak Kate vypadá mladě a krásně. A jak stále velice miluje Berta. Znovu Liz litovala, že si kdy Ruperta brala. Často se ptala sama sebe, jaký mohla vést život, kdyby se bývala nestala lady Hickhamovou, ale provdala se za někoho ve Státech. Ona a Kate jako mladé dívky bývaly tak bezstarostné, tak šťastné doma u svých milujících rodičů. Do Společnosti byly uvedeny v osmnácti a po krátký čas si užívaly chození na večeře a bály a večírky, a pak, příliš rychle, se objevil Rupert a Liz s ním odjela do Anglie. Přestože žila v Anglii více než polovinu života, stále cítila, že tam nepatří. Nikdy se jí nepodařilo změnit nic, co Rupert zavedl na havermoorském sídle před jejím příjezdem. Byla tam téměř hostem. Hostem bez vlivu, bez moci a dokonce hostem nepříliš vítaným. Nedokázala přivést na svět dědice, a i její pouhá přítomnost se proto zdála bezúčelná.

Její život byl tak naprosto odlišný od Katina. Jak mohla Kate porozumět? S pohledným tmavovlasým manželem a šesti krásnými dětmi, které jako by byly dary z nebe spadlými v pravidelných intervalech po většinu oněch dvaadvaceti let jejich šťastného manželství. Měli tři syny a tři dcery, všechny čilé a zdravé, s krásou a inteligencí svých rodičů a s živým smyslem pro humor. Ačkoli se zdálo, že Kate a Bert mají požehnání trochu příliš, nikdo, kdo je viděl, nepochyboval, že si je zaslouží. A přestože Liz záviděla své sestře léta a často to i říkala, závidět se zlobou nikdy nemohla. Tak jí to připadalo správné, vždyť Kate a Bert jsou tak dobří a laskaví a slušní lidé. Uvědomovali si až příliš jasně bohatství radosti, jakého se jim dostalo, a často to připomínali i dětem. Liz s nostalgií myslela na to, co nikdy nepoznala … lásku dítěte … a vřelý vztah mezi dvěma milujícími, stejný jako mezi Kate a jejím manželem. Život s Rupertem proměnil Liz v tichou bytost. Tak málo stálo za to říct a stejně nebylo komu. Rupert se o ni nikdy zvlášť nezajímal. Zajímal se o své pozemky a své kachny, své koroptve a své bažanty, a za mlada ještě o své koně a psy, ale žena mu byla jen málo k užitku, zvláště teď, co ho trápila většinu času dna. Mohla mu tak přinést víno nebo zazvonit na služebnictvo a pomoci mu do postele, ale jeho ložnice byla na druhém konci chodby daleko od její po mnoho let poté, co pochopil, že žádné děti mít nebudou. Sdíleli pouze lítost a společný domov se vší tou mrazivou osamělostí. Návštěva Winfieldových proto jako by rozrážela okenice, strhávala záclony a nechávala slunce a čerstvý svěží vzduch kalifornského jara proudit dovnitř.

Na konci opačném k tomu, kde z jedné a z druhé strany lorda Ruperta seděly Liz a Kate, bylo slyšet malé škytnutí a pak potlačené zahihňání. Rupert se tvářil, jako by ho neslyšel. Obě ženy si vyměnily úsměvy. Liz vypadala o deset let mladší, než když přijeli. Její uvadající duch jako by nabral nové síly vždy, když viděla svou sestru a synovce a neteře. Kate vždy zlomilo srdce, když spatřila, o kolik její sestra zase zestárla a jak osaměle žije na pochmurném venkově, v domě, který nenávidí, s mužem, který ji jasně nemiluje a asi nikdy nemiloval. A teď Liz cítila z jejich odjezdu strach. Budou pryč za necelou hodinu. A jen bůh ví, kdy přijedou zpět do Anglie. Kate ji pozvala do San Franciska na přípravu Edwininy svatby, ale Liz cítila, že Ruperta na tak dlouho opustit nemůže, a slíbila, že přijede v srpnu až na svatbu.

Škytnutí na druhém konci stolu bylo téměř úlevné a Kate pohlédla na skoro šestiletou Alexis. George jí zrovna něco šeptal a Alexis už už vybuchnout v záchvatu hihňání.

„Ššš …“ zašeptala Kate usmívajíc se na ně a pohlédla na Ruperta. Jejich snídaně doma většinou vypadala jako piknik na oslavu Dne nezávislosti, ale tady se museli chovat slušně. Děti se tentokrát snažily chovat podle Rupertových pravidel a on jako by se s pokročilým věkem obměkčil. Vzal šestnáctiletého Phillipa několikrát na hon, a přestože Phillip přiznal otci, že hony nenávidí, byl vždy zdvořilý, šel se strýcem a ještě mu poděkoval. Phillip byl zkrátka takový, chtěl se zavděčit každému, byl vždy milý, pozorný, zdvořilý a na hocha jeho věku obdivuhodně ohleduplný. Bylo těžké uvěřit, že je mu teprve šestnáct, a ze všech Winfieldovic dětí byl jasně nejzodpovědnější. Samozřejmě s výjimkou Edwiny, ale té už bylo dvacet. Je dospělá. Za pět měsíců bude mít svou vlastní domácnost i manžela. za rok, jak doufala, možná i vlastní dítě. Kate si říkala, jak těžké je uvěřit, že její nejstarší dcera je dost stará na to vdát se a mít děti.

Vraceli se domů postarat se o přípravy na svatbu a Charles jel do Států s nimi. Bylo mu dvacet pět let a byl až po uši zamilován do Edwiny. Seznámili se náhodou v San Francisku minulé léto, a od té doby se jí dvořil.

Svatba byla naplánována na srpen a oni s sebou vezli metry a metry nádherné látky barvy slonoviny, kterou Kate a Edwina koupily v Londýně na svatební šaty. Kate nechá u svého krejčího v San Francisku látku vyzdobit drobnými perlami a závoj zhotoví Francouzka, která právě přijela do Londýna z Paříže. Lady Fitzgeraldová ho přiveze s sebou, až pojede do San Franciska na konci července. Mezitím budou mít plné ruce práce. Bertram Winfield byl jedním z nejpřednějších mužů v Kalifornii. On a jeho rodina vlastnili jedny ze zavedených sanfranciských novin, a na svatbu proto museli pozvat stovky lidí. Kate a Edwina sestavovaly jejich seznam celý měsíc. Bylo to už víc než pět set lidí. Ale Charles se jen smál, když ho Edwina varovala, že jich bude ještě víc.

„V Londýně by to bylo mnohem, mnohem horší. Když se před dvěma lety vdávala moje sestra, bylo tam sedm set lidí. Zaplať pánbůh, byl jsem ještě v Delphi.“ Poslední čtyři roky cestoval. Po dvou letech strávených v Indii v armádě se odvážil do Keni, kde strávil rok cestováním a návštěvami přátel, a Edwina ráda poslouchala vyprávění o všech jeho dobrodružstvích. Prosila, aby jeli do Afriky na líbánky, ale on si myslel, že něco maličko krotšího by stačilo. Plánovali, že podzim stráví v Itálii a ve Francii, a do vánoc chtěli být zpátky v Londýně. Edwina tajně doufala, že v té době již bude těhotná. Byla do Charlese bláznivě zamilovaná a chtěla mít rodinu tak velkou, jako je její, a tak šťastný vztah, jaký vždy viděla mezi svými rodiči. Ne snad že by se čas od času nepohádali, ovšemže ano, a když se jejich matka doopravdy rozzlobila, otřásaly se v jejich domě v San Francisku i lustry, ale spolu se zlostí tu vždy byla i láska. Vždy tu byla i něžnost a odpuštění a pochopení a ať se dělo cokoli, každý věděl, jak moc se Kate a Bertram milují. A to je přesně to, co chtěla Edwina prožít, až si vezme Charlese. Nechtěla o nic víc ani míň než to, nepotřebovala důležitého muže nebo titul nebo krásné sídlo. Nechtěla nic z toho, co kdysi tak pošetile přitahovalo tetu Liz ke strýci Rupertovi. Chtěla laskavost, smysl pro humor a dobrou mysl, někoho, s kým by se mohla smát, povídat si a pracovat. Pravda, jejich život bude lehký, a Charles rád sportuje a tráví čas s přáteli, nikdy se o živobytí starat nemusel, ale vyznává správný žebříček hodnot. Ona si ho váží a on jednoho dne převezme místo svého otce ve Sněmovně lordů.

Jako Edwina, i Charles chtěl mít nejméně půl tuctu dětí. Její rodiče jich měli sedm, přestože jedno zemřelo hned při porodu, malý chlapec mezi ní a Phillipem, a proto se Phillip cítil ještě odpovědnější. Jako by přebíral něčí místo jako nejstarší syn a vše, co dělal, nebo co se ho týkalo, uvalovalo více odpovědnosti na jeho bedra. Život se tak stával lehčím pro George, který si ve dvanácti myslel, že jeho jediným posláním je všechny bavit. Odpovědnost byla jeho myšlení věc nejvzdálenější. Trápil Alexis a maličké, jak mohl, a připadalo mu, že musí odlehčit bratrovo upjaté chování - a to zkracováním prostěradla, dáváním neškodných hadů do jeho bot, sem tam přišla vhod i vhodně umístěná myš a pepř v ranní kávě, jen aby den začal správně. Phillip jasně cítil, že George byl seslán, aby zruinoval jeho existenci. Během jeho řídkých a výjimečně opatrných projevů zájmu o opačné pohlaví se totiž George vždy objevil, připravený poskytnout mu odbornou asistenci. George rozhodně nebyl před dívkami, nebo snad vůbec před kýmkoli, plachý. Kamkoli se Kate a Bertram hnuli na zaoceánské lodi, všude je zdravili okouzlení známí jejich druhého syna … „Ach, tak vy jste Georgovi rodiče! …“, zatímco Kate uvnitř trnula, přemýšlejíc, co zase provedl, a Bertram se smál, pobaven chlapcovými neškodnými lumpárnami a čilým duchem. Nejplašší byla jejich další dcera, malá Alexis, se svatozáří blonďatých kadeří a obrovskýma modrýma očima. Ostatní měli všichni tmavé vlasy a modré oči, jako Kate a Bert, s výjimkou Alexis, která byla tak světlá, že její vlasy vypadaly ve slunečním světle téměř bílé. Jako by andělé dali Georgovi veškerou nezbednost a odvahu a Alexis něco velmi křehkého a jemného. Kamkoli šla, lidé na ni hleděli a zírali a říkali, jak je hezká. V minutě jako by se vypařila, jen aby se znovu objevila, tiše, jako na neslyšných křídlech, o hodiny později. Byla Katina „holčička“ a tatínkovo „zvláštní děťátko“ a jen zřídkakdy mluvila s kýmkoli jiným. Žila šťastně uvnitř rodinného kruhu a všichni ji ochraňovali. Vždy byla s nimi, nemluvná, pozorující, ale jen velmi málo mluvící. Někdy strávila hodiny v zahradě splétáním věnečků do maminčiných vlasů. Rodiče pro ni znamenali všechno, i když i Edwinu měla ráda. Ale Edwina si více rozuměla s dalším dítětem, čtyřletou Frances. Fannie, jak jí všichni říkali, Fannie se sladkými oblými tvářičkami, buclatýma ručkama a pevnýma nožkama. Pod jejím úsměvem roztálo každé srdce, hlavně to jejího tatínka, a jako Edwina měla modré oči a lesklé černé vlasy. Vypadala přesně jako otec a měla jeho dobrou povahu. Byla vždy šťastná a rozesmátá a spokojená, ať byla, kde byla, ne jako malý Teddy. Byly mu dva a byl maminčiným mazánkem. Začínal mluvit a objevovat vše kolem sebe, měl hlavu plnou kudrlinek a veselý břišní smích. Rád utíkal pryč, aby ho Oona honila. Oona byla velmi milá irská dívka, která odešla z Irska ve čtrnácti letech, a Kate byla ráda, že ji v San Francisku objevila. Bylo jí osmnáct a pomáhala Kate se všemi dětmi. Oona vyčítala Kate, že malého Teddyho rozmazlila. A Kate to s úsměvem připustila. Všechny je občas rozmazlovala, protože je příliš milovala.

Kate žasla každý rok, jak jsou všechny děti rozdílné, výjimečné a individuální a jak se liší jejich potřeby. Lišily se vším, postoji, cíli, vztahy k ní a k životu i jeden k druhému … od plachosti a strachů Alexis až po Phillipův spolehlivý smysl pro zodpovědnost, který George naprosto postrádal, nebo až k Edwinině tiché, pevné sebejistotě. Edwina byla vždy tak ohleduplná a laskavá, myslela na všechny dřív než na sebe, že teď pro Kate bylo úlevou vidět ji až po konečky prstů zamilovanou do Charlese a těšit se tím. Zaslouží si to. Po léta byla matčina pravá ruka a Kate se zdálo, že nadešel čas, aby měla vlastní život.

Jen si přála, aby se Edwina nestěhovala do Anglie. Bylo to podruhé v životě, kdy ztratí člověka, kterého milovala, u cizích břehů. Mohla jen doufat, že její dcera bude šťastnější než její sestra Liz. Naštěstí je Charles úplně jiný než Rupert. Charles je okouzlující, inteligentní, přitažlivý a laskavý a Kate věřila, že z něj bude výborný manžel.

S Charlesem se setkají ráno v doku White Star v Southamptonu. Souhlasil, že s nimi pojede do Států, zčásti protože by nemohl Edwinu na příští čtyři měsíce opustit a také protože Bert naléhal, aby plavbu přijal jako zásnubní dar. Poplaví se na úplně nové lodi při její první plavbě. Všichni se nesmírně těšili.

Seděli stále v jídelně v Havermooru a když George poznamenal něco neslýchaného a pak vypustil další obláčky páry do mrazivého vzduchu, Alexis se začala smát nahlas. Bertram se začínal pochechtávat nad vlastními dětmi, když Rupert konečně vstal a oni byli volní. Bert se s ním přišel rozloučit a potřásl svému švagrovi rukou. Poprvé Rupert litoval, že odjíždí. Měl Berta rád, časem si dokonce oblíbil i Kate, i když stále ještě váhal nad jejich dětmi.

„Bydlet tu s vámi bylo nádherné, Ruperte. Přijeď se na nás podívat do San Franciska,“ řekl Bertram téměř vážně.

„Obávám se, že jsem na to trochu starý.“ Již se dohodli, že Liz pojede do San Franciska na svatbu společně s Charlesovými rodiči. Ulevilo se jí, že ji Rupert vůbec nechá jet, a nemohla se dočkat. Už si s Kate a Edwinou v Londýně vybrala i šaty.

„Když se na to budeš cítit, přijeď.“ Oba muži si znovu potřásli rukou. Rupert byl rád, že přijeli, ale nevadilo mu, že zas odjíždějí.

„Určitě napiš, také něco o té lodi. To musí být zážitek.“ Vypadal, jako by záviděl, ale jen chvíli. A Liz nezáviděla ani trochu. Z pouhého pomyšlení na jakoukoli loď dostávala mořskou nemoc. Už teď se hrozila plavby v červenci.

„Napíšeš o tom do novin, Berte?“

Bert se usmál. Jen zřídkakdy pro své noviny něco napsal, s výjimkou příležitostného úvodníku, když nemohl jinak. Tentokrát o tom ale přemýšlel více než jednou. „Možná. Když napíšu, pošlu vám výtisk, až to vyjde.“

Rupert položil ruku kolem Bertových ramen a doprovodil ho ke dveřím, zatímco Edwina a Kate s Oonou, irskou dívkou, shromáždily děti a dohlédly na to, že všichni, než se vydají do Southamptonu, navštíví koupelnu.

Bylo stále ještě velice brzy, slunce právě vycházelo a měli před sebou tříhodinovou jízdu do Southamptonu. Rupert pověřil šoféra a dva sluhy, aby je tam dopravili ve třech autech spolu se zbytky zavazadel, která měli. Většinu odvezli již den předem, a budou na ně čekat v jejich apartmá.

Ve chvilce se děti natlačily do vozů, Edwina s Phillipem, s pár zavazadly a Georgem, který trval na tom, že bude sedět vedle sluhy za volantem, Oona s Fannie, malým Teddym a zbytkem zavazadel v druhém autě a Kate a Bertram v Rupertově Stříbrném Přízraku s Alexis. Liz se nabídla, že pojede s nimi, ale Kate tvrdila, že je to příliš dlouhá cesta. Stejně se uvidí za čtyři měsíce a pro ni by bylo příliš osamělé jet sama zpátky v prázdné koloně. Namísto toho se obě ženy obejmuly a Liz Kate dlouhou chvíli pevně svírala. Netušila, proč se dnes ráno cítí tak podivně.

„Dávej na sebe pozor … budeš mi moc chybět …“ Bylo tak bolestné vidět ji odjíždět, jako by žádné další loučení nemohla vydržet. Liz ji znovu obejmula a Kate se zasmála, narovnávajíc si velmi stylový klobouček, který jí Bertram koupil v Londýně.

„Než se naděješ, Liz, bude srpen,“ zašeptala něžně Kate do sestřina ucha, „a budeš zase doma.“ Políbila ji na tvář, s přáním, aby Liz nevypadala tak unaveně a sklesle. Znovu pomyslela na Edwinino stěhování do Anglie, až si vezme Charlese, a Kate nezbývalo než si přát, aby byl její život šťastnější, než život sestry. Nelíbilo se jí, že bude tak daleko, stejně jako teď nechtěla opustit Liz, zatímco Rupert netrpělivě pokašlával, dával instrukce řidičům a naléhal, ať už jedou, aby nezmeškali loď. Odplouvá za necelých pět hodin.

„Odpluje v poledne, že?“ Vytáhl kapesní hodinky a zeptal se Berta, zatímco Kate naposled obejmula Liz a pak nasedla do auta a přitáhla Alexis vedle sebe.

„Ano. Máme spoustu času.“ Bylo sedm třicet, ráno desátého dubna.

„Hezký výlet! Je to skvělá loď! Dobrou plavbu!“ Když odjíždělo první auto, Rupert zamával. Liz stála těsně u něj, pak následovalo druhé auto, třetí a pak už Kate mávala z okna se širokým úsměvem a s Alexis na klíně a Bertram seděl vedle ní s rukou ovinutou kolem jejích ramen.

„Miluju tě! …“ vykřikla Liz do hluku motorů odjíždějících aut. „Miluju tě …“ Slova odezněla a ona si setřela s tváře slzu. Netušila, čeho se obává. Je to hloupost, uvidí je přece všechny v srpnu. Usmála se pro sebe, když šla dovnitř za Rupertem. Zavřel se do knihovny, jak to ráno často dělal, a Liz odešla zpátky do jídelny zírat na prázdné židle, pozorovat, jak sklízejí jejich prázdné talíře. Přepadl ji hrozný pocit osamělosti. Místnost, která byla ještě před chvílí plná života a lidí, jež milovala, místnost, kde byli ještě před malou chvílí, byla teď úplně prázdná, a ona zůstala znovu sama, zatímco oni ujížděli do Southamptonu.

KAPITOLA 2

Blížili se k dokům v Southamptonu. Auto, ve kterém seděli Kate a Bertram, vedlo celý konvoj automobilů lorda Hickhama k místu, kde se naloďovali cestující do první třídy. Ve druhém autě George poskakoval na sedadle nahoru a dolů a Edwina ho nakonec musela napomenout, aby seděl pořádně, než se z něj ona a Phillip zblázní.

„Koukni, koukni se na to, Edwino!“ Ukazoval na čtyři ohromující lodní komíny, zatímco ho Phillip prosil, aby se uklidnil. Na rozdíl od svého neposedného bratra již Phillip o lodi hodně přečetl hned od chvíle, kdy se dověděl, že se poplaví s ní na její první cestě. Před rokem byla dána do provozu její sesterská loď, Olympik, ale tohle byla doslova největší loď na světě. Titanik, loď Jejího Veličenstva, byl o něco málo větší než jeho sesterská loď, ale asi o polovinu větší než kterákoli jiná oceánská loď na moři kdekoli na světě a George na něj ohromeně hleděl. Když o něm psaly noviny jeho otce, nazývaly ho ‘Zázračná loď’ a na Wall Streetu mu říkali ‘Milionářský speciál’. Bylo neobyčejnou poctou plavit se na něm při jeho první plavbě. Bert Winfield rezervoval pět z osmadvaceti zvláštních pokojů na palubě B, které patřily k tomu, čím se odlišovala tato loď od ostatních. Pokoje měly okna místo lodních okének a byly nádherně zařízeny francouzskými, britskými a holandskými starožitnostmi. Námořní linky White Star se v tomto směru překonaly. A pět pokojů Winfieldových bylo propojeno tak, aby vypadaly jako jedno velké apartmá spíše než oddělené místnosti.

George bude spát s Phillipem, Edwina s Alexis, Oona se dvěma maličkými, Fannie a Teddym, a Bertram a Kate budou v největším pokoji, sousedícím s pokojem jejich budoucího zetě, Charlese Fitzgeralda. George se nemohl dočkat nalodění, vždyť všechno slibovalo příjemnou plavbu. O chviličku později vyrazil z auta a namířil si to k lodnímu můstku. Ale jeho bratr byl rychlejší, popadl ho za ruku a dotáhl ho zpět tam, kde Edwina pomáhala matce s ostatními.

„Kam si myslíš, že jdeš, mladý muži?“ pronesl Phillip spíš jako jejich otec a George na něj vrhl rozzlobený pohled.

„Začínáš být jako strýc Rupert.“

„Nevadí. Zůstaneš tady, dokud ti táta neřekne, že se můžeš nalodit.“ Pohlédl Edwině přes rameno a uviděl, jak se Alexis krčí za máminou sukní a jak chůva zápolí se dvěma maličkými, z nichž jedno začalo plakat. „Jdi a pomoz s Teddym. Oona se snaží pomoci matce se zavazadly.“ A jejich otec zrovna propouštěl řidiče lorda Hickhama. George si většinou liboval v takových situacích, naprostém zmatku, ve kterém se mohl ztratit a dělat jen to, co chtěl.

„Musím?“ Vyhlídka na starání se o mimino ho děsila, když tu přece bylo tolik nového k objevování. Ten úctyhodný kolos Titanik stál hned vedle nich u mola a George nechtěl nic jiného než se k němu dostat a odhalit jeho tajemství. Před sebou měl spoustu průzkumu a nemohl se dočkat, až vyrazí. Nesmí promeškat jediný moment.

„Ano, musíš.“ Phillip znovu zamručel a postrčil George směrem k dětem, zatímco sám šel pomoci otci. Koutkem oka zahlédl, že Edwina si dává s Alexis na čas.

„Nebuď hloupá.“ Klečela vedle ní na molu v novém elegantním modrém vlněném kostýmu, který měla na sobě na návštěvě Charlesových rodičů. „Čeho se hojíš? Podívej.“ Edwina ukazovala na obrovskou loď. „Je to jako plovoucí město a za pár dní jsme v New Yorku a pak pojedeme vlakem až do San Franciska.“ Edwina se to snažila zlehčit a udělat z toho dobrodružství, ale Alexis ta hrozivá lodní masa zřetelně poděsila a tak se vyprostila Edwině, zabořila se do matčiných sukní a začala znovu plakat.

Co se děje?“ Kate pohlédla na svou nejstarší dceru a v rámusu, na můstku zrovna začala vyhrávat kapela ragtime, se snažila uslyšet, co říká. Kromě hudby tu však již příliš fanfár nebylo. Linky White Star rozhodly, že příliš povyku by bylo vulgární. „Co se stalo?“ Kate se pokoušela uklidnit Alexis.

„Má strach,“ němě artikulovala Edwina a Kate přikývla. Malá Alexis byla novými událostmi, novými lidmi a místy vždy vystrašená. Bála se jít i na Mauretánii a stále se ptala matky, co by se stalo, kdyby spadla do vody.

Kate ji pohladila po hedvábných zlatých kudrnách rukou v tenké rukavičce a sehnula se pošeptat jí tajemství. Její slova vyvolala na rtech děvčátka úsměv, připomněla Alexis, že za pět dní bude mít narozeniny. Bude jí šest a matka jí slíbila oslavu na lodi a ještě jednu oslavu, až přijedou do San Franciska. „Dobře?“ zašeptala vystrašenému dítěti, ale Alexis potřásla hlavou, začala znovu plakat a přitiskla se k matce.

„Já nechci jít.“ Než stačila říct víc, někdo ji něžně nabral do mocných rukou a vyzvednul na tátova ramena.

„Určitě chceš, broučku. Přece bys nechtěla zůstat v Anglii bez nás? To víš že ne, truhlíku. Všichni jedeme domů na té nejnádhernější lodi, jaká byla kdy postavena. A víš, co jsem zrovna viděl? Malou holčičku starou stejně jako ty a vsadím se, že než dojedeme do New Yorku, budou z vás nejlepší kamarádky. Tak, a teď pojď na palubu a podíváme se na naše pokoje, co ty na to?“ Držel ji pevně na ramenou a ona přestala brečet. Pak vzal za ruku svou ženu a vedl svou rodinu na lodní můstek. Sesadil Alexis, až když byli na palubě, a ona se ho dál pevně držela za ruku, zatímco stoupali po velkém schodišti na horní palubu a nahlíželi do oken tělocvičny na tolik opěvovaného elektrického velblouda.

Všude proudili lidé, prohlížející si vkusnou výzdobu, nádherné obložení dřevem a dřevěnou řezbu, detaily, nákladné lustry, drapérie, pět velkolepých klavírů. I Alexis byla tiše, když se procházeli po lodi, dřív než odešli do svého apartmá.

„To je něco, viď?“ řekl Bert Kate a ona se usmála. Líbilo se jí být na lodi s ním. Bylo to útulné, bezpečné a romantické, zdržovat se mezi dvěma světy v pohodlí a s veškerou péčí. Pro tentokrát dovolí Ooně honit se za dětmi více než obvykle a Kate si odpočine se svým manželem. Jeho zvláště okouzlila tělocvična také nakoukl do kuřárny, ale Kate mu s úsměvem pohrozila prstem.

„Ne, ani pomyšlení! Na tomhle výletě chci s tebou nějaký čas strávit já.“ Na chvíli se k němu přitiskla a on se usmál.

„Chceš říci, že Charles a Edwina nejsou jediní mladí milenci na téhle lodi?“ zašeptal své ženě, zatímco pořád držel za ruku Alexis.

„Doufám, že ne.“ Kate se na něj významně usmála a něžně se konečky prstů dotkla jeho tváře.

„Dobrá, co říkáte na to, že bychom teď šli do, svého apartmu, trochu vybalili a pak vyrazili na průzkum“

„Nemůžeme jít hned, tati?“ žadonil George. Zrovna překypoval nadšením, ale Bert trval na svém, že bude jednodušší, když si malí budou moci prohlédnout pokoje a zabydlet se, a potom že osobně doprovodí George na jeho průzkum. Pokušení bylo ale pro George příliš velké, a tak dříve než došli na palubu B, dvě podlaží pod tělocvičnou se George vypařil a Kate si dělala starosti, kam šel, a chtěla poslat Phillipa. aby ho našel.

„Nech ho být, Kate. Nemůže jít daleko. Dokud nevystoupí z lodi, je vše v pořádku, a na to je teď příliš nadšený. Nevystoupil by za nic na světě. Až se zabydlíme, půjdu a najdu ho sám.“

Kate s váháním souhlasila, ale stejně si dělala starosti, jakou neplechu zase ztropí. Jakmile ale uviděli nádherné pokoje, které pro ně Bertram rezervoval, byli příliš šťastní a rozptýlení od pomyšlení na cokoli jiného. O chvíli později je potěšil příjezd Charlese.

„Tak tady to je?“ Ve dveřích se objevil jeho příjemný obličej s tmavými perfektně napomádovanými vlasy a jeho modré oči jen tančily, když spatřil svou budoucí nevěstu. Ta vyskočila, hned jak ho uviděla, a rozběhla se přes malý obývací pokoj, který Kate a Bertram chtěli využívat, až se budou chtít zbavit dětí.

„Charlesi!“ Edwina se prudce začervenala, když vlétla do jeho náruče. Její vlasy měly stejnou barvu jako jeho, oči byly ještě modřejší než jeho a vše na ní stvrzovalo jejich štěstí, když ji k sobě pozvedl ze země za Alexina a Fannina hihňání.

„Co je tady k smíchu, vy dvě?“ Rád si s oběma malými děvčátky hrál a Teddyho považoval za nejsladší děťátko, které kdy viděl. S Phillipem byli dobří kamarádi a i divoch George ho vždy pobavil.

Byla to nádherná rodina a on byl hluboce vděčný, že našel Edwinu. „Viděly jste už ty psy?“ zeptal se děvčátek přes rameno jejich sestry. Fannie zavrtěla hlavou, ale Alexis najednou vypadala ustrašeně. „Půjdeme je navštívit, až se vyspíte po obědě.“ Byl pro ně skoro jako otec, tak jako jim Edwina byla téměř matkou.

„Kde jsou?“ znepokojeně se ptala Alexis zneklidněná zmínkou o psech.

„V klecích daleko daleko dole a nemůžou se dostat ven,“ ujistila ji Edwina. Alexis by po zbytek výletu neopustila pokoj, kdyby si myslela, že existuje nebezpečí, že narazí na psa číhajícího na chodbě u jejich kabiny.

Edwina předala děti Ooně a šla za Charlesem do jeho pokoje. Otec mu vyhradil nádhernou místnost. Vzdálen zkoumavým očím dětí přitáhl Charles Edwinu k sobě a něžně ji políbil na ústa. Edwina zadržela dech, zapomínajíc na všechno kromě mocné přítomnosti svého budoucího manžela. Ve chvílích jako byla tato přemýšlela, jak vůbec mohou čekat až do srpna. Ale nepochybovali o tom ani na téhle romantické lodi. Edwina ani Charles by nikdy nezradili důvěru svých rodičů, i když zdržet se až do poloviny srpna bude těžké.

„Nechtěla byste se projít, slečno Winfieldová?“ usmál se Charles na svou snoubenku, aby zjemnil své pozvání.

„Velice ráda, pane Fitzgeralde.“ Položil svůj těžký kabát na postel a byl připraven vyjít s ní ven na palubu. V přístavu nebyla zvláštní zima a on byl tak šťasten, že ji vidí, že nemohl myslet na nic jiného. Rozešli se jen na pár dní, ale každá hodina se jim teď zdála příliš a ona byla ráda, že s nimi jede do San Franciska. Jinak by to bylo nesnesitelné. „Tak moc jsi mi chyběl,“ zašeptala, když znovu stoupali po obrovském schodišti na Promenádní palubu přímo nad nimi.

„Ty mně také, lásko. Zanedlouho se už nikdy nebudeme muset rozloučit ani na chvilku.“

Šťastně přikývla. Procházeli kolem francouzské ‘pouliční’ kavárny s malým ‘bulvárem’ vepředu a se střelhbitým rozhovorem dvou francouzských číšníků, kteří se zadívali na Edwinu a obdivně se usmáli. Mnoho z cestujících první třídou bylo okouzleno tím malým ‘bistrem’. Novinka, která neexistovala na žádné jiné lodi, jako mnoho dalších vymožeností na Titaniku.

Prošli do přední části Promenádní paluby s obrovským zaskleným prostorem, který umožňoval výhled na moře a ochranu před počasím. „Myslím, že na téhle lodi najdeme spoustu útulných koutků jen pro sebe, miláčku.“ Charles se usmál a pevněji protáhl její paži skrz svoji. Když to říkal, Edwina se zasmála.

„George určitě taky. Ztratil se už na cestě do apartmá. Ten kluk je beznadějný. Nechápu, proč ho matka neuškrtí.“ Při zmínce o bratrovi vypadala Edwina zoufale.

„Neuškrtí ho, protože je tak roztomilý,“ hájil ho Charles. „George ví přesně, jak daleko může zajít.“ Nemohla s ním nesouhlasit, přestože někdy cítila, že by ho nejraději uškrtila sama.

„Snad. Úžasné, jak je jiný než Phillip. Phillip by nikdy nic takového neudělal.“

„Já jako dítě také ne. Asi proto ho tak obdivuji. Kdybych to tak býval udělal. George aspoň určitě nebude litovat, že něco ‘měl provést’. Jsem si totiž jist, že už všechno provedl.“ Zasmál se a Edwina se na něj usmála. Charles ovinul ruku kolem jejích ramen a oba pozorovali, jak obrovská loď pomalu vyplouvá z přístavu. Modlila se, aby měl otec pravdu a George během své krátké exkurze loď neopustil. Ale stejně jako otec věřila, že ne, neboť na ní bylo příliš mnoho k vidění. Shlíželi dolů a lodní píšťaly mocně zaduly, znemožňujíce tak jakoukoli konverzaci. Ve vzduchu visel pocit opravdového vzrušení. Charles ji znovu přitáhl do své náruče a něžně ji políbil, zatímco naslouchali zvukům píšťal přímo nad sebou.

Obrovská loď vyplouvala s pomocí šesti tažných lodí z loděnice do průplavu, míříc na Cherbourg, kde měla nabrat další pasažéry před odplutím do Queenstownu, a pak na otevřené moře a do New Yorku. Na několik okamžiků bylo nadšení přerušeno, čehož si ti dole nebyli vědomi. Pasažéři na horní palubě sledovali s úžasem, jak obrovská loď klouže okolo amerického a britského zaoceánského parníku, připoutaných u mola kvůli nedávným hornickým stávkám. Americký parník New York byl připoután k Oceaniku linek White Star a tyto dvě lodě stály bok po boku a nechávaly Titaniku jen velmi úzký prostor k proplutí. Najednou zaznělo něco jako výstřel z pistole a bez varování ukotvení New Yorku k Oceaniku povolilo. New york byl unášen směrem k Titaniku na vzdálenost několika metrů, až to vypadalo, že narazí do jeho boku. Řadou obratných manévrů se jedné z tažných lodí podařilo New York zachytit a lodníci ho mohli zadržet předtím, než se s Titanikem srazil. Pak New York odtáhli a Titanik vyplul z přístavu směrem na Cherbourg. Bylo to těsné, Titanik se málem srazil. Zabránila tomu pouze série strhujících manévrů. Pasažéři, kteří vše viděli, cítili, že byli svědky přehlídky výjimečných schopností. Titanik přesto vypadal neporazitelně, nezranitelně. S Titanikem, který měl na délku čtyři bloky, neboli dvě stě šedesát devět metrů, jak je Phillip informoval už dříve, nebylo zrovna lehké manévrovat.

„Bylo to opravdu tak těsné, jak mi to připadalo?“ zeptala se Edwina omráčená tím, co viděla, a její snoubenec přikývl.

„Myslím, že ano. Dáme si skleničku šampaňského v Pařížské kavárně na oslavu našeho vyplutí?“ Edwina vesele přikývla a oba zamířili k ‘pouliční’ kavárně, kde je v minutě objevil udýchaný a lehce pošramocený George.

„Co tady děláte, Sis?“ objevil se na ‘bulváru’ kavárny, s čepicí nakřivo, vykukujícím cípem košile a na jednom z kolen otřesně špinavými kalhotami. Nikdy v životě však nevypadal šťastněji.

„To bych se měla ptát já. Matka tě hledala všude. Cos proboha dělal?“ hubovala mu Edwina.

„Musel jsem se tu porozhlédnout, Edwino.“ Podíval se na ni, jako by byla úplně nechápavá, a pak vrhnul vítězný pohled na Charlese. „Ahoj Charlesi, jak se máš?“

„Výborně, díky, Georgi. Jak se ti líbí loď? Pěkná? Jsi s ní spokojen?“

„Je skvělá! Víš, že jsou tu čtyři výtahy a každý z nich jezdí přes devět pater? Je tu taky kurt na squash a bazén, a do New Yorku vezou úplně nový automobil, Renault, a taky mají úplně fantastické zařízení v kuchyni. Nemohl jsem proniknout do kormidlovací kabiny, ale prohlédl jsem si druhou třídu a vypadá to tam celkem dobře, byla tam jedna moc hezká dívka,“ hlásil, zatímco jeho budoucí švagr vypadal velice pobaveně a Edwina se děsila nad chováním svého mladšího bratra. Vůbec se neovládá, a dokonce se za svůj umazaný vzhled ani nestydí!

„Myslím, že sis vše důkladně prohlédl, Georgi. Bravo,“ poblahopřál mu Charles a nezbedné dítě se pyšně šklebilo. „Už ses byl podívat na můstku?“

„Ne.“ Chlapec vypadal zklamaně. „Neměl jsem moc času. Byl jsem nahoře, ale bylo tam moc lidí na to, abych viděl, co se děje. Musím se tam vrátit později. Půjdete se po obědě koupat?“

„Velice rád, jestli to souhlasí s plány tvé sestry.“

Edwina ale soptila. „Myslím, že bys měl jít po obědě spát, s Fannie a Teddym. Jestli si myslíš, že můžeš takhle pobíhat po lodi, chovat se jako zpustlý mladý chuligán, dostaneš co proto, jestli ne od mamky nebo táty, tak určitě ode mě.“

„Ale Edwino,“ zavrčel chlapec, „ty ničemu nerozumíš. To je opravdu důležité.“

„Zrovna tak jako slušné chování. Počkej, až mamka uvidí, jak vypadáš.“

„Cože?“ ozval se za ní lehce pobavený hlas otce. „Buď zdráv, Charlesi … Ahoj Georgi, vidím, žes měl napilno.“ Přes obličej se mu táhla malá šmouha. George nikdy nevypadal spokojenější s životem nebo bezstarostnější, zatímco na něj otec shlížel s neskrývaným pobavením.

„To je prostě nádhera, tati.“

„To slyším rád.“ Ale přesně v tu chvíli zahlédla svého syna blížící se Kate a vyčinila mu hned, jak k nim došla.

„Bertrame! Jaktože mu dovolíš, aby takhle vypadal! Vypadá … vypadá jako uličník!“

„Slyšíš to, Georgi?“ zeptal se otec klidně. „Řekl bych, že je nejvyšší čas se jít umýt. Radil bych ti, aby ses odebral do svého pokoje a převlékl se do něčeho … chmm … slušivějšího … dříve než dočista rozzlobíš svou matku.“ Ale otec vypadal spíš pobaveně než rozzlobeně a chlapec se na něj zašklebil širokým úsměvem, který zrcadlil otcův. Jenže Kate to pobavilo daleko méně, když říkala Georgovi, aby se vykoupal a převlékl, než se znovu objeví.

„Ale mami …“ George se úpěnlivě zadíval na Kate, ale bez účinku. Vyhrnula si rukáv, vzala ho za ruku a odpochodovala s ním po schodech dolů, kde ho nechala s Phillipem, který zrovna studoval seznam cestujících doufaje, že najde někoho známého. Na palubě byli ovšem Astorovi, a také pan Isidor Straus s paní, jejichž rodina vlastnila obchodní dům Macy’s. Mnoho, mnoho známých jmen a několik mladých lidí, ale nikdo, koho by Phillip znal, určitě ne teď. Nicméně viděl několik hezkých mladých dam, které na něj zapůsobily, a doufal, že se s nimi během plavby seznámí. Studoval seznam cestujících, ještě když matka doprovodila George do jeho pokoje a požádala staršího syna, aby dohlédl, že se umyje a bude se chovat slušně. Phillip slíbil, že udělá, co je v jeho silách, ale George už zase uháněl pryč. Ještě chtěl navštívit kotelnu a můstek a vrátit se do kuchyně, bylo tam několik zařízení, která ho nenechali vyzkoušet, a pak jeden výtah, kde musel zjistit, jestli jede výš nebo níž než ostatní.

„Škoda, že nemáš mořskou nemoc,“ řekl mu Phillip zarmouceně, když se Kate vrátila za ostatními na Promenádní palubu.

Ona a její manžel příjemně poobědvali s Edwinou a Charlesem a pak se sešli s Phillipem, Georgem, Oonou a mladšími dětmi po odpoledním spánku. Alexis se už lodi tolik nebála. Fascinovali ji lidé povídající si a procházející se kolem a už se seznámila s tou malou holčičkou, o které se otec předtím zmínil. Jmenovala se Lorraine a věkem se blížila spíš Fannie. Bylo jí tři a půl a měla menšího bratra Trevora a byli z Montrealu. Měla stejnou panenku jako Alexis. Byly to dospělé dámy, Alexis říkala té své paní Thomasová. Dostala ji před rokem od tety Liz k vánocům a Alexis ji nosila všude s sebou. Lorrainina panenka měla skoro stejný obličej, ale neměla tak pěkný klobouk a šaty jako ta, kterou poslala teta Liz. Paní Thomasová měla na sobě pod černým sametovým kabátkem, s kterým už přišla, růžové hedvábné šaty, které ušila Edwina. Měla také vysoké boty na knoflíčky a to odpoledne ji Alexis vzala s sebou na procházku s rodiči na Promenádní palubu.

Loď přistála v Cherbourgu, právě když se Alexis ukládala do postýlky. Maličcí už spali a George znovu zmizel. Kate a Edwina se oblékaly na večeři, zatímco Charles, Phillip a Bertram čekali na dámy v kuřárně.

Tu noc večeřeli v hlavní jídelně na palubě D, muži ovšem ve smokingu a ženy v nádherných šatech koupených v Londýně, Paříži nebo New Yorku. Kate si vzala ten nevídaný perlový a diamantový náhrdelník, který kdysi patřil Bertramově matce. Jídelna sama byla výjimečně krásná, s řezbami ve dřevě, blyštící se mosazí a křišťálovými lustry a těch tři sta pasažérů první třídy, kteří tam večeřeli, vypadalo v zářivě osvícené místnosti jako vize z pohádky. Edwina se rozhlédla a pomyslela si, že nic krásnějšího ještě neviděla. Pak se usmála na svého budoucího manžela.

Po večeři se usadili ve vedlejší místnosti určené pro recepce, kde hodiny poslouchali lodní kapelu. Nakonec Kate zívla a připustila, že se sotva hýbe únavou. Byl to dlouhý den a ona byla šťastná, že se s manželem a nejstarším synem mohou vrátit do svých pokojů. Edwina s Charlesem se rozhodli, že zůstanou o něco déle, a Kate nic nenamítala. A když Phillip zkontroloval, že George tvrdě spí v posteli, všem se ulevilo, že už se nikde netoulá.

V poledne následujícího dne udělali poslední zastávku, a nabrali cestující nejlevnější třídou v Queenstownu. Když pozorovali, jak se naloďují, Oona shora vykřikla a chytla se zábradlí Promenádní paluby.

„Panebože, paní Winfieldová! To je moje sestřenice!“

„Jak to proboha můžeš odtud říct?“ Kate se netvářila přesvědčeně. Oona byla velice emocionální dívka a nepostrádala živou fantazii. „To nemůže být ona.“

„Poznala bych ji kdekoli. Je o dva roky starší než já a vždycky jsme byly jako dvě sestry. Má zrzavé vlasy a malou holčičku, vidím je obě … Paní Winfieldová, přísahám! … Mluvila o cestě do Států léta … ach, paní Winfieldová.“ Oči se jí utápěly v slzách. „Jak ji tady na lodi najdu?“

„Jestli je to opravdu tvoje sestřenice, zeptáme se pokladníka. Může projít seznam pasažérů třetí třídou, a jestli je to ona, tak tam bude. Jak se jmenuje?“

„Alice O’Darová. A její dcera je Mary. Bude jí pět.“ Kate nenechala tuto informaci bez povšimnutí. Jestli je o dva roky starší než Oona, bude jí dvacet … s pětiletou dcerkou … zajímalo by ji, jestli má také manžela, ale nechtěla tou otázkou Oonu urazit, a proto správně usoudila, že patrně ne.

„Můžu si hrát s její dcerkou?“ zeptala se Alexis tiše. Dnes se cítila lépe. Po noci v útulné postýlce už Titanik nevypadal tak strašlivě. A všichni stevardi a stevardky na ni byli tak hodní, že se jí to ve skutečnosti začínalo líbit. A Fannie si taky myslela, že je to legrace. Ráno se vplížila k Edwině do postele, našla tam Alexis a hned nato si tam vlezl i Teddy a o chvilku později se objevil George, posadil se na kraj postele a všechny je lechtal, až jejich výkřiky a výbuchy smíchu nakonec probudily Oonu. Přiběhla a když je všechny uviděla, zasmála se. Stejně jako se smála na plné kolo, když našla jméno své sestřenice na seznamu pasažérů. Stálo to tam černé na bílém. Alice O’Darová. Odešla to říct Edwině oblékající se na oběd, na který půjde s Charlesem a rodiči do restaurace A la Carte.

„Slečno Edwino … měla jsem pravdu … moje sestřenice se dnes nalodila. Prostě jsem to věděla. Neviděla jsem ji čtyři roky a ona se ani trochu nezměnila!“

„Jak to víš?“ usmála se na ni Edwina. Bylo to milé děvče a Edwina věděla, že Oona má děti doopravdy ráda.

„Jedna ze stevardek zůstala s dětmi asi hodinu a mezitím co spaly, jsem ji šla navštívit do mezipalubí. Pokladník řekl, že je na seznamu cestujících, a já ji musela vidět.“ A pak dodala, jako by na obranu, „paní Winfieldová o tom ví. Řekla jsem jí o tom a dovolila mi to.“

„To je v pořádku, Oono.“ Někdy se Edwina cítila divně, ani dítě ani paní, a věděla, že Oona a ostatní ji někdy považují za špeha, protože by se mohla o něčem zmínit matce. „Tvoje sestřenice musela zajisté být šťastná, že tě vidí.“ Laskavě se podívala na děvče a připadala si stará několik světelných let. Oona se s úlevou šťastně usmála.

„Je to krásná dívka a malá Mary je tak roztomilá. Když jsem ji viděla naposledy, byl jí teprve rok. A vypadala zrovna jako Alice, když byla malá. Zrzavé vlasy jako plameny.“ Šťastně se zasmála a Edwina se usmála, připínajíc si matčiny diamantové náušnice.

„Cestuje do New Yorku?“

Mladá Irka přikývla a cítila se požehnaná osudem. „Ano. Má tam tetu a několik sestřenic, ale já jí řekla, ať přijede do Kalifornie. Řekla, že se pokusí. Pomohu jí, jak jen budu moct.“ Edwina se na ni usmála. Ta dívka se tvářila tak šťastně a je tak hezké, že má na lodi příbuzné. Najednou ji napadlo něco, co by určitě napadlo i její matku.

„Umyla sis pořádně ruce, když ses vrátila?“

„Ano.“ Oona se zatvářila dotčeně, ale chápala to. Pro ně byla třetí třída něco jako nemoc, místo, které nikdo neviděl a ani nechtěl vidět. Ale nebylo to tak hrozné, jak Oona očekávala. Její kabina se s tím samozřejmě nedala srovnat a zařízení vůbec nebylo krásné, ale bylo vkusné a čisté a oni všichni přijedou do Ameriky společně, a to je koneckonců to důležité. „Není to štěstí, slečno Edwino? Být na stejné lodi … představte si to … můj bože, nikdy bych si nepomyslela, že budu mít takové štěstí.“ Znovu se usmála na Edwinu a odešla do své kabiny hlídat děti, zatímco Edwina se přidala k rodičům a Charlesovi čekajícím v obývacím pokoji. Ten večer večeřeli v restauraci A la Carte a Edwina mohla jen souhlasit s Oonou, když se zadívala přes celou místnost na svého nastávajícího. Jsou šťastní i požehnaní, stejně jako životy, které vedou, lidé, jež milují, místa, do nichž cestují, i tahle nádherná loď odvážející je do Spojených států na své první plavbě. S Charlesovou rukou ve své, v bledě modrých šatech s vlasy jemně vyčesanými nahoru a se zásnubním prstýnkem na prstě Edwina Winfieldová cítila, že nikdy neměla takové štěstí ani nebyla tak šťastná. A když vplouvala zavěšená na Charlesově paži do haly, zatímco Kate a Bertram si důvěrně povídali, věděla, že prožije výjimečnou noc, předehru k báječnému životu.

KAPITOLA 3

Příjemné dny na Titaniku rychle ubíhaly. Zdánlivě tak málo času na tolik věcí. Bylo až příliš příjemné a tak lehké setrvávat mezi dvěma světy na lodi, která nabízela absolutně všechno od výtečných jídel až po hru squashe, bazén a turecké koupele.

Phillip s Charlesem si několikrát zahráli squash a každé ráno se projížděli na statických bicyklech a mechanických koních, zatímco Edwina si vyzkoušela novinku - elektrického velblouda. George se místo na velbloudu vozil ve výtahu a seznamoval se. Celá rodina obědvala společně. A když pak maličcí odešli s Oonou po obědě spát, Kate a Bertram se vydali na procházku na Promenádní palubu a rozmlouvali o všem, na co již léta neměli čas. Ale dny ubíhaly příliš rychle a dříve než se naděli, chýlily se ke konci.

Večeřeli většinou v hlavní jídelně nebo v elegantnější restauraci A la Carte, kde Winfieldovy již druhý den plavby představil kapitán Smith Astorovým. Paní Astorová před Kate obdivovala jejich roztomilou rodinu a z několika poznámek Kate vyrozuměla, že paní Astorová čeká dítě. Byla o mnoho mladší než její manžel a zdálo se, že jsou do sebe velmi zamilovaní. Kdykoli je Kate viděla pohromadě, tiše spolu rozmlouvali nebo se drželi za ruce a jednou je viděla líbat se cestou do jejich pokojů. Kate si také oblíbila Straussovy. Ještě nikdy neviděla více se k sobě hodící a po tolika letech zamilovanější pár a během jednoho nebo dvou rozhovorů zjistila, že paní Straussová má nesmírný smysl pro humor.

První třídou se plavilo tři sta dvacet pět pasažérů, mnozí z nich velice zajímaví, jiní velice známí lidé a zvláště příjemné bylo seznámení se ženou jménem Helen Churchill Candeeová. Byla spisovatelka, napsala několik knih a její zájmy byly velice široké. Také ona budila v mnohých zájem. A Kate si opakovaně povšimla, že se kolem slečny Candeeové zřídkakdy točilo méně než půl tuctu mužů včetně několika nejpřitažlivějších mužů na lodi s výjimkou Katina manžela.

„Vidíš, jaký jsi mohla mít život, kdybys neměla na krku mě,“ škádlil ji Bert, když míjeli lehátko slečny Candeeové, kde čekalo několik mužů na každé její slovo, a Kate slyšela cinkot jejího elegantního smíchu, ještě když odcházeli. Sama se musela jen zasmát. Tohle Kate nikdy ani nenapadlo. Pouhá myšlenka na život, jaký vede slečna Candeeová, u ní vyvolala jen úsměv. Milovala vlastní život, se svými dětmi a manželem.

„Obávám se, že jako femme fatale bych neuspěla, miláčku.“

„Proč by ne?“ Urazil se, jako by pochybovala o jeho vkusu. „Jsi velice krásná žena.“

„Hlupáčku.“ Políbila ho na krk a pak s dívčím úsměvem zavrtěla hlavou. „Asi budu navždy běhat kolem s kapesníkem a utírat někomu nos. Myslím, že jsem byla předurčena být matkou.“

„Taková škoda … když ti mohla Evropa ležet u nohou jako nádherné slečně Candeeové.“ Zlobil ji, ale miloval ji tak vroucně jako ona jeho.

„Raději mám tebe, Bertrame Winfielde. Nic jiného nepotřebuji.“

„Asi bych měl být vděčný.“ Usmál se na ni a pomyslel na společná léta štěstí, radosti i starostí. Žili dobrý život a nebyli jen milenci, ale i přáteli.

„Doufám, že Edwina s Charlesem budou mít jednoho dne to, co my,“ řekla tiše, a tentokrát Bert věděl, že i vážně.

„Já také.“ A navzdory mrazivému vzduchu se zastavil, přitáhl si ji do náruče a políbil. „Chci, abys věděla, jak moc tě miluju,“ zašeptal a ona se usmála. Vypadal vážněji než obvykle a ona se před dalším polibkem lehce dotkla jeho obličeje.

„Cítíš se dohře?“ Tvářil se nezvykle vážně.

Přikývl. „Ale ano … jen někdy neuškodí říct nahlas, co si jeden jinak jen pomyslí.“ Pokračovali dál ruku v ruce. Bylo nedělní odpoledne a ráno se zúčastnili bohoslužby kapitána Smithe a pomodlili se za všechny ‘na moři’. Den byl poklidný a tak se ochladilo, že téměř všichni odešli dovnitř. Zastavili se a nahlédli do tělocvičny, kde uviděli slečnu Candeeovou s mladým Hughem Woolnerem. Bertram s Kate pak pokračovali dál a nakonec se rozhodli zajít dovnitř na čaj. Venku bylo příliš chladno. Uvnitř si všimli Johna Jacoba Astora popíjejícího čaj se svou mladou paní, Madeleine, v rohu salonu. A pak uviděli George s Alexis, jak pijí čaj s dvěma staršími dámami na konci místnosti.

„Podívej se na něj!“ Bert se usmál. „Bůhví co z něj bude, až vyroste. Někdy se pomyšlením na to třesu.“ Zanechal Kate jejich stolu v salonu a odešel se představit dvěma starším dámám, které bavily jeho děti. Poděkoval jim za jejich laskavost a na závěr odvedl děti zpátky ke stolu, kde na ně čekala Kate. „Co jste tam proboha dělali?“ ptal se jich na zpáteční cestě a pobaveně se podíval na Alexis, která se se dvěma cizími lidmi cítil celkem spokojeně, což u ní bylo vzácné. „A co jste provedli s Oonou?“

George úplně klidně odpověděl.

„Šla za svou sestřenicí dolů a nechala maličké se stevardkou. Řekl jsem jí, že odvedu Alexis za vámi,“ pokrčil vesele rameny, „a ona mi uvěřila.“

„George mě vzal do tělocvičny,“ pronesla Alexis pyšně, „a do bazénu, a taky jsme jezdili výtahem nahoru a dolů. A pak mi řekl, že musíme najít někoho, kdo nám dá koláčky, a tak jsme to udělali. Byly moc dobré,“ pravila jakoby mimochodem s andělským výrazem v obličeji, spokojená se svým dobrodružstvím. „Řekla jsem jim, že mám zítra narozeniny.“ Což byla pravda. Kate pro ni objednala den předem dort a Charles Joughin, hlavní pekař, slíbil, že bude s bílou polevou a růžovými růžičkami, zkrátka překvapení pro Alexis.

„To jsem ráda, že jste se tak dobře bavili.“ Berta to pobavilo a i Kate se smála, když slyšela Alexin popis toho, co prováděli. „Ale příště radši přijďte za námi, ne abyste se zase pozvali na čaj k cizím lidem.“ George se na ně na oba culil a Alexis se přitulila ke Kate, která ji něžně políbila a stiskla. Alexis byla ráda tak blízko u maminky, měla ráda její teplo a něhu a dotek jejích vlasů, když pohnula hlavou, a vůni jejího parfému. Mezi těmi dvěma bylo zvláštní pouto. Nedalo se to popřít, prostě bylo, a neznamenalo to, že by Kate měla ostatní ráda míň. Znamenalo to, že v jistých chvílích byla pro ni Alexis výjimečná. Kate milovala všechny ostatní, ale Alexis ji na rozdíl od nich víc potřebovala, a proto to bylo spravedlivé. Jako by se od ní Alexis nikdy skutečně neoddělila, a možná ani nikdy neoddělí, a snad, myslela si Kate, ani nebude muset. Někdy Kate doufala, že ji bude moci mít nablízku navždy, zvláště jestli Edwina odjede žít do Anglie.

Edwina a Charles vešli do salonu zvenku o chvilku později, po procházce. Když uviděli Kate s Bertem, zamávali na ně. Blížící se Edwina se stále ještě snažila rozehřát si ruce.

„Venku mrzne, že mami?“ Edwina se usmívala. Bez přestání se teď usmívala. Kate napadlo, že nikdy neviděla nikoho tak šťastného, s výjimkou sebe, když si brala Berta. Jako by byli pro sebe stvořeni. Paní Strausová se o nich také zmínila, nejednou si mladého páru povšimla a zmínila se Kate, jaký je z nich pěkný pár a že doufá, že budou spolu šťastní.

„Zvláštní, že je taková zima,“ řekla Edwina otci, když si objednali čaj a topinku s máslem. „Je mnohem chladněji než ráno.“

„Samozřejmě, jsme daleko na severu. Když budeme dávat pozor, možná uvidíme i nějaké bručouny,“ mínil Bert malé ledovce.

„Je to nebezpečné?“ Edwina se tvářila znepokojeně, když přinesli čaj a topinky, ale její otec zavrtěl hlavou.

„Pro loď jako tahle není. Slyšela jsi, co říkají o Titaniku. Je nepotopitelný. Na jeho potopení je třeba mnohem víc, než jen jeden ledovec, a navíc jsem si jist, že v případě nutnosti kapitán postupuje s největší opatrností.“ Ve skutečnosti se celý den plavili rychlostí dvaceti tří uzlů, což bylo na Titanik slušné. A odpoledne, zatímco srkali čaj a jedli topinky, Titanik obdržel tři ledovcová varování z jiných lodí, Caronic, Baltiku a Ameriky, ale kapitán Smith rychlost nesnížil. Necítil nutnost, dával na podmínky dobrý pozor. Byl to jeden z nejzkušenějších kapitánů linek White Star. Po létech strávených u těchto linek se po své poslední prestižní plavbě odebere do důchodu.

Bruce Ismay, ředitel těchto linek, byl také na palubě. I on viděl jedno z oněch varování. Strčil ho do kapsy poté, co ho prodiskutoval s kapitánem.

Ten večer uložila Kate děti do postele sama, protože Oona opět odešla do mezipalubí navštívit svou sestřenici a stevardka slíbila, že děti pohlídá, dokud se nevrátí. Kate to nevadilo. Ráda se o děti starala sama, dokonce to tak bylo lepší. Všimla si, že je venku ještě větší zima než předtím, a tak vytáhla přikrývky a děti do nich kvůli teplu zabalila.

Když šli večer do restaurace A la Carte, na chvíli vyšli ven na čerstvý vzduch. Byla hrozná zima. Cestou na večeři si povídali o Phillipovi, který objevil nějakou dívku. Několik dní na ni zíral z horní paluby. Cestovala druhou třídou a vypadala moc hezky, ale nijak se s ní nemohl sejít. Plaše na něj několikrát pohlédla a on každý den poslušně přišel na to samé místo v naději, že ji znovu uvidí. Ale ta dívka měla zřejmě více rozumu než on, nebo aspoň její rodiče. Nepřišla a Phillip byl zkroušený celé odpoledne. Nakonec rozhodl, že nepůjde ani na večeři.

„Chudáček,“ řekla Edwina soucitně matce, když si sedaly ke stolu. Její otec mluvil zrovna s panem Guggenheimem a zastavil se na pár slov u W. T. Steada, známého novináře a spisovatele. Před několika lety napsal několik článků i pro Winfieldův list v San Francisku. Potom se Bertram připojil k ostatním.

„Kdo je ten muž, se kterým jsi mluvil, drahý?“ byla zvědavá Kate. Poznala Steada, ale neznala toho druhého muže.

„Benjamin Guggenheim. Před mnoha lety jsem se s ním seznámil v New Yorku,“ dodal na vysvětlenou, ale dál se o tom nešířil. A Kate přemýšlela, jestli kvůli té ženě, se kterou byl, oslnivé blondýně. Něco jí říkalo, že to není jeho manželka, ale když se zeptala, manžel to s ní nehodlal rozebírat.

„To je paní Guggenheimová?“

„Nemyslím.“ Tím se toto téma vyčerpalo a Bert se obrátil k Charlesovi a zeptal se, jestli správně odhadl, kolik dnes ujeli. Ten den to bylo pět set čtyřicet šest mil a Bert se ještě nikdy nestrefil, ale Charles ano a vyhrál tak trochu peněz hned první den.

Plavba pro ně byla výbornou příležitostí poznat jeden druhého. Bertovi a Kate se zatím Charles, tak jak ho poznali, zamlouval a věděli, že až se vezmou, bude jejich dcera šťastná.

„Nechtěl by někdo jít se mnou na krátkou procházku?“ navrhl Bert, když odcházeli z nočního koncertu v recepční místnosti, ale když vyšli ven, bylo příliš chladno. Mrzlo jako na pólu a hvězdy jasně svítily.

„Bože, to je zima,“ třásla se Kate, přestože měla kožich. „Dnes je neuvěřitelně chladno.“ Noc byla křišťálově jasná a nikdo z nich nevěděl, že během večeře dostal telegrafista výstrahy od dalších dvou lodí o blízkých ledovcích. Ale všichni zasvěcení si byli jisti, že se nemají čeho bát.

Bylo půl jedenácté, když sešli na palubu B. Bert s Kate si při svlékání něžně povídali a Charles s Edwinou pokračovali v rozhovoru nad šampaňským ve společném obývacím pokoji.

Bylo jedenáct, když Kate a Bertram šli spát a zhasli světlo, a v přibližně stejnou dobu odvysílal Californian Titaniku zprávu o nedalekém ledovci. Ale operátor na Titaniku jménem Phillips zrovna předával osobní vzkazy cestujících radiostanici na Cape Race v Newfoundlandu. Phillips stroze sdělil Californianu, aby ho nepřerušoval. Musí ještě odvysílat tucty vzkazů a o ledovci slyšel již dříve. Tentokrát ale nepovažoval za důležité varovat kapitána. I kapitán předešlá varování viděl a velký dojem na něj neudělala, takže Californian se odpojil a přesnou polohu ledovce neudal. Phillips pokračoval s posíláním vzkazů na Cape Race a Kate a Bertram pomalu usínali. Dětem ve vedlejší místnosti se zdály sny a Edwina s Charlesem se uhnízdili na pohovce v obývacím pokoji a povídali si o svých očekáváních a snech. Blížila se půlnoc.

Stále ještě si povídali, když se loď najednou slabě otřásla. Zachvěla se, jako by na něco narazila, ale nebyla to žádná rána a nic hrozného se nestalo, takže věděli, že to není nic důležitého. Chvíli si povídali dál a najednou si Edwina uvědomila, že dunění zmizelo a s ním i známý pocit chvění. Loď se zastavila a Charles poprvé vypadal znepokojeně.

„Myslíš, že něco není v pořádku?“ Edwina se tvářila ustaraně, zatímco on vyhlédl z okna na pravý bok, ale nic tam neviděl.

„Myslím, že ne. Slyšelas, co říkal dnes tvůj otec. Tahle loď je nepotopitelná. Nechávají odpočinout stroje nebo mění kurs nebo něco upravují. Určitě to nic není.“ Nicméně zvedl svůj plášť a políbil ji něžně na ústa. „Půjdu se podívat a v minutě ti řeknu, co se děje.“

„Půjdu s tebou.“

„Venku je příliš chladno, Edwino. Zůstaň tady.“

„Nepřeháněj. V jídelně strýce Ruperta je při snídani mnohem větší zima.“ Usmál se a pomohl jí do matčina kožichu. Byl si jist, že se nic nestalo. Ať se stalo cokoli, byl si jist, že to dávají do pořádku a že už dávno zase plují dál.

Na chodbách potkali další zvědavé pasažéry, lidi v nočních košilích a kožiších, ve fracích a plesových šatech nebo v županech a s nahými lýtky. Zřejmě řada lidí včetně Johna Jacoba Astora cítila, že se něco stalo, a chtěla vědět co. Ale obchůzka po palubě jim nic neřekla kromě toho, co už věděli, že loď se zastavila a tři ze čtyř komínů vyfukují páru k noční obloze. Žádné viditelné známky nebezpečí. Žádné záhady k vyřešení, vše se zdálo být v pořádku, a stevard nakonec vysvětlil, že narazili na malý ledovec, ale že není čeho se bát. Pan Astor se vrátil ke své paní a Charles a Edwina odešli ze zimy dovnitř. Řekli jim, že se nemají čeho bát. Dokonce mohli vidět i zbytek ledovce v oddychové zóně třetí třídy, kde na přední palubě hluboko pod nimi po sobě lidé se smíchem házeli sněhové koule a kousky ledu.

To však nelákalo ani Charlese ani Edwinu a s přesvědčením, že se nic nestalo, odešli do svých pokojů. Bylo pět minut před půlnocí a když přišli do svého apartmá, našli Bertrama, který na ně čekal a ustaraně se mračil.

„Něco v nepořádku s lodí?“ Šeptal, neboť jeho žena stále spala, ale on se začal strachovat, už když se zastavily stroje.

„Zdá se, že ne,“ ihned odpověděl Charles pokládaje svůj těžký plášť na křeslo, zatímco se Edwina vysvlékla z matčina kožichu. „Zřejmě jsme narazili na ledovec, ale nikdo nevypadá znepokojeně. Zdá se, že to má posádka pevně v rukou, a na palubě není nic vidět.“ Charles to říkal v pohodě a Bertramovi se ulevilo. Teď mu připadalo pošetilé dělat si starosti, ale byl hlava rodiny a musel se přesvědčit, že je vše v pořádku. Dal jim dobrou noc, řekl Edwině, aby nebyla vzhůru příliš dlouho, a přesně ve dvanáct nula tři se vrátil zpátky do postele, zatímco hluboko dole se topiči zoufale snažili uhasit obrovské ohně v lodních kotlích a přes podlahu poštovního prostoru se valila voda. Titanik opravdu narazil do ledovce a jeho pět takzvaných vodotěsných oddělení bylo zaplaveno vodou dírou po ledovci. Na můstku stáli užaslí kapitán Smith, ředitel linek White Star Bruce Ismay a konstruktér lodi Thomas Andrews a snažili se odhadnout, jak zoufalá je situace.

Co Andrews vyvodil, nebylo nijak veselé. Nebylo vyhnutí, s pěti oddíly zaplněnými vodou se Titanik nemohl udržet dlouho na hladině. Nepotopitelná loď se potápěla. Věřili, že ji mohou nějaký čas udržet na hladině, ale jak dlouho, to nikdo nevěděl. Když se Bertram Winfield vracel zpátky do postele, problesklo mu myslí, že se podlaha pod ním lehce naklonila, ale myslel si, že se mýlí.

Pět minut po půlnoci se po naléhání Thomase Andrewse kapitán Smith podíval na důstojníky na můstku a řekl jim, aby odkryli záchranné čluny. Žádné nacvičování, žádný trénink, varování nebo příprava. Byla to nepotopitelná loď, loď, se kterou si nemuseli dělat starosti, a přesto nyní stevardi první třídy klepali na dveře kabin a v minutě byl Bert zpět v místnosti. Uslyšel hlasy, hned jak Charles otevřel dveře do obýváku, ale nerozeznával jednotlivá slova. Teď je slyšel až příliš jasně. Stevard se usmíval a mluvil na ně konejšivě, jako by byli děti. Chtěl, aby ho vyslechli, ale nechtěl, aby se vylekali nebo vystrašili. Přesto bylo zřejmé, že mají všechno udělat, a to rychle.

„Všichni nahoru na palubu se záchrannými pásy. Okamžitě!“

Žádné lodní zvony, žádné sirény, žádný poplach. To ticho bylo ve skutečnosti příšerné a výraz v stevardových očích je ujistil, že je to vážné. Edwina cítila, jak se dává do pohybu, stejně jako kdyby se jedno z dětí zranilo a ona najednou věděla, že musí rychle pomoci matce s ostatními.

„Mám čas na převlečení?“ zeptala se Edwina stevarda, než odešel do dalšího pokoje, ale on jen zavrtěl hlavou a přes rameno prohodil:

„Myslím, že ne. Zůstaňte, jak jste, a vezměte si záchranný pás. To vás zahřeje. Je to jen opatření, ale musíte jít nahoru.“ Zmizel a ona se na moment zadívala na Charlese a on jí stiskl ruku, zatímco její otec odešel vzbudit matku a děti. Oona v té době byla již zpátky, ale tvrdě spala, stejně jako Kate a děti, ve své kabině.

„Pomůžu vám vzbudit děti,“ nabídl se Charles a šel k Phillipovi a Georgovi, vytáhl jim záchranné pásy a pospíchal na ně, ale tak, aby je příliš nevystrašil. Bylo to těžké. Jen Georgovi to připadalo jako velká legrace, ale chudák Phillip vypadal velice ustaraně, když si přes šaty natahoval záchranný pás a Charles mu ukazoval, jak na to.

Edwina nejdříve lehkým zatřesením a letmým polibkem vzbudila Alexis a pak jednoduše vyzdvihla Fannie z její postýlky a jemně zatřásla Ooninou rukou. Ale když se jí Edwina snažila vysvětlit, co se stalo, a nevyplašit děti, Oona měla v očích děs.

„Kde je maminka?“ Alexis vypadala vyděšeně a utekla zpátky do postýlky, zatímco Edwina řekla Ooně, aby vzala Teddyho. Zrovna v tu chvíli vyšla z ložnice Kate navlékající si župan přes noční košili, ospalá, ale klidná, a Alexis se jí odhodlaně vrhla do její náruče.

„Co se děje?“ Kate vypadala zmateně, když očima bloudila od svého manžela ke své dceři a k Charlesovi. „Prospala jsem něco důležitého?“ Připadala si, jako by se vzbudila uprostřed dramatu a neměla tušení, co se vlastně stalo.

„Nevím.“ Bertram byl upřímný. „Jen vím, že jsme narazili na ledovec, říkají, že to není vážné, nebo to alespoň říkali Charlesovi ještě před půl hodinou, ale teď chtějí, abychom všichni šli nahoru na palubu, v záchranných pásech na stanoviště záchranných lodí.“

„Chápu.“ Kate už se rozhlížela po místnosti a přitom pohlédla Edwině na nohy. Měla na sobě tenoučké stříbrné sandálky s nízkými podpatky, ve kterých by jí na palubě omrzly nohy za necelých pět minut. „Edwino, přezuj se. Oono, vezmi si kabát, a hned dej Fannie a Teddymu záchranné vesty.“ Ale Charles už jí pomáhal, zatímco si Bertram navlékal přes pyžamo kalhoty a vyměňoval pantofle za ponožky a boty. Vzal si ještě nenošený svetr a navrch kabát a záchrannou vestu a pak přinesl Kate teplé vlněné šaty do pokoje, kde pomáhala Alexis s oblékáním. Při tom si najednou uvědomil, že se podlaha pod jeho chodidly naklání mnohem víc, a poprvé od probuzení dostal potají strach.

„Tak honem, děti, pospěšte si,“ řekl pokoušeje se vypadat jistě. Phillip a George byli hotoví. Edwina měla na sobě pevné střevíce a přes bledě modré saténové večerní šaty kabát a Charles jí pomáhal navléci oblečení a záchranné vesty Fannie, Teddymu a Alexis. Jen Oona pobíhala kolem bosa a v noční košili. Kate si natahovala těžký cestovní oblek, který ji podal Bert, obula si polobotky a pak se nasoukala do kožichu.

„Musíš se obléci,“ Edwina zasykla na Oonu, aby nevystrašila děti ještě víc, ale tak aby zdůraznila vážnost situace.

„Alice … Musím jít za sestřenicí Alicí a její malou Mary …“ Napůl plakala a pobíhajíc po kabině spínala ruce.

„Nic takového neuděláš, Oono Ryanová. Oblékneš se a půjdeš s námi,“ utrhla se na ni Kate. Stále držela Alexis za ruku, a přestože bylo dítě vystrašené, už neprotestovalo. Věděla, že jí bude dobře, dokud bude se svou mámou a svým tátou. Všichni kromě Oony, která je strachem nemohla následovat, byli připraveni.

„Já neumím plavat … neumím plavat …“ plakala.

„Neblázni.“ Kate ji popadla za ruku a kývla na Edwinu, aby se vydala i s ostatními. „Nepotřebuješ umět plavat, Oono. Jen musíš jít se mnou. Za chvíli jsme nahoře. Ale nejdřív si vezmeš svoje šaty.“ Natáhla děvčeti přes hlavu vlněné šaty, vkleče jí pomohla nazout boty, přehodila přes její ramena vlastní kabát, popadla záchrannou vestu a v několika minutách dohonili ostatní. Teď byly chodby přeplněné lidmi směřujícími na palubu, ve stejně podivném oblečení, se záchrannými vestami a ustaranými obličeji, i když někteří se smáli a prohlašovali to vše za velice pošetilé. Tou dobou bylo již čtvrt na jednu a telegrafista Phillips vysílal první volání o pomoc, zatímco voda v podpalubí rychle stoupala výš a výš mnohem rychleji, než kapitán Smith očekával. Vždyť to bylo jen půl hodiny poté, co narazili na ledovec. Kurt na squash byl v tu chvíli již zatopen až po strop, ale Fred Wright, profesionál ve squashi, se o tom nezmínil, když zahlédl mladého Phillipa cestou k záchranným člunům.

„Neměla jsem si vzít svoje šperky?“ zeptala se najednou Kate Berta se starostí v hlase. Napadlo ji to teď poprvé a nechtěla se vracet. Měla jen svůj snubní prsten a jen na něm jí opravdu záleželo.

„Nedělej si s tím starosti.“ Usmál se a stiskl jí ruku. „Koupím ti jiné cetky, když … o tyhle přijdeš …“ Najednou nechtěl říci ‘ztratíš’ kvůli strachu, co by to mohlo znamenat. Najednou se hrozil toho, co se stane s jeho ženou a dětmi. Vyšli až na palubu lodi a když Bert nahlédl do tělocvičny, uviděl Johna Jacoba Astora se ženou, sedící tiše na mechanických koních. Nechtěl, aby jeho žena byla v té zimě, neboť by ze strachu a chladu mohla přijít o dítě. Oba dva měli záchranné vesty a on držel na klíně třetí a zatímco spolu hovořili, pohrával si s nožem na papír. Winfieldovi přešli kolem tělocvičny a pokračovali až na levobok, kde posádka odkrývala osm dřevěných člunů. Začala hrát kapela. Dalších osm dřevěných lodí bylo odkryto na pravoboku, čtyři na přídi a čtyři na zádi, a také zde byly čtyři nafukovací čluny. Nebyl to veselý pohled a když Bert pozoroval přípravu lodí, cítil, jak mu bije srdce, a pevně držel ženinu ruku ve své. Ona držela na jedné ruce Fannie a Alexis se k ní tiskla, co mohla, zatímco Phillip nesl Teddyho. V té zimě se k sobě choulili neschopni uvěřit, že na téhle obrovské nezdolné lodi stojí uprostřed noci a čekají na nalodění do právě odkrývaných záchranných člunů. O chvíli později viděla Kate Phillipa hovořit s chlapcem, se kterým se spřátelil na začátku výletu. Jmenoval se Jack Thayer a byl z Filadelfie. Jeho rodiče se té noci zúčastnili večírku pořádaného pro kapitána Widenerovými, také z Filadelfie. Jack s nimi nešel a teď hovořil s Phillipem. Chlapci se na sebe usmáli a pak Jack zamířil k jiné skupině, stále hledaje své rodiče. Kate viděla i Allisonovy z Montrealu s malou Lorraine svírající matčinu ruku a milovanou panenku. Drželi se dál od ostatních, paní Allisonová pevně svírala ruku svého manžela a chůva držela v náručí malého chlapce zachumlaného do přikrývky chránící ho před ledovým vzduchem severního Atlantiku.

Druhý důstojník Lightoller měl na starosti naloďování do záchranných člunů na levoboku a všude kolem něj byl uctivý zmatek. Nikdy nalodění nenacvičovali a pro nikoho jiného než pro posádku neexistovaly ani žádné pokyny, a to ani ta přesně nevěděla, jak a co má vlastně dělat. Malé skupinky mužů odkrývaly na přeskáčku záchranné čluny, házejíce dovnitř lucerny a balíčky sucharů, ale dav lidí stále vyčkával, zatímco členové posádky přešli k člunovým jeřábům a spustili páky, které lodě vyhouply a spustily tam, kde se do nich mohli nalodit cestující, kteří je pozorovali s největšími pochybnostmi.

Kapela hrála ragtime a Alexis začala plakat, ale Kate ji pevně držela za ruku a sehnula se, aby jí připomněla, že už má narozeniny a že později dostane dárky a možná i dort.

„A až dneska budeme všichni v bezpečí zpátky na lodi, budeš mít nádhernou oslavu narozenin.“ Kate si vyhoupla Fannie na bok, přitáhla Alexis blíž k sobě a pohlédla na svého muže. Snažil se zaslechnout nějakou novou informaci mezi ostatními skupinkami. Ale zdálo se, že nikdo neví, co se děje, kromě toho, že se mají nalodit do záchranných člunů. Nejdřív ženy a děti, muži zatím v žádném případě ne. V tu chvíli začala kapela hrát ještě hlasitěji a Kate se na všechny usmála navzdory strachu, který ji hlodal uvnitř, když se podívala na záchranné čluny. „Všechno musí být v pořádku, jinak by přece kapela nehrála tak hezkou hudbu, ne?“ Vyměnila si dlouhý pohled s Bertramem a věděla, že má také strach, ale se všemi dětmi kolem si toho nemohli moc říci. Všechno se stalo tak rychle.

Edwina stála vedle Charlese, který si povídal s několika mladými muži. Ona a Charles se v mrazivém nočním vzduchu drželi za ruce. Zapomněla si vzít rukavice a on se snažil zahřát její ruce ve svých. Vyvolávali ženy a děti, ale každý se držel zpátky, zatímco je druhý důstojník žádal, aby rychle vystoupili vpřed. Nikdo nechtěl věřit, že jsou skutečně v nebezpečí. Řada žen váhala, a tak se jich ujali jejich muži. Pánové Kenyon, Pears a Wick odvedli svoje manželky dopředu a pomohli jim dovnitř, zatímco je ženy prosily, aby je nenutili odejít bez nich.

„Nedělejte hlouposti,“ řekl všem jeden z manželů, „na snídani budeme zpátky na lodi. Ať už jsou potíže jakékoli, do té doby budou vyřešeny, a pak budete pyšné na své dobrodružství.“ Někteří se zasmáli jeho žertovnému tónu a několik dalších žen nesměle postoupilo vpřed. Mnohé z nich měly s sebou své služky, ale manželé se museli držet zpátky. Naloďovaly se jen ženy a děti. Lightoller nedal mužům ani pomyslet na to, že by se dostali do lodě. Přes protesty žen, že by manželé pomáhali veslovat, Lightoller nesvolil. Jen ženy a děti. Když to znovu zopakoval, Oona se podívala na Kate a začala plakat.

„Já nemůžu, paní … já neumím … já neumím plavat … a Alice … a Mary …“ Poodešla od nich a najednou Kate viděla, že se chystá utéct. Na chvilku se odtáhla od Alexis a snažila se utišit Oonu, zatímco se k ní pomalu blížila, ale ta náhle s výkřikem utekla, běžíc jak nejrychleji uměla dolů do útrob lodi, hledat dveře, kterými se předtím dostala do mezipalubí za svou sestřenicí a její dcerkou.

„Mám běžet za ní?“ zeptal se Phillip matky s ustaraným pohledem, když se vrátila ke svým dětem, a Kate se nervózně podívala na Bertrama. Malá Fannie začala pofňukávat a Edwina držela Teddyho v náručí. Ale Bertram nechtěl, aby za Oonou někdo běžel. Jestli opravdu bláznivě uteče, bude se muset nalodit na záchranný člun někde jinde na lodi a najít je později. Nechtěl, aby se někdo z nich ztratil, musí zůstat pohromadě.

Kate zaváhala a pak se k němu obrátila. „Nemůžeme počkat? Nechci tě opustit. Když počkáme, možná celou tu věc odvolají a děti to nebudou muset protrpět pro nic za nic.“ Zatímco mluvila, paluba se naklonila ještě více a Bertram věděl, že tohle už není cvičení. To je vážné a každé zdržení může být osudné. Nevěděl ale, že na můstku Thomas Andrews informoval kapitána Smithe, že jim zbývá jen o málo víc než hodina na hladině a že záchranné čluny vystačí pro méně než polovinu lidí na palubě. I přes zoufalou snahu telegrafisty se nepodařilo vyburcovat jen několik mil vzdálený Californian.

„Chci, abys šla hned teď, Kate,“ řekl Bertram tiše a ona pohlédla manželovi do očí. To, co tam viděla, ji vyděsilo. Viděla obavy a strach větší než kdy předtím. Instinktivně se obrátila k Alexis, která stála u ní ještě před chviličkou. Tentokrát nebyla zabořená do matčiných sukní, Kate pustila její ruku, když běžela za Oonou. Když se teď Kate otočila, Alexis byla pryč. Kate se několikrát rozhlédla kolem, podívala se do davu a k Edwině, jestli není Alexis u ní, ale Edwina tiše mluvila s Charlesem, zatímco George stál vedle, unavený, zimomřivý a daleko míň nadšený než byl ještě před hodinou. Viditelně se ale rozveselil, když vysoko na nebi explodovalo několik raket a osvětlilo noční oblohu kolem. Bylo dvanáct čtyřicet pět, ani ne hodina poté, co narazili na ledovec, o němž každý říkal, že jim nemůže ublížit.

„Co to znamená, Berte?“ zašeptala Kate, stále se rozhlížející po Alexis. Možná si povídá s dítětem Allisonových, nebo si porovnávají panenky.

„Je to velmi vážné, Kate,“ vysvětlil jí Bert. „Musíte s dětmi okamžitě odejít.“ Věděla, že to tentokrát myslí vážně. Držel ji pevně za ruku a v očích měl slzy.

„Nevím, kam se poděla Alexis,“ řekla Kate s rostoucí panikou v hlase a Bert přehlížel zoufale dav ze své výšky, ale pořád ji neviděl. „Asi se schovává. Držela jsem ji za ruku, než jsem běžela za Oonou …“ Slzy jí vyhrkly do očí. „Bože, Berte … kde je? Kam mohla jít?“

„Neboj se, najdu ji. Zůstaň tady s ostatními.“ Tlačil se zástupem a prohlédl každou skupinu, podíval se do každého rohu, pobíhaje od jednoho hloučku k druhému. Alexis nikde nebyla. Pospíchal zpátky ke Kate. Držíc dítě a snažíc se neztratit George z dohledu zvedla k manželovi zoufalé oči, ale on jen zavrtěl hlavou v odpověď. „Ještě ne,“ byla jediná odpověď, „ale nemůže být daleko. Nikdy se od tebe nevzdaluje.“ Ale vypadal ustaraně a rozrušeně.

„Musela se ztratit.“ Kate měla slzy na krajíčku. V těchto napjatých chvílích, kdy cestující na Titaniku nasedali do záchranných člunů, nebyl ten pravý čas na hledání šestiletého dítěte.

„Musí se schovávat.“ Bert se nešťastně zamračil. „Víš, jak se bojí vody.“ A jak se bála jít na loď a jak ji Kate ujišťovala, že se nemůže nic stát. Jenže se něco stalo a teď zmizela, zatímco Lightoller vyvolával další ženy a děti a kapela nad nimi vyhrávala. „Kate …“ Bert se na ni podíval, ale hned pochopil, že bez Alexis neodejde.

„Nemůžu …“ Rozhlížela se kolem. Nad hlavami jim světlice vybuchovaly jako střely z kanonu.

„Tak pošli Edwinu.“ Bertramovi vyrazil na čele pot. To byla noční můra, o které se jim nesnilo. A jak se paluba pod nimi nakláněla víc a víc, pochopil, že ta nepotopitelná loď se rychle potápí. Přistoupil ke své ženě a něžně od ní vzal Teddyho, nevědomě lískaje kadeře vykukující zpod vlněné čepice, kterou mu nasadila Oona po probuzení. ,Edwina může vzít maličké s sebou. A ty pojedeš další lodí s Alexis.“

„A ty?“ Ve světle odraženém z raket měla Kate děsivě bledý obličej. Kapela přešla z ragtimu na waltz. „A George a Phillip? … a Charles?“

„Muži ještě nesmějí.“ Bert odpověděl. „Slyšelas, co říkal. Nejdřív ženy a děti. Phillip, George, Charles a já se k vám přidáme později.“ Vedle nich stála velká skupina mužů mávajících na svoje manželky, zatímco se čluny rychle plnily. Bylo pět minut po jedné a noční vzduch se zdál být ještě chladnější. Ženy stále prosily důstojníka Lightollera, aby povolil mužům jít s nimi, ale on odmítl. Vytrvale muže odháněl a nehodlal strpět žádné nesmysly.

Kate rychle popošla k Edwině a pověděla jí, co právě řekl Bert. „Tatínek chce, aby ses nalodila s Fannie a Teddym. A Georgem,“ dodala náhle. Chtěla, aby alespoň zkusil jít s ostatními. Vždyť je nakonec ještě dítě. Je mu teprve dvanáct. Kate byla rozhodnuta dostat ho do lodi s Edwinou.

„A co ty?“ vylekala se Edwina a vyděšená vyhlídkou na opuštění zbytku rodiny kromě nejmenších a George pohlédla na matku.

„Pojedu dalším s Alexis,“ řekla Kate klidně. „Jsem si jista, že se tu někde schovává, jenom se bojí přijít, protože nechce do záchranného člunu.“ Kate si nebyla tak úplně jista, ale nechtěla nakazit panikou svou nejstarší dceru. Chtěla, aby se nalodila s maličkými. Nepomáhalo jim, že je Oona opustila. Kate by zajímalo, jak se jí vede se sestřenicí v mezipalubí. „George ti pomůže, dokud nepřijdeme tatínek a já.“ George reptal nad tou vyhlídkou, chtěl zůstat s muži až do konce, ale Kate nepovolila a vedla ho zpátky k Bertovi, následovaná Charlesem a Phillipem. „Už jsi ji našel?“ zeptala se Kate manžela na Alexis, zatímco se nervózně rozhlížela kolem, ale po té nebylo ani stopy. Kate byla netrpělivá, aby už byli ostatní na lodi a mohla pomoci Bertovi hledat Alexis. Ale on teď myslel na ostatní. Lightoller se chystal spustit člun číslo osm, ostatní ženy už byly uvnitř, přestože tam byla ještě spousta volných míst. Bylo tam dost místa i pro muže, ale nikdo by se neodvážil přestoupit rozkazy ostrého druhého důstojníka. Mluvilo se o vytažení zbraně, kdyby se některý muž pokusil nalodit, a nikdo neměl chuť ho k tomu vyprovokovat.

„Čtyři další!“ zavolal na něj Bert, zatímco Edwina zoufale hleděla na rodiče a na Charlese za nimi dívajícího se na ni s tichou úzkostí.

„Ale …“ Neměla čas ani promluvit, neboť ji otec postrčil dopředu k číslu osm s Fannie a Georgem a malým Teddym v náručí.

„Mami … nemůžu počkat na tebe? …“ Do očí jí vhrkly slzy a na chvilku vypadala stejně jako když byla malá. Matka ji obejmula a pohlédla jí do očí. Teddy začal plakat a natahoval se po mamince buclatýma ručičkama.

„Ne, děťátko, jdi s Edwinou … Maminka tě má ráda …“ Kate zabroukala a dotkla se svým obličejem jeho, políbila ho na tvář a ručičky a pak se oběma rukama dotkla Edwinina obličeje, něžně se dívajíc na svou nejstarší dceru. V očích měla slzy, tentokrát ne strachu, ale žalu. „Za chvíli jsem u vás. Miluju tě, holčičko, celým svým srdcem. Dej na ně pozor, ať se děje cokoli.“ A pak zašeptala: „Buď opatrná, uvidíme se za chvilku.“ Na moment Edwina zapochybovala, jestli tomu matka skutečně věří, a najednou věděla, že vůbec nechce odejít bez ní.

„Mami … ne …“ Edwina se k ní natáhla s malým Teddym v rukou a najednou oba plakali pro svou matku, zatímco je uchopily silné mužské paže spolu s Georgem a Fannie. Edwinin divoký pohled těkal mezi matkou, otcem a Charlesem. Nestačila se s ním ani rozloučit, jen zavolala „Miluji tě“. A on jí poslal polibek a zamával a najednou k ní doletěly jeho rukavice. Chytila je, když si sedala, nespouštějíc z něho svůj pohled. „Buď statečná, drahá. Za okamžik jsme u tebe …“ zavolal a v tu chvíli byl člun spuštěn a Edwina je sotva viděla. Pohlížela z matky na otce a z otce na Charlese a z očí se jí řinuly slzy, dokud jí úplně nezmizeli z dohledu. Kate slyšela plakat malého Teddyho, ještě když naposledy zamávala, stojíc na palubě, pevně svírajíc manželovu paži a potlačujíc pláč. Když vsadili do člunu George, Lightoller se ohradil, ale Bert rychle řekl, že mu ještě není dvanáct. Nečekal na odpověď druhého důstojníka a vyzvedl George do lodě. Zatajil dva měsíce, nebol se obával, že by George nenalodili, kdyby přiznal jeho skutečný věk. George sám prosil, aby mohl zůstat s otcem a Phillipem, ale Bert si myslel, že Edwina by mohla potřebovat pomoct s maličkými.

„Miluji vás, děti,“ zašeptal Bert a zatímco se loď přibližovala k hladině, sledoval je, dokud mu nezmizeli. Bert na ně zakřičel poslední slova. „Maminka a já budeme brzy u vás,“ a pak se otočil, aby ho neviděli plakat.

Když spouštěli loď na hladinu, Kate vydala téměř zvířecí sten a nakonec se odvážila shlédnout dolů. Sevřela Bertovu paži. Viděla Edwinu držící Teddyho a svírající Fannie za ruku a George dívajícího se nahoru, zatímco loď skřípala a pomalu klesala dolů na vodní hladinu. Byl to obratný manévr a Lightoller vypadal jako chirurg provádějící složitou operaci. Jeden rychlý pohyb, jedno nepozorné gesto a člun se otočí dnem vzhůru a vyklopí pasažéry do ledové vody. A všechny hlasy dole volaly vzhůru, směsice zoufalých slov, posledních vzkazů, a mnoha ‘miluji tě’. Ještě na půl cesty dolů rozpoznala Kate Edwinino volání. Viděla, jak usilovně mává, kývá hlavou a ukazuje. Když se Kate podívala na příď lodi, uviděla ji. Svatozář blonďatých kadeří obrácených k ní zády, ale bez pochyby to byla Alexis schoulená na přídi. Kate pocítila vlnu úlevy, když křičela dolů na Edwinu, „Vidím ji! … Vidím ji! …“ Je v bezpečí s ostatními … pěti dětmi, všech jejích pět dětí v jednom člunu. Teď už zbývalo jen vyváznout s Phillipem, manželem a Charlesem. Bert si tiše povídal s dalšími muži, kteří právě naložili své manželky do záchranných člunů a ujišťovali se, že vše ostatní dobře dopadne a že brzy budou z lodi pryč.

„Zaplať pánbůh, Berte, našla ji.“ Kate se ulevilo, že ví, kde byla Alexis, takže se přes trvající napětí celá uvolnila. „Proč proboha nastoupila do člunu bez nás?“

„Možná ji někdo popadl a dal ji tam, když odešla od nás, a ona byla příliš vystrašená, aby se ozvala. Nicméně teď je v bezpečí. Teď jsi na řadě ty. Je to jasné?“ řekl stroze, jen aby skryl vlastní strach, ale ona ho znala lépe.

„Nevím, proč bych nemohla počkat na vás s Phillipem a Charlesem. Děti budou v pořádku s Edwinou.“ Pomyšlení, že jsou ve člunu samy s Edwinou, ji trochu znervózňovalo, ale teď když věděla, že je Alexis v bezpečí v péči starší sestry, Kate chtěla zůstat se svým mužem. Třásla se při pomyšlení, že by nevěděla, že Alexis je v bezpečí, a znovu děkovala Bohu, že jí Edwina mohla dát vědět, že je Alexis s ní a v pořádku.

Čluny dole se vzdalovaly od lodi a když se číslo osm otočilo na ledovém moři dole, Edwina k sobě sevřela Teddyho a snažila se umístit Fannie do klína, ale sedadla byla příliš vysoko, takže se jí to skoro nepodařilo. Chtěla se dostat dopředu a dát vědět Alexis, že je zde, ale nemohla nikam jít a George byl zaměstnán veslováním s ostatními. Připadal si důležitě a jeho pomoc opravdu potřebovali. Nakonec Edwina požádala jednu ze žen, aby řekla Alexis, že jsou tady, a pozorovala, jak se zpráva šíří k přídi. Pak se holčička otočila, takže ji Edwina spatřila, a v ten okamžik zalapala po dechu. Bylo to krásné dítě, plakalo, protože opustilo maminku na lodi, ale Alexis to nebyla. A Edwina věděla, že provedla hroznou věc. Řekla matce, že je Alexis s nimi, takže ji na lodi nebudou hledat. Ze rtů se jí vydral vzlyk a malá Fannie se rozplakala, když se k ní Edwina přitiskla.

V ten samý okamžik seděla Alexis tiše ve svém pokoji. Vyklouzla, když matka pustila její ruku a běžela za Oonou, a ona utekla zpátky, jak to chtěla hned od začátku. Nechala v postýlce svou nádhernou panenku a také to tam bylo o moc tišší a mnohem míň hrozivé než na palubě. Teď nebude muset jít do člunu nebo spadnout do té ošklivé tmavé vody. Může tu prostě počkat, až bude po všem a všichni se vrátí. Jen tu bude sedět se svou panenkou, paní Thomasovou. Slyšela, jak nahoře hraje kapela, a tóny ragtimu, hlasy, výkřiky a šum proudily otevřeným oknem dovnitř. Na chodbě už nikdo nepobíhal.

Všichni byli na palubě, loučili se s milovanými a pospíchali do člunů, zatímco jim rakety dál explodovaly nad hlavami a telegrafista se zoufale snažil přivolat na pomoc okolní lodě. První odpověděl Frankfurt ve 00:18, po něm Mount Temple, Virginian a Birma, ale od jedenácti hodin neměli žádnou odpověď od Californianu, který je tehdy varoval před ledovcem. Tehdy se Phillips utrhl na jeho radiového operátora, aby ho nepřerušoval. Od té doby bylo spojení hluché. Ve skutečnosti bylo jejich radio vypnuté. Jenže to byla jediná loď, která jim mohla pomoci, a neexistoval způsob, jak ji vyburcovat. Ani rakety neuspěly. Všichni, kdo je na Californianu viděli, se domnívali, že je to jen součást veselí na tolik oslavované první plavbě. Nikomu ani nepřišlo na mysl, že se potápějí. Koho by to bylo napadlo?

V 00:25 se s nimi spojila Karpathia vzdálená jen padesát osm mil a slíbila přijet tak rychle, jak jen bude moci. V tu dobu se ozval i Olympik, sesterská loď Titaniku, jenže ten byl vzdálen pět set mil, tedy příliš daleko, než aby mohl pomoci.

Kapitán Smith vcházel a vycházel z kabiny operátora a poté, co viděl telegrafistu Phillipse vyslat standardní tísňový signál, CQD, poháněl ho, aby vyslal také nový signál SOS v naději, že by ho mohli zaslechnout radioví amatéři. Jakákoli pomoc byla vítaná a nyní zoufale potřebná. První signál SOS byl vyslán v 00:45. V tu chvíli byla Alexis sama v tichém pokoji, hrála si s panenkou a tiše si při hře pobrukovala. Věděla, že později dostane vyhubováno, ale možná že se nebudou tolik zlobit, když má dneska narozeniny. Bylo jí šest let a její panenka byla o hodně starší. Říkala, že paní Thomasové je dvacet čtyři, že je už dospělá.

Na palubě Lightoller plnil další člun a na pravoboku do člunů vlezlo i několik mužů. Ale na levoboku se Lightoller stále ještě držel pravidla ‘pouze ženy a děti’. Čluny druhé třídy se také plnily. Ve třetí třídě někteří cestující prolomili bariéry a zamčené dveře v naději, že se ve druhé třídě nalodí, ale nevěděli, kam mají jít nebo jak se tam dostat. Členové posádky jim teď hrozili zastřelením, pokusí-li se proniknout lodí, protože se báli krádeží a škody na majetku. Posádka jim nařizovala vrátit se cestou, kterou přišli, zatímco lidé křičeli, plakali a žadonili, aby je pustili do první třídy. Jedna irská dívka s další asi stejně starou ženou s malou holčičkou tvrdila, že sem přišla z první třídy, ale lodník jim pevně bránil v odchodu. Nehodlal být tak naivní, aby jí uvěřil.

Kate a Bert odešli na chvilku do tělocvičny, aby se zahřáli a unikli záplavám slz, loučení a viditelnému napětí, a Lightoller plnil další člun. Phillip zůstal venku na palubě s Jackem Thayerem a Charlesem, kteří pomáhali ženám a dětem do lodí. Dan Martin umístil nevěstu do stejného člunu s Edwinou a jiný muž zrovna poslal svoji ženu a dítě s nimi. V tělocvičně si Kate a Bert všimli, že Astorovi stále sedí na mechanických koních a tiše si povídají. Paní s odjezdem nespěchala a jejich služka na palubě se zavazadly sledovala situaci.

„Myslíš, že jsou děti v pořádku?“ podívala se v tělocvičně Kate ustaraně na Berta a on přikývl s úlevou, že Edwina našla Alexis a že se aspoň všech pět dětí dostalo odsud. Stále ještě si dělal starosti o Phillipa a Kate a doufal, že Lightoller nakonec Phillipa vezme. Bert a Charles měli menší naději a oba to věděli.

„Myslím, že budou v pořádku,“ ujistil Bert svou ženu. „Je to určitě zkušenost, kterou žádný z nich nezapomene. A ani já ne,“ dodal s vážným pohledem. „Víš, myslím, že se potápíme.“ Byl si tím jist už nejméně hodinu, ačkoli to nikdo z posádky nechtěl připustit a kapela vyhrávala dál, jako by to všechno byl jen zábavný, i když trochu bláznivý večer. A pak se Bert na ni soustředěně zadíval, vzal jednu z jejích štíhlých rukou do svých a políbil ji na konečky prstů. „Chci, abys odjela v dalším člunu, Kate. Uvidím, jestli se mi je podaří podplatit, aby vzali Phillipa s tebou. Je mu jen šestnáct, měli by být ochotni ho vzít. Je to stále ještě dítě.“ Jenže problém nebyl přesvědčit ji, ale Lightollera.

„Nechápu, proč nemůžeme počkat, dokud nezačnou naloďovat i muže a já budu moct jet s tebou. Stejně nemůžu Edwině pomoci, budeme každá v jiném člunu. A ona je velmi schopná dívka.“ Kate se usmála, bylo pro ni strašné nebýt s nimi, ale byla si jista, že budou v pořádku. Musela tomu věřit. A Edwina jim bude druhou matkou. Kate si musela dělat starosti jen o nejstaršího syna, o manžela a o Edwinina snoubence Charlese. Až budou v člunu s ní, vůbec ji nebude zajímat, co se stane s lodí. Jen když se všichni dostanou bezpečně odsud - a neviděla důvod, proč by neměli. Zdálo se, že se vše odehrává pokojně a ani čluny nebyly úplně plné, když je spouštěli na vodu, což znamená, že mají spoustu místa pro každého, jinak by je přece nespouštěli před úplným naplněním. Byla si jista, že mají hodiny času, než se něco vážného stane, než se stane cokoli. Falešná atmosféra klidu ji přiměla věřit, že se nemají čeho bát.

Ale kapitán Smith na můstku znal pravdu. Bylo po jedné hodině a strojovna byla pod vodou. Nebylo pochyb, že jdou ke dnu, otázka byla, jak rychle. A byl si jist, že to nebude dlouho trvat. Telegrafista Phillips vysílal zoufalá volání do všech směrů, ale na Californianu měli stále vypnuté radio a pozorovali rakety na Titaniku, aniž tušili, co znamenají. Stále si mysleli, že jen oslavují. Jednu chvíli si sice povšimli, že loď začíná vypadat velice divně, a jeden z důstojníků si pomyslel, že sedí na vodě pod velice zvláštním úhlem, ale nikomu nedošlo, že se potápí. Olympik se ozval a chtěl vědět, jestli jim Titanik popluje naproti. Nikdo nechápal, co se děje, nebo jak rychle se potápějí. Bylo nepochopitelné, že ona „nepotopitelná“ loď, ta největší plavící se loď se opravdu potápí. Že je ve skutečnosti už napůl potopená.

Když tentokrát Bert a Kate vyšli z tělocvičny, atmosféra byla úplně jiná. Lidé na sebe nevolali tak vesele jako předtím a manželé prosili své manželky, aby byly statečné a opustily loď bez nich. Když ženy odmítly, muži je předali do rukou posádce násilím a nejedna žena byla vhozena do lodi proti své vůli. Lightoller na levoboku se stále držel pravidla ženy a děti první, ale na pravoboku byla naděje pro několik mužů, zvláště když tvrdili, že vědí něco o lodích. Potřebovali všechnu pomoc na veslování. Několik lidí už otevřeně plakalo a všude se odehrávala srdceryvná loučení. Většina dětí byla pryč a Kate bula ráda, že jejich děti s výjimkou Phillipa, který ale odjede s nimi, také. A pak koutkem oka zahlédla malou Lorraine Allisonovou držící se za ruku své matky a to jí připomnělo Alexis, teď v bezpečí s bratry a sestrami v člunu číslo osm. Paní Allisonová si nechala Lorraine u sebe a stále odmítala opustit manžela, ale chůvu s malým Trevorem nechala odjet jednou z prvních lodí. Nejednou viděla Kate rozdělené rodiny, manželky a děti jedoucí napřed s tím, že manželé se nalodí do člunů, které opustí loď později. Jen později bylo čím dál zřejmější, že téměř všechny čluny už jsou pryč a že na lodi zůstaly téměř dva tisíce lidí bez možnosti úniku, bez možnosti uprchnout z potápějící se lodi. Zjišťovali to, co kapitán, konstruktér a ředitel linek White Star věděli už od začátku, totiž že čluny nevystačí pro všechny. Když se loď potopí, většina cestujících utone. Ale kdo by si kdy pomyslel, že se Titanik potopí a že budou k úniku skutečně potřebovat záchranné čluny?

Kapitán stál ještě na můstku a Thomas Andrews, ředitel firmy, která tuto obrovskou loď postavila, stále pomáhal nakládat lidi do člunů, když si Bruce Ismay, ředitel linek White Star, přitáhl límec pláště ke krku a nasedl do jednoho z člunů. Nikdo se neodvážil říct slovo na protest. S párem vybraných šťastlivců byl spuštěn na vodu zanechávaje za sebou téměř dva tisíce lidí odsouzených k zániku na potápějícím se Titaniku.

„Kate …“ díval se na ni Bert upřeně, když pozorovali, jak se další záchranný člun vyhoupl na jeřábu. „Chci, abys jela v tomhle.“ Ale ona jen tiše zavrtěla hlavou, pohlédla na něj a když se její oči tentokrát setkaly s jeho, byly tiché a silné. Vždy ho uposlechla, ale věděla, že teď neuposlechne, ať řekne cokoli, aby ji k tomu pohnul.

„Neopustím tě,“ řekla tiše. „Chci, aby jel Phillip. Ale já zůstanu s tebou. Až to půjde, odjedeme spolu.“ Stála zpříma a její oči spočívaly nehybně na jeho. Věděl, že teď už své rozhodnutí nezmění. Miluje ho a žije s ním dvacet dva let a nyní ho ve dvanácté hodině neopustí. Všechny děti kromě jednoho jsou v bezpečí a ona svého manžela neopustí.

„A když to nepůjde?“ Od chvíle, kdy děti odjely, i jeho vlastní strach trochu polevil, a on byl schopen vyslovit tato slova. Už chtěl jen dostat pryč Phillipa s Kate a kdyby to šlo, tak i Charlese. Byl ochoten jít ke dnu sám, pokud přežije zbytek rodiny. Byla to oběť, kterou pro ni a pro ně chtěl podstoupit, ale nechtěl, aby se utopila i ona. Nebylo to správné ani kvůli dětem, ani kvůli ní. Děti ji potřebují. A on chtěl, aby odjela, dokud ještě může. „Nechci, abys tu zůstala, Kate.“

„Miluji tě.“ Ta slova řekla vše.

„I já tě miluji.“ Na dlouhý okamžik ji stiskl a pak v duchu pomyslel, že udělá to, co viděl dělat ostatní, vstrčí ji do rukou lodníka, který ji doslova hodí do člunu. Ale nemohl jí to udělat. Příliš ji miloval a žili spolu příliš dlouho. Respektoval její rozhodnutí, i když v tomto případě ji může stát život. Hodně však pro něj znamenalo, že chce zemřít s ním. Ten způsob lásky, ve kterém se mísila něha a vášeň, jim byl vždy společný.

„To nemůžeš udělat, Kate. Nedovolím ti to. Mysli na děti.“ Už na ně myslela a už se rozhodla. Miluje je z celého srdce, ale jeho také a patří k němu. Je její manžel. A Edwina je dost stará, aby se postarala o děti, kdyby Kate zemřela. A kromě toho v hloubi duše věřila, že vše dramatizují. Nakonec budou všichni sedět v člunech a do oběda jsou zpátky na Titaniku. Snažila se to říct Bertovi, ale ten tentokrát jen zavrtěl hlavou. „Nemyslím. Je to mnohem horší, než nám řekli.“ Bylo to mnohem horší, než si oba představovali. V 1:40 vypálila posádka na můstku poslední světlici a naplnily se poslední čluny. A zatím si v pokojích hluboko pod nimi bez jejich vědomí stále hrála Alexis s panenkou paní Thomasovou.

„Neseš odpovědnost za děti,“ pokračoval Bert. „Musíš opustit loď.“ Byl to poslední úpěnlivý pokus. Ale odmítla ho poslechnout.

Uchopila pevně jeho ruce do svých a podívala se mu do očí. „Berte Winfielde, já tě neopustím. Rozumíš mi?“ Nedaleko se právě paní Strausová rozhodla obdobně, ale ta byla starší než Kate a neměla malé děti. Ale paní Allisonová je měla a také se rozhodla zůstat se svým manželem a malým děvčátkem a jít ke dnu s oběma, až se loď potopí. Všichni začínali chápat, že se opravdu potopí.

„Co s Phillipem?“ Bert se rozhodl přestat se s ní na chvíli přít, ale stále doufal, že ještě změní své rozhodnutí.

„Nemůžeš udělat, cos řekl, podplatit je, aby Phillipa vzali?“ zeptala se Kate.

Naloďovali předposlední člun na palubě. Pak zbýval už jen jeden, číslo čtyři, visící z prosklené části Promenádní paluby přímo pod nimi. Zatímco Lightoller pracoval nahoře na palubě, ostatní členové posádky otvírali okna na promenádě, aby se více žen mohlo nalodit skrz dříve zamčená okna, která jim v tom předtím zabránila. Poslední záchranný člun, který opustí Titanik.

Bert opatrně oslovil důstojníka a promlouval s ním, jak nejlépe uměl, zatímco ten zarputile pracoval na teď již vážně nakloněné lodi. Kate viděla, jak Lightoller vehementně vrtí hlavou a dívá se směrem na Phillipa. Phillip stál spolu s chlapcem Thayerových, který tiše rozmlouval se svým otcem.

„Říká rozhodně ne, dokud jsou na lodi ženy a děti,“ sdělil jí Bert o chvíli později. Nyní nakládali i z druhé třídy, ale všechny děti z první už byly pryč, s výjimkou malé Lorraine Allisonové stojící vedle své matky a držící panenku, která vypadala tak podobně té, co s sebou všude nosila Alexis. Když na ni Kate pohlédla, krátce se usmála a pak pohled odvrátila. Jako by každá scéna byla příliš něžná, příliš intimní, příliš soukromá, než aby snesla pohled cizích.

Mezi Phillipem, Charlesem, Bertem a Kate se nyní odehrávala vážná debata, jak dostat mladé muže a pokud možno i Berta a Kate z lodi navzdory Lightollerovi.

„Myslím, že budeme zkrátka muset ještě chvíli počkat,“ řekl Charles klidně, až do konce džentlmen. Celou tu dobu neztrácel svoje dobré vychování ani neklesal na mysli. „Myslím ale, paní Winfieldová, že byste se měla nalodit teď. Nemá smysl otálet tu s muži.“ Vlídně se na ni usmál a z nějakého důvodu si poprvé uvědomil, jak moc se podobá Edwině. „My budeme v pořádku. Ale vy raději odjeďte pohodlně teď, než v poslední míchanici s námi. Víte, jak jsou muži hrozní. A kdybych byl vámi, vzal bych tady mladého přítele s sebou.“ Ale jak? Stejně starému chlapci, který se naposled snažil dostat do člunu v ženských šatech, hrozili zbraní, i když ho nakonec v člunu nechali, protože neměli čas ho vysadit. Jenže nyní byla situace daleko napjatější a Bert nechtěl znovu pokoušet Lightollera, protože ten jasně nehodlal trpět žádný nepořádek. Nikdo z nich samozřejmě nevěděl, že situace na druhém boku lodě je jiná. Když spolu hovořili, Kate stále trvala na tom, že Bertrama neopustí. Phillip si šel znovu povídat s Jackem Thayerem. Charles si sedl do palubního lehátka a zapálil si cigaretu. Nechtěl rušit Edwininy rodiče, byli ponořeni do vážného rozhovoru o tom, jestli Kate odjede nebo ne. A Charles byl plný osamělých myšlenek na Edwinu. Teď už neměl žádnou naději dostat se pryč.

V podpalubí byly všechny kabiny vyprázdněné, stevardi je všechny zkontrolovali a voda v lodi už vystoupila až k palubě C. Alexis hrající si v obývacím pokoji s panenkou stále slyšela kapelu hrající pěknou hudbu. A sem tam zaslechla kroky, když nějaký člen posádky nebo někdo z druhé třídy proběhl kolem hledaje cestu do první třídy na palubu D. Alexis začala přemýšlet, kdy přijdou všichni zpátky. Unavilo ji hrát si o samotě. Nechtěla nastoupit do člunu, ale začínala opravdu vážně postrádat maminku a ostatní. Věděla, že určitě dostane vyhubováno. Vždycky jí vyhubovali, když utekla, hlavně Edwina.

Pak uslyšela těžké kroky. Vzhlédla, když ji náhle napadlo, jestli to není otec nebo Charles nebo třeba Phillip. Ale jak s očekáváním vzhlédla, ve dveřích se objevil cizí obličej. Když ji objevil, vypadal šokovaně. Byl to poslední stevard opouštějící palubu a již dlouho věděl, že jsou všechny kabiny na palubě B prázdné. Ještě jednou je ale šel zkontrolovat, než voda vystoupí z paluby C a zaplní je. Když uviděl malé dítě hrající si s panenkou, zděsil se.

„Ty tam …“ Rychle k ní popošel, zatímco Alexis utekla do vedlejší místnosti, ale silný stevard se zrzavým plnovousem byl rychlejší než ona. „Počkat, mladá dámo, co tady ještě děláme?“ Divil se, jak utekla a proč ji nikdo nešel hledat. Zdálo se mu to divné a chtěl ji dostat do člunu co nejrychleji. „Pojď …“ Neměla žádnou čepici ani kabát. Nechala je ve své kabině, když se vrátila do pokoje hrát si s panenkou, které říkala paní Thomasová.

„Ale já nechci nikam jít!“ Začala plakat, zatímco ji velký robustní muž chytil do náruče, popadl z jedné postele přikrývku a zahalil ji do ní i s panenkou, kterou svírala. „Já tu chci počkat! … Já chci maminku!“

„Najdeme maminku, maličká. Ale nemáme času nazbyt.“ S malým uzlíčkem v náručí vyběhl nahoru po schodech a když míjel úroveň Promenádní paluby, jeden člen posádky na něj zavolal.

„Poslední už je skoro pryč. Na palubě už nejsou žádné čluny. Poslední je venku na Promenádě a spustí ho každou chvíli … přidej, chlape … hoď sebou!“

Silný stevard vyběhl na Promenádní palubu právě včas, aby ještě uviděl Lightollera a dalšího muže stojící na okenním rámu zápasící s jeřábem člunu číslo pět, visícím přímo z otevřených oken. „Počkejte!“ zakřičel. „Ještě jedna!“ Ale Alexis křičela a kopala a volala maminku, která o tom vůbec nevěděla a myslela si, že je Alexis dávno bezpečně uschována na jiném člunu. „Počkejte!“ Lightoller byl připraven spustit člun, když druhý muž vběhl do otevřeného okna s Alexis. „Mám ještě jednu!“ Druhý důstojník se podíval přes rameno. Bylo už příliš pozdě člun zastavit. Zavrtěl hlavou, zatímco se pod ním v rovnováze houpal člun odnášející poslední ženy ochotné opustit loď včetně paní Astorové a matky Jacka Thayera. John Jacob Astor se zeptal Lightollera, jestli může jít s nimi, neboť jeho žena je v jiném stavu, ale Lightoller zůstal neoblomný a Madeleine Astorová se nalodila namísto manžela se svou služkou.

Stevard pohlédl dolů na člun přímo pod sebou. Nebyl způsob, jak ho dostat zpátky, ale on nechtěl nechat Alexis na palubě. A tak se na ni na okamžik zadíval, pak jí vtiskl na čelo polibek, jako by byla jeho vlastní, a pak ji hodil z okna do člunu, modle se, že ji dole někdo chytí, a když ne, že nespadne špatně a nezlomí si moc kostí. Již několik lidí mělo vymknuté kotníky nebo zlomená zápěstí, jak byli strkáni nebo házeni do člunů, ale jak Alexis padala, jeden z námořníků u vesla se zvedl a její pád přerušil, zatímco ležela křičící v přikrývce. A jen o palubu výše se její nevědoucí matka tiše bavila se svým manželem.

Silný stevard se shora díval, jak je Alexis bezpečně uložena do člunu vedle ženy s kojencem, a pak Lightoller a ostatní opatrně spustili člun přes patnáctistopovou propast na černé ledové moře. Alexis seděla, s výrazem hrůzy svírala panenku a přemýšlela, jestli ještě někdy uvidí svou matku. Když narazili na hladinu, spatřila obrovskou loď tyčící se vedle nich strmě nahoru a znovu se rozplakala. Námořníci a ženy začali téměř okamžitě veslovat a Alexis pozorovala tu ohromnou loď, od které se vzdalovali, s tušením, že se stane něco hrozného. Byl to poslední skutečný člun, který v 1:55 opustil Titanik.

Ve 2:00 Lightoller stále ještě zápasil se čtyřmi nafukovacími čluny, z nichž tři nešly uvolnit. Nakonec se podařilo spustit nafukovací člun D. Nikdo nepochyboval, že to je poslední šance dostat se z lodi, pokud se to vůbec podaří, a i to bylo nejisté. Okolo nafukovacího člunu se utvořil kroužek členů posádky, který propouštěl jen ženy a děti. Do člunu jich nasedlo celé množství, dvě děti nebylo dokonce možné identifikovat.

Na poslední chvíli se Bertovi podařilo přimět Lightollera, aby vzal do člunu i Phillipa. Vždyť mu bylo jen šestnáct. A pak byl pryč i nafukovací člun D a Bert s Kate pozorovali, jak klesá za ostatními. Tím záchranné úsilí skončilo. Nebylo kam jít, jak uniknout, ti, kdo se nedostali do člunů, potopí se s lodí. A Bert stále ještě nevěřil, že Kate odmítla odjet s Phillipem. Bert se ji snažil postrčit do člunu, dřív než bude pozdě, ale ona se ho držela. A teď, v posledních chvílích, ji pevně svíral.

Strausovi se ruku v ruce tiše procházeli, Benjamin Guggenheim stál ve večerním obleku na palubě se svým sluhou. Bert a Kate se líbali, drželi za ruce a tiše si povídali o hloupostech, o tom, jak se seznámili … o svatebním dni … a narození dětí.

„Dnes má Alexis narozeniny,“ řekla Kate tiše a podívala se na Berta, vzpomínajíc na ten den před šesti lety, kdy se Alexis jedné slunečné neděle narodila v jejich domě v San Francisku. Kdo by si tehdy pomyslel, že se něco takového může stát? Bylo pro ně úlevné vědět, že je jejich děti přežijí a že budou milovány, hýčkány a opatrovány svou nejstarší sestrou. Kate na to teď myslela s úlevou, i když ji bolelo pomyšlení, že už je nikdy neuvidí. Bert ji svíral a potlačoval slzy.

„Kdybys tak byla odjela s nimi, Kate. Všechny tě tolik potřebují.“ Byl smutný, že se to stalo. Konec, o kterém se nikomu nesnilo. Kdyby bývali jeli domů jinou lodí … kdyby Titanik nenarazil na ledovec … kdyby … kdyby … nekonečná kdyby.

„Nesnesla bych žít bez tebe, Berte.“ Pevně ho svírala a pak ho políbila. Dlouze se líbali a on ji pevně objímal, zatímco lidé začínali vyskakovat z lodě. Dívali se a viděli, jak Charles skáče ven. Paluba byla jen deset stop nad vodou a někteří se bezpečně dostali ke člunům, ale Bert věděl, že Kate neumí plavat, a proto skákat přes palubu nemělo zatím smysl. Udělají to, až budou muset, ale ne dřív. Stále doufali, že až se loď potopí, mohli by se nějak dostat do člunů kolem a přežít.

Zatímco si povídali, uvolňovaly se další dva nafukovací čluny, ale ani po odstranění provazů, které je jistily, nebylo možné dostat člun B z paluby kvůli nesmírnému úhlu, pod nímž byla loď nakloněna. Nakonec přes palubu skočil i Jack Thayer, jako Charles několik minut před ním, a jakoby zázrakem se dostal do nafukovacího člunu D, kde se opět shledal s Phillipem. Museli však v člunu stát, protože příliš nabíral vodu.

A přímo nad Phillipem se pevně objímali jeho rodiče, zatímco do lodi dál vnikala voda. Kate, překvapená jejím surovým chladem, zalapala po vzduchu. A Bert ji držel, zatímco se potápěli. Snažil se ji udržet nad hladinou, co nejdéle mohl, ale tah dolů byl příliš silný. Poslední slova, jež mu řekla, zatímco ji držel a voda kolem nich stoupala, byla ‘Miluji tě’. Usmála se a zmizela. Proklouzla mu mezi rukama a jeho jen o chvíli později zasáhl strážní koš. Kousek od nich byl nemilosrdně stažen dolů i Charles Fitzgerald.

Radiová kabina byla tou dobou již pod vodou a i můstek byl pryč. Člun A odplouval jako vor na letní pláži a všude kolem se topily stovky lidí, zatímco se obrovská příď zanořila do oceánu. Tóny ragtimu již dávno utichly. Poslední, co všichni uslyšeli, považovali mnozí za pochmurné tóny písně ‘Podzim’ nesoucího se ke člunům, k ženám a dětem na nich, i k mužům, kteří měli to štěstí, že se do nich dostali na pravoboku daleko od Lightollerova přísného dozoru. Ten hymnus jako by v mrazivém nočním vzduchu visel jako led, tóny, které je budou všechny pronásledovat po zbytek života.

Ti, co seděli v člunech, zpozorovali, jak se příď vnořila do oceánu tak prudce, že se záď vymrštila do vzduchu a vztyčila se k nebi jako obrovská černá hora. Světla jako by dlouhou dobu svítila dál, až nakonec zhasla, znovu se rozsvítila a pak zmizela nadobro v děsivé temnotě. Ale záď trčela dál k obloze jako démonická hora. Zevnitř se ozýval úděsný rachot, jak se vše uvolňovalo a otřásalo, hřmot mísící se s výkřiky strachu, zatímco se přední komín utrhl a v dešti jisker dopadl na hladinu s hřměním, které Alexis ležící v přikrývce vedle úplně cizího člověka dohnalo ke křiku.

A pak, když Edwina uviděla rýsovat se proti nebi tři obrovské lodní šrouby na zádi, se ozval hřmot, který ještě nikdy neslyšela. Jako by se celá loď roztrhla. Mnozí ten zvuk později popisovali tak, jako by se loď ve skutečnosti roztrhla napůl, ale všem tvrdili, že to se nemohlo stát. Když Edwina pozorovala tu děsivou scénu, věděla jen, že neví, kde je Charles, Phillip, Alexis nebo rodiče a jestli se vůbec některý z nich dostal do bezpečí. Pevně sevřela Georgovu ruku a on poprvé neměl slov pro to, co oba viděli. Přitáhla ho k sobě a zakryla si oči, a tak se v člunu číslo osm oba rozplakali jako svědci tragédie, která postihla nepotopitelný Titanik.

A když záď nakonec zmizela a ohromná loď klesla k mořskému dnu, všichni úžasem oněměli. Bylo po všem. Bylo po ní. Patnáctého dubna 1912 ve dvě hodiny dvacet minut po půlnoci. Přesně dvě hodiny a čtyřicet minut poté, co narazili do ledovce. A Edwina sedící vedle George tomu přihlížela, tisknouc k sobě Teddyho a Fannie, a modlila se, aby to ostatní přežili.

KAPITOLA 4

Poslední zprávu z Titaniku obdržela Karpathia v 1:50. V tu dobu byla strojovna zaplněna až po kotle. Víc už známo nebylo. Plnou parou se plavili směrem k udané poloze Titaniku s obavou, že ho najdou ve vážných obtížích, ale neměli nejmenší podezření, že by se mohl potopit, než k němu stihnou dojet.

Ve 4:00 dosáhli polohu, kterou jim Titanik udal, a kapitán Rostron na Karpathii se v úžasu rozhlížel. Titanik byl pryč. Nebylo ho vidět. Zmizel.

Opatrně se pohybovali kolem, netrpěliví spatřit místo, kde se potopil, ale trvalo dalších deset minut, než jejich pohled upoutaly zelené záblesky v dálce. S trochou štěstí by to mohl být Titanik na horizontu, ale v ten samý okamžik si kapitán Rostron a jeho posádka uvědomili, co to opravdu je. Světlice byly vypáleny ze záchranného člunu číslo dvě vůbec ne na horizontu, ale kousek od nich. A jak se Karpathia přibližovala k člunu přímo pod nimi, Rostron si byl konečně jist, že se Titanik potopil.

Krátce po čtvrté hodině se jako první na palubu Karpathie nalodila paní Elisabeth Allenová, zatímco pasažéři z lodi se shromáždili na palubě a v chodbách a přihlíželi. V průběhu noci vycítili, že Karpathia změnila kurz, a zahlédli naléhavé přípravy posádky. Došlo jim, že se muselo stát něco velmi vážného. Nejdříve se báli, že má potíže jejich vlastní loď, ale pak od posádky zaslechli a poslali dál … že Titanik se potápí … že nepotopitelná loď je v nesnázích … ledovec … jde ke dnu … A když se teď rozhlíželi v okruhu čtyř mil, všude kolem viděli záchranné čluny. Lidé se začali vyvolávat, někteří křičeli a mávali, na jiných lodích panovalo ticho, zatímco šokované obličeje vzhlížely nahoru. Nedalo se říci, co se stalo, nedalo se sdělit, co cítili, kdy viděli obrovskou záď trčící přímo k noční obloze, přímo k hvězdám, jak se zanořuje dolů odnášejíc s sebou navždy jejich manžele, bratry a přátele.

Když Edwina uviděla, jak se k nim Karpathia blíží, nechala na chvíli Georgovi podržet malého a vklínila Fannie mezi něj a sebe. George již kvůli ztuhlým rukám nemohl veslovat a Edwina, která stále ještě měla Charlesovy rukavice, se veslujíc otočila směrem k lodi. Seděla vedle vévodkyně z Rothesu, která veslovala nepřetržitě celé poslední dvě hodiny. Také George měl na veslování svůj podíl. Edwina většinu času držela malého a snažila se utišit Fannie, která plakala pro Kate od doby, kdy opustili loď, a nejednou se ptala po Alexis. Edwina ji ujistila, že je všechny najdou tak brzy, jak jen to bude možné.

Edwina usoudila, že matka Alexis našla, i když ji Edwina zanechala ve víře, že dítě bylo ve člunu s nimi. Ale je možné, že se Alexis znovu objevila, a Edwina se snažila doufat, že zbytek rodiny s Charlesem bude v jiném člunu. Musela tomu věřit. Zatímco se Karpathia přibližovala, lidé volali z jednoho člunu na druhý v naději, že najdou své manžele a přátele, a vyptávali se, kdo je na palubě nebo jestli je někdo neviděl. Několik člunů se spojilo dohromady, jen číslo osm a několik dalších zůstalo o samotě a pomalu se pohybovalo ledem posetou vodou. Okolo sedmé hodiny ranní na ně konečně došla řada, zatímco se pohupovali u provazového žebříku a smyčky, připravené vytáhnout je na palubu, kde čekali ostatní. Na palubě člunu osm bylo dvacet čtyři žen a dětí a čtyři členové posádky. Námořník Jones zavolal od vesla na muže na palubě, že je mezi nimi i několik velmi malých dětí. Lodníci na Karpathii pak spustili poštovní vak a Edwina do něj třesoucíma se rukama pomohla Jonesovi vložit plačící Fannie, která prosila, aby ji do něj Edwina nenutila.

„To je v pořádku, srdíčko. Teď jdeme nahoru na tu velkou loď a pak najdeme maminku a tatínka.“ Stejně jako své malé sestře to říkala i sama sobě. A když se dívala na maličkou tmavou hlavičku na konci vaku, cítila, jak jí při pomyšlení na vše, co prodělali, do očí vstoupily slzy. Cítila, jak jí George stiskl ruku, a stisk opětovala, aniž by se na něj podívala. Kdyby to udělala, rozvzlykala by se. Nemůže si ještě dovolit ten přepych uvolnit se, dokud nebude vědět, že i ostatní jsou v bezpečí. A mezitím se musí postarat o Fannie, Teddyho a George, a to je vše, na co teď smí myslet.

Stále ještě měla na nohou střevíce a na sobě bledě modré večerní šaty pod těžkým kabátem, který ji matka přiměla obléci. Hlava ji zábla, jako by jí do ní zatloukli hřebíky, a ruce měla jako kusy mramoru. Čekala, až znovu spustí poštovní vak, a pak do něj s pomocí stevarda Harta vložila Teddyho. Většina obličeje mu zmodrala. Nejednou se v noci obávala, že zemře z prochladnutí. Dělala, co mohla, aby ho udržela v teple, třela mu ruce, nohy i tváře. Držela jej mezi sebou a Georgem, ale tuhá zima byla na něj a na Fannie příliš. Teď, když se Edwina snažila vyšplhat po žebříku a zjistila, že nemá dost síly pevně se ho chytit, se o ně začala bát. George nechala jít prvního. Když ho vyzvedli na palubu, vypadal jako velmi malé dítě. Byl více zkrušený, než ho kdy viděla. A pak spustili kolébku pro ni a stevard Hart ji do ní něžně vložil. Chtěla cestou nahoru zavřít oči, ale pak se v měkce růžovém světle rozbřesku rozhlédla po člunech. Uviděla jen moře plné ledu z roztroušených kousků ledovce a sem a tam člun plný lidí čekajících netrpělivě na zachránění. Čluny nebyly ve skutečnosti nikde úplně plné a ona mohla jen doufat, že v ostatních najde ty, které opustili jen před několika hodinami na palubě Titaniku. To pomyšlení snést nedokázala a když se nohou dotkla paluby pod sebou, oči se jí zalily slzami.

„Vaše jméno?“ Na Karpathii na ni s vlídným úsměvem čekala stevardka a mluvila s ní, zatímco jí stevard přes ramena přehazoval přikrývku. Uvnitř na ně čekala káva, čaj a brandy a také lodní lékař a jeho asistenti, aby je prohlédli. Na palubě byla vyložena nosítka pro ty, kteří nebudou schopni chůze, a někdo hned Georgovi podal šálek horké čokolády. Ale nikde kolem neviděla matku ani otce … Phillipa … Alexis … Charlese … Najednou byla tak vyčerpaná, že nemohla skoro ani promluvit.

„Edwina Winfieldová,“ podařilo se jí ze sebe vypravit, zatímco pozorovala, jak na palubu vyzvedávají další, kteří přežili, jako ji před několika minutami. Ještě zbývalo několik člunů a ona se modlila, aby ostatní byli v některém z nich.

„A vaše děti, paní Winfieldová?“

„Moje … já …“ Najednou si uvědomila, koho tím myslí. „To jsou moji bratři a sestra. George Winfield, Frances a Theodor.“

„Cestovali jste ještě s někým?“ Někdo jí podal šálek horkého čaje a ona na sobě cítila desítky pohledů. Její bledě modré večerní šaty se třepetaly ve větru a ona si na šálku hřála ruce. Odpověděla.

„Já … cestuji s rodiči. Pán a paní Winfieldovi ze San Franciska. Dále bratr Phillip a sestra Alexis. A můj snoubenec, Charles Fitzgerald.“

„Máte alespoň tušení, kde jsou ti ostatní?“ zeptala se stevardka soucitně, když vedla Edwinu do hlavní jídelny, která byla přeměněna na nemocnici a ubytovnu pro zachráněné z Titaniku.

„Ne …“ Edwina na ni pohlédla se slzami v očích. „Ale určitě museli nastoupit do jiného člunu. Když jsme je opouštěli, hledala matka nejmladší sestru … a … já jsem myslela … v naší lodi byla nějaká holčička a nejdřív jsem si myslela …“ Nemohla dál. Se slzami v očích jí stevardka poklepala na rameno a čekala. V jídelně už jich byla celá řada, třesoucí se, zvracející nebo jen plačící ženy s rukama rozedranýma zimou a veslováním. Děti s velkýma ustrašenýma očima se nahromadily v jednom místě a mnoho z nich tiše plakalo, když viděly své matky nebo oplakávaly otce. „Pomůžete mi je prosím najít?“ Edwina znovu otočila své velké modré oči na stevardku. Často se ohlížela po Georgovi, ale s ním poprvé nebyly problémy. O Teddyho se starala chůva, byl stále ještě ochromen chladem, ale nyní se konečně rozplakal a v obličeji již nebyl tak modrý. Malá Fannie se teď v tiché hrůze držela Edwininy sukně.

„Já chci maminku …“ plakala tiše, když je stevardka nechala promluvit s ostatními, ale slíbila, že se vrátí co nejdříve a řekne Edwině, jakmile se něco dozví o jejich rodičích.

Brali teď člun po člunu, až nakonec došlo i na ty čtyři svázané dohromady. Muži v nafukovacím člunu B byli zachráněni dávno před tím člunem číslo dvanáct. V něm skončil také Jack Thayer, když ho vytáhli z převrhnutého člunu, který se rychle potápěl. Byl příliš vyčerpán, aby kohokoli na palubě poznal. Jeho matka byla v čísle čtyři, přivázaná kousek od něj, jenže on neviděl ji, ani ona jeho. Všichni byli vyčerpaní, zmrzlí a upnutí pouze na vlastní přežití.

Edwina nechala oba maličké u George, stále pijícího horkou čokoládu, a šla na palubu sledovat záchranné operace. Bylo tam několik dalších žen z Titaniku, mezi nimi i Madeleine Astorová. Měla jen malou naději, že se jejímu manželovi podařilo dostat z lodi poté, co ho opustila, ale stejně musela vidět všechny, kteří přežili. Kdyby snad … nemohla snést pomyšlení, že by ho ztratila. Stejně jako se modlila Edwina, aby z člunu uviděla přicházet známý obličej. Stála nahoře u zábradlí a sledovala, jak muži šplhají po žebříku, ženy jsou vytahovány v kolébce a děti v poštovním vaku. I někteří muži byli natolik unaveni a měli tak zmrzlé ruce, že se sotva udrželi provazu. Nejvíc si však Edwina všímala toho strašlivého ticha. Nikdo nemluvil, nikdo nevydal hlásku. Všemi příliš pohnulo to, co viděli, všichni byli příliš zmrzlí, vystrašení a příliš otřesení. Dokonce i děti jen zřídkakdy plakaly, s výjimkou příležitostného nářku hladového kojence.

V jídelně bylo již několik neidentifikovaných dětí čekajících na matky. Jedna žena ve dvanáctce vyprávěla, že zachytila dítě, které tam někdo vhodil, ale neměla tušení kdo. Myslela si, že by mohlo patřit nějaké ženě z mezipalubí, která se dostala až na palubu a pak dala dítě někomu, kdo ho měl vzít do člunu. Plačící dítě teď bylo uvnitř s několika dalšími.

Situace v jídelně byla dojemná i chaotická. Ženy seděly v malých hloučcích a tiše plakaly pro své muže. Stevardky, ošetřovatelky a lékaři se jich vyptávali. Vyskytlo se tam i několik mužů, i když těch bylo zásluhou druhého důstojníka Lightollera, který většinu z nich do člunů nepustil, žalostně málo. Přesto někteří z nich přežili díky méně přísným pravidlům na pravoboku a v některých případech i dílem Štěstěny. Jiní zemřeli ve vodě, když se snažili vyškrabat do člunů. Většina z těch, kteří vyskočili z lodi, byla těmi ve člunech, obávajícími se, aby se při jejich nabírání člun nepřevrhl, ponechána ve vodě smrti napospas. Ti nejdříve vydávali žalostný křik, dokud nakonec nezavládlo děsivé ticho.

Edwina viděla, jak do místnosti vstoupil Jack Thayer, a o chvíli později slyšela křičet jeho matku, která ho objevila a s pláčem se k němu rozběhla. Edwina slyšela, jak se ho ptá „Kde je táta?“. Pak Edwinu uviděl a přikývl a ona konečně se strachem, co by jí mohl říct, ale i s nadějí, že přinese dobré zprávy, došla pomalu až k němu. Když ji však zahlédl přicházet, jen smutně zavrtěl hlavou.

„Byl někdo z naší rodiny ve tvém člunu?“

„Bohužel ne, slečno Winfieldová. Váš bratr tam nejdřív byl, ale pak, když přišla vlna, vyklouzl a nevím, jestli ho nabral nějaký jiný člun. Pan Fitzgerald vyskočil ve stejnou chvíli jako já, ale pak už jsem ho nespatřil. A vaše rodiče jsem naposledy spatřil ještě na palubě.“ Neřekl jí, že měl dojem, že se tam rozhodli zůstat, a když budou muset, potopit se i s lodí. „Je mi to líto. Nevím, co se s nimi stalo.“ Jako by se těmi slovy dusil. Někdo mu podal sklenku brandy. „Je mi to moc líto.“ Přikývla a po tvářích jí stékaly slzy. Plakala teď skoro pořád.

„Děkuji ti.“ Nechtěla, aby to byla pravda. Nemůže to tak být. Chtěla, aby řekl, že jsou naživu, že jsou v bezpečí, že jsou ve vedlejší místnosti. Ne že utonuli nebo že neví. Ne Phillip a Charles a Alexis a rodiče. To nemůže být … to nedovolí. Jedna z ošetřovatelek k ní přistoupila. Lékař s ní chce mluvit kvůli malému Teddymu. Odešla za ním. Ležel bez hnutí, stále zabalen do přikrývky, s velkýma očima, studenýma rukama a třesoucím se tělíčkem. Podíval se na ni. Zvedla ho a držela ho, neboť jí lékař řekl, že v několika příštích hodinách se rozhodne. „Ne!“ řekla hlasitě a ruce a tělo se jí třásly víc než dítěti. „Ne! Je v pořádku … je mu dobře …“ Nesmí dovolit, aby se mu něco stalo, ne teď, ne když … ne! Nevydržela by to. Všechno bylo tak skvělé. Tolik se milovali a najednou jsou pryč. Nebo aspoň většina z nich. A lékař jí řekl, že by Teddy podchlazení nemusel přežít. Teď ho k sobě pevně tiskla, chtěla ho zahřát vlastním tělem a snažila se ho přimět vypít horký vývar, který odmítal polknout. Jen třásl hlavou dopředu a dozadu a tiskl se k Edwině.

„Bude v pořádku?“ George na ni zíral svýma obrovskýma očima, zatímco tiskla mladšího bratra, a po tvářích jí tekly slzy. Georgovi, který začínal chápat důsledky toho, co se stalo v posledních několika hodinách, také. „Edwino, bude, bude v pořádku?“

„Panebože … doufám, že ano …“ Podívala se na George a přitáhla ho k sobě a pak i Fannie, zachumlanou do přikrývky.

„Kdy tu bude maminka?“ chtěla vědět Fannie.

„Brzo, miláčku … brzo …“ Edwina ze sebe vypravila s obtížemi, zatímco pozorovala ztroskotance omráčené prožitkem ve člunech, jak proudí do velkého salonu Karpathie.

A pak, se snahou nemyslet na ty, jež ztratili, zvedla svého malého bratra a tiše plačíc pro ostatní ho k sobě tiskla.

KAPITOLA 5

Lezl nahoru po žebříku s rukama tak zmrzlýma, že mu skoro nesloužily, ale odmítl dostat se nahoru v kolébce jako dívka. Poté, co opustil nafukovací člun D, ho sebrala dvanáctka a pak ležel na její palubě téměř v bezvědomí vyčerpáním. Teď ale jakoby z dáli pociťoval povznášející pocit ze zachránění. Jejich loď byla poslední na řadě, bylo osm třicet ráno. Vylezl po žebříku před posádkou a o chvíli později již stál se slzami stékajícími po tvářích neschopen uvěřit tomu, co se s nimi stalo, na palubě Karpathie. Ale on to dokázal. Dokázal to sám, bez rodičů, sester a bratrů a teď se jen modlil, aby se to podařilo jim. Na roztřesených nohách pomalu kráčel k jídelně, kde uviděl moře neznámých obličejů. Sedm set pět lidí přežilo a více než patnáct set zemřelo, ale v tu chvíli Phillipovi připadalo, že zachráněných jsou tisíce. Nevěděl, kde je má začít hledat, a trvalo mu hodinu, než spatřil i jen Jacka Thayera.

„Neviděl jsi někoho z nich?“ Se stále vlhkými vlasy a s černými kruhy pod divokýma očima vypadal zoufale. Bylo to nejhorší, co se jim kdy přihodilo a asi kdy přihodí. Všude byli napůl oblečení lidé v přikrývkách, večerních šatech, osuškách a nočních košilích. Ani teď se z toho nemohli dostat. Nechtěli odejít, nebo se převléci, opustit jeden druhého nebo mluvit. Chtěli jen najít ty, které ztratili. A nyní zoufale hledali v davu známé obličeje.

Jack Thayer nepřítomně přikývl, ale stále ještě hledal svého otce. „Někde tu je tvoje sestra. Viděl jsem ji před chvílí.“ Pak se smutně usmál. „Jsem rád, že ses zachránil.“ Oba hoši se objali a svírali dlouhou chvíli a slzy, které teprve měli prolít, je dusily i teď, když se ocitli v bezpečí na Karpathii a ta noční můra konečně, nebo téměř, skončila.

Pak se rozešli. Phillip znovu vypadal vystrašeně. Hledat lidi, které miloval, bylo děsivé, strach, že tam nemusejí být, ho téměř přemohl. „Byl s ní ještě někdo?“

„Nevím …“ Jack vypadal nerozhodně. „Snad jedno maličké.“ To by mohl být Teddy … a ostatní? Phillip začal bloudit davem a vyšel na palubu v naději, že ji tam najde. A nakonec zpátky v salonu zahlédl zezadu její hlavu, černé vlasy, úzká ramena a George stojícího vedle ní se skloněnou hlavou. Panebože, Phillip se rozplakal, tlačil se davem a spěchal k ní. Konečně k ní došel. Beze slova ji k sobě otočil, shlížeje do jejích očí, a vtáhl ji do své náruče, zatímco ona jen otevřela ústa, vzlykla a rozplakala se.

„Můj Bože … Phillipe … Phillipe …“ To jediné dokázala říci. Neodvážila se zeptat na ostatní. Všude kolem nich plakali lidé, kteří neměli takové štěstí. Trvalo to dlouho, než se on odvážil.

„Kdo je tu s tebou?“ Viděl George a teď uviděl i Fannie, schovanou pod přikrývkou za Edwinou. Teddy ležel na podlaZe, zahalen do přikrývek v narychlo zhotovené kolébce. „Je v pořádku?“ Oči se jí znovu zalily slzami a když se podívala na Phillipa, zavrtěla hlavou. Teddy ještě žil, ale modrá barva jeho rtů přecházela spíš do černa. Phillip si sundal kabát, přikryl ho jím a pevně stiskl Edwině ruku. Nejméně pět se jich tedy zachránilo. A do konce dne již nikoho dalšího nenašli.

Teddyho i Fannie tu noc uložili do postele na dětské marodce pod pečlivý dohled. Obávali se omrzlin na dvou nebo třech prstech. George tvrdě spal v závěsné posteli na chodbě. A pozdě v noci stáli Edwina a Phillip na palubě a němě zírali do dáli. Nemohli spát a ani nechtěli. Edwina už nikdy nechtěla spát, přemýšlet, snít nebo nechat svou mysl zabloudit zpět k těm hrozným chvílím. Teď bylo ještě nemožnější všemu uvěřit. Byla si jista, že až toho dne dav v jídelně prořídne, zahlédne matku a otce povídající si v rohu a Charlese stojícího hned vedle nich. Nemohla uvěřit, že nepřežili, že rodiče zemřeli … a Alexis … a Charles s nimi a že v srpnu žádná svatba nebude. Nedalo se tomu uvěřit ani to pochopit. Látka na její svatební šaty se utopila a … Napadlo ji, jestli matka držela Alexis za ruku … jestli to bylo strašné … nebo rychlé … nebo bolestivé. Byly to hrozné myšlenky a nemohla se o nich zmínit ani Phillipovi. když stáli na palubě bok po boku ponořeni každý do svých myšlenek. Edwina strávila s Fannie a Teddym celý den a Phillip dohlížel na George, ale celou dobu jako by čekali. Čekali na ty, kteří se již neobjeví, kteří se už nikdy nevrátí, které tolik milovala … Karpathia před plavbou do New Yorku naposledy prohledala okolí, ale nikdo další již nepřežil.

„Phillipe?“ Hlas v temnotě byl tichý a smutný.

„Hmm?“ Otočil k ní oči, které byly najednou starší než jeho šestnáct let. Během několika hodin ve člunu zestárl o celý věk.

„Co budeme dělat?“ Co budou bez nich dělat? Bylo hrozné na to myslet. Ztratili tolik lidí, které milovali, a teď byla Edwina zodpovědná za ty, kteří zůstali. „Myslím, že pojedeme domů.“ Tiše mluvila do noci. Nezbývalo jim nic jiného, kromě toho, že Edwina chtěla vzít v New Yorku Teddyho k doktorovi … jestli ještě bude žít. Už jí řekli, že první noc bude rozhodující. Věděla, že už další ztrátu nevydrží. Nemohou nechat Teddyho zemřít. Prostě nemohou. Teď mohla myslet jen na tohle, zachránit jeho, matčino poslední dítě. A když ho později té noci držela v náručí a naslouchala jeho těžkému dechu, myslela na děti, které nikdy nebude mít … Charlesovy děti … všechny její sny zmizely s ním. Najednou jí po tvářích začaly stékat slzy. Oplakávala ho a ramena se jí přitom tiše otřásala.

Phillip a George spali na matracích v hale. Phillip se k ní později vrátil, unavený a ustaraný. Přemýšlel, jestli se rodiče pokusili vyskočit z lodi a jestli přežili aspoň na pár chvil. Možná že se pokusili doplavat ke člunům a nikdo je nesebral a oni zemřeli v ledové vodě. Stovky lidí byly ponechány zemřít ve vodě kolem něj. Nikdo je nechtěl nabrat a tak křičeli a plavali bez cíle, dokud mohli, a nakonec šli ke dnu jako ostatní. Byla to strašlivá myšlenka a on ležel vzhůru a přemýšlel o tom, až se nakonec vzdal pomyšlení na spánek a šel za Edwinou. Dlouhou dobu s ní mlčky seděl. Všude na lodi to bylo podobné. Ti, kteří přežili, skoro vůbec nemluvili. Všude stáli osamělí lidé vyhlížející na moře nebo se mlčky shlukovali v malých hloučcích.

„Stále myslím na …“ V setmělé marodce bylo těžké najít správná slova. Bylo tam i několik dalších lidí a ve vedlejší místnosti asi tucet neidentifikovaných dětí. „Stále myslím na jejich konec …“ Zlomil se mu hlas a když se ho Edwina dotkla, odvrátil se.

„Nemysli na to … nic se tím nezmění.“ Ale celou noc myslela na to samé … na rodiče a proč se její matka rozhodla zůstat … a na Charlese … a Alexis. Co se s ní nakonec stalo? Našli ji? Utopila se s nimi? Phillip s hrůzou zjistil, že není s Edwinou. Rodiče si nikdy neuvědomili, že s nimi v záchranném člunu číslo osm neodjela.

Hluboce si povzdechl a podíval se na tvrdě spícího malého Teddyho s jeho jemnými dětskými kadeřemi. Byl smrtelně bledý a tu a tam s ním zacloumal kašel. Phillip také hrozně nastydl, ale jako by to necítil. Trval na tom, že byl nastydlý už den předtím, a pak si Edwina vzpomněla na to, co říkala matka, že nastydl při zírání na dívku ve druhé třídě. Teď byla pravděpodobně mrtva jako mnoho dalších.

„Jak mu je?“ zeptal se Phillip shlížející na svého mladšího bratra.

„Nezhoršilo se to …“ Jemně se usmála, uhladila Teddymu vlasy a sehnula se k polibku. „Myslím, že je to trochu lepší.“ Pokud nedostane zápal plic.

„Zůstanu s ním a ty se jdi trochu prospat,“ nabídl se, ale ona vzdychla. „Stejně bych nemohla usnout.“ Vzpomínala na ranní pečlivou objížďku po místech, kde se Titanik potopil. Kapitán Rostron si chtěl být jist, že tam nenechají žádné živé, ale viděli jen lehátka, kusy dřeva a několik záchranných vest, koberec vypadající úplně stejné jako ten v její místnosti a mrtvého námořníka plujícího kolem. Při pouhém pomyšlení se Edwina otřásla. Nebylo možné tomu uvěřit. Předchozí večer pořádali Widenerovi večírek pro kapitána Smithe a teď, jen o dvacet čtyři hodiny později, bylo po lodi a s ní i po kapitánovi, panu Widenerovi, jeho synovi Henrym a více než patnácti stech dalších. Edwina jen žasla, jak se něco takového mohlo stát. A znovu a znovu myslela na Charlese a na to, jak moc ho milovala. Líbily se mu ty bledě modré šaty, které měla na sobě tu noc před … řekl, že mají stejnou barvu jako její oči a líbilo se mu, jak měla učesané vlasy. Hladké černé vlasy měla vyčesané nahoru v podobném stylu jako paní Astorová. I teď měla ještě na sobě ty šaty, na cáry. Někdo jí odpoledne nabídl vlněné šaty, ale měla příliš práce s dětmi, než aby se převlékla. Copak to teď vadí? Charles již nežije a ona a ostatní děti jsou sirotci.

Tu noc seděli dlouho vedle sebe, přemýšleli o minulosti a snažili se uspořádat budoucnost. Nakonec řekla Edwina Phillipovi, aby se vrátil do postele, protože kdyby se George vzbudil a nenašel ho tam, dostal by strach.

„Chudák malý, taky si to prožil.“ Ale prožil to statečně a posledních dvacet čtyři hodin byl Edwině pomocí i útěchou. Kdyby byla méně unavená, snad by si i dělala starosti, že je takový zkrotlý. Malá Fannie spala celou noc hned vedle ní. Když Phillip odešel, Edwina tiše seděla a pozorovala Fannie a Teddyho, dotýkala se jejich obličejů, uhlazovala jim vlasy, dávala Teddymu napít vody, když se probudil žízní, a držela Fannie, když křičela ze spaní. Edwina seděla a modlila se podobně jako ráno na bohoslužbě vedené kapitánem Rostronem. Ne všichni, kteří přežili, se jí zúčastnili, ale ona s Phillipem ano. Mnoho ostatních bylo příliš unaveno, nebo byli nemocní a nebo to pro ně bylo příliš bolestné. Jedním mávnutím ovdovělo více než třicet sedm žen z těch, které přežili. Tisíc pět set dvacet tři mužů, žen a dětí zahynulo. Přežilo jich jen sedm set pět.

Edwina si na chvilku zdřímla a vzbudila se, teprve když se Teddy zavrtěl a vzhlédl k ní očima tak podobnýma matčiným. „Kde je máma?“ zeptal se naříkavě, ale už se podobal víc sám sobě, a když se Edwina sehnula, aby ho políbila, usmál se a prak chtěl znovu maminku.

„Maminka tady není, srdíčko.“ Nevěděla, co mu má říci. Byl příliš malý na to, aby rozuměl, ale přesto mu nechtěla lhát a slíbit, že přijde později.

„Já chci taky maminku,“ plakala Fannie zkroušeně, když slyšela, že je Teddy vzhůru a ptá se po ní.

„Buď hodná holčička,“ prosila ji Edwina polibkem a objetím. Vstala a omyla Teddymu obličej a pak ho protestujícího zanechala s ošetřovatelkou, zatímco vzala Fannie do koupelny. Když uviděla v zrcadle svůj obličej, věděla přesně, jak zlé to bylo. V jednom dni zestárla o tisíc let. Cítila se a vypadala jako stařena, nebo si to aspoň myslela. Trochu teplé vody a vypůjčený hřeben ale pomohly. Stále však nevypadala nijak krásně, ani se tak necítila, a když vešla do jídelny za oběma hochy, viděla, že ostatní vypadají stejně hrozně. Všichni měli na sobě soubory podivného a někdy sotva decentního oblečení, doplněné vypůjčenými věcmi a špatně padnoucími šaty, které jen přispívaly k jejich podivnému vzhledu a všeobecnému chaosu. Všude se potulovali lidé a kdekoli to bylo možné, byli umístěni do přeplněných kabin nebo na lehátka v halách, ale stovky jich spalo na matracích ve velkém salonu, v kabinách posádky, na divanech a dokonce i na podlaze. Ale už jim to nevadilo. Byli naživu, i když si mnozí z nich přáli opak, když si uvědomili, kolik bylo ztraceno.

„Jak je Teddymu?“ zeptal se George, hned jak uviděl svou starší sestru. Ulevilo se mu, když se usmála. Nikdo z nich nemohl čelit další katastrofě.

„Myslím, že je mu lépe. Řekla jsem mu, že jsme za pár minut zpátky.“ Vzala Fannie s sebou a chtěla, aby něco snědla, než odspěchají zpět starat se o bratříčka.

„Zůstanu s ním, jestli chceš,“ nabídl se George a pak mu náhle ztuhl úsměv na rtech a on zíral na něco hned za ní. Vypadal, jako by spatřil ducha, a Edwina se na něj zahleděla, pak se dotkla jeho paže a sehnula se k němu.

„Georgie, co se děje?“

Jen zíral a pak po chvíli ukázal prstem. Bylo to něco na zemi vedle matrace. Pak beze slova vyrazil, sebral to a přinesl to k ní. Byla to paní Thomasová, Alexina panenka, tím si byla jista, ale žádné dítě nebylo v dohledu a ani dotazy u těch kolem nikam nevedly. Nikdo si nevzpomínal, že by někdy předtím panenku nebo dítě, které ji ztratilo, viděl.

„Musí tu být!“ Edwina se horečně rozhlížela kolem. Viděla několik dětí, ale žádné z nich nebyla Alexis. Edwina svírala panenku pevně v rukou a pak jí kleslo srdce, když si vzpomněla. Allisonovic dítě přece mělo také takovou panenku. Řekla něco v tom smyslu Phillipovi, ale on zavrtěl hlavou. Tuhle by poznal kdekoliv a George i Fannie souhlasili.

„Nevzpomínáš si, Edwino? Udělalas jí šaty z kousku té tvé látky.“ Když to řekl, vzpomněla si a slzy jí vstoupily do očí. Jak kruté by bylo, kdyby panenka přežila a Alexis nikoli.

„Kde je Alexis?“ vzhlédla Fannie se svýma obrovskýma očima a pohledem otce, který ho vždy potěšil, když byl ještě naživu. I on viděl, jak jsou si úžasně podobní.

„Nevím,“ řekla popravdě Edwina a držela panenku v chvějící se ruce. Stále se rozhlížela, ale neviděla ji.

„Schovává se?“ Fannie ji dobře znala, ale tentokrát se Edwina neusmála.

„Já nevím, Fannie. Doufám, že ne.“

„Maminka s tatínkem se taky schovávají?“ Vypadala zmateně a Edwininy oči se zalily slzami, když musela zavrtět hlavou. Pokračovala v hledání.

Ale ani o hodinu později ji ještě nenašli a Edwina se musela vrátit na marodku k Teddymu. Stále měla panenku s sebou a Fannie nechala s Phillipem a Georgem. Když Teddy uviděl panenku, podíval se podezřívavě na svou starší sestru.

„Lexie?“ řekl. „Lexie?“ Také on si panenku pamatoval. Alexis byla totiž jen zřídkakdy bez ní. Jedna z ošetřovatelek jdoucí kolem se usmála. Teddy byl krásné dítě a ji dojalo, když je viděla pohromadě. Najednou Edwina vzhlédla, ošetřovatelku zastavila a zeptala se jí.

„Je nějaký způsob, jak bych našla … Hledám …“ Nevěděla přesně, jak má položit otázku. „Nemohli jsme najít svou šestiletou sestru a já jsem myslela … byla s mou matkou …“ Nemohla ta slova vyslovit, a přesto to musela vědět, a ošetřovatelka ji chápala. Jemně se dotkla Edwininy ruky a podala jí seznam.

„Všichni, které jsme sebrali, jsou tady na seznamu, včetně dětí. V tom zmatku včera jste ji nemuseli najít. Proč si myslíte, že je na lodi? Viděli jste ji naloženou v člunu, než jste odjeli?“

„Ne.“ Edwina zavrtěla hlavou a pak vytáhla panenku. „Tohle … nikdy nebyla bez ní.“ Edwina teď vypadala žalostně. Letmý pohled na seznam jí pravil, že tam Alexis není.

„Jste si jistá, že je její?“

„Naprosto. Sama jsem dělala ty šaty.“

„Nemohlo ji sebrat nějaké jiné dítě?“

„Asi ano.“ To Edwinu nenapadlo. „Ale nejsou tu nějaké ztracené děti, které nemají rodiče?“ Věděla, že několik neidentifikovaných dětí je na marodce, ale Alexis byla dost stará na to, aby se identifikovala, kdyby chtěla … jestli nebyla příliš v šoku … Edwinu najednou napadlo, jestli nebloudí po lodi ztracená a bez potuchy, že její bratři a sestry jsou na lodi s ní. Svěřila se ošetřovatelce, ale ta jí řekla, že to je velice nepravděpodobné.

Ale když se Edwina později odpoledne procházela po palubě a snažila se nemyslet na ohavný obrys Titaniku se zádí vystupující na noční obloze proti horizontu před tím, než se potopil, uviděla služku paní Carterové, slečnu Serepekovou, na procházce s dětmi. Slečna Lucille a pan William byli stejné vystrašení jako ostatní děti na lodi. Třetí dítě se drželo vzadu a vyděšené i z pouhé procházky po palubě svíralo pevně ruku slečny Serepekové. A pak se najednou dítě otočilo, Edwina uviděla jeho obličej a vyjekla. Ve vteřině se k němu rozběhla, popadla ho do své náruče a držela ho s celou svou láskou i silou a s pláčem, jako by jí mělo puknout srdce. Našla ji! Byla to Alexis!

Zatímco Edwina držela vystrašené děvče v náručí a znovu a znovu ji hladila po vlasech, slečna Serepeková se snažila vysvětlit, co se stalo. Když byla Alexis vhozena do člunu číslo čtyři, paní Carterová si bleskově uvědomila, že je bez rodiny, a když se dostali na Karpathii, vzala za ni na sebe odpovědnost až do New Yorku. A od chvíle, co dítě před dvěma dny vidělo, jak se loď potopila, neřeklo jediné slovo, dodala slečna Serepeková. Neznali ani její křestní jméno ani příjmení, naprosto odmítala s nimi mluvit nebo říci, odkud je, a paní Carterová doufala, že se k ní v New Yorku někdo z rodiny přihlásí. Pro paní Carterovou je to velká úleva, že se na lodi našla matka holčičky, řekla slečna Serepeková. Jakmile to dořekla, Alexis se otáčela kolem dokola instinktivně hledajíc Kate. Edwina mlčky zavrtěla hlavou a přitáhla dítě blíž k sobě.

„Ne, holčičko, není tu s námi.“ Byla to ta nejkrutější slova, která jí kdy řekla, a Alexis se snažila odtáhnout se skloněnou hlavou, aby neslyšela, co Edwina říká. Ale Edwina ji nenechala odejít daleko. Takhle už ji jednou téměř ztratili. Edwina mnohokrát poděkovala slečně Serepekové a slíbila, že vyhledá paní Carterovou, aby jí za péči o Alexis osobně poděkovala. Ale když Edwina odnášela Alexis zpět do bezpečí velkého salonu, Alexis na ni zoufale zírala. Stále ještě neřekla Edwině jediné slovo. „Miluju tě, srdíčko … tolik tě miluju … a tak jsme se o tebe báli …“ Slzy tekly Edwině po tvářích, zatímco odnášela dítě. Byl to dar, že ji našli, ale přesto si Edwina stále přála, aby našli všechny, aby objevila své rodiče a Charlese, jak postávají někde v rohu. Přece nemohou být mrtví. Nemůže se to stát jen tak, jenže se to stalo … a jen Alexis zůstala, jako malý duch z minulosti. Minulosti, která existovala ještě před chvilkou a teď byla pryč, jako sen, který si bude navždy pamatovat.

Když Edwina ukázala Alexis její opatrovanou panenku, Alexis ji vyškubla ze sestřiných rukou a přitiskla si ji k obličeji, ale s nikým nepromluvila. Dívala se na Phillipa, jak pláče, když ji znovu uviděl. Pak se otočila k Georgovi, který na ni v úžasu zíral.

„Myslel jsem, že tu nejsi, Lexie,“ řekl tiše. „Hledali jsme tě všude.“ Neodpověděla mu, ale nespustila z něj oči a tu noc spala blízko u něj a držela ho za ruku, s panenkou v druhé, zatímco na ně Phillip dával pozor. Edwina spala znovu s Fannie a Teddym na marodce, ačkoli Fannie už byla v pořádku a Teddymu bylo mnohem líp. Marodka však byla pro ty dvě křehké děti to nejbezpečnější místo, a Teddy stále ještě v noci hrozně kašlal. Edwina nabídla Alexis, aby tam zůstala s ní, ale ta jen zavrtěla hlavou, následovala George do velkého salonu a lehla si vedle něj na úzkou matraci. Její bratr ležel na své polovině a než usnul, prohlížel si ji. Jako by viděl znovu svou matku, vždyť ty dvě spolu trávily spoustu času. Tu noc se mu ve spánku zdálo o rodičích. Zdálo se mu o nich, i když se vzbudil uprostřed noci a slyšel, jak Alexis vedle něj pláče. A tak ji utěšoval a tiskl k sobě, ale ona nepřestala.

„Co je, Lexie?“ zeptal se nakonec přemýšleje, jestli mu to řekne nebo jestli je stejně jako ostatní tak smutná, že může jen naříkat. „Bolí tě něco? … Je ti špatně? Chceš Edwinu?“

Zavrtěla hlavou a posadila se. Podívala se na něj a panenku si přitiskla k tělu. „Chci maminku …“ zašeptala tiše a její velké modré oči zkoumaly jeho obličej. Když ji uslyšel, do očí mu vhrkly slzy a pak ji obejmul.

„Já taky, Lexie … já taky.“ Tu noc dvě z Katiných dětí spaly držíce se za ruce jako odkaz, který po sobě zanechala, když se rozhodla neopustit manžela. Všichni si pamatovali, jak velkou lásku k nim chovala, i lásku a něhu mezi oběma rodiči, ale to všechno teď bylo pryč, v jiném místě i čase. Zůstala jen rodina, kterou nyní tvořili, šest lidí, šest životů, šest duší, šest z děsivého mála těch, kteří přežili Titanik. Kate, Bert, Charles a ti ostatní opustili tento svět. Navždy ztraceni.

KAPITOLA 6

Ve čtvrtek v noci, když Karpathia proplouvala kolem Sochy svobody a pak vplula do New Yorku, stáli Phillip a Edwina na palubě v truchlivém dešti. Byli zpátky doma, nebo přinejmenším ve Státech. Zdálo se jim však, že už tu na ně nic nečeká. Připadalo jim, že vše ztratili, a Edwina se musela v duchu upomínat, že mají přinejmenším jeden druhého. Ale život už pro ně nikdy nebude stejný. Rodiče nejsou naživu a ona ztratila svého budoucího manžela. Za pouhé čtyři měsíce by se s Charlesem vzali a on je teď mrtev … jeho laskavý duch, jasná mysl, hezký obličej, vlídnost, kterou tak milovala, sklon jeho hlavy, když se jí smál … to vše a s ním i zářivě šťastná budoucnost, nyní navždy ztracena.

Phillip se na ni otočil a viděl, jak jí po tváři tečou slzy. Karpathia pomalu vplouvala do přístavu za asistence tažných lodí, ale bez sirén, troubení a fanfár, jen se zármutkem a tichým truchlením.

Předchozí noc je kapitán Rostron všechny ujistil, že novináři budou zadržováni, dokud to bude možné, a že udělá vše, aby jim zajistil tichý příjezd do New Yorku. Varoval je, že radiová vysílačka je zahlcena dotazy tisku již od patnáctého ráno. Na žádné z nich však neodpověděl a žádní novináři na loď vpuštěni nebudou. Ti, co přežili Titanik, si vysloužili právo na tiché truchlení a on cítil zodpovědnost za to, že je bezpečně a v tichosti doveze domů.

Edwina však dokázala myslet jen na to, co zanechali za sebou někde ve vlnách oceánu. Phillip vzal tiše její ruku do své a stál vedle ní se slzami stékajícími po tvářích, přemýšleje, jak mohlo být vše jinak, jen kdyby k nim byl osud o trochu laskavější.

„Wíno?“ Naposled jí tak říkal, když byl malý chlapec, a když to vyslovil, skrz slzy se usmála.

„Ano?“

„Co budeme dělat?“ Tu a tam o tom mluvili, ale s nemocným Teddym, zakřiklou Alexis a se starostmi o ostatní o tom ještě neměla čas opravdu přemýšlet. V posledních dvou dnech George sotva promluvil a ona se přistihla, že touží po jeho nezbednostech a zlobení. A chudák malá Fannie plakala, kdykoli ji Edwina opustila i jen na malou chvilku. Uprostřed vší zodpovědnosti, kterou nesla, bylo obtížné myslet. Věděla jen, že se o ně i o Phillipa musí postarat. Teď měli jen ji.

„Nevím, Phillipe. Myslím, že pojedeme domů, jen co bude Teddy úplně v pořádku.“ Stále ještě měl příšerný kašel a den předtím s ním cloumala horečka. V tu chvíli se ani jeden z nich necítil na dlouhou jízdu vlakem zpět do Kalifornie. „Budeme muset nějakou dobu zůstat v New Yorku a pak pojedeme domů.“ Ale co dům a noviny? Bylo to víc, než na co chtěla myslet. Teď se chtěla jen ohlédnout … jen na chvíli … na pár dní … na poslední noc, kdy tančila s Charlesem šťastně ragtime. Vše bylo tak jednoduché, když s ní kroužil kolem sálu a pak s ní plul nádhernými valčíky, které milovala nejvíce. Za čtyři dny na lodi toho natančili tolik, že téměř protančila své stříbrné střevíčky. Teď cítila, že již nikdy tančit nebude, a ani nechce.

„Wíno?“ Viděl, jak v mysli odplouvá pryč. Stávalo se jí to často. Ostatním také.

„Hmm? … Promiň …“ Zírala na newyorský přístav a na déšť, potlačovala slzy a přála si, aby vše bylo jinak. Na Karpathii se tak cítil každý, vždyť zábradlí lemovaly vdovy se slzami stékajícími po tvářích, oplakávající muže a životy, které ztratily před méně než čtyřmi dny. Čtyřmi dny, které jim teď připadaly jako celý život.

Na mnohé z nich čekali příbuzní a přátelé, ale Winfieldovi nikoho takového v New Yorku neměli. Než odjeli, Bert rezervoval pokoje v hotelu Ritz-Carlton. Teď tam zůstanou, dokud se nerozjedou do Kalifornie. Ale malé drobnosti jim připadaly najednou složité. Neměli peníze ani šaty, Alexis se podařilo ztratit boty a Edwina měla jen roztrhané bledě modré večerní šaty a ty černé, které jí někdo dal v den, kdy byli zachráněni ze člunů. Byla to pro ně další potíž. Edwina přemýšlela, jak zaplatí za hotel. Bude muset poslat telegram do otcovy kanceláře v San Francisku. Najednou musela řešit problémy, na které ještě před týdnem ani nepomyslela.

Z lodi odvysílali zprávu do Londýna do kanceláře linek White Star pro strýce Ruperta a tetu Liz, že všechny Winfieldovic děti přežily, ale Edwina věděla, že zpráva o ztrátě sestry bude pro tetu Liz těžkou ranou. Stejnou zprávu odeslali také do otcovy kanceláře. Najednou bylo o čem přemýšlet. Zatímco zírala do newyorské mlhy, v dohledu se objevila flotila doprovodných lodí, ozval se hlasitý hvizd a najednou ze všech lodí v přístavu zazněly salvy. Kouzlo pochmurného ticha, ve kterém žili celé čtyři dny, bylo u konce. Edwinu ani Phillipa nikdy nenapadlo, že by jejich tragédie mohla být obrovskou novinou, a když se dívali po všech lodích a jachtách a trajektech pod sebou přeplněných reportéry a fotografy, uvědomili si, že to nebude lehké.

Ale kapitán Rostron dodržel své slovo a nikdo kromě navigátora se na Karpathii nenalodil dřív, než přirazili k molu. Fotografové se museli spokojit s tím, co vyfotili z dálky. Osamělý fotograf, kterému se podařilo proklouznout na palubu, byl dopaden a vykázán na kapitánský můstek.

K molu 54 připluli v 9:35 večer. Na okamžik bylo na lodi ticho. Jejich strašlivá cesta byla u konce. Nejdříve spustili čluny z Titaniku. Jeřáby zaujmuly svá místa a čluny byly spuštěny stejně, jako když před čtyřmi dny opouštěly potápějící se loď, tentokrát však jen s jedním námořníkem v každém z nich, zatímco zachránění stáli u zábradlí a přihlíželi, jak blesky osvětlují noční oblohu a nad hlavami jim hřmí. Jako by samo nebe plakalo nad prázdnými čluny, zatímco je truchlící pozorovali, a i dav dole stál v tichém úžasu, když byly připoutány a houpaly se na vodě. Bylo jen otázkou hodin, než je vykradou zloději.

Zatímco byly čluny spouštěny směrem k palubě, Alexis a George se připojili k Edwině a Phillipovi. Alexis tisknoucí se k Edwinině sukni se rozplakala. Vyděsila ji bouřka a měla plné oči strachu, když se dívala, jak lodě klesají dolů. Edwina ji svírala, jak to vždy dělala Kate. V posledních dnech se ale Edwina cítila jen velmi nedostatečnou náhradou za matku.

„Zase … v nich pojedeme?“ Vyděšená Alexis jen stěží promluvila, když se ji Edwina pokusila uklidnit. I Edwina zvládla jen mlčky zavrtět hlavou. Kvůli pláči nemohla odpovědět … ty čluny … tak křehké skořápky … a jen těch pár … kdyby jich bylo víc, ti ostatní mohli být naživu …

„Neplač, Lexie … prosím tě, neplač …“ Dovedla říci jen tohle, zatímco svírala její malou ruku. Nemohla ani slíbit, že všechno bude v pořádku. Už tomu sama nevěřila, tak jak by mohla dávat plané sliby dětem? Jako by měla srdce naplněné smutkem.

Když se Edwina podívala na molo, viděla, že tam čekají stovky, ne-li tisíce lidí. Nejdřív to vypadalo jako moře obličejů. A pak, když blesk ozářil oblohu, viděla, že jich je mnohem více. Lidé byli všude. Později noviny napsaly, že na molu bylo třicet tisíc lidí a dalších deset tisíc lemovalo břehy řeky. Ale Edwina si většiny nevšímala. Co na nich teď záleží? Rodiče a Charles, lidé, které milovala, mezi nimi nejsou. Nikdo tady na ně nečeká. V celém světě nezůstal nikdo, kdo by se o ně postaral. Vše spočívá na jejích bedrech i na chudákovi Phillipovi. V šestnácti už není dítětem a bude se muset stát mužem. Ve chvíli, kdy byli zachráněni, ochotně přijal toto břemeno, ale když se Edwina na něj podívala, zdálo se jí to nespravedlivé. Pak řekla Georgovi, ať si nasadí kabát a stoupne si k Alexis. Jen pohled na ně, na jejich otrhané šaty a zdrcené obličeje Edwinu znovu rozesmutnil. Najednou i vypadají jako ti, kterými jsou. Winfieldovic děti jsou teď sirotky.

Pasažéři z Karpathie se vylodili první. Pak nastalo dlouhé očekávání. Kapitán shromáždil ostatní v jídelně, kde spali tři dny, a odříkal modlitbu za všechny ztracené na moři i za zachráněné, jejich děti a jejich životy. Nastalo dlouhé ticho rušené jen tichým vzlykáním. Pak se všichni rozloučili, dotykem paže, objetím, posledním pohledem, pohybem hlavy nebo stiskem rukou a pak si potřásli rukou i s kapitánem Rostronem. Nebylo co říci, lidé v této skupině se loučili naposled. Již nikdy se nesejdou, ale navždy si budou pamatovat.

Dvě ženy vyšly na můstek jako první, zaváhaly, začaly se vracet a pak pomalu scházely dolů se slzami valícími se po tvářích. Byly to přítelkyně z Filadelfie a obě přišly o své manžely. Když se z davu ozval křik, na půli cesty se zastavily. Byl to výkřik žalu, smutku, soucitu i úžasu, ale byl to děsivý zvuk a chudák malá Alexis se znovu zabořila do Edwininy sukně s rukama přes uši a zavřenýma očima a Fannie spustila strašlivý nářek, zatímco ji Phillip držel.

„To je v pořádku … to je v pořádku, děti …“ Snažila se je utišit Edwina, ale uprostřed toho povyku ji neslyšely. A ona se vyděsila, když uviděla spěchat reportéry, kteří obklopili vyčerpané ztroskotance. Z nebe se valil déšť a napříč oblohou se míhaly blesky, střídající se se záblesky z fotoaparátů všude kolem. Hrozná noc, ale ne hroznější než ta, kvůli které takhle skončili před několika dny. To byla ta nejhorší noc jejich života a tahle … tahle byla jen jedna navíc. Teď se jim již nic nemůže stát, cítila Edwina, když vedla jemně své sestry a bratry k můstku. Neměla klobouk a byla promočená až na kůži. Nesla Alexis, která ji zoufale a roztřeseně držela kolem krku. Phillip nesl na každé ruce jedno maličké a hned za ním kráčel George, velice zkroušený a více než jen trochu vystrašený. Dav byl obrovský, sotva věděli, co udělají. Když došli na konec můstku, Edwina si uvědomila, že na ně lidi křičí jména.

„Chandler! … Harrison! … Gates? Gates! … Neviděli jste je? …“ Byli to členové rodin a přátelé zoufale hledající zachráněné, ale po každém jménu jen zavrtěla hlavou, neznala žádného z nich … a v dálce viděla Thayerovy, jak se objímají s přáteli z Filadelfie. Všude byly sanitky a auta, a znovu a znovu záblesky od reportérů. Z davu se ozýval nářek a vzlyky, když zachránění vrtěli hlavou nad jmény, která na ně křičeli. Doposud nevyšel žádný seznam těch, co přežili, a stále existovala naděje, že se zprávy mýlily, že milovaný možná katastrofu přežil. Karpathia odmítla komunikovat s tiskem a udržovala bariéru mlčení jako záštitu zachráněných. Ale teď už kapitán Rostron nemohl na jejich ochranu udělat vůbec nic.

„Paní … paní!“ Přepadl ji reportér tak, že Alexis málem vyskočila z její náruče, když Edwině zakřičel do obličeje. „Tohle jsou všechno vaše děti? Byli jste na Titaniku?“ Byl troufalý, drzý a hlučný a v šíleném zmatku kolem mu Edwina nemohla uniknout.

„Ne … ano … já … prosím … prosím …“ Začala plakat, toužíc po Charlesovi a rodičích, a obličej jí ozářil ten obávaný záblesk. Phillip se ji snažil zaštítit tělem, ale byl příliš obtěžkán mladšími dětmi, než aby jí mohl pomoci. Najednou je obklopilo moře reportérů, odstrkujících George, zatímco na něj Edwina křičela, aby se jim neztratil.

„Prosím vás … prosím … přestaňte! …“ To samé udělali Madeleine Astorové, když se vylodila se svou služkou, ale Vincent Astor a její otec, pan Force, ji vyprostili a odvezli v sanitce, kterou pro ni připravili. Edwina a Phillip sice neměli takové štěstí, ale odešli, co nejdřív to bylo možné, Phillip je dostal do jednoho z čekajících vozů poslaných z hotelu Ritz-Carlton. Vezl je po Sedmé avenue a pak pomalu vešli do hotelu, ošumělá skupinka bez zavazadel. Tam čekali další reportéři, ale ochotný recepční je rychle doprovodil do jejich pokojů, kde Edwina musela zápasit s vlnou hysterie. Jako by nikdy ani neodjeli. Krásné, elegantně zařízené pokoje vypadaly stejně jako před měsícem a půl a oni teď byli zpátky, jenže všechno se změnilo. Dali jim stejné pokoje, jako měli při příjezdu ze San Franciska, dřív než Mauretánií odpluli do Evropy na schůzku s Fitzgeraldovými a na oslavu Edwinina zasnoubení.

„Wíno … jsi v pořádku?“

Chvilku nemohla promluvit a pak, smrtelně bledá, přikývla. Měla na sobě roztrhané večerní šaty, deštěm promočený kabát a střevíce, oblečení, které měla na sobě, když opouštěla Titanik. „Je mi dobře,“ zašeptala nepřesvědčivě, ale byla schopna myslet jen na dobu, kdy byli v těchto pokojích naposledy jen před několika týdny, s Charlesem a rodiči.

„Mám zajistit jiné pokoje?“ Phillip vypadal zoufale ustaraně. Co by dělali, kdyby se teď zhroutila? Na koho by se obrátili? Měli jen ji, ale ona jen zavrtěla hlavou a osušila si oči a snažila se uklidnit děti. Neboť teď velmi dobře věděla, že všechno spočívá na jejích ramenou.

„Georgi, ty najdi jídelní lístek. Musíme něco sníst. A ty, Phillipe, pomoz Fannie a Alexis převléknout se do nočních košilí.“ Pak si uvědomila, že žádné nemají. Ale když vešli do dalších pokojů, viděla, že se majitelé Ritz-Carltonu o vše postarali. Připravili jakýsi výběr dětského a ženského oblečení a i nějaké věci pro chlapce, svetry a kalhoty, pár teplých ponožek a nějaké boty a na posteli ležely dvě noční košile pro děvčata, dvě nové panenky a pyžamo a medvídek pro Teddyho. Tak obrovská laskavost Edwinu rozplakala a když vstoupila do hlavní ložnice, zastavil se jí dech. Na posteli tam leželo oblečení pro rodiče a láhev šampaňského a ona věděla, že v poslední ložnici najde totéž pro Charlese. Vzlykla a naposledy se rozhlížejíc kolem zhasla světlo a zavřela dveře. Pak se vrátila zpět k čekajícím dětem.

Teď vypadala klidněji a když uložila maličké do postele, sedla si s Phillipem a Georgem na pohovku a dívala se, jak snědli celý talíř opékaného kuřete a nějaké koláče. Jí ale jen pomyšlení na jídlo připadalo příliš vyčerpávající. Alexis znovu měla v očích ten divoký pohled, než odešla do postele, a Edwina ji mohla jen pobídnout, aby pevně držela svou starou panenku, paní Thomasovou, a hladila tu novou. Fannie usnula vedle ní ve velké pohodlné posteli a Teddy už tvrdě spal v hezké velké kolébce ve svém novém pyžamu.

„Ráno musíme poslat telegram strýci Rupertovi a tetě Liz,“ řekla chlapcům. Poslali jim a Charlesovým rodičům telegram z lodi přes linky White Star, ale dluží jim zprávu, že přijeli v pořádku. Mají tolik co dělat a o čem přemýšlet. Nemohou nic předpokládat. Nic nemohou považovat za jisté. Musí jim obstarat šaty na cestu do Kalifornie, musí jít do banky a s maličkými k doktorovi. Nejvíc ze všeho chtěla Edwina navštívit odborníka, aby se ujistila, že je Teddy v pořádku a že Fannie nepřijde o omrzlé prsty. Vypadali už lépe a navzdory bouřlivému příjezdu Teddy neměl horečku. Nejhůř postižená ze všech vypadala ve skutečnosti Alexis, trauma ze ztráty matky jako by ji připravilo o jakýkoli zájem o to, co se děje kolem. Byla zkroušená a vystrašená a hysterická pokaždé, když se Edwina pokusila opustit ji i jen na moment. Po všem, co prožili, to nebylo příliš překvapující. Ten šok jim zůstane ještě dlouhou dobu, a i Edwina cítila, jak se jí třesou ruce, kdykoli se pokusila něco napsat, třeba jen vlastní jméno, nebo zapnout dětem knoflíky. Nezbývalo jí nic jiného, než se přinutit pokračovat dál. Věděla, že musí.

Pak sešla do recepce a řekla jim, že si chce pronajmout auto a řidiče na další den, nebo alespoň povoz, kdyby všechna auta byla zadaná, ale ujistili ji, že bude mít auto i řidiče k dispozici. Poděkovala jim za oblečení, které jim nechali, i za ohleduplné dary dětem, a manažer hotelu jí soucitně potřásl rukou a vyjádřil svou soustrast nad ztrátou rodičů. Byli stálými zákazníky hotelu a zpráva, že katastrofu nepřežili, ho po jejich příjezdu zdrtila.

Edwina mu tiše poděkovala a pomalu odešla zpátky po schodech nahoru. Zahlédla dva nebo tři známé obličeje z lodi, ale každý byl teď starostmi o přežití zaneprázdněn nebo vyčerpán.

Byla téměř jedna hodina ráno, když našla své bratry, jak hrají karty v obývacím pokoji jejich apartmá. Pili minerální vodu a dojídali poslední koláče a ona se na chvilku zastavila ve dveřích a usmála se na ně. Rozesmutnilo ji, když si uvědomila, že život jde dál, jako by se nic nestalo, ale v tu samou chvíli pochopila, že to je jejich jediná spása. Musí jít dál, celý život mají před sebou. Jsou jen děti. Edwina ale věděla, že pro ni to bez Charlese nikdy stejné nebude. Žádný muž už nebude jako on. Její život se teď nebude skládat z ničeho víc než z péče o děti.

„A spát se dnes nebude, pánové?“ Znovu zadržela slzy, když na ně pohlédla. Usmáli se na ni a George se při pohledu na její směšné oblečení zašklebil. Poprvé ho viděla ve své káži od chvíle, kdy opustili Titanik.

„Vypadáš strašně, Edwino.“ Smál se a i Phillip se usmál sobě navzdory. Vypadala tak a její neladící kostým vypadal v elegantně zařízených pokojích mnohem méně vznešeně a opravdu jen směšně.

„Děkuju, Georgi.“ Usmála se. „Zítra ráno se vynasnažím dát dohromady něco decentního, aby ses za mne nestyděl.“

„To bys měla,“ pronesl povzneseně a vrátil se ke kartám.

„Koukejte jít do postele, vy dva,“ vyhubovala jim oběma Edwina a pak se odešla ponořit do luxusní vany. Když si o chvilku později svlékla šaty, podržela je na chvíli a zírala na ně. Nejdřív je chtěla vyhodit, nechtěla je už vidět, ale jiná část jejího já je chtěla uchovat. Ty šaty měla na sobě, když naposled viděla Charlese … tu poslední noc, kdy byla s rodiči … byla to památka na ztracený život, na okamžik, kdy se vše změnilo, kdy vše bylo navždy ztraceno. Pak je opatrně složila a vložila do zásuvky. Nevěděla, co s nimi udělá, ale určitým způsobem to bylo to jediné, co jí zbylo, potrhané večerní šaty, které vypadaly skoro jako by patřily někomu jinému, člověku, jakým jednou byla a už nikdy nebude a na něhož si jen těžko vzpomínala.

KAPITOLA 7

Ráno po příjezdu si Edwina oblékla černé šaty, které dostala na záchranné lodi, a vzala Fannie, Teddyho a Alexis k doktorovi, kterého doporučil manažer hotelu. Když tam přišli, byl doktor překvapen, jak dobře děti zážitek z Titaniku přežily. Dva nejmenší prsty na Fannině ruce asi nikdy nebudou docela jako předtím, budou míň citlivé a trochu ztuhlé, ale vážně pochyboval, že by o ně přišla. Také Teddy se podle něj velmi zotavil, snad ještě víc než ona. Řekl Edwině, že považuje za výjimečné, že to dítě takové podchlazení vůbec přežilo a že pokládá celou událost za tragickou a udivující. Snažil se jí vyptávat na noc, kdy se Titanik potopil, ale Edwina se o tom zejména před dětmi zdráhala mluvit. Požádala ho, aby vyšetřil i Alexis, ale ta kromě několika modřin, které si udělala, když ji vhodili do člunu, vypadala překvapivě zdravě a nepostiženě. Potíž byla v tom, že škoda způsobená Alexis se týkala spíše jejího ducha než těla. Od chvíle, kdy ji objevili na Karpathii, cítila Edwina, že Alexis není ve své kůži. Jako by nemohla čelit faktu, že jejich matka zemřela, a tak nečelila vůbec ničemu. Mluvila jen zřídka a vždy byla vzdálená a odtažitá.

„Může taková zůstat i dost dlouhou dobu,“ varoval doktor Edwinu, když na chvíli osaměli, zatímco zdravotní sestra pomáhala dětem s oblékáním. „Nemusí být už nikdy stejná. Pro někoho je to příliš velký šok.“ Ale Edwina tomu odmítla věřit. Za nějaký čas bude Alexis zase sama sebou, přestože vždy byla stydlivé dítě a někdy se příliš upínala ke své matce. Ale teď si Edwina dala závazek, že ta tragédie nesmí zničit jejich životy, určitě ne životy dětí. A dokud se jimi bude zabývat, nebude mít čas přemýšlet o sobě, což bude pro ni požehnáním. Řekl jí, že za týden budou připraveni na cestu do San Franciska. Jen potřebují trochu popadnout dech, než se přemístí, ale to potřebuje i Edwina.

Když se vrátili do hotelu, našli Phillipa a George studovat zprávy v novinách. Patnáct stránek v New York Times bylo věnováno rozhovorům a popisům obrovské katastrofy. George chtěl Edwině všechno přečíst, ale ta to slyšet nechtěla. Sama už dostala od New York Times tři vzkazy od reportérů, kteří by s ní chtěli mluvit. Vyhodila je, žádný čas s nimi trávit nezamýšlela. Věděla, že otcovy noviny přinesou zprávu o jeho smrti i o okolnostech potopení gigantické lodi, takže jestli s ní budou chtít mluvit, až se vrátí domů, bude muset. Ale s ovzduším senzace, které naplnilo noviny v New Yorku, nechtěla mít nic společného. A mračila se na fotografii, na které se svými bratry a sestrami opouštěla loď.

Když se ráno vrátila do hotelu, dostala ještě jeden vzkaz. Podvýbor Senátu se má sejít druhý den v hotelu Waldorf-Astoria a zve ji, aby přišla a v několika příštích dnech s nimi hovořila o Titaniku. Chtěli vědět podrobnosti toho, co se přihodilo, od všech zachráněných, kteří jsou ochotni s nimi mluvit. Je důležité, aby výbor chápal, co se stalo, kdo, jestli někdo, za to nese vinu a jak by se podobné katastrofě dalo v budoucnosti předejít. Řekla o tom Phillipovi a také že jít tam ji znervózňuje. Cítila ale, že by měla, a on se ji snažil uklidnit.

Obědvali v pokojích v hotelu a pak Edwina prohlásila, že má něco na práci. Nemohou napořád žít ve vypůjčeném oblečení a ona musí udělat nějaké nákupy.

„Musíme jít taky?“ vyděsil se George a Phillip se zabořil do novin. Edwina se usmála. Na chvíli jí George připomněl otce.

„Ne, nemusíš, pokud zůstaneš tady a pomůžeš Phillipovi postarat se o ostatní.“ To jí připomnělo, že si bude muset doma najmout někoho na pomoc. Ta myšlenka ji připomněla Oonu. Ať myslela na cokoli, vždy ji to přivedlo zpět k bolestným vzpomínkám na potopení.

Nejdříve šla do banky, pak k Altmanovi na rohu Páté avenue a Třicáté čtvrté ulice a tam pro ně koupila, co mohla. Pak šla k Oppenheim Collinsovi a tam nakoupila zbytek toho, co potřebovala. Z otcovy kanceláře jí poslali slušný obnos a tak teď měla dost peněz pro sebe i pro děti.

Bylo po čtvrté, když se dostala zpátky do hotelu ve střízlivých černých šatech, které koupila u Altmana. A vylekala se, když uviděla George hrát znovu karty s Phillipem.

„Kde jsou ostatní?“ zeptala se, zatímco skládala balíčky na podlahu obývacího pokoje. Se zbytkem vklopýtal řidič. Najednou si uvědomila, že je třeba hezké řádky věcí na vybavení pěti dětí. Pro sebe si koupila patery vážné černé šaty. Věděla, že je bude nosit hodně dlouho, a když si v obchodě oblékla stroze vypadající oblečení, s bolestným smutkem si uvědomila, jak moc se v něm podobá matce.

Když se rozhlížela po apartmá, neviděla ani jedno z menších dětí. Jen své dva bratry hrající vášnivě karty. „Kde jsou?“

Phillip se zašklebil a ukázal na ložnici. Edwina rychle přešla pokoj a když je spatřila, otevřela ústa. Dvě malá děvčátka a dvouletý bratr si hráli s pokojskou a s asi dvěma tucty nových panenek, houpacím koněm a vláčkem jen pro Teddyho.

„Proboha!“ Edwina se v úžasu rozhlížela po pokoji. Nerozbalené balíčky sahaly do polovičky pokoje. „Odkud to všechno přišlo?“

George jen pokrčil rameny a vyhodil kartu, která rozzlobila jeho bratra. Phillip pohlédl na Edwinu zírající užasle kolem. „Nevím. Na všem byly lístečky. Myslím, že většina z toho je od lidí tady z hotelu … něco je z New York Timesů … něco poslaly linky White Star. Nevím, asi jsou to jen dárky.“ A děti se skvěle bavily při jejich rozbalování. I Alexis vypadala šťastně a smála se na svou sestru. To byly ty narozeniny, o které byla ošizena v den, kdy se potopili. Bylo to jako desatery narozeniny a vánoce dohromady.

Edwina v údivu obcházela kolem, zatímco Teddy šťastně seděl na svém novém koni a mával na svou starší sestru. „Co s tím vším uděláme?“

„Ovšemže to budeme muset vzít domů,“ řekl George jako by nic.

„Dostala jsi všechno, cos potřebovala?“ zeptal se Phillip, zatímco se snažila udělat v pokoji trochu pořádek a rozdělit nákupy podle toho, pro koho byly. Vzhlédl k ní a zamračil se. „Ty šaty se mi nelíbí, vypadají tak nějak staře, ne?“

„Asi,“ řekla tiše, ale zdály se jí vhodné. Už se necítila mladá a napadlo ji, jestli ještě někdy bude. „V těch dvou obchodech, kde jsem byla, toho moc v černém neměli.“ Byla tak vysoká a štíhlá, že nebylo vždy lehké najít, co chtěla. Matka měla stejný problém a někdy se o šaty dělily. Už nikdy víc. Už nikdy se o nic dělit nebudou … ani o přátelství, vřelost, smích. Bylo to pryč jako Edwinino dětství.

Phillip k ní znovu vzhlédl a uvědomil si, že je v černém. Ještě na to nepomyslel, a zajímalo ho, jestli budou muset s Georgem nosit černé kravaty a černé pásky na rukávech. Nosili je, když zemřeli prarodiče. Maminka řekla, že je to znamení úcty, ale tatínek řekl, že si myslí, že je to hloupost. Což Phillipovi připomnělo, že jí něco zapomněl říct.

„Dnes jsme dostali telegram od strýce Ruperta a tety Liz.“

„Ach jo.“ Edwina se zamračila. „Chtěla jsem jim poslat telegram dnes ráno a uprostřed všeho rozruchu kolem návštěvy u doktora jsem na to zapomněla. Kde je?“ Ukázal na stůl. Zvedla ho a pak si s povzdechem sedla. To nebyla zpráva, kterou si přála, přestože oceňovala jejich dobré úmysly. Strýc Rupert nalodí za dva dny tetu Liz na Olympik. Mají na ni počkat v New Yorku a ona je pak přiveze zpátky do Anglie. Edwině poskočilo srdce, když to četla. Bylo jí tety líto, protože věděla, jakou má mořskou nemoc. A navíc se Edwině jen při pomyšlení na plavbu přes oceán dělalo špatně. Věděla, že po zbytek života na loď nevstoupí. Nikdy nezapomene pohled na záď Titaniku trčící z vody přímo vzhůru a rýsující se proti noční obloze, když ho pozorovali ze záchranných člunů.

Později večer jim poslala odpověď, v níž naléhala na tetu Liz, aby nejezdila, a oznamovala jim, že se vracejí do San Franciska. Ale další odpověď přišla hned druhý den ráno.

„Bez diskuse. Vrátíte se do Anglie s tetou Elisabeth. Stop. Je mi líto, v jaké jste situaci. Musíte se s tím smířit. Brzy na shledanou. Rupert Hickham.“ Při vyhlídce na návrat na havermoorské sídlo se téměř otřásla.

„Musíme, Edwino?“ George se na ni podíval se špatně skrývanou hrůzou a Fannie se rozplakala a řekla, že jí tam vždycky byla zima a že jídlo tam bylo hrozné.

„I mně byla zima, tak přestaň brečet, ty husičko. Jedeme jedině domů. Je to jasné?“ Pět hlav přikývlo a pět vážných obličejů doufalo, že to myslí vážně. Ale bude o něco těžší přesvědčit strýce Ruperta. Edwina na něj okamžitě vypálila odpověď. Vyvinula se z toho dvoudenní bitva vrcholící tím, že teta Liz ulehla s těžkou chřipkou, která ji donutila odjezd odložit. A mezitím se Edwina vyjádřila více než jasně. „Není třeba jezdit do New Yorku. Jedeme domů do San Franciska. Hodně vyřizování, hodně práce. Bude nám tam dohře. Prosím přijeďte na návštěvu. Budeme doma prvního května. Pozdravy Vám i tetě Liz. Edwina.“ Žít s tetou Liz a strýcem Rupertem v Anglii bylo to poslední, co si kdokoli z nich přál. Edwina na to ani nepomyslela.

„Jsi si jista, že prostě nepřijedou do San Franciska a neodvezou nás?“ Georgovy oči vypadaly obrovské a Edwina se smála jeho očividné starosti.

„Samozřejmě že ne. Nejsou únosci, je to naše teta a strýc a myslí to dobře. Jen si myslím, že to zvládneme v San Francisku sami.“ Bylo to od ní odvážné tvrzení a bude ho nejdřív muset dokázat, ale už se rozhodla. Noviny řídí schopní lidé vybraní jejím otcem a on je dobře vedl celá léta. Není důvodu, proč by se i bez Berta Winfielda v jejich čele mělo něco měnit. Často říkával, že kdyby se s ním něco stalo, nikdo by to ani nepoznal. A teď té zkoušce budou vystaveni, neboť Edwina neměla nejmenší úmysl noviny prodat. Potřebují příjem, a i když nejsou noviny tak výnosné jako třeba New York Times nebo jiné opravdu velké deníky, je to stále ještě velice pohodlný malý podnik. A jestli mají přežít a zůstat v domě v San Francisku, budou peníze potřebovat. Nezamýšlela dovolit Rupertovi, Liz či komukoli jinému donutit ji noviny, dům nebo cokoli jiného, co patřilo jejich rodičům, prodat. Netrpělivě se chtěla dostat domů, aby dohlédla, že se vše vyřeší a že nikdo neudělá rozhodnutí, která by se jí týkala, ale s nimiž by nesouhlasila. Rozhodla, že jedou domů. Ale nevěděla, že Rupert už naplánoval, že uzavře dům a noviny dá do prodeje. Podle něj se Winfieldovic děti do San Franciska nevrátí a jestli ano, tak ne nadlouho. Nepočítal plně s Edwinou a jejím odhodláním udržet rodinu tam, kam patří. Společně v domě v San Francisku.

Winfieldovic děti strávily následující týden v New Yorku. Chodily na dlouhé procházky do parku, znovu navštívily doktora a potěšila je zpráva o Teddyho zdraví a Fanniných dvou prstech. Obědvali v Plaze a znovu jeli nakupovat, protože George sdělil Edwině, že to sako, které mu koupila, by nenosil ani po smrti. Byl to čas odpočinku a zotavení, ale v noci byli stále ještě podivně tiší, pronásledováni myšlenkami, obavami a lodí, která je způsobila. Alexis stále trápily noční můry a spala teď v Edwinině posteli, Fannie v další hned u nich s Teddym v kolébce vedle sebe.

Poslední noc v hotelu večeřeli ve svém pokoji a večer strávili tiše hraním karet a povídáním. George je rozesmál svým nemožně výstižným parodováním strýce Ruperta.

„To není fér,“ snažila se mu vyhubovat Edwina, ale i ona se smála. „Chudák, má křivici a myslí to dobře.“ Ale stejně byl legrační a pro Georgův zlomyslný smysl pro humor představoval snadnou kořist. Jen Alexis se nesmála s nimi, už dny se neusmála a ve svém truchlení po rodičích byla jen více odtažitá.

„Já nechci jet domů,“ šeptala Edwině pozdě v noci, když se k sobě choulily v posteli a Edwina naslouchala tichému předoucímu dechu ostatních.

„Proč ne?“ zašeptala, ale Alexis jen zavrtěla hlavou a oči se jí zalily slzami, když zabořila svou hlavu do Edwinina ramena. „Čeho se hojíš, srdíčko? Nikdo ti tam neublíží …“ Nic jim nemohlo ublížit tak jako ztráta, kterou utrpěli na Titaniku. Byly chvíle, kdy si Edwina přála, aby bývala ztratila vlastní život, byly chvíle, kdy bez Charlese a rodičů nechtěla žít dál. Měla tak málo času na přemýšlení o něm, na truchlení, na myšlenky odplouvající zpátky ke šťastným chvílím. A přesto bylo myšlení na Charlese tak bolestné, že ho téměř nesnesla. Věděla však, že se musí dát dohromady kvůli maličkým, kteří na ni spoléhají. Může si dovolit myslet jen na ně, na nikoho jiného. „Budeš zase v bezpečí ve svém pokoji,“ zamumlala k Alexis, „a můžeš jít do školy s kamarádkami …“ Ale Alexis jen vehementně zavrtěla hlavou a pak se zoufale podívala na starší sestru.

„Maminka tam nebude, až přijedeme.“ Byl to fakt, který všichni věděli. Jenže Edwina věděla, že částí svého já také stále ještě dětinsky doufá, že tam budou i s Charlesem a že to všechno byl jen krutý vtip a že se nic nestalo. Ale Alexis byla chytřejší a moudře tomu při příjezdu do San Franciska nechtěla čelit.

„Ne, nebude tam. Ale bude v našich srdcích, vždycky tam bude. Všichni tam budou - maminka, tatínek i Charles. A až se dostaneme domů, možná že se budeme cítit k mamince blíž.“ Dům na Kalifornské ulici byl její součástí, tolik toho udělala, aby byl pro ně krásný. A zahrada byla výhradně kouzlem z rukou jejich matky. „Nechceš vidět růžové keře v maminčině tajné zahradě?“ Alexis jen zavrtěla hlavou a v tichém zoufalství chytila Edwinu rukama kolem krku. „Neboj se, srdíčko … neboj se … jsem tady … a vždycky budu …“ A pak tiskla holčičku k sobě a věděla, že je nikdy neopustí. Myslela na věci, které matka řekla v minulosti, na to, jak svoje děti milovala. Edwina na to myslela, když držíc svou malou sestru pomalu usínala … je to pravda, vzpomínala si, jak moc ji matka milovala … větší láska, než kterou teď sama musí dát svým bratrům a sestrám, neexistuje. A jak se nořila do spánku a myslela na Charlese a na otce, vzpomněla si na matčin obličej. A zatímco k sobě tiskla Alexis, náhle cítila, jak jí na polštář stékají slzy.

KAPITOLA 8

Winfieldovi opustili New York dvacátého šestého dubna, jednoho bouřkového pátečního rána jedenáct dní po potopení Titaniku. Auto z Ritz-Carltonu je odvezlo na nádraží a řidič pomohl Edwině zkontrolovat všechna zavazadla. Bylo jich teď jen pár a vezli s sebou jen věci, které jim Edwina koupila v New Yorku. Hračky a dary od dobrodinců zabalili a poslali vlakem napřed. Teď jim nezbývalo nic jiného než jet domů a začít žít život bez rodičů. Pro maličké se toho moc nezměnilo, ale Phillip teď za ně cítil ohromnou zodpovědnost. Pro chlapce ještě ne sedmnáctiletého to byla obdivuhodná zátěž. I George cítil ten rozdíl. S Edwinou si nedovolil takovou divokost, protože byla přísnější, než bývali rodiče, ale také protože s ní soucítil. Měla teď tolik práce s péčí o mladší děti. Zdálo se, že má vždy některé z nich v náručí. Fannie pořád plakala a Teddy neustále potřeboval převléci nebo někam odnést. Alexis se buď držela Edwininy sukno, nebo se skrývala před lidmi ve vzdáleném koutku nebo za záclonou. Jako by se teď Edwina měla stát chobotnicí. Přestože se George i nyní rád bavil, nikdy si nedovolil dělat to na úkor své starší sestry.

Ve skutečnosti jí oba bratři připadali úplně jak andílci, když jí pomáhali nastoupit do vlaku a usadit mladší děti. Ve vlaku obsadili dvě sousední kupé a po třídenním spaní na matracích na podlaze Karpathie věděla, že si už nikdy na ubytování nebudou stěžovat. Byli vděční, že jsou v teple a bezpečí a že jedou domů, a když vlak pomalu vyjížděl ze stanice, Edwina cítila, jak ji zalila vlna úlevy. Zase jeli domů, na známé místo, kde budou v bezpečí a kde se jim nic strašného nestane. Aspoň v to doufala. Pro Edwinu to teď bylo těžké. Chvíli byla tak zaměstnaná péčí o ně o všechny, že neměla čas přemýšlet nebo vzpomínat. Jindy, třeba v noci v posteli s Alexis nebo Fannie, dokázala myslet jen na Charlese, jeho poslední polibky, dotek jeho ruky … jejich poslední tanec … a jeho dobrou náladu, když ho naposledy viděla na Titaniku. Byl elegantní, dobromyslný mladý muž a věděla, že by z něj byl báječný manžel. Teď už to ovšem bylo jedno. A přesto se trápila přemýšlením, a to i ve vlaku, když slyšela jeho jméno znovu a znovu se opakovat ve zvuku kol dunících po kolejích … Charles … Charles … Charles … miluji tě … miluji tě … miluji tě … chtělo se jí křičet, když si představila ta slova a slyšela jeho hlas volající na ni. A nakonec zavřela oči, jen aby se uzavřela tomu obličeji, který jí v temnotě připadal tak skutečný. Věděla, že na něj nikdy nezapomene. Záviděla rodičům, že spolu zůstali až do konce. Někdy si přála, aby se byla potopila s Charlesem, a pak musela násilím obrátit své myšlenky zpět k dětem.

Když přejížděli Státy, četly děti a Edwina noviny. Zprávy o Titaniku byly všude. Výslechy v podvýboru Senátu stále pokračovaly. Edwina se na nich v New Yorku nakrátko objevila. Bylo to pro ni emocionální a bolestné, ale cítila jako svou povinnost zúčastnit se jich. Doposud se usnesli, že ztroskotání Titaniku způsobila trhlina na pravoboku dlouhá tři sta stop. Teď jako by to už bylo jedno, ale lidé potřebovali najít důvod, příčinu, jako by se tím dalo vše do pořádku. Edwina velmi dobře věděla, že ne. Mnohem důležitější bylo pobouření nad ztrátou životů a nad skutečností, že záchranné lodě nestačily ani pro polovinu lidí na palubě. Výbor se jí dotazoval, jak se chovali důstojníci a jaký dojem měla z chování lidí ve člunech. Všeobecné pobouření se týkalo absence přípravy nouzového vylodění, ani posádka nevěděla, kde je její místo. Nejstrašnější však bylo, že záchranné čluny odplouvaly napůl prázdné a po potopení lodi odmítaly ze strachu z převrhnutí lidi nabírat. Celá událost vejde do historie jako strašlivá tragédie obrovských rozměrů. Po svědčení se cítila vyčerpaná a zdrcená, jako by její příchod mohl něco změnit, ale nezměnil. Lidé, které milovala, byli mrtví a k životu je nic přivést nemohlo. A mluvením se vše stávalo ještě horší. Bylo ještě horší číst v novinách, že se zachránilo tři sta dvacet osm lidí, a přitom vědět jako Edwina ještě před odjezdem z New Yorku, že rodiče ani Charles mezi nimi nejsou.

Od Fitzgeraldových z Londýna dostala dojemný telegram vyjadřující jejich soustrast a ujišťující ji, že v jejich srdcích zůstane navždy jejich dcerou. A z nějakého podivného důvodu ji to přimělo myslet na nádherný závoj, který se pro ni šije a který měla lady Fitzgeraldová přivést v srpnu. Co se s ním stane? Kdo ho bude mít? A proč ji to zajímá? Řekla si, že nemá právo oplakávat takové maličkosti nebo se starat o takové věci. Její svatební závoj teď není důležitý. A v noci ve vlaku byla vzhůru a zírajíc z okna se snažila na nic nemyslet. Charlesovy rukavice, které jí hodil, aby si zahřála ruce, když opouštěla loď, byly stále v jejím zavazadle. Pohled na ně však nesnesla. Jen vidět je bylo bolestné. Ale vědět, že je má, byla pro ni útěcha.

Když se Skalnaté hory objevily vysoko na ranním nebi s prvními růžovými stružkami rozbřesku rozlévajícími se po svazích, byla ještě vzhůru. Poslední den ve vlaku a poprvé za celé dva týdny se cítila o něco lépe. Většinou neměla čas přemýšlet o tom, jak se cítí, což bylo dobré. To ráno je všechny probudila a řekla jim, aby se podívali ven na ty krásné hory.

„Už jsme doma?“ zeptala se Fannie s rozevřenýma očima. Nemohla se příjezdu domů dočkat a už několikrát řekla Edwině, že už domov nikdy neopustí. První, co udělá, až přijede domů, bude čokoládový koláč jako maminčin. Byla to jedna z častých Katiných sladkostí a Edwina jí slíbila, že jí s tím pomůže. George prohlásil, že nepůjde zpátky do školy. Snažil se Edwinu přesvědčit, že to trauma bylo pro něj příliš a že pro něj bude lepší zůstat nějaký čas doma, než se ke školní práci vrátí. Naštěstí měla jeho sestra dost rozumu, aby mu nevěřila. A chudák Phillip si také začal dělat starosti se školou. Do odchodu na Harvard, kam následoval svého otce, mu zbýval jeden rok. Alespoň to měl v plánu, ale teď bylo těžké cokoli plánovat. Možná, myslel si v duchu Phillip, když ujížděli vlakem domů, nebudu ani schopen jít na univerzitu. Ale za takové myšlenky se při srovnání s jejich daleko většími ztrátami styděl.

„Wíííno,“ zeptala se Fannie, užívajíc jména, které vždy Edwinu rozesmálo.

„Ano, Frances?“ Edwina předstírala strohost a vážnost.

„Neříkej mi tak prosím.“ Fannie se na ni vyčítavě zadívala a pokračovala. „Budeš teď spát v maminčině pokoji?“ Podívala se na sestru jakoby nic a Edwina cítila, jako by dostala ránu do žaludku.

„Ne, nebudu.“ V té místnosti by spát nemohla. Nebyla její. Byla jejich a ona tam nepatřila. „Budu spát ve svém vlastním pokoji.“

„Ale nejsi teď naše maminka?“ Fannie vypadala zmateně a Edwina zahlédla ve Phillipových očích slzy. Odvrátil se a díval se z okna.

„Ne, nejsem.“ A smutně zavrtěla hlavou. „Já jsem pořád Wííína, tvoje velká sestra.“ Usmála se.

„Ale kdo pak bude naše maminka?“

Co říct? Jak to vysvětlit? I George se díval pryč, ta otázka byla příliš bolestivá pro všechny. „Maminka je pořád naše maminka. A pořád bude.“ To bylo jediné, co ji napadlo říct. A věděla, že ostatní kromě Fannie ji pochopí.

„Ale ona tu teď není. A ty jsi řekla, že se o nás postaráš.“ Fannie vypadala, jako by se měla rozplakat, zatímco se Edwina snažila ji uklidnit.

„Já se o vás postarám.“ Přitáhla si dítě na klín a pohlédla na Alexis choulící se v rohu sedadla s očima upřenýma na podlahu, nepřející si slyšet, co říkají. „Budu dělat všechno, co dělala maminka, jak nejlépe to budu umět. Ale ona zůstane naše maminka, ať se děje cokoli. Já bych maminka být nemohla, i kdybych se snažila sebevíc.“ Nahradit ji by se nikdy nesnažila.

„Aha.“ Fannie přikývla konečně uspokojená a zbývalo jí vyjasnit si ještě poslední myšlenku, než se dostanou domů. „Pak můžeš každou noc spát v posteli se mnou?“ Ale Edwina se na ni jen usmála.

„Tvoje postel by se rozbořila. Nemyslíš, že jsem na ni moc velká?“ Fannie měla krásnou malou postýlku, kterou otec zhotovil před léty pro Edwinu.

„Víš co, můžeš mě někdy navštívit v mé posteli. Jak zní tohle?“ Viděla, že na ně Alexis truchlivě hledí. Neslyšela ráda o smrti jejich matky. „A ty taky, Alexis. Můžeš někdy spát se mnou v mé posteli.“

„A co já?“ Zlobil ji George, zakroutil Fannie nosem a postrčil sladkost Alexis. Edwina si opakovaně všímala, jak se v posledních dvou týdnech změnil a o co je teď krotší. Vyhlídka na návrat domů jim teď začínala dělat starosti. Vidět domov a vědět, že rodiče už se tam nikdy nevrátí, bude velmi bolestivé.

Poslední noc ve vlaku o tom všichni přemýšleli. Leželi vzhůru dlouho do noci, ale nikdo nepromluvil. Edwina spala méně než dvě hodiny. Vstala v šest hodin, omyla si obličej a oblékla si jedny ze svých nejlepších šatů. Měli přijet krátce po osmé hodině ráno. Jakkoli se obávala příjezdu domů, dívat se na známou krajinu bylo pro ni útěchou. Vzbudila mladší děti a zaťukala na dveře vedlejšího kupé, kde spali Phillip a George. V sedm hodin se všichni sešli na snídani v jídelním voze. Chlapci vydatně posnídali a Alexis se pošťourala v míchaných vejcích, zatímco Edwina nakrájela Fannie a Teddymu oplatky. Když dojedli a vrátili se do kupé, omyla maličkým obličeje, urovnala jim šaty a to už vlak pomalu vjížděl do stanice. Dohlédla, aby všichni byli oblečení v řádných šatech, s lesknoucími se, čistými a učesanými vlasy, a pečlivě zavázala stuhy Alexis a Fannie. Nevěděla, kdo jim přijde naproti na nádraží, ale věděla, že budou zkoumáni pohledy a možná i fotografováni reportéry z otcových novin. Chtěla, aby mu děti dělaly čest. Cítila, že to dluží rodičům. Cítila, jak kola prudce zastavila. Edwina s prudkým nádechem vzhlédla a pak pohlédla na ostatní. Nepadlo ani slovo, ale všichni cítili z návratu domů ostrou, hořkosladkou bolest. Vrátili se. Tak jiní, než když odjížděli, tak osamělí, a přesto jeden druhému tak blízcí.

KAPITOLA 9

Květiny i stromy byly v plném květu, když Edwina s dětmi vystoupila z vlaku do paprsků májového slunce. Očekávala, že vše bude stejné, jako když odjížděli. Nebylo. Tak jako její vlastní život se změnilo i všechno ostatní. Opustila domov jako šťastná, bezstarostná dívka, s bratry a sestrami a rodiči. Charles jel s nimi a po cestě přes Státy si spolu nepřetržitě povídali o tom, co chtějí, v co věří, co rádi čtou, dělají a myslí si a i kolik dětí by chtěli mít. Ale teď nic, a nejmíň ze všeho sama Edwina, nezůstalo stejné. Přijela domů truchlící a jako sirotek. Na sobě měla černé šaty, ve kterých vypadala vyšší a štíhlejší a o tolik starší, a střízlivý černý klobouk se závojem, který koupila v New Yorku. Když vystoupila z vlaku a rozhlédla se kolem, zcela podle svého očekávání spatřila čekající reportéry. Byli z otcových i z konkurenčních novin. A na okamžik to vypadalo, jako by se na ně přišla podívat polovina města. Když na ně pohlédla, jeden reportér vystoupil vpřed a s explozí světla udělal její fotku. Druhý den byla opět na přední stránce. Ona se od něj odvrátila a snažila se zírající zástupy i fotografy ignorovat. Pomohla dětem z vlaku. Phillip nesl Alexis a Fannie a Edwina vyzvedla do náruče Teddyho, zatímco George šel hledat nosiče. Byli doma. Navzdory zvědavým zástupům se tady cítili v bezpečí, přestože měli všichni z příjezdu domů strach, neboť věděli, koho tam nenajdou.

Zatímco Edwina zápasila s pár zavazadly, přispěchal k nim nějaký muž. Otočila se a poznala Bena Jonese, zástupce svého otce. Už léta byl otcovým přítelem, oba byli stejně staří a před dvaceti pěti lety spolu bydleli na Harvardu. Ben byl vysoký, přitažlivý muž s laskavým úsměvem a šedivými vlasy, které kdysi měly barvu písku. Edwinu znal ještě jako holčičku. Teď v ní však neviděl dítě, ale velmi smutnou mladou ženu zápasící s tím, aby bezpečně přivezla domů své bratry a sestry. Na cestě k ní rozrážel dav a lidé se rozestupovali bez reptání.

„Ahoj, Edwino.“ V očích měl plno žalu, ale v jejích ho bylo ještě víc. „Je mi to tak líto.“ Musel to říci velmi rychle, aby se sám nerozplakal. Bert Winfield byl jeho nejlepším přítelem. Když poprvé uslyšel o Titaniku, zděsil se. Hned si to ověřil v novinách, aby zjistil, jestli se něco ví. V tu dobu se však již ozvala Edwina, plavící se k New Yorku na Karpathii s bratry a sestrami, ale bez snoubence a bez rodičů. A Ben plakal nad ztrátou svého dobrého přítele a jeho ženy a nad strašlivým žalem jejich dětí.

Děti byly šťastné, že ho tam vidí, a George se usmíval tak jako už týdny ne. I Phillipovi se ulevilo. Byl to první přítel, kterého od přežití katastrofy viděli. Ale žádný z nich o tom nechtěl mluvit a Ben se snažil udržet reportéry v odstupu. V rámci konverzace mu George oznámil: „Po cestě domů jsem se naučil dva karetní triky.“ Ale Ben si všiml, že chlapec vypadá unaveně, smutně a pobledle. Ben viděl, že George není ve své kůži, ale statečně se snaží být zábavný.

„Musíš mi je ukázat, až přijedeme domů. Pořád ještě švindluješ v kartách?“ zeptal se Ben a George místo odpovědi jen odfrknul. Ben se rozhlédl a uviděl, že Alexin obličej je úplně bez výrazu. Také si všiml, jak bledé a unavené jsou mladší děti a jak strašlivě Edwina za tu krátkou dobu od odjezdu z Kalifornie zhubla. Ve skutečnosti zhubla až po úniku z Titaniku.

„Maminka je mrtvá,“ oznámila Fannie, zatímco stáli ve slunci a čekali na zavazadla a Edwina cítila, jak ji slova vyslovená Fannie uhodila do žaludku jako cihly.

„Já vím.“ řekl tiše Ben, když všichni zadrželi dech, přemýšlejíce, co Fannie řekne. „Moc mě to mrzelo, když jsem se to dozvěděl.“ Pohlédl na Edwinu, ta pod závojem zbledla. Všichni byli bledí. Prožili noční můru a bylo to vidět, pohled na ně mu však rval srdce. „Ale jsem rád, Fannie, že jste v pořádku. Všichni jsme si o vás dělali starosti.“

Přikývla, potěšilo ji to, a pak mu pověděla o své újmě. „Pan Mráz mi kousnul do prstů.“ Ukázala dva prsty, které skoro ztratila, a on krátce přikývl s vděčností, že jsou naživu. „A Teddy dostal kašel, ale teď už je zdravý.“

Edwina se tomu hlášení usmála. Nastoupili do auta, v němž přijel z redakce otcových novin. Bylo to auto, kterým někdy jezdili na výlety. Vůz přivezl kvůli jejich zavazadlům, i když jich s sebou moc neměli. Nevěděl, kolik jich bude nebo jestli snad přijedou domů s prázdnýma rukama.

„Je to od vás hezké, takhle nás vyzvednout,“ řekla, když jeli domů.

Věděl moc dobře, jak bolestné to bude, neboť sám ztratil při zemětřesení v roce 1906 manželku i syna. Téměř mu to zlomilo srdce a nikdy se již znovu neoženil. Chlapec by teď byl stejně starý jako George. A proto měl George odjakživa zvláštní místo v jeho srdci.

Ben si s ním povídal cestou domů a ostatní upadli v přemýšlivé mlčení. Všichni mysleli na totéž. Jak bude jejich dům bez rodičů prázdný. A bylo to horší, než Edwina očekávala. Květiny, které jejich matka zasadila, než odjeli, byly v plném květu a hrály jasnými barvami, nabízejíce jim hořkosladké uvítání.

„Tak honem, pojďme dovnitř,“ řekla tiše Edwina, když už dlouho otáleli v zahradě. Všichni jako by za sebou vláčeli nohy. Ben se snažil povídat a tak jim to ulehčit, ale nikomu se mluvit nechtělo. Jen vešli dovnitř a stáli rozhlížejíce se kolem, jako by to už nebyl jejich, ale cizí domov. A Edwina věděla, že čeká na zvuky, které nikdy neuslyší … šustot matčiných sukní… zvuk jejích náramků. Hlas jejího otce stoupajícího po schodech … Bylo tam jen ticho. Alexis vypadala, jako by slyšela hlasy. Napnula se, jako by něco zaslechla, ale jen si to přála a všichni věděli, že nemůže. Nebylo slyšet nic. Rozhlíželi se a to napětí bylo nesnesitelné. Edwině připadalo, jako by čekali. Teddy ji se zvědavým výrazem zatahal za rukáv.

„Maminka?“ zeptal se s jistotou, že existuje nějaké rozumné vysvětlení. I když ji naposledy viděl na lodi, svým dvouletým rozumem věděl, že sem patří.

„Není tady, Teddy.“ Edwina poklekla, aby mu to vysvětlila.

„Pa pa?“

„Tak je to.“ Přikývla, sundala si klobouk a odhodila ho na stolek v hale. Bez něj vypadala zase mladá. Pak si zase stoupla, neschopna dalšího vysvětlení. Jen držela jeho ruku ve své a smutně se dívala po ostatních.

„Je to těžké být zase tady, že?“ Její hlas zněl drsně. Dva chlapci přikývli a Alexis pomalu stoupala po schodišti. Edwina věděla, kam jde, a přála si, aby to nedělala. Šla do matčina pokoje. Možná že je to jedno. Možná tam bude schopna tomu čelit. Phillip se na Edwinu tázavě zadíval, ale ona jen zavrtěla hlavou. „Nech ji jít … je v pořádku …“ Všichni byli smutní, ale aspoň se cítili v bezpečí.

Řidič přinesl jejich žalostných pár zavazadel a objevila se paní Barnesová, jejich starší hospodyně, otírající si ruce o naškrobenou bílou zástěru. Byla to příjemná žena a Kate přímo zbožňovala. Když objímala Edwinu a děti, propukla v pláč. Nebude to lehké, uvědomila si Edwina. Nespočetní lidé jim budou vyjadřovat soustrast a budou si žádat bolestná líčení a vysvětlení. Jen to pomyšlení bylo vyčerpávající.

O půl hodiny později Ben konečně odešel. Doprovodila ho ke dveřím a on ji požádal, aby mu dala vědět, až bude s to hovořit s ním obchodně.

„Jak brzy budu muset?“ zeptala se s ustaraným pohledem.

„Jakmile budeš schopna.“ Řekl tiše, protože ji ani děti nechtěl vystrašit, ale ostatní byli již z doslechu. George byl nahoře a boural svůj pokoj, Phillip probíral poštu a uklízel si knihy a malá Fannie následovaná Teddym, který se stále ohlížel, jako by očekával, že se každou chvíli odněkud vynoří maminka s tatínkem, šla do kuchyně za paní Barnesovou pro nějaké dobroty.

„Musíš udělat spoustu rozhodnutí,“ pokračoval Ben stojící s Edwinou v předsíni.

„O čem?“ Potřebovala to vědět. Dělala si s tím starosti už týden. Co když nebudou mít dost peněz na přežití? Vždycky si myslela, že budou, ale co když ne?

„Musíš rozhodnout, co uděláš s novinami, s domem, s investicemi tvého otce. Myslím, že bych ti měl také říct, že tvůj strýc si myslí, že bys měla všechno prodat a odstěhovat se do Anglie, ale o tom můžeme mluvit později.“ Nechtěl ji rozrušit, ale když to uslyšela, najednou jí vzplál obličej a oči se jí zjasnily a rozhněvaly.

„Co s tím má co dělat můj strýc? On je náš poručník?“ Vypadala vyděšeně, na tuhle možnost ani nepomyslela, ale Ben zavrtěl hlavou, aby ji uklidnil.

„Ne, podle vůle vaší matky je to teta. Ale jen do tvých jednadvaceti let.“

„Zaplať pánbůh.“ Edwina se usmála. „To je za tři týdny. Tak dlouho můžu počkat.“ Ben se usmál v odpověď. Je to chytrá dívka a bude si vést dohře, smůla je, že se s tím musí potýkat. „Budu muset noviny prodat?“ Znovu vypadala ustaraně, ale Ben zakroutil hlavou.

„Jednoho dne snad, ale zrovna teď je řídí dobří lidé a obstarají vám příjem, který potřebujete. Ale když se do toho během několika let nedá Phillip, budeš je pravděpodobně muset prodat. Leda že bys to chtěla zkusit sama?“ Oba se tomu usmáli. To bylo to poslední, co chtěla.

„Můžeme si o tom promluvit příští týden, ale něco ti, Bene, řeknu rovnou. Nikam nejedu. Nic neprodám. Všechno nechám tak, jak je to teď … kvůli dětem.“

„To znamená vložit na svá bedra dost velkou zodpovědnost.“

„Možná.“ Když šla ke dveřím, vypadala střízlivě. „Ale tam také patří. Udělám vše, abych udržela věci tak, jak byly za života rodičů,“ a on bez zaváhání věděl, že to myslí vážně.

Její snahu obdivoval, ale také ho napadlo, jestli toho bude schopna. Vychovávat pět dětí není pro dvacetiletou dívku malý úkol. Věděl však také, že má mozek svého otce, vřelé srdce a odvahu své matky a odhodlání, že se to podaří, ať to stojí cokoli. A možná že má pravdu. Možná že to dokáže.

Byl pryč. Edwina za ním s povzdechem zavřela dveře a rozhlédla se kolem. Dům vypadal, jako by v něm dlouho nežili lidé. Ve vázách nebyly žádné květiny, žádná příjemná, svěží vůně, žádný šťastný šumot, žádné známky něčího zájmu. Edwina si uvědomila, že bude mít plno práce. Nejdříve musí zkontrolovat děti. Slyšela dva nejmladší, jak si hrají v kuchyni s paní Barnesovou, a v druhém patře vedli Phillip s Georgem ohnivý spor o to, čí tenisovou raketu George zřejmě zlomil. V Alexině pokoji nikoho nenašla. Bylo lehké uhodnout proč. Kolem svého vlastního pokoje prošla ke schodišti a pak nahoru, kde se nacházely slunečné pokoje jejich rodičů.

Stoupat po schodech s vědomím, že tam nebudou, ji bolelo. V pokojích bylo horko a nedýchatelno, jako kdyby někdo otevíral okna naposledy před měsíci. Bylo slunečno a výhled na Východní zátoku byl nádherný.

„Alexis?“ zavolala tiše. Věděla, že tam je. Vycítila ji. „Miláčku … kde jsi? … Pojď zpátky dolů … všem nám chybíš.“ Jenže jí víc chyběla matka a Edwina to věděla. Věděla, že tady Alexis najde, a když vešla do matčina hezkého růžově saténového pokoje s vyrovnanými parfémy, klobouky pečlivě uloženými na poličce a botami dokonale vyrovnanými, málem jí to zlomilo srdce … boty, které již nikdy nebude nosit. Edwina se na ně snažila nedívat a oči se jí zalily slzami. Nechtěla sem jít, ale musela, i když jen najít Alexis. „Lexie? … pojď holčičko … pojď zpátky dolů …“ Ale kolem ní bylo ticho, jen nekonečně šťastný sluneční svit a vůně matčiných parfémů. „Alex …“ Když ji uviděla sedět v matčině skříni, držet svou oblíbenou panenku a plakat, hlas jí odumřel na rtech. Držela se matčiných sukní, nasávala jejich vůni a jen tam seděla, sama v májovém slunci. Edwina k ní pomalu přišla a klekla si na podlahu. Pak podržela dětský obličej ve svých dlaních, políbila jej na tváře a její slzy splynuly se sestřinými.

„Miluji tě, srdíčko … Tolik tě miluji … možná ne přesně tak jako ona … ale jsem tu pro tebe, Alexis … věř mi.“ Sladký zápach matčiných šatů drásal její vzpomínky i srdce a ona mluvila jen s úsilím. Být tam s vědomím, že Kate není naživu, bylo nesnesitelné. Přes chodbu viděla otcovy obleky visící v jeho skříni. A poprvé v životě cítila, jako by sem ona a Alexis vůbec nepatřily.

„Já chci maminku,“ plakalo děvčátko, zatímco se sesunulo k Edwině.

„Já taky,“ plakala Edwina s ní a znovu ji klečíc políbila. „Umřela, holčičko … je pryč … jsem tady já … a slibuji, že tě nikdy neopustím …“

„Ale ona taky slíbila … a je pryč …“

„Ona nás nechtěla opustit … ale nemohla nic dělat. Prostě se to stalo.“ Nestalo a Edwina celé dny tu myšlenku potlačovala, už od chvíle, kdy bez ní opustili Titanik. Proč nešla do člunu s Edwinou a dětmi? Nebo později, když věřila, že v člunu viděla Alexis? Byly ještě další čluny … pozdější, mohla jet v jednom z nich. Ale místo toho se rozhodla zůstat se svým mužem. Phillip jí pověděl o matčině rozhodnutí zůstat s ním. Jak jim to všem mohla udělat? … Alexis … Teddymu … Fannie … chlapcům … a někde hluboko uvnitř Edwina věděla, že se na ni proto zlobí. Před Alexis to však přiznat nemohla. „Já nevím, proč se to stalo, Lexie, ale stalo se. A teď se musíme starat jeden o druhého. Všem nám chybí, ale musíme žít dál … to by si bývala přála.“

Alexis dlouho váhala a pak se nechala od Edwiny zvednout, ale ještě když stála v matčině oblékárně, nebyla úplně přesvědčená.

„Já nechci jít dolů…“ Vzepřela se, když se Edwina snažila vyvést ji z pokoje, a jakoby v panice se rozhlédla kolem, jako by měla strach, že ten pokoj už nikdy neuvidí nebo že se už nikdy nedotkne matčiných šatů a neucítí její jemný parfém.

„Už tady nemůžeme déle stát, Lexie … to nás jen rozesmutní. Vím, že je tady, i ty to víš, je všude … bereme si ji ve svých srdcích všude s sebou. Vždy ji teď cítím u sebe a když na ni budeš myslet, také ji ucítíš.“ Alexis stále váhala. Edwina ji velice jemně vzala a odnesla dolů do svého pokoje, ale děvčátko teď nevypadalo ani vystrašeně, ani zkroušeně. Konečně přijeli domů, všichni to chtěli a báli se toho. Poznali, že je to pravda, jejich maminka a tatínek nejsou mezi nimi. Ale vzpomínky žily dál jako květiny v matčině zahradě. Beze slova nechala Edwina té noci trochu parfému na Alexině stolku a od té doby ho vždy cítila na Alexině panence, paní Thomasové, jako slabý závan toho, čím byla jejich matka, vybledlou vzpomínku na ženu, kterou milovali a která se rozhodla zemřít se svým manželem.

KAPITOLA 10

„Je mi to fuk.“ Edwina se rozzuřeně dívala na Bena Jonese. „Noviny neprodám.“

„Váš strýc si myslí, že bys měla. Dostal jsem od něj včera dlouhý dopis, Edwino. Aspoň přemýšlej o tom, co říká. Myslí si, že dokud je nebude řídit člen rodiny, může to s nimi jít jen pomalu s kopce. A intenzivně cítí, že ty a děti patříte do Anglie.“ Ben se tvářil omluvně, ale pevně opakoval strýcovy názory.

„To je nesmysl. A za čas se najde někdo, kdo by noviny řídil. Za pět let tu bude Phillip.“

Ben si povzdechl. Věděl, co chce, a možná má pravdu ona, možná však její strýc. „Jednadvacetiletý chlapec nemůže řídit noviny.“ Tolik bude Phillipovi za pět let. A nebyl si jist, že mezitím by jednadvacetiletá dívka měla být zodpovědná za pět dětí. Je to nespravedlivá zátěž a přestěhovat se do Anglie by možná bylo jednodušší.

„Teď řídí noviny absolutně schopní lidé. To jste říkal vy,“ tvrdila Edwina. „A jednoho dne je bude řídit Phillip.“

„A když ne? Co potom?“ V tu chvíli jí to znělo jako absurdní otázka.

„Tomu budu čelit, až se to stane. Ale mezitím mám na práci něco jiného. Musím myslet na děti a není důvod dělat si obchodní starosti.“ Vypadala unaveně. S trpělivostí byla u konce a musela se učit tolik nových věcí. Otec měl nějaké cenné papíry, i matka jich pár měla. A v jižní Kalifornii vlastnili malou nemovitost. Rozhodla se ji prodat. A nechat si dům. Pak tu byly noviny. Všechno jí připadalo tak proklatě složité a děti byly stále ještě otřesené. Georgovi se nedařilo ve škole a chlapci se spolu najednou pořád prali. Phillip se bál, že neudělá zkoušky, a tak se s ním učila po nocích. A pak tu byly výkřiky … a slzy o půlnoci … a stálé noční můry. Připadala si, jako by žila na kolotoči a nemohla z něj slézt. Musela se pořád točit, dokola a dokola a dokola, starat se o druhé, učit se nové věci, dělat rozhodnutí. Pro ni a její potřeby už místo nezbývalo … ani pro stále bolestné vzpomínky na Charlese … Nebyl nikdo, kdo by se o ni postaral, a jí připadalo, že už ani nebude.

„Edwino, nebylo by pro tebe jednodušší odjet do Anglie a zůstat nějaký čas u Hickhamových? Dovol jim, ať ti pomůžou.“

Ten návrh ji urazil. „Nepotřebuji pomoc. Máme se dobře.“

„Vím, že ano,“ omlouval se, „ale není správné, že všechna odpovědnost leží na tobě, a oni ti chtějí pomoci.“

Ale jí to tak nepřipadalo. „Nechtějí mi pomoci. Chtějí všechno zničit.“ Když to řekla, oči se jí naplnily slzami. „Náš dům, naše přátele, dětem školu, náš způsob života. Copak to nechápete?“ Žalostně na něj pohlédla. „To je všechno, co nám teď zbylo.“

„Ne.“ Zavrtěl tiše hlavou s přáním, aby ho pochopila. „Máte jeden druhého.“

Znovu se již o Hickhamových nezmínil a ona s ním probrala záležitosti novin, pevně rozhodnuta, co chce udělat, ať si o tom kdokoli myslí cokoli. Noviny udrží kvůli svým bratrům a dům kvůli nim všem.

„Můžu si dovolit to všechno vydržovat?“ Na tom jediném teď záviselo. Musela klást otázky, na které dříve ani nepomyslela. A on k ní byl naštěstí vždy upřímný.

„Ano, můžeš. Teď není třeba nic měnit. Časem může být účinek opačný, ale nyní vám noviny zajistí velmi slušný příjem a dům není žádný problém.“

„Tak si nechám obojí. A dál?“ Někdy byla neuvěřitelně věcná a schopná ho šokovat. Možná má pravdu, když chce vše nechat jako dřív. V té chvíli to byl určitě největší dar, který mohla dát dětem.

A konečně to po sto padesáté vysvětlila i strýci Rupertovi. Tentokrát to pochopil. Po pravdě řečeno se mu ulevilo. Byla to Liz, která ho prosila, aby je nechal přijet, a on chtěl splnit svou povinnost. Edwina mu řekla, jak jsou mu všichni vděční, ale že ona i děti jsou ještě příliš otřesení vším, co se stalo. Teď potřebují zůstat doma, popadnout dech a žít tiše a klidně ve známém prostředí. A přestože mají jeho i tetu Liz rádi, ani na chvilku by Kalifornii opustit nemohli. Odpověděl, že kdyby si to rozmysleli, jsou vždy vítáni a od tety Liz začaly přicházet záplavy dopisů slibujících, že je přijede navštívit, jen co bude moci opustit strýce Ruperta. Edwině připadaly její dopisy nesmírně depresivní, i když mladší děti její názor nesdílely.

„Nepojedeme,“ řekla nakonec Benovi. „Ve skutečnosti velice pochybuji,“ řekla, dívajíc se na něj vážně přes stůl v právnické kanceláři, kde byl společníkem, „že ještě kdy nastoupím na loď. Nemyslím, že bych mohla. Nevíte, jaké to bylo,“ řekla tiše. Ještě stále měla noční můry se zádí obrovské lodi stoupající k noční obloze s odkapávajícími lodními šrouby a věděla, že je mají i ostatní. Za nic na světě by je tím nenechala znovu projít, ať už Rupert Hickham považuje za nejlepší cokoli nebo ať se cítí jakkoli dlužen.

„Chápu to,“ řekl Ben tiše. A myslel si, že je velice statečná, když se s tím snaží potýkat sama. K jeho údivu si vedla docela dobře.

Někdy přemýšlel, jak to všechno vlastně udělá. Ale ona byla rozhodnuta pokračovat tam, kde přestali rodiče, a on ji za to velice obdivoval. Kterákoli jiná dívka by plakala ve svém pokoji kvůli ztracenému snoubenci, ale Edwina nikoli. Pokračovala, jak nejlépe uměla, beze slova stížnosti a jen s žalem v očích, který ho nikdy nepřestal dojímat.

„Omlouvám se, že to znovu vytahuji,“ zmínil se jednoho dne. „Ale dostal jsem další dopis od linek White Star. Rádi by věděli, jestli je zažaluješ za smrt rodičů, a chci vědět, co jim mám říct. Svým způsobem si myslím, že bys měla, protože v otcově nepřítomnosti budeš muset nést všechny výdaje sama. Zpátky je to ale nevrátí. Nechtěl jsem se o tom ani zmiňovat, ale musím vědět, co chceš dělat. Udělám, co budeš chtít, Edwino …“ Když se setkal s jejím pohledem, selhal mu hlas. Byla krásná dívka a každým dnem se mu líbila víc a víc. Rychle a tvrdě dospěla a už nebyla dítětem. Byla to velice krásná mladá žena.

„Nechte to být,“ řekla tiše, otočila se a poodešla k oknu. Myslela na to, jaké to bylo a jak by to někdo mohl zaplatit, jak málem ztratili Alexis, když utekla … Teddyho kvůli hrozným účinkům mrazu a Fannie s jejími dvěma ztuhlými prsty … a rodiče … a Charlese … a všechny ty noční můry a hrůzy a žal … svatební závoj, který neoblékne … rukavice, které bývaly jeho a které měla schované v malé kožené přihrádce ve své skříňce. Sama jen sotva snesla pohled na zátoku a jen když pohlédla na loď, dělalo se jí špatně … jak jí zaplatí tohle? Kolik za ztrátu matky? … otce? … manžela? … zničený život? „Ničím nám nemohou zaplatit a vynahradit to, co jsme ztratili.“

Z místa, kde seděl, Ben smutně přikývl. „Ostatní si zřejmě mysleli to samé. Ani Astorovi, Widenerovi nebo Strausovi se nesoudí. Myslím, že někteří se soudí o zavazadla. Jestli chceš, můžu to udělat. Stačí jen podat žalobu.“ Ale ona zavrtěla hlavou a pomalu k němu popošla přemýšlejíc, jestli vůbec někdy zapomenou, jestli to někdy zmizí, jestli život bude aspoň vzdáleně připomínat dobu před Titanikem.

„Kdy to skončí, Bene?“ zeptala se smutně. „Kdy o tom přestaneme ve dne v noci přemýšlet a předstírat, že nepřemýšlíme? Kdy se přestane Alexis vytrácet nahoru, aby ucítila maminčiny kožichy a saténovou noční košili … kdy se Phillip přestane tvářit, jako by ho tížil celý svět … a malý Teddy přestane hledat maminku? …“ Po tvářích jí stékaly slzy. Obešel stůl a položil jí ruku kolem ramen. Vzhlédla k němu, jako by byl otec, kterého ztratila, a zabořila obličej do jeho ramene. „Kdy je přestanu vidět pokaždé, když zavřu oči? Kdy si přestanu myslet, že se Charles vrátí z Anglie? … Panebože …“ Držel ji dlouho, zatímco plakala, a přál si znát odpovědi. Nakonec se odtáhla a vysmrkala, ale i ten kapesník, co měla, patřil kdysi její matce. Nic, co by mohl říct, by nezměnilo, co prožili, o co přišli a co cítí.

„Dej tomu čas, Edwino. Ještě to nejsou ani dva měsíce.“

Vzdychla a přikývla.

„Je mi to líto.“ Smutně se usmála a znovu vstala, políbila ho na tvář a roztržitě si narovnala klobouk. Byl to ten hezký, který matka koupila v Paříži. Vyprovodil ji z kanceláře a došel s ní dolů k vozu. A když se při odjezdu otočila, aby mu zamávala, musel myslet na to, jaká je to pozoruhodná dívka. A pak se v duchu opravil. Už není dívka. Je žena. Velice pozoruhodná mladá žena.

KAPITOLA 11

Léto jim všem příjemně uplynulo uprostřed nedůležitých věcí a prostého bytí pohromadě. V červenci je Edwina vzala k jezeru do kempu, který si vždy půjčovali od otcova přítele, když byli rodiče naživu. Část léta vždy trávili u jezera Tahoe a Edwina chtěla, aby jejich životy zůstaly co nejvíce stejné. Chlapci chodili na ryby a na túry a všichni bydleli ve skupince hezkých obyčejných chatiček. Večer jim Edwina vařila večeře a chodila se koupat s Teddym a děvčaty, zatímco Phillip s Georgem podnikali výlety. Byl to prostý, lehký život a tady konečně cítila, že se všichni začínají zotavovat. Přesně to potřebovali, ani ona už neměla ty úzkostlivé sužující sny o té strašné dubnové noci. V noci ležela v posteli přemýšlejíc o tom, co dělali přes den, a jen tu a tam si dovolila myslet na to, jak zde pobývali předchozí léto s Charlesem. Ať dělala cokoli, její myšlenky vždy sklouzly zpátky k němu a vzpomínky na něj byly něžné i bolestné.

Předtím bylo všechno jinak. Otec připravoval dobrodružství pro chlapce a Edwina chodila na dlouhé procházky s matkou a trhala s ní květiny rostoucí kolem jezera. Mluvili o životě a o mužích, o dětech a manželství a tady se poprvé přiznala, jak moc miluje Charlese. Pro nikoho to nebylo tajemstvím a George ji nemilosrdně trápil, ale Edwině bylo vše jedno. Mohla to klidně přiznat celému světu. A byla nadšená, když za nimi Charles přijel ze San Franciska. Přivezl malé dárky pro děvčata, Georgovi novou jednokolku a Phillipovi sadu nádherně vázaných knih. Jeho dárky udělaly každému radost. S Edwinou chodili na dlouhé procházky lesem. Teď na to někdy myslela a bylo těžké neplakat a násilím obrátit myšlenky zpět k přítomnosti. To léto pro ni bylo náročné, neboť se snažila převzít matčino místo a někdy se v jejím stínu cítila tak nepatrná. Pomáhala Alexis učit se plavat a dávala pozor na Fannie hrající si s panenkami na břehu jezera. Malý Teddy ji teď všude následoval. Phillip s ní hodiny mluvil o přijetí na Harvard. Musela jim teď být vším, matkou, otcem, přítelem, rádcem, učitelem i ochráncem.

Byli tam asi týden, když je překvapil Ben, který přijel z města. Jako léta předtím přivezl všem dárky a nějaké nové knihy pro Edwinu. Byl zajímavý a zábavný a děti ho braly jako oblíbeného strýce a byly rády, že ho vidí.

Dokonce i Alexis se šťastně smála, když mu běžela naproti, a blonďaté kudrliny jí volně vlály. Zrovna přišla s Edwinou od jezera a měla bosé nohy. Vypadala jako hříbátko a Teddy v náručí své velké sestry vypadal jako medvídek. Benovi se oči téměř zamžily slzami, když je pozoroval. Myslel na to, jak moc je jeho ztracený přítel miloval a co pro něj Bertova rodina znamená, a ve chvíli, kdy je spatřil, znovu pocítil tu ztrátu.

„Všichni vypadáte moc dobře.“ Zašklebil se, šťastný, že je vidí. Edwina postavila Teddyho dolů a on škobrtnul, když se rozběhl za Alexis.

Edwina se šťastně usmála a odhrnula pramínek svých tmavých lesklých vlasů. „Děti mají zábavu.“

„I tobě to zdá se udělalo moc dobře.“ Potěšilo ho, že vypadá tak zdravě, odpočinutě a opáleně a o chvíli později, dřív než stačil říct víc, ho zahrnuly děti.

Hráli si společně hodiny. Tu noc seděla s Benem za soumraku.

„Je nádherné být zase tady.“ Neřekla, že jí to připomíná její rodiče, ale oba to věděli. Benovi mohla pořád říci spoustu věcí, které neřekla nikomu jinému, byl přece tak blízký rodičům. Bylo zvláštní vrátit se do míst, kde předtím byla s nimi. Jako by očekávala, že je tam najde, ale když obešla jejich oblíbená místa jedno po druhém, pochopila stejně jako děti, že jsou navždy pryč. Bylo to stejné jako s Charlesem. Bylo těžké uvěřit, že se nikdy z Anglie nevrátí … že tam neodjel na chvilku a nevrátí se brzy domů. Nikdo z nich se už nevrátí. Všichni se hnuli kupředu. Ale ona s dětmi musí žít se vzpomínkami a poprvé za dlouhou dobu se teď baví a odpočívají. A když seděla za horského soumraku, přistihla se, jak Benovi o rodičích vypráví. A dokonce se i směje některým uplynulým letním dobrodružstvím. Ben se také smál při vzpomínce, jak Bert předstíral, že je medvěd, a vystrašil Kate, Bena i Edwinu k smrti, když vtrhl do chatičky v obrovské medvědí kůži.

Mluvili o chytání ryb v potocích a o celých dnech strávených na jezeře v malé lodi, kterou pronajmuli. Mluvili o hloupostech, o společných okamžicích a vzpomínkách, které oba uchovávali. A poprvé za celé měsíce to nebylo bolestné, spíš zdroj útěchy. S Benem se mohla těm vzpomínkám smát, znovu se stávali lidmi, ne bohy. Když se chechtali do noci, uvědomila si, že se chce o něco takového podělit s dětmi.

„Odvádíš s nimi skvělý kus práce,“ řekl Ben a ji to dojalo. Někdy si tím nebyla úplně jistá.

„Snažím se,“ povzdychla, „ale Alexis se pořád ještě bojí a Phillip je tak zasmušilý a maličcí mají sem tam ještě noční můry. Vždycky to není lehké.“

„Vychovávat děti není nikdy lehké. Ale je to nádherná věc.“ A pak se konečně odvážil říci něco, o čem po měsíce přemýšlel, ale nechtěl mluvit. „Měla bys víc chodit mezi lidi. Tvoji rodiče také chodili. Dělali víc, než vás jen vychovávali. Cestovali, navštěvovali přátele, tvoje matka dělala spoustu věcí a tvůj otec se staral o noviny.“

„Měla bych si najít zaměstnání?“ Škádlivě se na něj usmála, ale on při pohledu na ni zavrtěl hlavou. Byl dobře vypadající muž, ale ona ho vždy považovala jen za otcova přítele a adoptovaného strýce.

„Ne, myslím, že bys měla chodit víc do společnosti, navštěvovat přátele.“ Během zásnub chodila do společnosti s Charlesem téměř nepřetržitě. Ben miloval pohled na ni v krásných šatech s roztančenýma očima, když odcházela s Charlesem z domu, kdykoli večeřel s jejími rodiči. Byla stvořena pro společnost, ne pro život poustevníka nebo ovdovělé matky. Celý život leží před ní, možná se změnil, ale určitě neskončil. „Co se stalo se všemi těmi večírky, kam jste … chodívali?“ Najednou se bál zmínit o Charlesovi ze strachu, že to bude příliš bolestivé. Edwina odpověděla se sklopenýma očima.

„Teď na to není čas.“ Je příliš brzy. Jen by jí to připomínalo Charlese a mnohem obtížněji by snášela jeho nepřítomnost. Už nechtěla nikam chodit, nebo si to aspoň nyní myslela. A navíc, připomněla Benovi, nosí ještě smutek za rodiče. Stále chodila v černém a nechtěla nikam jít, leda s dětmi.

„Edwino,“ řekl Ben rozhodně“ musíš víc chodit ven.“

„Jednoho dne budu.“ Ale její oči nebyly přesvědčivé a on doufal, že to bude brzy. Bylo jí jednadvacet a žila jako stařena. Její narozeniny proběhly téměř bez povšimnutí, snad kromě skutečnosti, že se stala plnoletou a mohla podepisovat všechny dokumenty.

Ben spal tu noc v chatičce s chlapci a oni si jeho společnosti užívali. V pět ráno je vzal na ryby a když se vrátili, vítězní a silně zapáchající, Edwina už připravovala snídani. Vzala si s sebou Sheilagh, novou, velice příjemnou irskou dívku, na kterou si však ještě nikdo nezvykl. Všem chyběla Oona. Ale Sheilagh se rybářům zavděčila, neboť jim očistila ryby a Edwina je jen nerada uvařila ke snídani. Každého nesmírně uchvátilo, že tentokrát skutečně nějakou rybu chytili, namísto vysvětlování, proč se jim to nepovedlo.

Těch pár dní s Benem bylo šťastných a všichni litovali, když musel odjet. Zrovna dojedli oběd. Loučil se a Edwina si uvědomila, že chlapce od doby krátce před obědem neviděla. Řekli, že jdou na procházku a pak že půjdou plavat. Zatímco mluvila s Benem, Phillip se najednou vyřítil na mýtinu.

„Víš, co udělala ta malá krysa?“ křičel na ni přerývavě. Popadal dech, byl rozzuřený a zřetelně vystrašený a Edwina cítila, jak jí srdce bije strachem o to, co se mohlo stát. „Odešel, když jsem spal u tůně tam daleko vzadu u potoka … Vzbudil jsem se a našel jsem jeho boty, klobouk a košili, jak tam plavou … Všude jsem píchal klackama … ponořil jsem se až na dno …“ A jak mluvil, Edwina si všimla, že má ošklivě poškrábané paže, mokré a roztrhané šaty a ruce s polámanými nehty celé od bláta. „Myslel jsem si, že se utopil!“ křičel na ni a dusil se slzami strachu a vzteku. „Myslel jsem …“ Otočil se, aby neviděli, že pláče. Když na mýtinu vyšel George, vrhl se na něj a třásl se po celém těle. Dal mu pohlavek, popadl ho za ramena a zatřásl jím. „Tohle už nikdy nedělej … až příště půjdeš pryč, řekneš mi to!“ Křičel na něj a bylo vidět, že i George, když ho uhodil, potlačoval slzy.

„Řekl bych ti to, kdybys nespal. Pořád jen spíš nebo si čteš … a ani nevíš, jak se chytaj ryby!“ Zakřičel to první, co ho napadlo. Phillip s ním jen dál třásl.

„Víš, co říkal táta loni! Nikdo nikam nejde bez toho, aby někomu řekl, kam. Je ti to jasný?“ Ale bylo v tom něco víc. Celé to bylo umocněno agonií ze ztráty rodičů a skutečností, že teď mají jen jeden druhého. Ale George se nehodlal podrobit a zíral na svého bratra.

„Nemusím ti říkat vůbec nic! Ty nejsi můj otec!“

„Teď posloucháš mě!“ Phillip se rozehříval víc a víc, ale George už taky zuřil. Vrhnul se na něj, ale minul, protože se Phillip sehnul.

„Nemusím poslouchat nikoho!“ křičel George skrz slzy stékající po jeho tvářích. „Ty nejsi táta a nikdy nebudeš a já tě nenávidím!“ Oba dva tonuli v slzách, když se Ben konečně rozhodl zasáhnout a ukončit to. Napřáhl se tiše a oddělil je od sebe, zatímco Edwině stékaly po tváři slzy. Vidět bratry takhle se hádat ji bralo u srdce.

„Tak dobrá, hoši, stačí!“ Ben vzal George jemně za ruku a odvedl ho pryč, stále drmolícího, zatímco se Phillip snažil uklidnit. Zuřivě se podíval na Edwinu, odešel do své chatky a bouchl za sebou dveřmi. Když byl uvnitř, lehl si na postel a vzlykal, protože si myslel, že se George utopil, a protože mu zoufale chyběl táta.

Byla to příhoda, která ilustrovala, jak jsou ještě otřesení a jaká zátěž je pro chlapce nemít otce. Oba se nakonec uklidnili. Ben se s nimi rozloučil a ještě jednou se rozloučil i s Edwinou. Ta epizoda s chlapci mu jen připomněla, co si myslel na začátku. Rodina je pro samotnou Edwinu příliš těžké břemeno a on přemýšlel, jestli ji neměl přinutit jet do Anglie ke strýci a tetě. Ale jediný pohled do jejích očí mu pověděl, že tu myšlenku nenávidí. Chtěla mít rodinu na známých místech, kde žili odjakživa, i když to někdy nebylo lehké.

„Jsou v pořádku,“ ujišťovala Bena. ,Phillip aspoň vypustí trochu horké páry a George se poučí, že nemůže provádět lumpárny kdykoli. Příště si to dvakrát rozmyslí.“

„A co ty?“ zeptal se Ben. Jak je může všechny zvládnout? Dva živé chlapce a tři velmi malé děti. Neměla nikoho, kdo by jí pomohl. Musel ale připustit, že jí to nevadí.

„Víš, že mě to baví,“ řekla klidně a bylo lehké uvěřit, že to myslí vážně. „Mám je ráda.“

„Já také. Ale mám o tebe strach. Když budeš, Edwino, něco potřebovat, stačí písknout a já přiběhnu.“ Vděčně ho políbila na tvář a on dlouho pozoroval, jak mává. Pak pomalu odjel zpátky na nádraží.

KAPITOLA 12

Jezero opouštěli se smutkem. Ale Edwina měla v San Francisku co vyřizovat. Zúčastňovala se s Benem měsíčních redakčních schůzek, aby všem ukázala, že se o jejich běh zajímá. Musela také schvalovat určitá taktická rozhodnutí, což bylo zajímavé. Na místě svého otce se však stále necítila svá a i kvůli nepatrným zásahům se musela hodně učit. Ani trochu nechtěla řídit noviny sama, jen je chtěla po několik příštích let uchovat pro Phillipa. Za radu na schůzkách byla Benovi vždy vděčná.

Den následující po srpnové schůzce byl pro ni velmi těžký. Pracovala na zahradě, vytahovala plevel, když tu se objevil pošťák s obrovsky vypadajícím balíčkem z Anglie. Pomyslela si, že to bude něco od tety Liz, ale nenapadalo ji, co může posílat. Řekla paní Barnesové, ať jí balíček nechá v předsíni, a když později vešla dovnitř s důkladně zašpiněnýma rukama a se zbytky trávy a listí na černých šatech, pohlédla na něj a cítila, jak jí poskočilo srdce. Jméno odesílatele na balíčku nebylo Hickham, ale Fitzgerald. Bylo napsáno pečlivým, vypsaným písmem, které Edwina již dlouho spolehlivě rozeznávala jako písmo Charlesovy matky.

Odešla do kuchyně umýt si ruce. Pak se vrátila a opatrně odnesla balíček do své ložnice. Když se ho dotýkala, třásly se jí ruce. Neměla ponětí, co by jí lady Fitzgeraldová mohla posílat, ale trochu se bála, že by to mohlo být něco Charlesovo. Víc než jen trochu se obávala to spatřit.

Když stoupala nahoru, v domě bylo ticho. Chlapci byli venku s kamarády a Sheilagh vzala tři mladší děti do parku Zlatá Brána podívat se na nový kolotoč. Odešli v báječné náladě. Nikdo ji nevyruší. Edwina balíček, který ji poslala lady Fitzgeraldová, opatrně rozbalila. Přišel poštovním parníkem a pak vlakem, než dorazil z Anglie, trvalo to déle než měsíc. Edwina si všimla, že je balíček hrozně lehký. Jako by v něm vůbec nic nebylo.

Odstranila poslední kusy papíru. Uvnitř byla hladká bílá krabice a dopis, na modrém dopisním papíře s erbem Fitzgeraldových vytlačeným v levém horním rohu. Dopis nečetla, byla příliš zvědavá, co je uvnitř krabice. Když rozvázala stuhu a nadzvedla víko, zastavil se jí dech. Byly tam metry a metry bílého tylu vyšívaného důmyslnými vzory s drobounkými bílými perličkami a jemně zhotovená bílá saténová korunka. Byl to její svatební závoj, ten, který měla lady Fitzgeraldová přivést s sebou. Rychlým propočtem si Edwina uvědomila, že na zítra by připadl její svatební den. Pokusila se na to nemyslet, ale nepodařilo se jí to. Teď jí zbyl jen závoj svíraný roztřesenýma rukama a míle tylu vznášejícího se místností jako vzdálený sen. Když si ho nasadila, zabolelo ji celé tělo, a když se podívala do zrcadla, po tvářích jí stékaly slzy. Vypadal přesně podle jejích představ. Přemýšlela, jaké by asi měla šaty. Určitě taky tak krásné, ale to už nikdo nebude moci říct. Látka, kterou s sebou vezli zpátky do Spojených Států, šla ke dnu s Titanikem. Až doteď si na to nedovolila myslet, nemělo to žádný smysl. Najednou tu však byl její závoj a vše, co zastupoval, bylo navždy ztraceno.

Se závojem na hlavě si s tichým pláčem sedla na postel a otevřela dopis lady Fitzgeraldové. Zatímco seděla v černých smutečních šatech s kolem poletujícím svatebním závojem, cítila se poprvé za dlouhé měsíce beznadějně a osamoceně.

„Nejdražší Edwino,“ začínal dopis a Edwina, jako by znovu slyšela její hlas, se rozplakala, když to četla. Ona a Charles si byli tak podobní, tak vysocí a aristokratičtí a velice angličtí. „Moc na tebe myslíme a většinu času o tobě mluvíme. Je těžké uvěřit, že jsi odjela z Londýna jen před čtyřmi měsíci … těžké uvěřit všemu, co se mezitím stalo.

S rozechvěním a lítostí ti posílám tohle. Strašně se bojím, že až dostaneš ten závoj, hrozně tě to rozruší, ale už je hotový nějaký čas. S Charlesovým otcem jsme o tom hodně přemýšleli a myslíme, že bys ho měla dostat. Je to symbol nádherných chvil a lásky, kterou k tobě Charles choval, dokud nezemřel. Byla jsi to nejdražší v jeho životě a vím, že vy dva byste spolu byli velmi šťastní. Schovej si ho, nejdražší dítě, a příliš na to nemysli … jen se na něj možná občas podívej a vzpomeň si na našeho milovaného Charlese, který tě tak velice miloval.

Doufáme, že nás jednou přijedeš znovu navštívit. Zatím s láskou pozdravujeme tebe i tvé bratry a sestry, tebe nejvíc, drahá Edwino … naše jediná myšlenko, nyní i navždy.“ Podepsaná ‘Margaret Fitzgeraldová’. Edwina na konci dopisu neviděla skrz slzy a téměř nemohla číst dál. Seděla na posteli ve svém svatebním závoji, dokud nezaslechla, jak dole v předsíni těžce bouchly dveře, a na schodišti nezazněly hlasy dětí, které ji hledaly. Byly na kolotoči a přišly domů a ona zatím proseděla celé odpoledne ve svatebním závoji myslíc na Charlese a svatební den, který měl být zítra.

Opatrně si sundala závoj a uložila ho zpátky do krabice. Zrovna upevňovala víko, když do pokoje vrazila Fannie s širokým, šťastným úsměvem a přitulila se do sestřina náručí. Neviděla její slzy ani rozrušený pohled jejích očí. Byla příliš mladá, aby rozuměla, co se stalo. Edwina dala krabici na poličku a poslouchala, jak Fannie drmolí o kolotoči v parku. Byli tam koně a mosazné kruhy a zlaté hvězdy a spousta muziky a když někdo nechtěl jet na koni, byly tam i namalované saně, ale koně byli opravdu o móóc lepší.

„A taky tam byly lodě!“ pokračovala, ale pak se zamračila. „Ale nám se lodě nelíbí, že ne, Teddy?“ Teddy zrovna vcházející do místnosti zavrtěl hlavou. Alexis šla hned za ním. Podívala se na Edwinu tak, jako by věděla, že se něco přihodilo, jen nevěděla co. Jen Phillip si toho později, když děti odešly spát, všiml a když šli společně nahoru, Edwiny se šetrně zeptal.

„Děje se něco?“ Vždy si o ni dělal starosti, vždy se o ni zajímal, vždy netrpělivě hrál otcovskou roli před ostatními. „Wíno, jsi v pořádku?“

Pomalu přikývla s pokušením říci mu o závoji, ale nemohla ta slova vyslovit. A napadlo ji, jestli si Phillip pamatuje, kolikátého je. „Jsem v pořádku.“ A pak dodala: „Dostala jsem dnes dopis od lady Fitzgeraldové, Charlesovy matky.“

„Aha.“ Na rozdíl od George, který byl ještě příliš mladý a nerozuměl by, co to znamená, Phillip okamžitě věděl, jak se cítí. „Jak se má?“

„Myslím že dobře.“ Pak se smutně zadívala na Phillipa. Musí to s někým sdílet, i kdyby to byl jen sedmnáctiletý bratr. Hlubokým a zamženým hlasem řekla. „Zítra byl … by byl …“ Bylo nemožné vyslovit ta slova. Vyšli do druhého patra a ona se odvrátila. Phillip se jemně dotkl její ruky a ona, se slzami proudícími z očí, se k němu obrátila. „To nic … omlouvám se …“

„Ale Winnie.“ V jeho očích byly také slzy. Přitáhl ji k sobě a ona ho objala.

„Proč se to stalo?“ šeptala mu. „Proč? … proč tam nemohlo být dost záchranných člunů?“ Taková maličkost … čluny pro všechny … a přitom takový rozdíl. Ale byla tu i jiná proč … třeba proč Californian vypnul radiové spojení a neslyšel jejich zoufalé CQD, zatímco jejich volání o pomoc zachytily všechny lodě v Atlantiku. Byl od nich jen několik mílí a mohl všechny zachránit, jen kdyby to slyšel … bylo tolik proč a tolik kdyby, ale žádná z nich v tuto chvíli nebyla důležitá. Ve chvíli, kdy Edwina plakala svému bratrovi v náručí, toho večera před dnem, který měl být jejím svatebním.

KAPITOLA 13

Dalo se předvídat, že toho roku pro ně budou vánoce těžké. Nebo aspoň pro starší z nich. Edwina zaměstnávala mladší pečením a přípravami tak, že měli jen zřídka čas myslet na něco jiného. Ben je přišel navštívit a vzal chlapce na výstavu nových automobilů a také na rozsvícení stromečku v hotelu Fairmont, aby jim prožití vánoc usnadnil. Ostatní přátelé rodičů je také pozvali. Jenže pozvání byla někdy bolestná a dávala jim ještě více pocítit, že jsou sirotci.

Alexis byla ze všech nejuzavřenější, ale Edwina se jí neúnavně snažila pomoct s uzdravením. Čas od času ji sice našla nahoře v matčině ložnici, ale když se to stalo, nedělala kolem toho povyk. Jen s ní chvíli mluvila, sedíc na malé růžové pohovce v matčině oblékárně, a nakonec se s ní děvčátko vždy vrátilo k ostatním.

Edwina se tam nahoře vždy cítila divně, jako by to bylo nějaké posvátné místo. Pro všechny děti to byla jakási svatyně rodičů. Bertovy a Katiny šaty visely stále ve skříních a Edwina neměla srdce je vyhodit. Matčiny kartáče na vlasy a pěkná zlacená toaleta ležely tam, kam je naposledy položila. Paní Barnesová nahoře pečlivě utírala prach, ale ani ona už tam nechodila ráda. Říkala, že je jí vždy do pláče. A Sheilagh jít nahoru jednoduše odmítla, i kdyby měla jen přivést Alexis.

Edwina se o tom nikdy nezmínila, ale i ona tam občas zašla. Zůstávala jim tak nablízku, mohla si tak pamatovat, jací byli. Bylo těžké uvěřit, že od jejich smrti uplynulo jen osm měsíců. Někdy jí to připadalo jako pár okamžiků, někdy celé věky. A když děti na Štědrý večer ležely v posteli, svěřila se s tím Phillipovi.

Přežili svátky, své první svátky o samotě, a pro Edwinu to bylo vyčerpávající. Zvládla to klidně a dobře. Maličcí si pověsili punčochy jako vždycky, zpívali koledy, pekli koláče a šli do kostela. Tak jako kdysi matka, strávila i Edwina dny předtím balením dárků. A večer jí Phillip za všechny poděkoval, stejně jako Bert děkoval Kate, s ospalým zívnutím, a Edwinu ta vzpomínka dojala.

Druhý den je přišel navštívit Ben. Všechny jeho příchod potěšil. Každému přinesl dárek, nádherného houpacího koně, děvčátkům panenky, Georgovi nesmírně komplikovanou kouzelnou stavebnici, kterou zbožňoval, krásné kapesní hodinky pro Phillipa a pro Edwinu nádherný kašmírový šál. Byl jemně modrý a ona se těšila, jak ho začne nosit, až v dubnu odloží smutek. Uvažoval, že ho koupí v černém, aby ho mohla nosit už teď, ale ta myšlenka ho deprimovala.

„Nemůžu se dočkat, až tě zase uvidím v barvách,“ řekl vřele, když rozbalila dárek a děkovala mu za něj. Všechny děti pro něj udělaly dárky. I George zvládnul olejový obrázek Benova psa a Phillip mu vyřezal velice pěkný stojánek na pero. A Edwina pozorně vybrala pár otcových oblíbených safírových manžetových knoflíčků. Věděla, že pro něj budou hodně znamenat, a než mu je dala, dovolila se George i Phillipa. Nechtěla darovat nic, co by některý z nich opravdu chtěl. Oběma chlapcům se ale myšlenka, že Ben dostane otcovy manžetové knoflíčky, líbila. Byl jejich nejlepší přítel a od smrti rodičů i dlouho před ní na ně byl neuvěřitelně hodný.

Pro všechny to byl nádherný den. I pro Bena byly vánoce těžké. Přinášely zpátky bolestné vzpomínky na rodinu, kterou měl před šesti lety před zemětřesením. Ale společně rozveselovali jeden druhého a nakonec zažili spoustu úsměvů, smíchu a něžných chvil. Nakonec Teddy usnul Benovi v klíně. A Ben ho odnesl nahoru a uložil ho do postele, zatímco Edwina přihlížela. Opravdu se k nim choval báječně a děvčátka i chlapci ho milovali. Fannie škemrala, aby ji také uložil do postele. A než odešel, dokonce zachumlal i usmívající se Alexis.

Před odchodem vypil se staršími jednu sklenici portského a pak se spokojený a s hřejivým pocitem vrátil domů. Ty teoreticky obtížné vánoce byly ve skutečnosti plné požehnání.

Na rozdíl od Nového roku, který jako by byl naplněn jen slzami a žalem. Na Nový rok přijela teta Liz. Od chvíle, kdy přijela, nepřetržitě plakala a zdálo se, že ani na chvilku nepřestane. Černý oděv, který měla na sobě, byl tak strohý a pochmurný, že když ji Edwina poprvé spatřila, napadlo ji, jestli nezemřel strýc, a ona to neví. Ale Liz ji rychle ujistila, že Rupert je na tom hrozně špatně a je v nesmírně skleslé náladě. Od podzimu nezměrně trpí revmatem a Liz tvrdila, že je napůl šílený bolestí a netrpělivostí.

„Samozřejmě vás pozdravuje,“ dodala rychle, utírajíc si oči a plakajíc nad každým předmětem a fotografií, když s Edwinou procházela domem. A plakala ještě víc, když uviděla děti, což je úplně sebralo. Nemohla snést pomyšlení, že její milovaná sestra zemřela a z dětí se stali sirotci. Edwina ji jen s obtížemi poslouchala, protože se uplynulých osm měsíců úporně snažila, nejen aby přežili, ale aby kvetli. Teta Liz to absolutně odmítala vidět. Řekla, že děti vypadají hrozně a pobledle, a hned se ptala Edwiny, kdo je kuchařka, nebo jestli vůbec nějakou mají.

„Ta samá, jakou jsme měli vždycky, teto Liz. Pamatuješ si přece paní Barnesovou.“ Ale Liz plakala ještě víc a řekla, jak je to hrozné, jak je to dokonce nebezpečné pro George a Phillipa, že je vychovává jen jejich sestra, i když nespecifikovala přesnou podstatu toho nebezpečí. Zdálo se, že během posledních osmi měsíců sklesla do hrozných depresí. Když uviděla oblékárnu své sestry a všechny její věci, které tam stále visely, téměř omdlela. Když spatřila ložnici, doslova vykřikla.

„To nesnesu … to nesnesu … Edwino, jak jsi mohla! Jak jsi mohla udělat něco takového?“ Edwina si nebyla jista, co vlastně udělala, ale teta jí to rychle pověděla. „Jak jsi tu mohla všechno nechat, jako by odjeli teprve dneska ráno,“ vzlykala Liz hystericky, když vrtěla hlavou a dívala se obviňujícím pohledem na Edwinu. Ale je tak trochu uklidňovalo mít všechno kolem, otcovy obleky, matčiny šaty, známé zlaté a růžové glazurové hřebeny. „Hned musíš všechno zabalit!“ zanaříkala a Edwina jen zavrtěla hlavou. Tohle nebude lehké.

„Ještě na to nejsme připraveni,“ řekla tiše Edwina a podala jí sklenici vody, kterou taktně přinesl Phillip. „Teto Liz, musíš se snažit nebýt tak rozrušená. Pro děti je to velice těžké.“

„Jak můžeš něco takového říct, ty necitlivé dítě!“ Znovu se rozvzlykala tak, že se to všude rozléhalo. Edwina poslala děti se Sheilagh na procházku. „Kdybys věděla, jak jsem ji celé ty měsíce oplakávala … co pro mě znamenala její smrt … mé jediné sestry.“ Vždyť byla také jediná matka Edwiny i ostatních dětí. Nemluvě o Bertovi … a Charlesovi … a ubohé Ooně … a všech ostatních … Ale Liz se zřejmě upnula jen na oslavu svého zármutku a ignorování všech ostatních. „Měli jste přijet do Anglie, když vám to Rupert řekl,“ řekla naříkavě své nejstarší neteři. „Mohla jsem se o vás všechny starat.“ A na místo toho ji Edwina sobecky připravila o poslední příležitost být matkou. Odmítla přijet a trvala na tom, že zůstanou v San Francisku. A Rupert řekl, že právník napsal, že si vedou nadmíru dohře. A Rupert řekl, že mu není dost dohře, aby je mohl mít u sebe. Svou tvrdohlavostí všechno pokazila. Je úplně stejná jako její otec. „Bylo od vás podlé, že jste nepřijeli, když jste měli,“ řekla a Phillip začal najednou vypadat rozzlobeně.

„Na mojí sestře není nic podlého,“ procedil skrz zatnuté zuby. Edwina ho poslala dolů podívat se, co provádí George.

Zůstala u nich dvacet šest dní. Chvílemi si Edwina myslela, že by se zbláznila, kdyby teta zůstala jen o chvíli déle. Celou dobu znervózňovala děti a po celou dobu svého pobytu plakala. Nakonec přinutila Edwinu sbalit alespoň část ložnice rodičů. Většinu šatů složily, i když je Edwina odmítla vyhodit a všechny si je nechala. Liz si s sebou na cestu do Anglie zabalila pár Katiných věcí, většinou vzpomínek na společné mládí, které pro Edwinu a děti téměř nic neznamenaly.

Nakonec ji po téměř čtyřech týdnech doprovodili k převozu na nádraží do Oaklandu. Edwině připadalo, že vůbec nepřestala plakat. A až do konce se na Edwinu zlobila. Byla rozzlobena na každého, i na sudičky, kterým vděčila za svůj osud. Zlobila se, že ztratila sestru, zlobila se, že Edwina a děti k ní odmítly přijet, zlobila se, že je její život jakoby u konce. A zlobila se na Ruperta, kvůli nešťastnému životu, který s ním vede v Anglii. Jako by v uplynulých devíti měsících všechno vzdala. Chvílemi si Edwina nebyla jistá, jestli Liz oplakává sestřinu smrt nebo svá vlastní zklamání. I Ben se jí nakonec vyhýbal a když se toho rána, kdy Liz odjela, vracel s dětmi domů od přívoziště, Edwina vyčerpána klesla do svého sedadla. Děti byly také zamlklé. Nevěděly, co si o ní mají myslet, ale jedno bylo jisté, tentokrát ji rády neměly. Celou dobu se strefovala do Edwiny, nebo to tak aspoň vypadalo, na všechno si stěžovala, a zbytek času probrečela.

„Nenávidím ji!“ řekla Alexis po cestě domů a Edwina jí klidně domlouvala.

„Ale ne.“

„Ale ano.“ A její pohled říkal, že si nevymýšlí. „Donutila tě dát pryč maminčiny šaty a na to neměla žádné právo.“

„Nejsou pryč,“ řekla tiše Edwina. Teta měla nakonec možná pravdu. Možná už je čas. Ale nebylo to lehké. „Stejně to nevadí,“ uklidňovala dítě Edwina. „Maminku nemůžeme dát pryč. Víš, že je vždycky s námi.“ Po celý zbytek cesty domů vládlo ticho. Přemýšleli o tom, co řekla Edwina, o tom, jak blízká jim je stále matka a jak se lišila od jejich nejstarší sestry.

KAPITOLA 14

Výroční den smrti rodičů byl pro ně těžký. Ale modlitba, kterou za ně Edwina odříkala v kostele, byla něžná a klidná a lidská. Připomněla každému, jak laskaví byli rodiče, jak se o každého zajímali, jak plný byl jejich život a bohatý na požehnání v dětech i jak byl spřažený s životem komunity. Winfieldovic děti seděly spolu v první lavici, poslouchaly a příležitostně si otíraly oči. Byly šťastným odkazem i vzpomínkou na Kate a Berta Winfieldovy.

Poté Edwina pozvala několik přátel rodičů na oběd do zahrady. Bylo to poprvé, co se od osudné plavby na Titaniku bavili. Bylo nádherné dubnové odpoledne a také slavili Alexiny sedmé narozeniny. Paní Barnesová udělala nádherný dort a ze dne se nakonec stala vřelá oslavná příležitost. Lidé, které Edwina neviděla téměř rok, byli šťastní, že je všechny zase vidí, a protože teď uplynul rok smutku, nabízeli jim všemožná pozvání. Několik lidí si všimlo, že Edwina stále nosí na levé ruce zásnubní prsten, a pastor se zmínil i o Charlesovi, ale Edwina byla krásná dívka a bylo jí téměř dvaadvacet a nebylo pochyb, že bude pro někoho krásným úlovkem. Ben si všiml, že ji po obědě pozorovalo několik mladých mužů, a překvapilo ho, že se ji snaží ochránit.

„Bylo to krásné odpoledne,“ řekl tiše, když ji objevil sedící na houpačce s dětmi kolem sebe.

„To tedy bylo, že ano?“ Vypadala spokojeně. Byla to příhodná pocta rodičům. A pak se na něj usmála. „Líbilo by se jim to.“

Také se usmál a přikývl. „Ano. Byli by na vás všechny pyšní.“ A hlavně na nejstarší dceru. Jaká se z ní stala úžasná žena. Ani dítě, ani dívka, ale žena. „Za uplynulý rok jsi udělala neuvěřitelný kus práce.“

Polichoceně se usmála, ale věděla, že té práce bude ještě víc. Každé dítě potřebovalo pomoc jiným způsobem a Phillip měl zvlášť strach, aby se dostal na Harvard. „Někdy si přeji, abych pro ně mohla udělat ještě víc,“ přiznala se Benovi. Hlavně pro Alexis.“

„Nevím, jak bys mohla,“ poznamenal, zatímco lidé přicházeli a odcházeli a zastavovali se, aby jí poděkovali. Kolovaly historky o jejích rodičích, hlavně příhody o jejím otci a když odešli všichni hosté kromě jednoho, byla vyčerpaná. Děti v tu chvíli pod dohledem Sheilagh a paní Barnesové dojídaly zbytky v kuchyni. A Edwina hovořila s Benem o večírku v knihovně.

„Zdá se, že dostáváš hodně pozvání.“ Těšilo ho to kvůli ní, a přesto, ke svému velkému překvapení, na ni žárlil. Jako by se mu ve skutečnosti líbilo, když nosila smutek a stýkala se jen s ním. Jen se usmála v odpověď.

„Ano. Všichni jsou ke mně velice laskaví. Ale teď, když uběhl rok, se toho stejně moc nezmění. Mám plné ruce práce. Většina lidí to nechápe.“

Úleva? Ulevilo se mu, ptal se sám sebe, neschopen uvěřit tomu, co cítí. Je přece dítě, ne? Dítě jeho nejlepšího přítele … ne víc než dítě. A přesto věděl, že to není pravda, a když se zasmála a nabídla mu sklenici sherry, tvářil se ustaraně.

„Netvař se tak ustaraně.“ Znala ho dobře, nebo si to aspoň oba mysleli.

„Nejsem ustaraný,“ zalhal.

„Ale jsi. Připomínáš mi tetu Liz. Čeho se bojíš? Že poskvrním sebe nebo jméno Winfieldů?“ škádlila ho.

„Sotva.“ Usrkl sherry, odložil ho a upřeně se na ni zadíval. „Edwino, co teď zamýšlíš dělat se svým životem?“ Pohlédl na prstýnek na její levé ruce a napadlo ho, jestli si bude myslet, že se zbláznil. Začínal si to myslet sám. „Myslím to vážně,“ naléhal na odpověď, což ji překvapilo.

„Teď když uplynul rok … co chceš dělat?“ Zarazila se a přemýšlela o tom, ale odpověď jí byla jasná od minulého dubna. „Nic jiného než dělám teď. Chci se starat o děti.“ Bylo jí to tak jasné. Neměla na výběr, jen povinnost k dětem, láska a slib, který dala rodičům, když nastupovala do záchranného člunu. „Nepotřebuji nic víc, Bene.“ V necelých dvaadvaceti letech mu to připadalo jako bláznovství.

„Edwino, jednoho dne toho budeš litovat. Jsi moc mladá na to, aby ses vzdala vlastního života pro bratry a sestry.“

„To je to, co dělám?“ Usmála se na něj, dojata jeho starostí o ni. „Opravdu je to tak hrozné?“

„Ne hrozné,“ řekl jemně a nespouštěl s ní oči, „ale je to velká škoda, Edwino. V životě potřebuješ víc. Tvoji rodiče měli mnohem víc než jen to. Měli jeden druhého.“ Oba mysleli na to, co ráno řekl o Kate a Bertovi pastor. A Edwina si pomyslela, že s Charlesem prožila skoro jeden život a pak ho ztratila. A nechtěla nikoho jiného … jen Charlese … ale Ben se na ni tak upřeně díval. „Ty nevíš, o čem mluvím, viď, Edwino?“ Laskavě se na ni usmál a ona na okamžik vypadala zmateně.

„Ano, vím,“ řekla tiše, „chceš, abych byla šťastná, a já jsem. Jsem šťastná ve svém životě tady s dětmi.“

„A to je všechno, co chceš, Edwino …“ Zaváhal, ale jen na chvíli. „Chci ti nabídnout víc než to.“ Otevřela doširoka oči a vypadala hrozně vylekaně.

„Opravdu? Bene …“ Nikdy nepomyslela, nikdy ho ani na minutku nepodezírala, že ji miluje. Ani on nejdříve ne, ale v uplynulých měsících to postupně pochopil a od vánoc nemyslel na nic jiného než na Edwinu. Slíbil si, že počká nejméně do dubna, než jí něco řekne … dokud od smrti neuplyne rok, ale teď měl najednou strach, že měl čekat ještě déle. Možná že to nakonec rozhodne.

„Nikdy mě nenapadlo …“ Červenala se a dívala se pryč, jako by myšlenka, že ji chce, byla zahanbující a téměř bolestná.

„Omlouvám se.“ Rychle se pohnul kupředu a vzal ji za ruce. „Neměl jsem nic říkat, Edwino? Miluji tě …již dlouhou dobu … ale víc než to nechci ztratit tvoje přátelství. Znamenáš pro mě všechno … a děti také … prosím. Edwino … nechci tě nikdy ztratit.“

„Neztratíš,“ zašeptala a přinutila se znovu na něj pohlédnout. Tolik mu dluží. Má ho také ráda, ale jako otcova nejdražšího přítele a nic víc. Prostě nemůže. Nemůže si vzít svatební závoj pro něj … stále ještě miluje Charlese. V srdci je stále jeho nevěstou a ví, že vždycky bude. „Nemohu, Bene … Mám tě ráda … ale nemohu.“ Nechtěla ho zranit, ale musela být k němu upřímná.

„Je příliš brzy?“ zeptal se s nadějí, ale ona zavrtěla hlavou.

„Je to kvůli dětem?“ I on miloval děti, ale ona vrtěla hlavou. Díval se na ni se strachem, že ji ztratí. Co když s ním už nikdy nepromluví? Byl blázen, že jí řekl, že ji miluje.

„Ne, není to kvůli dětem, Bene, a není to kvůli tobě …“ Usmála se, zatímco jí do očí vstoupily slzy. Slíbila si, že k němu bude upřímná. „Myslím, že je to kvůli Charlesovi … Připadala bych si tak nevěrná, kdyby …“ Nemohla to vyslovit, po tvářích jí stékaly slzy a on si vyčítal, že na to přivedl řeč příliš brzy. Možná za čas … ale teď to věděl. Riskoval vše a prohrál, se snoubencem, kterého ztratila na Titaniku.

„I vdovy se znovu vdávají. Máš právo na štěstí, Edwino.“

„Snad,“ řekla, ale neznělo to přesvědčivě. „Možná je příliš brzy.“ Ale v srdci věděla, že se nikdy nevdá. „Abych byla upřímná, myslím, že se nikdy nevdám.“

„Ale to je absurdní.“

„Možná že je.“ Usmála se na něj. „Kvůli dětem to tak bude jednodušší. Nemohla bych dát muži, co si zaslouží, Bene, měla bych příliš práce a dříve nebo později by to každému slušnému muži vadilo.“

„Myslíš, že i mně?“ Vypadal dotčeně a ona se usmála.

„Možná. Zasloužíš si něčí plnou pozornost. A moje nebude k mání nejméně dalších patnáct let, dokud malý Teddy nepůjde na univerzitu. A to je dlouhé čekání.“ Laskavě se na něj usmála, dojatá jeho záměry.

Zavrtěl hlavou a usmál se. Věděl, že prohrál. Byla tvrdohlavá dívka a když něco řekla, věděl, že to myslí vážně. Teď už to věděl a byl to jeden z důvodů, proč ji miloval. Miloval věci, za kterými stála, její odvahu, její nezničitelnou sílu a úžasnou schopnost se smát … miloval její vlasy a oči a její výjimečný smysl pro humor. A také věděl, že i ona ho má určitým způsobem ráda, ale ne tak, jak by chtěl on. „Patnáct let je pro mě příliš dlouhá doba, Edwino. Bude mi jednašedesát a ty už mě nebudeš chtít.“

„S největší pravděpodobností budeš o moc čilejší než já. Za tu dobu mě děti utahají.“ Když mu podávala ruku, její pohled vystřízlivěl. „To s tím souvisí. Můj život je teď jejich.“ Slíbila matce, že se o ně postará, ať se děje cokoli. Nemůže myslet na sebe. Nejdřív musí myslet na děti. A jakkoli má Bena ráda, ví, že nechce ani jeho ani kohokoli jiného za manžela. Ale on se teď bál a mračil. Zoufale se obával, že ji ztratí.

„Můžeme zůstat přáteli?“

Oči se jí zalily slzami. Usmála se a přikývla. „Samozřejmě že ano.“ Vstala a objala ho. Byl jejím nejlepším, nejdražším přítelem, nejen přítelem otce. „Bez tebe bych to nezvládla.“

„Zdá se, že ti to jde úplně samo,“ řekl zatrpkle, ale zároveň ji k sobě přitáhl a chvíli ji pevně svíral. Nesnažil se ji políbit nebo se s ní dál přít. Byl vděčný, že neztratil její náklonnost a přátelství. A možná že bylo správné konečně promluvit. Možná že je správné vědět, na čem je a co ona cítí. Ale tu noc ji opouštěl s těžkým srdcem. Obrátil se k ní, když nastupoval do auta, zamával a odjel. Přál si, aby vše dopadlo jinak.

Hned na druhý den přišel telegram od tety Liz. Strýc Rupert zemřel v den výročí Katiny a Bertovy smrti. Když to Edwina při večeři sdělila dětem, byla zaražená. Celý den byla zamlklá, přemýšlela o tom, co řekl Ben večer předtím. Stále ještě ji to dojímalo, ale byla si jista, že se rozhodla správně.

Děti Edwinina zpráva od tety Liz nadmíru nerozrušila a Phillip jí krátce po večeři pomohl sestavit telegram. Ujistili ji o svých modlitbách a nejsoucitnějších myšlenkách, ale Edwina významně neuvedla, že doufají, že je teta brzy navštíví. Rozhodla se, že by to opravdu nesnesla. Její návštěva před třemi měsíci jimi příliš otřásla.

Edwina znovu uvažovala o nošení smutku, ale nakonec se rozhodla, že to kvůli strýci, kterého sotva znali a kterého neměli příliš v lásce, nemá smysl. Týden chodila v šedivém a pak se vrátila k barvám, které znovuobjevila před několika málo dny, barvám, které nenosila od minulého dubna. Dokonce si vzala i Benův nádherný kašmírový šál. Vídala se s ním skoro, i když ne úplně, tak často jako předtím. Choval se teď k ní o něco obezřetněji a trochu rozpačitě, i když se vždy tvářila, jako by se mezi nimi vůbec nic nestalo. A děti si toho nebyly vůbec vědomy, i když jednou nebo dvakrát zahlédla Phillipa, jak na ně zírá. Neobjevil však nic jiného než staré, obnošené přátelství.

V květnu vyrazila Edwina prvně do společnosti. Od starých přátel rodičů přijala pozvání na večírek a když tam šla, cítila se neohrabaně. Velice ji překvapilo, jak příjemný večer tam prožila. Tušila však, že byla pozvána, aby bavila jejich syna, a když ji pozvali podruhé, byla si tím jista. To se jí nelíbilo. Byl to hezký, čtyřiadvacetiletý mladý muž bohatý jměním a chudý duchem, s nádherným sídlem v Santa Barbaře. Ani trochu ji ale nezajímal ani on, ani ostatní mladí muži, s kterými se vždy ocitla v páru, když přijala pozvání přátel svých rodičů. Její přítelkyně se už všechny vdaly a většina z nich byla zaneprázdněná mateřskými povinnostmi. Chvíle strávené s nimi jí jen připomínaly Charlese a život, který nikdy nebudou sdílet, a vždy ji zkrušily. Být s přáteli rodičů bylo jednodušší. Určitým způsobem s nimi měla víc společného, neboť vychovávala děti stejně staré jako byly jejich, a bylo pro ni lehcí snášet pohledy bez nadbytečného sexuálního napětí. Mladí muži ji vůbec nezajímali a když na ni naléhali, dala jim to jasně najevo. Stále nosila zásnubní prsten a pořád si myslela, že patří Charlesovi. Nechtěla nic jiného než vzpomínky na něj a rušný život s bratry a sestrami. S úlevou přivítala, když v srpnu opustili město a odjeli k jezeru Tahoe. Bylo to pro ně výjimečné léto. Phillip byl již před měsíci přijat na Harvard a na začátku září měl odjet do Cambridge v Bostonu. Nemohli uvěřit, že je opustí, a Edwina věděla, že jeho nepřítomnost všichni pocítí. Kvůli němu však byla šťastná. Nabídl se, že zůstane doma a pomůže jí zvládnout maličké a bujného George, ale Edwina o tom odmítla diskutovat. Odjede a tím to končí, prohlásila. A pak zabalila celou rodinu a nastoupili do vlaku k jezeru Tahoe.

A když tam byli, Phillip se konečně za měsíčného svitu odvážil zeptat. Nějaký čas už o tom přemýšlel a více než jednou ho to trápilo.

„Miluješ Bena?“ zašeptal nakonec.

Polekala se nejen jeho otázky, ale i toho, jak se při ní tvářil. Ten výraz říkal, že Edwina patří jemu a ostatním a ona si najednou nebyla jista, co má odpovědět.

„Ne.“

„Miluje on tebe?“

„Myslím, že to není důležité,“ řekla tiše Edwina. Ubohý chlapec opravdu vypadal utrápeně.

Ale neměl se čeho bát a ona se usmála na ujištěnou. Myslíc na svatební závoj schovaný ve skříni se zhluboka nadechla. „Stále miluji Charlese …“ A pak zašeptala do tmy: „… A možná vždycky budu …“

„To jsem rád,“ a provinile se začervenal. „Chci říct … Nemyslel jsem to …“

Edwina se na něj usmála. „Ale myslel.“ Patří jim … teď ji vlastní… nechtějí, aby si někoho vzala. Je jejich. V dobrém nebo zlém, dokud nezemře nebo už její služby nebudou potřebovat. Přijala to a trochu je za to i milovala.

Je to zvláštní, myslela si, rodiče měli jeden na druhého právo, ale děti cítí, že by měla milovat jen je. Dokonce i ve Phillipových očích jim všechno dluží. On má právo odjet do školy, pokud ona zůstane tady, bude na něj trpělivě čekat a starat se o ostatní.

„Změnilo by se něco, kdybych ho milovala? To by neznamenalo, že vás miluji méně,“ snažila se vysvětlit, ale on vypadal dotčeně, jako by ho zradila.

„Ale nemiluješ ho?“

Znovu se usmála a zavrtěla hlavou, natahujíc se k polibku. Je ještě chlapec, uvědomila si, ať už jde na Harvard nebo ne. „Nedělej si starosti. Vždycky tady budu.“ Říkala jim to všem od chvíle, kdy matka zemřela. ‘Miluji vás … neboj se … vždycky budu tady …’

„Dobrou noc, Phillipe,“ zašeptala, když odcházeli zpátky k chatkám a on se na ni podíval s úsměvem a úlevou. Miloval ji víc než kohokoli. Jako všichni. Teď byla jejich, jako kdysi jejich rodiče. A ona má je … a také svatební závoj, který si nikdy nevezme, schovaný na poličce … a Charlesův svatební prsten, zářící na jejím prstě.

„Dobrou noc, Edwino,“ zašeptal. Usmála se a zavřela dveře, snažíc si vzpomenout, jestli kdy život vypadal jinak.

KAPITOLA 15

Vlak stál ve stanici a všichni Winfieldovi byli ve Phillipově kupé. Ben přišel také, i paní Barnesová a hrstka Phillipových kamarádů a dva z jeho oblíbených učitelů. Přišel jeho velký den. Odjížděl na Harvard.

„Budeš nám psát, že ano?“ Edwina se cítila jako kvočna a pak se ho potichu zeptala, jestli si schoval všechny peníze do opasku, který mu dala. Usmál se a pocuchal jí její elegantní účes. „Přestaň!“ hubovala ho, když odcházel promluvit si se dvěma kamarády. Klábosila s Benem a snažila se Georgovi zabránit, aby vylezl z okna. Neviděla Alexis a když si vzpomněla na chvíli, kdy Alexis už jednou takhle zmizela, zvedla se v ní lehká vlna zmatku. Ale o chvíli později ji uviděla s paní Barnesovou, jak smutně zírá na bratra, který je každou chvíli opustí. Fannie proplakala celou předchozí noc a v půl čtvrté věděl i malý Teddy, že je opuštěný.

„Můžu jet s tebou?“ zeptal se s nadějí, ale Phillip zavrtěl hlavou a posadil si ho na ramena. Tak se Teddy mohl dotknout stropu kupé a vesele se hihňal. Edwina si k sobě přitáhla Fannie. Všichni si smutně uvědomovali, že se jejich skupinka doma zmenšuje. Edwině to připadalo jako začátek konce, ale ráno Phillipovi připomněla, jak pyšný by byl na něj otec. V jeho životě to byl důležitý okamžik a měl by na něj být hrdý.

„Už nikdy nebudeš, cos býval,“ snažila se mu vysvětlit, ale nechápal, co tím myslí. „Svět poroste a až se vrátíš domů, uvidíš ho jinak. Budeme ti připadat příliš malí a provinciální.“ Na svůj věk byla moudrá a v dlouhých rozhovorech, které vedla s otcem, získala náhled u ženy velice řídký. Charles to na ní miloval od začátku a i Ben se tomu velice obdivoval. „Budeš mi hrozně chybět,“ řekla znovu Phillipovi. ale slíbila si, že nebude plakat a více mu to ztěžovat. Nejednou se nabídl, že nikam nepojede a zůstane a pomůže jí s dětmi. Ale chtěla, aby využil příležitosti. Potřebuje ji, stejně jako otec a jeho otec před ním. Má na ni právo.

„Hodně štěstí, synu.“ Ben mu potřásl rukou, zatímco průvodčí zavolal ‘Všichni nastupovat’. A Edwině se srdce plnilo slzami, když se rozloučil s přáteli, potřásl rukou učitelům a pak šel políbit děti.

„Buď hodná,“ řekl vážně malé Fannie, „buď hodná holčička a poslouchej Edwinu.“

„Budu,“ řekla vážně Fannie s dvěma velkými slzami valícími se po tvářích. Po jeden rok jí byl otcem, nejen starším bratrem. „Prosím vrať se brzy …“ V pěti a půl přišla o dva zuby a měla ty největší oči, jaké kdy Edwina viděla. Byla roztomilé dítě a v životě si přála jen zůstat doma spolu s bratry a sestrami. Nemluvila o ničem jiném než o tom, jak jednoho dne bude maminkou. Chtěla vařit a šít a mít ‘čtrnáct dětí’. Ve skutečnosti chtěla jen cítit se navždy bezpečně a útulně a pod ochranou.

„Vrátím se brzy, Fannie … Slibuju …“ Znovu ji políbil a pak se otočil k Alexis. Ti dva si nevyměnili ani slovo. Nebylo třeba. Věděl velmi dobře, jak moc ho má ráda. Byla ten malý skřítek, který mu vklouzl do pokoje a hned zase vyklouzl, který mu po špičkách nosil sladkosti a mléko, když studoval dlouho do noci, který se s ním dělil o vše, co měl, jen proto že ho měla ráda. „Dávej na sebe pozor, Lexie … Mám tě rád … Vrátím se, slibuju …“ Ale všichni věděli, že pro Alexis sliby nic neznamenají. I teď někdy stávala v pokoji rodičů, jako by čekala, že je tam potká. Bylo jí teď sedm a bolest z jejich ztráty cítila stejně jako před rokem. A Edwina se obávala, že ztráta Phillipa pro ni bude mnohem větší ranou než pro ostatní.

„A ty, medvídku Teddy, buď hodný chlapeček a nejez moc čokolády.“ Před týdnem jí snědl plnou krabici a hrozně ho z ní rozbolel žaludek. Teď se provinile smál, když ho Phillip opatrně sundal z ramenou.

„Zmiz odsud, ty zkažené dítě,“ řekl s úsměvem Georgovi, když výpravčí naposled zavolal ‘Všichni nastupovaaaat’ a poháněl je z vlaku. Edwina neměla čas ho ani obejmout a naposled si ho prohlédnout.

„Mám tě ráda, hošíčku. Přijeď brzy domů … a užij si to tam. My tu vždy všichni budeme, ale tohle je tvoje šance …“

„Děkuji, Wíno … děkuji, žes mi dovolila jet … Přijedu domů, když budeš potřebovat.“ V očích měla slzy a jen přikývla, neschopna odpovědět.

„Já vím …“ Ještě jednou ho sevřela a příliš jí to připomnělo rozloučení, na které na lodi nezbyl čas, sbohem, které si měli dát a nedali. „Mám tě ráda …“ Plakala, zatímco jí Ben pomohl vystoupit. Když vlak vyjížděl z nádraží, pro útěchu ji vzal kolem ramen. Viděli, jak Phillip dlouho, dlouho mává kapesníkem. Fannie a Alexis celou cestu domů proplakaly, jedna hlasitě se spoustou žalostných vzlyků, druhá v tichých záplavách slz, které se jí valily po tvářích a rvaly srdce jí i Edwině, když je spatřila. Nikdo z nich neuměl vzdorovat žalu, nebyl neproniknutelný bolestí. Nikoho Phillipův odjezd netěšil.

Po jeho odjezdu byl dům jako hrobka. Ben je zanechal u přední branky a Edwina je se žalostným pohledem dovedla dovnitř. Život bez něj si neuměli představit.

Fannie jí toho večera pomáhala prostřít stůl, zatímco Alexis mlčky seděla a zírala z okna. Nikomu neřekla ani slovo. Jen tam seděla a myslela na Phillipa. George vzal Teddyho hrát si na zahradu, dokud je Edwina nezavolá. Ten večer byli tichá společnost a ona jim naservírovala oblíbené pečené kuře. Zvláštní, že ji nikdy nenapadlo, že si sedla na matčino místo. Teď už jí to ani nepřišlo. Po roce a půl jako by tam seděla odjakživa. Ve dvaadvaceti byla žena s pěti dětmi. Ale prázdnota, která zbyla po Phillipovi, jí připomínala jinou nezapomenutelnou bolest. Požádala George, aby rozkrájel kuře.

„Teď jsi pánem domu ty,“ řekla s nadějí, že ho ohromí, zatímco probodl kuře naskrz a odlomil křídlo, jako by držel v ruce dýku. Ve třinácti ani nedospěl ani neztratil svou vášnivou zálibu v nezbednosti a to, co považoval za humor.

„Díky, Georgi, jestli to hodláš dělat takhle, tak to raděj udělám sama.“

„Ale Edwino … Jako žoldák rozdělující kořist odlomil druhé křídlo a obě stehna, zatímco kuřecí šťáva stříkala všude a děti se smály. A najednou, sobě navzdory, se Edwina smála také, dokud jí do očí nevstoupily slzy a nerozkutálely se jí po tvářích. Přinutila se být vážná a vyčíst mu to, ale nemohla.

„Georgi, přestaň!“ Rozlomil kuře napůl a používal teď nůž jako kopí. „Přestaň! … jsi hroznej …“ hubovala mu a on se hluboce uklonil, podal jí talíř a se šťastným úsměvem si sednul.

Mít na místo důstojnějšího a zodpovědnějšího Phillipa jako nejstarší dítě v domě jeho bude určitě změna. Ale George je George, úplně odlišná povaha než jeho bratr.

„Pojďte po večeři napsat dopis Phillipovi,“ navrhla vážným tónem Fannie a Teddy souhlasil. A Edwina se otočila k Georgovi právě včas, aby ho přistihla, jak hází hráškem po Alexis. A dřív než Edwina stačila cokoli říct, dvě kuličky trefily Alexis do nosu a ona vybuchla smíchy.

„Přestaň!“ zanotovala Edwina a divila se, proč se najednou také cítí jako dítě … přestaň nás rozesmávat! … přestaň nám dělat dobrou náladu! … přestaň nás odvracet od pláče! … Chvíli přemýšlela, pak beze slova položila na vidličku tři kuličky hrášku a mlčky je vrhla přes stůl na George. On jí to radostně vrátil a ona na něj hodila další tři, zatímco malí ječeli vzrušením. A daleko, daleko od nich … Phillip neodvratně ujížděl k Harvardu.

KAPITOLA 16

Těch pár prvních dnů po Phillipově odjezdu pociťovali bolestně a bolest ze ztráty jim byla až příliš dobře známá. Byl to tíživý pocit a do týdne zpozorovala Edwina známky stresu u Alexis. Alexis začala koktat, což už jednou dělala krátce poté, co ztratili rodiče. Tehdy koktání celkem rychle zmizelo, ale tentokrát to bylo mnohem úpornější. Zase začala mít noční můry a Edwina si o ni dělala starosti.

Během redakční schůzky se o tom zmínila Benovi a když přišla domů, věrná paní Barnesová jí prozradila, že Alexis strávila celé odpoledne na zahradě. Odešla tam, hned jak se vrátila ze školy, a od té doby nepřišla. Byl hezký teplý den a Edwina ji podezírala, že se skrývá v malém bludišti, které její matka nazývala „tajná zahrada“.

Edwina ji na chvíli nechala o samotě, ale když ani krátce před večeří nepřišla dovnitř, šla ji ven hledat. Volala na ni, ale jak se jí to s děvčátkem často stávalo, nikdo neodpovídal.

„Vylez, hlupáčku, neschovávej se. Vylez a pojď mi říct, cos dnes dělala. Dostali jsme dopis od Phillipa.“ Čekal na ni v předsíni spolu s tím od tety Liz, ve kterém se zmiňovala, že jí není dobře a že si vyvrtla kotník, když jela do Londýna k doktorovi. Byla jednou z těch, kterým se taková neštěstí stávají. A také se znovu ptala Edwiny, jestli už konečně vyprázdnili matčin pokoj. Ta otázka Edwinu otrávila. Ve skutečnosti ho ještě nevyprázdnila, ale necítila se připravená tomu čelit nebo to udělat Alexis. „Pojď, zlatíčko, kde jsi?“ zavolala, pohlížejíc na růžové keře na vzdáleném konci s jistotou, že se tam skrývá. Když ale prošla zahradou a nahlédla do všech známých míst, nenašla ji. „Alexis? Jsi tady?“ Ještě chvíli hledala a dokonce vylezla i na Georgův starý, opuštěný zahradní domek. Když skákala dolů, roztrhla si sukni. Alexis nikde.

Edwina se vrátila dovnitř a zeptala se paní Barnesové, jestli si je jista, že byla tam venku, ale stará paní ji ujistila, že viděla hodiny Alexis sedět na zahradě. Edwina věděla až příliš dobře, že si paní Barnesová dětí moc nevšímá. Měla to dělat Sheilagh, ale ta odjela krátce po velikonocích a Edwina se teď o ně starala sama.

„Nešla nahoru?“ zeptala se Edwina upjatě a paní Barnesová řekla, že si nepamatuje. Celé odpoledne zavařovala rajčata a Alexis si moc nevšímala.

Edwina zkontrolovala Alexin pokoj, pak svůj vlastní a nakonec pomalu vyšla nahoru, vzpomínajíc si na Lizina slova v dopisu. ‘ … je nejvyšší čas, aby ses tomu postavila a vyklidila ty pokoje. Udělala jsem to se všemi Rupertovými věcmi …’ Ale Edwina věděla, že to bylo něco jiného. Teď chtěla jen zjistit, kde se Alexis schovává, a objevit důvod, který ji k tomu dohnal.

„Lexie? …“ Roztáhla záclony, rukou projela matčiny sukně a všimla si, že v pokoji je zatuchlý vzduch. Byli po smrti už hodně dlouho, skoro osmnáct měsíců. Podívala se dokonce i pod postel, ale Alexis nikde.

Edwina sešla dolů a požádala George, aby jí pomohl rozhlédnout se kolem. O hodinu později začala panikařit.

„Stalo se dneska něco ve škole?“ Ale ani Fannie ani George o ničem nevěděli a Teddy šel s Edwinou do redakce novin. Když šla na schůzi, sekretářky ho vždy rády pohlídaly. Ve třech a půl byl moc kouzelný. „Kde myslíš, že je?“ zeptala se George. Nic zvláštního se nestalo a nikoho nenapadalo, kam by mohla odejít. Hodina večeře přišla a minula a Edwina s Georgem provedli další průzkum v zahradě. Nakonec dospěli k závěru, že nikde v domě ani na zahradě není. Edwina pak odešla do kuchyně a po chvilce váhání zavolala Benovi. Nevěděla, co má dělat dál, a on slíbil, že jí hned přijede pomoci Alexis najít. Za deset minut již usilovně zvonil u dveří.

„Co se stalo?“ zeptal se a na okamžik si Edwina pomyslela, že vypadá jako otec. Ale myslet na podobné věci teď neměla čas. Odhrnula si zbloudilé vlasy z obličeje. Upravený účes si rozcuchala, když hledala Alexis v zahradě.

„Nevím, co se stalo, Bene. Neumím si představit. Děti říkaly, že se ve škole nic nestalo, a paní Barnesová si myslela, že byla celé odpoledne v zahradě, ale nebyla, aspoň ne když jsem tam přišla já. Hledali jsme všude, uvnitř i venku, a prostě tady není. Nevím, kam mohla odejít.“ Měla ve škole několik přátel, ale nikdy si s nimi nechtěla hrát u nich doma. A všichni v rodině věděli, že byla vždycky citlivá a že se z matčiny smrti nikdy úplně nezotavila. Mohla zrovna tak lehce zmizet jako po celé dny nepromluvit. Byla prostě taková a všichni ji tak brali. Ale jestli utekla, jen Bůh ví, kde je nebo co to znamená a co se s ní stane, až se tam dostane. Byla krásné dítě a ve špatných rukách se jí mohlo stát cokoli.

„Už jsi zavolala policii?“ Ben se snažil vypadat klidně, ale také si dělal starosti. A byl rád, že mu Edwina zavolala. „Ještě ne. Nejdřív jsem volala tobě.“

„A nenapadá tě, kam mohla jít?“ Edwina znovu zavrtěla hlavou a o chvíli později odešel Ben do kuchyně a zavolal za ni na policii. Paní Barnesová pomohla uložit Fannie a Teddyho do postele a řekla jim, že to je moc, moc ošklivé utíkat. Fannie brečela a zeptala se, jestli ji najdou.

Když Ben volal na policii, George stál vedle Edwiny. Za půl hodiny zazvonil zvonek a Edwina šla otevřít. Vysvětlila, že nemá tušení, kam její sestra odešla, a policista, který vešel, se zmaten zeptal, kdo jsou rodiče toho dítěte. Edwina vysvětlila, že je sestřina poručnice, a on slíbil, že prohledá okolí a za hodinu jí dá vědět.

„Máme jít s vámi?“ zeptala se, ustaraně pohlížejíc na Bena.

„Ne, paní. Najdeme ji. Vy s vaším manželem tu počkejte tady s chlapcem.“ Útěšně se na ně usmál. George zíral na Bena. Měl ho rád jako přítele, ale nelíbilo se mu, když ho někdo nazýval Edwininým ‘manželem’. Stejně jako Phillip na svou starší sestru žárlil.

„Proč jsi mu to neřekla?“ obořil se na ni George, když policista odešel.

„Co neřekla?“ Myslí byla cele u Alexis.

„Že Ben není tvůj manžel.“

„Panebože … soustředil by ses laskavě na nalezení své sestry a ne na takový nesmysl?“ Ale Ben to také zaslechl. Po roce a půl její plné pozornosti ve dne i v noci ji všichni považovali za svůj majetek. Není to zdravé ani pro jednoho z nich, myslel si, ale také to není moje věc. Edwina bude řídit rodinu, jak sama chce. Naneštěstí neměl jediný důvod se do toho vměšovat. Znovu na ni ustaraně pohlédl a probrali spolu možnosti, kam mohla Alexis odejít a s kým. Nabídl se, že s ní objede domy nerůznějších přátel, a ona s pohledem plným naděje vyskočila a řekla Georgovi, ať počká na policistu.

Ale cesta po sousedních domech nic nepřinesla. Řekli, že Alexis nebyla na návštěvě už týdny. Stále častěji se Edwina přistihovala, že myslí na to, jak skleslá byla Alexis od Phillipova odjezdu na Cambridge.

„Myslíš, že by mohla udělat něco tak úplně šíleného jako nastoupit do vlaku, Bene?“ Byl to její nápad, ale Ben to považoval za více než nepravděpodobné.

„Bojí se vlastního stínu, nemůže být odtud daleko,“ řekl, když znovu stoupali po schodech. Ale když se o tom Edwina zmínila Georgovi,zúžily se mu panenky a začal přemýšlet.

„Ptala se mě minulý týden, jak dlouho to trvá do Bostonu,“ přiznal George s nešťastným výrazem, „ale nepřemýšlel jsem nad tím. Bože, Wíno, co když se pokusí chytit vlak? Ani nebude vědět, kam jede.“ A mohla se zranit … mohla zakopnout na kolejích a upadnout, když se bude snažit dostat do nákladního vagonu … možnosti byly děsivé a Edwina začala vypadat zoufale. Bylo deset hodin v noci a zdálo se nadmíru jasné, že se stalo něco hrozného.

„Vezmu vás na nádraží, jestli chcete, ale jsem si jist, že něco takového by neudělala,“ řekl Ben tiše a snažil se je oba uklidnit, ale George mu jen odsekl. Stále ještě žasnul nad policistovou domněnkou, že Ben je Edwininým manželem.

„Ty o tom nemůžeš nic vědět.“ Z blízkého rodinného přítele se z něj teď pro George stala hrozba. Phillipova žárlivost před odjezdem do školy se jen tak neztratila. A i když je Edwina většinou držela pod kontrolou, tentokrát byla příliš ustaraná, než aby dávala pozor na to, co George říká.

„Pojďme.“ Sebrala šál ze stolku v hale a vyběhla ze dveří, zrovna když se policista vracel. Muž za volantem jen zavrtěl hlavou.

„Není po ní ani vidu ani slechu.“

Ben ji s Georgem na zadním sedadle odvezl svým autem na nádraží. Celou cestu Edwina nervózně vyhlížela z okna, ale po Alexis ani stopy. V půl jedenácté v noci bylo nádraží téměř pusté. Stály tam vlaky do San José, byla to východní objížďka na místo cesty přívozem do Oaklandu.

„Tohle je bláznivý nápad,“ začal Ben. Mezitím se ale George vypařil a proběhl nádražím až dozadu na koleje.

„Lexie …“ křičel. „Lexie! …“ Dal dlaně k ústům a křičel. Tichem se rozezněla jeho slova. Příležitostně zaskřípala kola, když přesunovali lokomotivu nebo vagon sem tam, ale jinak tam nic a nikdo nebyl, ani Alexis.

Edwina ho následovala, přestože nevěděla proč. Důvěřovala Georgovu instinktu. Znal Alexis líp než kdokoliv jiný, lépe než Edwina nebo Phillip.

„Lexie …“ volal na ni nepřetržitě a Ben se je snažil otočit nazpátek, když najednou v dálce uslyšeli houkat vlak. Byl to jižní pacifický nákladní vlak, který přijížděl každou noc krátce před půlnocí. V dálce se objevily dlouhé kužele světla a když se blížil, Edwina s Benem stáli v bezpečí za závorou. A pak se s krátkým zábleskem něco rychle pohnulo, malá bílá skvrnka, téměř nic, a George jako střela vyrazil přes koleje, dřív než ho Edwina mohla zastavit. A pak si uvědomila, co zahlédl. Byla to Alexis přitisknutá mezi dva vagony, sama a vystrašená. Nesla něco v ruce a už z dálky Edwina viděla, že to je panenka, kterou zachránila z Titaniku.

„Panebože …“ Popadla Bena za ruku a pak začala podlézat závoru za nimi, ale on ji stáhl zpátky.

„Ne … Edwino … nemůžeš …“ George si to namířil přes koleje napříč před přijíždějícím vlakem, přímo k dítěti, které se choulilo hned u kolejí. Jestli se nepohne, srazí jí to, to viděl George jasně. „Georgi! Ne! …“ křičela. Vytrhla se Benovi a namířila si to přes koleje za svým malým bratrem. Zatímco spěchala za ním, její slova zanikla ve skřípotu přijíždějícího vlaku. Ben se zoufale rozhlížel, chtěl zatáhnout za brzdu, spustit poplach, všechno zastavit, ale nemohl. Cítil, jak ho slzy bodají do tváří. Zběsile mával na strojvůdce, který ho neviděl.

A skrz to všechno letěl George k Alexis jako střela a Edwina klopýtala za ním, padajíc přes koleje se sukní v rukou. Nezvučně na něj křičela a pak se vlak s hřmotem hurikánu přehnal kolem ní. Čekání na jeho konec se zdálo nekonečné. Když byl pryč, rozběhla se s nekontrolovaným vzlykáním za nimi, s jistotou, že je oba najde mrtvé. Na místo toho uviděla Alexis celou ušpiněnou, její blonďaté vlasy pokryté prachem, jak ležela pod vlakem, tam, kam ji strčil její bratr, který ji rukama objímal. Doběhl k ní právě včas. Když do ní vrazil, tíha jeho těla, mnohem většího, než bylo její, je oba srazila do bezpečí. V náhlém nočním tichu bylo slyšet její naříkání. Vlak se scvrkával v dálce a Edwina klesla na kolena dívajíc se na ně a pevně je svírajíc, zatímco Ben doběhl k nim a se slzami stékajícími po tvářích na ně shlížel. Nebylo, co by jim nebo Edwině řekl. Za okamžik jí pomohl vstát a George vytáhl Alexis zpod vlaku. Ben ji vyzdvihl do své náruče a odnesl ji k autu, zatímco George objal Edwinu. Než došli k autu, zastavila se a podívala se na něj. Ve třinácti letech se stal mužem, takovým, jako byl jeho otec. Ani chlapec, ani šašek, ani dítě, ale muž. Plačíc ho přitiskla k sobě.

„Miluji tě … bože … miluji tě … myslela jsem, že jste …“ Znovu se rozvzlykala a nemohla větu dokončit. Když odcházeli k autu, ještě se jí třásly kolena. Po cestě domů jim Alexis řekla, co George instinktivně věděl, totiž že jela za Phillipem.

„Už to nikdy nedělej!“ Řekla jí Edwina, když ji doma koupala a balila do čistého povlečení své postele. „Nikdy! Mohlo se ti stát něco strašného.“ Tady a na Titaniku, již dvakrát málem ztratila život kvůli tomu, že utekla, a příště by nemusela mít tolik štěstí. Kdyby ji George nesrazil z cesty tomu vlaku … to pomyšlení nesnesla. Alexis slíbila, že už to nikdy neudělá, jenom jí Phillip tak hrozně chyběl. „Zase se vrátí domů,“ řekla jí ohleduplně Edwina, taky ho postrádala, ale ctila jeho právo na to, co dělá.

„Maminka s tatínkem se už nikdy nevrátili,“ řekla Alexis tiše.

„To bylo něco jiného. Phillip se vrátí. Na jaře bude doma. Teď už spi.“ Zhasla světlo a vrátila se dolů k Benovi. George byl v kuchyni a něco jedl a když se na sebe podívala, uvědomila si, že je ušpiněná od kolejí, má roztrženou sukni, špinavou halenku a vlasy rozcuchané hůř než Alexis.

„Jak je jí?“ zeptal se Ben.

„Je v pořádku.“ Tak v pořádku, jak jen kdy bude. Po zbytek života nebude nikomu opravdu věřit … nikdy neuvěří, že se někdo vrátí, a bez matky bude navždy trochu ztracená.

„Víš, co si myslím, že ano?“ Po všem, co tu noc prožili, vypadal unaveně, nešťastně a téměř rozzlobeně. Zatímco ukládala Alexis k spánku, zavolal na policii. Když se vraceli z nádraží, cítil na sobě Georgův zkoumavý pohled. „Myslím, že tohle zašlo dost daleko. Myslím, že je sama nezvládneš, Edwino. Je to příliš. Pro kohokoli. Tvoji rodiče měli aspoň jeden druhého.“

„Je nám dobře,“ řekla tiše. I jí tu noc neušlo Georgovo nepřátelství k Benovi.

„Chceš mi říct, že budeš takhle pokračovat, dokud nevyrostou?“ Jeho vlastní strach o dítě se teď provalil jako zlost na Edwinu. Byla však příliš utahaná a otřesená na to, aby se hádala.

„A co navrhuješ ty?“ odsekla. „Abych se jich vzdala?“

„Můžeš se vdát.“ Tu noc ho zavolala na pomoc. To bylo vše. Ale najednou jako by doufal.

„To není důvod si někoho brát. Nechci se vdát jen proto, že nemůžu zvládnout děti. Většinu času je zvládám. A když to nejde, najmu si někoho na pomoc. Ale vdám se, až budu někoho milovat jako Charlese. Nechci nic míň než to. Nevdám se, protože něco ‘nezvládám’.“ Myslela na rodiče a na to, co cítila k Charlesovi a co k Benovi, věděla, nikdy cítit nebude, ať ho to dnes rozzlobilo jakkoli, nebo jakkoli opatrovala jeho přátelství. „Kromě toho si nemyslím, že děti jsou na mé vdávání připravené.“ Nevěděla, že George zrovna přišel z kuchyně a poslouchá je. Byla to drsná noc a jejich hlasy teď zněly dost ostře.

„Jestli čekáš na tohle, Edwino, strašně se mýlíš. Nikdy na nikoho jiného v tvém životě připravení nebudou. Chtějí tě pro sebe, celou … jsou sobečtí a myslí jen na sebe … Phillip … George … Alexis … maličcí … nechtějí, abys měla svůj vlastní život. Chtějí, abys denně každou minutu strávila jako jejich chůva. A až vyrostou, až s tebou skoncují, budeš sama a já budu příliš starý na to, abych ti pomohl …“ Zíral směrem ke dveřím. Neřekla ani slovo. A pak k ní pomalu obrátil obličej. „Obětuješ jim svůj život, Edwino, to doufám víš?“

Pohlédla na něj a přikývla. „Ano, Bene, vím to. Chci to udělat … musím to udělat … oni by to chtěli.“

„Nechtěli.“ Bylo mu z ní smutno. „Chtěli, abys byla šťastná. Chtěli, abys měla to co oni.“ Ale já nemůžu, chtělo se jí křičet … nemůžu … vzali si to s sebou …

„Je mi to líto …“ Stála tiše, zatímco George pozoroval s úlevou, že si Bena nevezme. Nechtěl to. A instinktivně tušil, že ani Phillip ne.

„Mně také, Edwino,“ řekl tiše a zavřel za sebou dveře. Pak se otočila a uviděla George, jak ji pozoruje. Najednou se zastyděla. Nevěděla, jestli poslouchal celou dobu, ale podezírala ho, že ano.

„Jsi v pořádku, Wíno?“ Pomalu k ní vykročil pokrytý špínou a s ustaraným pohledem.

„Jsem.“ Usmála se na něj.

„Jsi smutná, že si nevezmeš Bena?“ Chtěl vědět, co cítí, a věděl, že většinou je k němu upřímná.

„Ne, ne doopravdy. Kdybych ho opravdu milovala, vzala bych si ho, když mě požádal poprvé.“ George to nemálo polekalo a ona se usmála.

„Myslíš, že se jednou vdáš?“ Tvářil se ustaraně a ona se najednou rozesmála. Věděla, že se nikdy nevdá. Kdyby nic jiného, neměla na to čas. Mezi běháním za dětmi pod vlak, dohlížením na jejich školu a pečením koláčů s Fannie bylo jen velice nepravděpodobné, že by se v jejím životě objevil muž. A v hloubi srdce věděla, že žádného nechce.

„Pochybuji o tom.“

„Proč ne?“ Ptal se zvědavě, když šli nahoru po schodech.

„Důvodů je spousta … třeba proto, že vás všechny příliš miluju.“ Nadechla se a znovu cítila, jako by ji něco zatáhlo u srdce. „Třeba proto, že jsem milovala Charlese.“ Snad proto, že s takovou láskou umřel i kousek jí samé … že všechno vzdala a potopila se s nimi, tak jak to podle své volby udělala matka s manželem. Edwina se cele oddala Charlesovi a dětem a pro nikoho jiného už nic nezbývalo.

Dělala Georgovi doprovod, zatímco si smýval špínu z vlaku v její koupelně, a pak ho uložila do postele jako malého Teddyho. Zhasla světlo a po polibku na dobrou noc George zachumlala. Zkontrolovala, že Fannie a Teddy tvrdě spí ve svých pokojích, prošla kolem Phillipovy prázdné místnosti a pak se vrátila do své, kde pod přikrývkou se zlatou hlavičkou na polštáři tiše předla Alexis. Sedla si na postel a dívala se na ni a pak poprvé za dlouhou dobu sáhla nahoru do své skříně. Věděla, že je stále v krabici, ve které přišel z Anglie, převázané pečlivě modrou saténovou stuhou. Stáhla ji dolů a opatrně ji položila na podlahu. Pak ji otevřela a v měsíčním světle se rozzářila korunka z perliček a bílý satén. A když držela svůj svatební závoj a kolem ní se jako vybledlé sny vznášely metry tylu, věděla, že ten večer řekla Georgovi pravdu … že takový závoj ani dalšího muže již ve svém životě nikdy mít nebude … bude jen Phillip, George, Alexis a ostatní … nikdo víc pro Edwinu nebude. Bylo by to příliš nebezpečné, drahé a bolestné … Edwina mít manžela nikdy nebude.

Opatrně vložila nevěstin závoj zpátky do krabice a když zavazovala stuhu, slzy na tvářích ani necítila. To vše už má za sebou … za sebou té dlouhé vzdálené noci na moři, s mužem, kterého milovala, mužem, který už nežije … zoufale milovala Charlese a s naprostou jistotou věděla, že jiný takový už nikdy nebude.

KAPITOLA 17

Čtrnáctého června 1914 vjel vlak do stanice a Edwina stojící vedle George mávala co mohla, zatímco se Phillip vykláněl z okna kupé a usmíval se na ně. Od chvíle, kdy byl naposledy doma, jako by uplynulo tisíciletí a ne oněch devět měsíců, které strávil studiem prvního ročníku na Harvardu.

Na nástupišti byl jako první a hned je objímal. Edwina cítila, jak jí po tvářích tečou slzy, a George divoce houkl radostí. Maličcí nadšením div neskákali. A Alexis jen stála, usmívala se a s nevírou na něj zírala, jako by si byla jista, že se už nikdy nevrátí přes všechno, co Edwina říkala a její sliby, že přijede právě včas na začátku léta.

„Ahoj, ty moje malá lásko.“ Otočil se mlčky k Alexis a přitiskl ji k sobě. Jen zavřela oči a zářila. Byl zase doma a svět byl zase tak, jak má být. Jako by se sen stal skutečností. George mu nejmíň desetkrát dal pěstí do břicha a zatahal ho za vlasy a Phillip se jen usmíval a nechal si to líbit. Byl tak rád, že je doma, že to skoro nemohl vydržet.

Když se vyhoupl zpátky do vlaku a podával Georgovi oknem svoje zavazadla, Edwina si uvědomila, o kolik za ten rok, kdy byl pryč, vyrostl a zesílel. Vypadal kultivovaně a vyrovnaně a hrozně dospěle. Byl mužem. Bylo mu téměř devatenáct a najednou vypadal o moc starší.

„Na co koukáš, Wíno?“ Podíval se na ni přes Georgovu hlavu a ona se usmála a zasalutovala.

„Vypadá to, že co jsi byl pryč, trochu jsi výrost. Vypadáš dobře.“ Oba měli stejně modré oči a Edwina věděla, že se oba velmi podobají matce.

„Ty také vypadáš skvěle,“ připustil bručivě a neřekl jí, že se mu o návratu domů zdálo skoro každou noc. Ale Harvard se mu také líbil. Ben Jones měl pravdu, být tam bylo krásné, jen to tam někdy vypadalo jako na jiné planetě než byla Kalifornie. A také to bylo tak daleko. Čtyři dny vlakem. Cesta tam trvala věčnost. Vánoce strávil s rodinou svého spolubydlícího v New Yorku a po Edwině a dětech se mu strašně stýskalo, i když ne tak jako jim po něm. Někdy Edwina přemýšlela, jestli to Alexis vůbec přežije.

Phillip si všiml, že s nimi není Ben a když odcházeli k autu zaparkovanému přímo před nádražím, zvedl obočí. „Kde je Ben?“

„Odjel. Do Los Angeles.“ Usmála se. „Ale nechal tě pozdravovat. Někdy by s tebou rád zašel na oběd, popovídat si o Harvardu.“ I ona o něm chtěla slyšet. Fascinovaly ji jeho dopisy o lidech, se kterými se stýká, seminářích, které si vybral, i profesorech, u kterých studuje. Někdy mu záviděla. Byla by ráda šla někam, kde by to bylo jako Harvard. Před smrtí Charlese a rodičů o takových věcech nikdy nepřemýšlela. Chtěla se jen vdát a mít děti. Ale teď nesla tolik zodpovědnosti, musela toho tolik vědět, když se účastnila redakčních schůzek, že cítila, že by měla učit děti i něco víc než jen péct koláče a pěstovat na zahradě sedmikrásky.

„Kdo vás sem přivezl?“ Phillip se snažil zabránit Georgovi rozsypat všechny knihy, které si přivezl domů ve velké krabici, zatímco držel za ruku Alexis a dohlížel na Fannie a Teddyho. Zkrátka obvyklý akrobatický kousek a Edwina se smála, když odpovídala.

„Já.“ Tvářila se hrdě a Phillip se zasmál. Myslel si, že žertuje.

„Ne, vážně.“

„Já to myslím vážně. Myslíš si, že neumím řídit?“ Šťastně se na něj usmívala, stojíc vedle packarda, kterého koupila jako dárek jim a sobě ke svým třiadvacátým narozeninám.

„Edwino, ty si děláš legraci?“

„Ale vůbec ne. Nastup, nacpi si dovnitř své věci a já vás odvezu domů, pane Phillipe.“ Naskládali všechno do kufru a zbytek přivázali na střechu pěkného tmavě modrého vozu, který koupila. Bez obtíží dojela domů a důkladně tím Phillipa ohromila. Děti štěbetaly a George ze sebe nadšením nemohl dostat srozumitelné otázky. Bylo toho tolik najednou, že když dojeli domů, Phillip žertem poznamenal, že ho bolí hlava.

„Vidím, že se tu nic nezměnilo.“ A pak se na ni pozorně zadíval. Vypadala dobře a ještě krásněji, než si ji pamatoval. Bylo zvláštní si uvědomit, že ta krásná mladá žena, která o ně tak pečuje, není jejich matka, ale sestra a že si tento podivný, osamělý život vybrala. Ale zdálo se, že si to přála. „Jak se máš?“ zeptal se tiše, když vešli do domu za ostatními.

„Mám se dobře.“ Zastavila se a pohlédla na něj. Během měsíců, kdy byl pryč, o hodně vyrostl a teď se nad ní tyčil jako věž. Domnívala se, že je možná o kousek větší než byl otec. „Jsi tu rád? Myslím, doopravdy …“ Přikývl a tvářil se vážně.

„Je to daleko od domova. Ale učím se báječné věci a stýkám se s lidmi, které mám rád. Jen kdyby to bylo trošku blíž.“

„Nebude to dlouho,“ řekla optimisticky, „ještě tři roky a vrátíš se řídit noviny.“

„Nemůžu se dočkat.“ Usmál se.

„Ani já ne. Tyhle schůzky mě strašně unavují.“ A někdy bylo namáhavé pracovat s Benem. Velmi ho zklamalo, když ho odmítla podruhé, tu noc, co Alexis málem srazil vlak. Zůstávali však přáteli. Jen mezi sebou udržovali větší odstup než dřív.

„Kdy pojedeme k Tahoe, Wíno?“ Phillip se rozhlížel po domě, jako by byl pryč desetiletí, vše do sebe vpíjel, všeho se dotýkal. Nedokázala si ani představit, jako moc mu to chybělo.

„Až za pár týdnů. Myslela jsem, že pojedeme v červenci jako vždycky. Nebyla jsem si jista, co máš v plánu na srpen.“ A v září se vrátí zpátky do Cambridge, ale teď si s nimi může užít dva a půl měsíce.

První týden dělali všechno, co chtěl. Večeřeli ve všech jeho oblíbených restauracích a on navštívil všechny své přátele. Na začátku července si Edwina všimla, že je mezi nimi i jedna dívka. Byla to velice krásná mladá dívka, jemná a čestná, a když přišla na večeři, visela na každém Phillipově slovu. Bylo jí právě osmnáct a Edwina přemýšlela, kolik si asi myslí, že jí je. Když se o tom druhý den zmínila Phillipovi, jen se smál a řekl, že ji jen chtěla ohromit. Jmenovala se Becky Hancocková a její rodiče měli příhodně dům u jezera Tahoe nedaleko od místa, kde bydlela Edwina s dětmi.

„Na starší děvče nevypadáš špatně,“ škádlil ji George a ona po něm hravě hodila míčem.

„Jen počkej, jestli tě nechám řídit moje auto.“

„No dobrá dobrá, omlouvám se.“ Phillip vozil autem Becky, ale kdykoli bylo volné, učila Edwina George řídit. Ve čtrnácti letech mu to šlo nadmíru dobře. Také už nebyl tak nezbedný a začal se rozhlížet po děvčatech. „Phillip je ňouma, že se zahazuje s tou holkou,“ prohlásil jednoho dne George za volantem. Phillip byl ve známém kempu a dohlížel na mladší děti.

„Proč myslíš?“ Nevěděla, jestli nesouhlasí, ale zajímalo ji, proč si to myslí.

„Má ho ráda z úplně špatných důvodů.“ Zajímavý postřeh.

„Jako například?“

Tvářil se zamyšleně, když odborně zatočil, a Edwina pochválila jeho řízení. „Dík, Win.“ A pak se v myšlenkách vrátil k Becky. „Někdy mi přijde, že ho má ráda jenom kvůli otcovým novinám.“ Její otec vlastnil restauraci a dva hotely, takže nebyli žádní chudáci, ale Winfieldovic noviny vynášely mnohem víc a měly mnohem větší prestiž. Phillip se jednoho dne stane významným mužem, jako byl jejich otec. Jestli si shání manžela, je to chytrá dívka. Jenže Phillip byl na myšlenky na manželství příliš mladý a Edwina věřila, nebo aspoň doufala, že na to nepomýšlí ještě na dlouhou dobu.

„Možná máš pravdu. Ale na druhou stranu je tvůj bratr ohromně pohledný chlapík.“ Usmála se na George a on nedůvěřivě pokrčil rameny. Zbytek cesty zpátky na ni zamyšleně pohlížel. „Edwino, myslíš si, že by bylo hrozné, kdybych, až vyrostu, nepracoval v novinách?“

Jeho slova ji překvapila, ale pomalu zavrtěla hlavou. „Ne hrozné, ale proč bys nepracoval?“

„Nevím … jen mi to připadá nudné. Je to víc pro Phillipa než pro mě.“ Tvářil se tak vážně, že se Edwina rozesmála. Je tak mladý a ještě před několika měsíci byl úplně zdivočelý. V poslední době však vyrostl a rozhodl se, že nechce pracovat v novinách.

„A co je tedy ‘pro tebe’?“

„Nevím …“ Tvářil se váhavě a pak se na ni podíval, připraven k přiznání, zatímco ona poslouchala.

„Jednoho dne bych rád točil filmy.“ S úžasem na něj pohlédla a pak si uvědomila, že to myslí vážně. Ta myšlenka byla tak odvážná, že se mu musela smát. Ale on se dal do vysvětlování, jak je to vzrušující, a pak jí začal vykládat o filmu s Mary Pickfordovou, který nedávno viděl.

„A kdys ho viděl?“ Nevzpomínala si, že by mu v poslední době dovolila jít do kina, ale on se na ni zeširoka zašklebil.

„Když jsem šel minulý měsíc za školu.“ Vypadala zděšeně, ale pak se oba dali do smíchu. „Ty jsi beznadějný lump.“

„To jo,“ řekl šťastně, „ale připusť si to … máš mě ráda.“

„Jen na to nespoléhej.“ Převzala od něj nazpět řízení a vesele jeli domů. Povídali si o životě, rodině i o filmech, do kterých byl tak blázen, a o rodinných novinách. A když dojeli do kempu a zastavila, překvapeně se na něj zadívala. „Ty to, Georgi, myslíš vážně, že ano?“ Ale jak by cokoli mohl brát vážně? Pro ni to byly jen dětské sny.

„Myslím že ano. Jednoho dne to dokážu.“ Šťastně se na ni usmíval. Byla jeho sestra i nejlepší přítelkyně. „Budu to dělat, zatímco Phillip bude řídit noviny. Uvidíš.“

„Doufám, že je bude řídit aspoň jeden z vás. Nerada bych je držela pro nic za nic.“

„Můžeš je vždycky prodat za velký balík,“ prohlásil optimisticky, ale ona dobře věděla, že to vůbec není tak lehké. V novinách se v poslední době vyskytly nějaké pracovní problémy stejně jako problémy s výdělkem. Nebylo to stejné, jako když noviny řídil jejich majitel. A musí je udržet při životě ještě tři roky, dokud Phillip nedokončí Harvard. Edwině nyní připadaly tři roky jako věčnost.

„Jízda byla příjemná, vy dva?“ usmál se na ně Phillip, když se vrátili. Teddy spal v závěsném lehátku pod stromem a Phillip měl dlouhý vážný rozhovor s Fannie a Alexis.

„O čem jste mluvili?“ Edwina se šťastně usmála a přisedla si k nim, zatímco George se šel převléknout do rybářského. Měl schůzku s jedním sousedem, měl s ním jít chytat tresky.

„Mluvili jsme o tom, jak hezká byla maminka,“ řekla tiše Alexis a vypadala šťastnější, než kdy byla už dlouhou dobu. Byla ráda, když se mluvilo o matce, a někdy, když spala v Edwinině posteli, přinutila Edwinu povídat o ní hodiny. Pro starší to někdy bylo bolestné, ale těm menším tak zůstávala naživu. Teddy rád poslouchal historky o otci.

„Proč umřeli?“ zeptal se jednoho dne Edwiny a ona mu odpověděla to jediné, co ji napadlo.

„Protože je Bůh příliš miloval a chtěl, aby mu byli blíž.“ Teddy přikývl a pak se na ni ustaraně zamračil.

„A tebe taky miluje, Edwino?“

„Ne tolik, srdíčko.“

„To je dobře.“ To ho uklidnilo a pak začali mluvit o něčem jiném. A Edwinu rozesmutnilo, když si uvědomila, že když zemřeli, Teddy byl tak malý, že je nikdy nepoznal. Ale Alexis, a trochu i Fannie, na ně stále chovaly vzpomínky. Od jejich smrti uplynuly více než dva roky, ale bolest všech včetně Edwiny se zmírnila jen málo.

„Koupila sis dnes noviny?“ Zeptal se Phillip mimochodem, ale Edwina odpověděla, že neměla čas. Řekl jí, že jedny koupí, až půjde navštívit Becky.

Před několika týdny ho zaskočilo zavraždění nástupníka rakouského trůnu a několikrát tvrdil Edwině, že tato událost bude mít mnohem širší důsledky, než všichni tuší. V posledním roce se začal podrobně zajímat o politiku a hovořil o diplomu v politologii po návratu na Harvard.

Když toho odpoledne otevřel noviny, ohromilo ho, že měl pravdu. Byl to výtisk novin Winfieldových, Telegraph Sun, a na přední straně byl velký titulek. EVROPA VE VÁLCE, hlásaly noviny, zatímco se kolem shromažďovali lidé a zírali. Zavraždění arcivévody Františka Ferdinanda a jeho manželky v Sarajevu poskytlo Rakušanům záminku k vyhlášení války Srbsku a Německu k vyhlášení války Rusku. Do dvou dnů vyhlásilo Německo válku Francii a zabralo neutrální Belgii. Den poté vyhlásili Britové v odpověď válku Německu. Všem to připadalo jako naprosté šílenství, ale v rozmezí jednoho týdne válčila proti sobě navzájem téměř celá Evropa.

„Co to znamená pro nás?“ zeptala se Edwina, když o několik dní později jeli zpátky do San Franciska. „Myslíš, že se do toho taky zapojíme?“ S obavou se zadívala na Phillipa, ale ten se usmál a rychle ji uklidnil.

„Není pro to žádný důvod.“ Phillipa to fascinovalo, hltal všechno, co se o tom dalo najít. Když byli zpátky v San Francisku, šel rovnou do redakce novin. A když se tam objevil i Ben, strávili hodiny rozbíráním a diskusemi o zprávách z Evropy.

Po zbytek měsíce bylo válečné zpravodajství v centru každého rozhovoru, s Japonskem vstupujícím do války proti Německu a německými nálety na Paříž. Během jednoho měsíce se z toho stala válka ve velkém měřítku, zatímco celý svět stál a v úžasu přihlížel.

Fascinovalo ho to ještě, když odjížděl na Harvard na začátku září. Na každé zastávce si kupoval noviny a hovořil s lidmi ve vlaku o tom, co četl. Bylo to mladické nadšení, ale jeho zájmem o válku si jí byla víc vědoma i Edwina. Přečetla všechno, aby věděla, o čem se mluví, když šla na měsíční redakční schůzku v novinách. Ale měla také své starosti, neboť jí odbory v novinách dělaly problémy. Někdy si pomyslela, jak je udrží ještě dva a půl roku. Čekání, až Phillip skončí studium, se nyní zdálo nekonečné. V důsledku toho byla její rozhodnutí na měsíčních schůzkách opatrná. Nechtěla riskovat a vše tak ohrozit a ať byla kritizována za svá konzervativní rozhodnutí jakkoli, věděla, že v danou chvíli nemůže nic jiného dělat.

V roce 1915, zatímco se Phillip protloukal druhým rokem studia na Harvardu, nabrala první světová válka obrátky. Začala blokáda Velké Británie německými ponorkami. Čas od času dostávala sice poštu od tety Liz, ale teď to bylo stále těžší. Její dopisy měly vždy smutný, naříkavý tón. Edwině a dětem připadala tak vzdálená. Byl to někdo, koho viděli už dávno a koho moc neznali. Pořád ještě upomínala Edwinu, aby vyklidila zbytek šatů jejich rodičů, což už nakonec udělala, a prodala noviny a dům a přestěhovala se k ní na Havermoor, což Edwina udělat nehodlala a ani se o tom ve svých dopisech nenamáhala zmínit.

I navzdory válce byla v San Francisku otevřena Panamsko-pacifická výstava a Edwina na ni vzala děti. Nádherně se bavili a pak trvali na tom, že tam musí jít každý týden. Ale největší dobrodružství byla telefonní služba na velkou vzdálenost, která byla zavedena mezi New Yorkem a San Franciskem. Když šel Phillip do centra na návštěvu k přátelům, dovolil se, aby si mohl zavolat, se slibem, že to později uhradí.

Jednoho večera byly všechny děti u večeře, když tu zazvonil telefon a Edwina ho bezmyšlenkovitě zvedla. Spojovatelka ji spojila, řekla jí, ať nezavěšuje, a najednou Edwina mluvila s Phillipem. Spojení nebylo nic moc a ve sluchátku hrozně šumělo, ale slyšela ho a zamávala na děti, aby ho slyšely také. Pět hlav se srazilo dohromady a každý zakřičel do sluchátka vzkaz. On jim pak poslal pozdrav a řekl, že už musí končit. Byla to pro ně vzrušující změna a zatímco čekali, až se vrátí z Harvardu, připadal jim tak méně vzdálený než předtím.

Na Harvardu byl Phillip pozván na obřad, který přinesl zpátky některé z bolestných, ale blednoucích vzpomínek a byl tak pro něj velice těžký. Paní Widenerová ho pozvala k věnování Památeční knihovny Harryho Elkinse Widenera, založené ve jménu jejího syna. Naposled se setkali na Titaniku a Phillip se na něj dobře pamatoval. Potopil se i se svým otcem a byl také přítelem Jacka Thayera. Když se setkali při věnování, bylo to smutné setkání. Jack a Phillip si chvilku povídali a pak se rozešli. Pomyšlení, že byli spolu v jednom záchranném člunu, bylo zvláštní a den nebo dva chtěly místní noviny učinit s Phillipem jako s jedním z těch, kteří přežili, interview, ale nakonec na něj k jeho velkému ulehčení zapomněly. Napsal Edwině, že se setkal s Jackem Thayerem, ale když mu odepsala, nezmínila se o tom. Věděl, že i pro ni je to nepříjemné téma. Jen zřídka o tom mluvila a téměř nikdy se nezmiňovala o Charlesovi, i když věděl, že na něj pořád myslí. Stále ještě ji to mučilo a tušil, že asi navždy bude. Tu noc pro ni navždy skončil život mladé dívky.

Německé torpédo potopilo Lusitanii a celý svět byl ohromen. Podle všech známek byla napadena nevinná civilní loď. Potopila se za osmnáct minut a spolu s ní 1201 pasažérů. Byl to brutální úder a Phillip to moc dobře chápal. Celé ráno o tom přemýšlel, myslel na svou sestru a na to, jak tvrdě ji ta zpráva zasáhne. Připadalo jim to příliš známé. A měl pravdu. Když se o tom Edwina dozvěděla, zavřela oči a celou cestu z redakce až do Kalifornské ulice šla pěšky. Ben se nabídl, že ji sveze, ale ona jen zavrtěla hlavou. Nemohla promluvit a vypadala, jako by ho ani neviděla.

Pomalu šla domů a jako Phillip myslela na tu hroznou noc před třemi lety a vše, co změnila. Chtěla, aby vzpomínky vybledly, ale zánik Lusitanie je palčivě přivolal zpět. Vzpomínky znovu ožily a po cestě domů myslela jen na rodiče a Charlese. Jako by skrz záclonu slz znovu viděla jejich obličeje, zatímco odříkávala modlitbu za zemřelé na Lusitanii.

Zatímco se v paměti vracela o tři roky zpět, jako by znovu slyšela kapelu na Titaniku hrát ten truchlivý hymnus těsně před potopením. Vzpomínala na ledový vítr v obličeji, to hrozivé hřmění, pukání a praskot … a na to, že už více nespatří ty, jež tolik milovala a tak rychle ztratila.

„Edwino?“ Když Alexis uviděla obličej sestry, která vešla dovnitř, opatrně si zvedla závoj a odložila klobouk, zatvářila se vystrašeně. „Stalo se něco?“ Alexis bylo v té době devět. Edwina jí však nechtěla připomínat jejich ztrátu, a tak se jen něžně dotkla dívčina obličeje a zavrtěla hlavou. Očima však vyprávěla jiný příběh.

„To nic není, srdíčko.“ Dítě se vrátilo ven ke hře a Edwina se na něj dlouho dívala, myslíc na blízké, které ztratili, a na ty, kteří teď zahynuli na Lusitanii.

Edwina byla zamlklá celý den. Toho večera jí zavolal Phillip, neboť dobře věděl, co bude cítit, až se vše dozví. „Je to ošklivá válka, viď Wíno?“

„Jak můžou něco takového vůbec udělat? … civilní loď …“ Při pouhé myšlence se otřásla známou bolestí.

„Nemysli na to.“ Nebylo možné na to nemyslet. V mysli se jí neustále vynořovaly myšlenky na Titanik … na tu noc, kdy se loď potopila … skřípání spouštěných člunů … nářek lidí ve vodě, když tonuli. Jak se na takové vzpomínky zapomíná? Copak kdy vůbec zmizely? Tu noc ležela v posteli a vzpomínala na rodiče, na Charlese a na život, jež s nimi vedla. A začínala věřit, že ony vzpomínky už nikdy nezmizí.

KAPITOLA 18

Krátce po potopení Lusitanie zrušila Itálie své spojenectví s Německem a také vyhlásila válku Rakousku. Do října toho roku přišlo Rusko o Polsko, Litvu, Kurily a o milion mužů. První světová válka si žádala šokujících obětí a Amerika stále ještě přihlížela z postranní čáry.

V následujícím roce, v roce 1916, ztratili Němci a Francouzi téměř 700 tisíc mužů jen u Verdunu a hodně přes milion mužů zemřelo na Sommě. Němci pokračovali v četných útocích svých ponorek a potápěli obchodní a dopravní lodě stejně jako válečné, což vzbudilo velký nářek a pobouření. V tu dobu už bylo do války zataženo i Portugalsko. Pokračovaly nálety na Londýn. V listopadu byl znovuzvolen Wilson, hlavně díky tomu, že udržoval Spojené Státy mimo válku. Jatka však pokračovala a všechny oči se stáčely k Evropě.

Třicátého prvního ledna 1916 oznámil Berlín Washingtonu, že vyhlašuje neomezenou ponorkovou válku, a během dvou měsíců prohlásil, že německé ponorky potopí každou loď, která bude zásobovat Spojence. Wilson nakonec v několika dnech zaujmul stanovisko, a přestože dříve o Spojených Státech prohlásil, že existuje „národ příliš hrdý na to, aby bojoval“, teď se dal slyšet, že bude bránit svobodu, které se Američané vždy těšili a kterou docela jednoduše očekávali.

Edwina i nadále dostávala zprávy od tety Liz, i když dopisů bylo jen pár a přicházely do Evropy oklikou. Zdálo se, že přes příšerné počasí a hrozný nedostatek paliva a potravin je v pořádku. Naléhala na Edwinu, aby na všechny dohlédla, a psala, že touží spatřit děti. Doufala, že až bude po válce, přijedou ji všichni navštívit, ale už jen to pomyšlení Edwinou otřáslo. Nebyla schopná ani přejet přívozem do Oaklandu.

Často chodila do redakce a vždy jí připadalo zajímavé naslouchat mužům diskutujícím o zprávách z války. S Benem uzavřela vlastní mír a zůstali si i nadále blízcí. Uvědomil si, že si Edwina nechce nikoho vzít a že je spokojená životem s dětmi. Užívala jeho přátelství a jeho mužských znalostí a donekonečna spolu hovořili o válce a problémech, které mají s novinami. Phillip studoval v posledním ročníku na Harvardu a Edwina byla ráda, neboť věděla, že noviny zoufale potřebují, aby je řídil člen rodiny. Konkurence byla tvrdá a všechny ostatní noviny řídili lidé nebo rodiny, které tomu rozuměly, jako především de Youngovi, nejmocnější tisková rodina v San Francisku. A zdravá říše, kterou jejich otec budoval léta, byla již silně nahlodána jeho nepřítomností. Pět let je dlouhá doba a přišel čas, aby se žezla ujal Phillip. I tak věděla, že bude trvat rok nebo dva, než Phillip všemu důkladně porozumí. Doufala však, že z novin udělá to, čím kdysi bývaly. Během posledních dvou let se snížil i jejich příjem, ale stále ještě dostávali tolik, že to jejich život nijak neovlivnilo. Byla vděčná, že Phillip brzy přijede. A na podzim začne George svou čtyřroční směnu na Harvardu.

Jenomže šestého dubna nakonec vstoupily Spojené Státy do války a Edwina se vrátila domů z měsíční redakční schůzky se zachmuřeným obličejem. Bála se o chlapce, dlouho s Benem hovořila o tom, co to pro ně znamená. Došli k závěru, že se to Phillipa a George nakonec týkat nebude. Phillip je na univerzitě a George je příliš mladý. Edwina byla ráda, vzpomínala si jen na strašlivá líčení nesmírných obětí na životech v průběhu bojů, o nichž četla v otcových novinách.

Když přišli domů, Alexis jí řekla, že volal Phillip a že zavolá později večer znovu. Nezavolal a Edwina na to úplně zapomněla. Někdy rád volal, jen aby prodiskutovali události ve světě, i když takové výstřednosti nepodporovala. Byla tak zvyklá trávit dny sbíráním panenek, utahováním stužek na copáncích a hubováním Teddyho, že nechává všude povalovat vojáčky, že diskuse o důležitějších věcech se starším bratrem ji osvěžovaly. George se o válku také zajímal, ale mnohem víc ho zajímaly filmy, které na toto téma byly natočeny. Šel na ně, kdy jen mohl, a bral s sebou některou ze svých nespočetných přítelkyň. Edwinu vždy rozesmálo ho pozorovat, připomínal jí trochu její vlastní mládí, kdy nejdůležitější věcí v životě bylo chození na večírky, na plesy a do společnosti. I nyní někam čas od času šla, ale bez Charlese to nebylo ono a nikdo jiný ji už nezajímal. V necelých dvaceti šesti letech byla spokojená s životem, který vede, a neměla nejmenší zájem hledat si manžela.

George ji někdy huboval, že nikam nechodí. Myslel si, že by měla chodit víc do společnosti. Stále si pamatoval, jak to bylo „předtím“, když se rodiče oblékli a vyrazili, a jak měla Edwina na sobě nádherné šaty, když šla večer někam s Charlesem. Ale Edwinu jen rozesmutnilo, když se o tom zmínil, a když se její mladší sestry začaly hlučně dožadovat, aby jim ukázala šaty, které nosila. Ty nejkrásnější z nich už byly dávno odloženy, jestli ne úplně zapomenuty. Poslední dobou nosila střízlivější věci a někdy i některé z matčiných šatů. Vypadala v nich jako staromladá provdaná žena.

George se jí ptal „Proč někam nechodíš?“, ale ona trvala na svém, že prý chodí do společnosti až dost. Minulý týden byla na koncertě s Benem a jeho novou ženou.

„Víš, co myslím.“ George se tvářil otráveně, myslel s muži, ale na toto téma nemínila se svým bratrem diskutovat. Všichni měli smíšené pocity. Někdy si mysleli, že by si měla užít víc zábavy, jindy, že jim patří. Ale Edwina stejně muže ve svém životě nechtěla. Stále ještě snila o Charlesovi, i když teď, po pěti letech, už vzpomínky na něj trochu vybledly. Ale srdcem stále cítila, že mu patří, a nenáviděla, co si lidé šuškají, když je náhodou někdy zaslechla … tragické … hrozné … chudák … velmi hezká dívka … víte, její snoubenec zahynul na Titaniku … rodiče také … zbyla na ni výchova dětí. Byla příliš hrdá, než aby dala najevo, že se jí to dotklo, a příliš rozumná, než aby ji to zranilo, když ji nazývali starou pannou. Věděla ale, že jí je. Ve dvacet pěti si to nepřipouštěla a utvrzovala se, že je to vlastně jedno. Tyto dveře jsou pro ni zamčené, tato část jejího života už pominula. Léta už se nepodívala ani na svůj svatební závoj. Nesnesla tu bolest. Pochybovala, jestli se na něj ještě kdy podívá, ale stále ho má … a téměř to byl … to stačí … a jednoho dne ho možná budou mít Alexis nebo Fannie v jejich svatební den … na památku lásky, která nikdy nezhynula, a života, který nikdo neprožil. Teď nemá smysl o tom přemýšlet. Má spoustu jiných věcí na práci. Přemýšlela, jestli znovu zavolá Phillip, aby prodiskutovali fakt, že Spojené Státy vstoupily do války, ale navzdory slibu Alexis, že zavolá později, se neozval.

George se vrátil domů plný řečí a k Edwinině velké zlosti, která jemu připadala velice nevlastenecká, několikrát vyjádřil svou lítost, že není dost starý, aby narukoval.

„Hledají dobrovolníky, Wíno!“ Mračil se na ni a znovu si nechtěně jako i jindy povšiml, že je ještě krásnější, než byla matka. Byla vysoká, půvabná a štíhlá, s dlouhými lesklými černými vlasy, které, když nikam nešla, nosila rozpuštěné. Vypadala tak jako velmi mladá dívka - na rozdíl od střízlivých účesů, které nosila do města, na redakční schůzky nebo na večírky.

„Mě nezajímá, že hledají dobrovolníky.“ Ostře se na něj podívala. „Jen si neber nic do hlavy. Jsi moc mladý. A Phillip musí řídit noviny. Nechte jít do války někoho jiného, stejně bude brzy po všem.“ Po konci nebylo ale ani stopy a v zákopech v Evropě padaly další miliony.

Pět dní poté, co Kongres vyhlásil válku, procházela Edwina zahradou s náručí matčiných růží, když tu náhle vzhlédla a smrtelně zbledla v obličeji. Ve dveřích kuchyně stál s bolestně vážným obličejem, hezký a vysoký, její bratr Phillip. Zastavila se a pak šla pomalu k němu. Bála se zeptat, proč je tady, proč přijel až z Bostonu. Jen upustila růže na trávu a spěchala do jeho otevřené náruče a on ji dlouho objímal. Se zvláštním pocitem si uvědomila, jak je teď dospělý. Bylo mu dvacet jedna a narozdíl od Edwiny vypadal mnohem starší. Odpovědnost, kterou nesl v uplynulých pěti letech, zanechala stopy stejně na něm i na Edwině, ale i když to pociťovala, nevypadala na to.

„Stalo se něco?“ zeptala se pomalu, když se od něj odtáhla, ale strašlivá bolest u srdce jí napověděla, co ještě nevěděla, ale tušila.

„Přijel jsem si s tebou promluvit.“ Neudělal by nic tak důležitého bez toho, aby to s ní prohovořil. Respektoval ji a miloval ji natolik, že ji musel požádat o její názor, i když ne o dovolení.

„Jakto že tě pustili ze školy? Ještě nemáte prázdniny, ne?“ Už věděla, jen nechtěla, aby to opravdu bylo to, čeho se obávala. Chtěla, aby jí řekl něco jiného, cokoli, třeba i že ho vyhodili z Harvardu.

„Dali mi dovolenku.“

„A tak.“ Pomalu si sedla ke kuchyňskému stolu a na chvilku se žádný z nich ani nepohnul. „Na jak dlouho?“

Neodváží se jí to říct. Ne tak brzy. Tolik jí to chtěl říct ze všeho nejdřív. „Edwino, musím s tebou mluvit … můžeme jít do jiné místnosti?“ Byli stále v kuchyni a paní Barnesová rámusila ve špižírně za nimi. Ještě Phillipa od jeho příjezdu neviděla a on věděl, že až ho uvidí, zdvihne se velký povyk a on nebude moci mluvit s Edwinou.

Edwina neřekla ani slovo a s vážným obličejem odešla do předního pokoje. Byla to místnost, kde sedávali jen zřídka, hlavně když měli hosty, což nebývalo často. „Měl jsi zavolat, než jsi přijel domů,“ vyčetla mu. Hned by mu řekla, aby vůbec nejezdil. Nechtěla ho tady, nechtěla, aby vypadal tak dospěle, jako by jí měl říct něco strašného.

„Zavolal jsem, ale nebyla jsi doma. Alexis ti to neřekla?“

„Řekla, ale ty už ses znovu neozval.“ Cítila, jak ji v očích pálí slzy navzdory jeho vážnému vzhledu, dospělosti a uhlazenosti, kterou si osvojil na Harvardu.

„Tu noc jsem hned odjel vlakem, Edwino.“ Rychle se nadýchl. Už se tomu nemůže vyhýbat. „Narukoval jsem. Za deset dní odjíždím do Evropy. Chtěl jsem tě nejdřív vidět, vysvětlit ti to …“ Ale když ta slova pronesl, vstala a nervózně přecházela po pokoji, mnula si zápěstí a pak na něj pohlédla.

„Phillipe, jak jsi mohl? Jaké máš právo to udělat, po všem, co jsme prožili? Děti tě tolik potřebují … a já také … a George v září odejde …“ Napadaly ji tisíce důvodů, proč by neměl odjet, ale ten nejjednodušší byl, že ho nechtěla ztratit. Co když bude zraněn nebo zemře? Málem z toho pomyšlení omdlela. „To nemůžeš udělat! Všichni jsme na tobě závislí … My … já …“ Hlas jí selhal a oči se jí naplnily slzami, když se na něj podívala. Pak se odvrátila. „Phillipe, prosím tě, nechoď …“ řekla zastřeně a on k ní popošel a něžně se dotknul jejího ramene. Chtěl jí to vysvětlit, ale nebyl si úplně jistý, jestli má.

„Edwino, musím. Nemohu tady sedět, číst o bitvách v novinách a cítit se mužem. Musím splnit svou povinnost, teď když je země ve válce.“

„Nesmysl!“ Otočila k němu obličej a v očích se jí blýskalo stejně jako před lety matce. „Máš závazky ke svým dvěma bratrům a třem sestrám. Všichni jsme čekali, až vyrosteš, teď nás nemůžeš nechat na holičkách.“

„Nenechám vás, Wíno. Vrátím se. A slibuji, že vám to potom vynahradím. Přísahám!“ Cítil se provinile, že je opouští, ale také věděl, že své zemi dluží víc. A srdcem vytušil, že by otec jeho odchod schválil. Musel to udělat, ať už to Edwinu rozzlobí jakkoli. I jeho profesoři na Harvardu to pochopili. Pro ně to bylo součástí mužství. Ale Edwině to připadalo jako zrada a stále ještě plakala a rozzlobeně se na něj dívala. O chvíli později vtrhl dovnitř George.

Hodlal jako vždycky kolem předního pokoje jen proběhnout, ale pak zahlédl svou sestru se skloněnou hlavou a tmavými vlasy spadajícími na její záda, jako když na zahradě upustila růže. Od dveří, kde stál, nemohl vidět svého bratra.

„Wíno … co se děje? … něco se stalo?“ Vypadal vyděšeně a ona k němu pomalu obrátila obličej. V rukou nesl hromádku knih a černé vlasy měl rozcuchané, vypadal mladě a zdravě, s tvářemi rozehřátými jarním vzduchem. Když se na ni ustaraně zadíval, bratr k němu udělal několik kroků. George ho uviděl a výraz jeho očí ho znepokojil ještě víc. „Hej … co se tady stalo?“

„Tvůj bratr se přihlásil do armády.“ Řekla to, jako by právě někoho zavraždil, a George na něj zíral a nebyl si jist, co má říct. A pak se mu rozjasnily oči a na chvilku zapomněl na Edwinu. Přikročil ke svému staršímu bratrovi a poplácal ho na rameno.

„Dobřes udělal, starý brachu. Nandej jim to!“ A pak si bleskurychle vzpomněl na Edwinu. Rozzlobeně se k nim pohnula a razantně odhodila své dlouhé vlasy dozadu.

„A když to nandají jemu, Georgi? Co když? Co když ho zabijí? Taky budeš tak rád? A co budeš dělat pak, taky tam pojedeš a taky jim to nandáš? Přemýšlejte o tom, oba dva. Myslete na to, co děláte. A dřív než něco uděláte, myslete na tuhle rodinu a jak tím ublížíte nám všem.“ Prošla kolem nich, vrhla poslední mučivý pohled na Phillipa a ocelovým hlasem pronesla. „Nedovolím ti jít, Phillipe. Budeš jim muset říct, že to byl omyl. Ale já ti odejít nedovolím.“ Pak bouchla dveřmi a odspěchala nahoru do svého pokoje.

KAPITOLA 19

„Proč přijel Phillip domů?“ ptala se ze zvědavosti Alexis, zatímco česala svou panenku. „Vyletěl ze školy?“ Zajímalo ji to stejně jako Fannie a Teddyho, ale když ráno Edwina servírovala na stůl snídani, odmítla o tom s nimi diskutovat.

Oba chlapci šli předešlý večer na večeři do otcova klubu a ona věděla, že se setkali s Benem, ale od předchozího odpoledne s Phillipem nepromluvila.

„Phillipovi se po nás stýskalo, to je vše.“ Mluvila velice vážně a nenabídla jiné vysvětlení. A když pozorovali výraz jejího obličeje, i Teddy poznal, že se stalo něco, o čem jim neřekla.

Před odchodem do školy je všechny políbila, pak vyšla na zahradu a sebrala růže, které upustila den předtím na trávník, když poprvé uviděla Phillipa. Úplně na ně zapomněla a teď byly už dost zvadlé, ale to jí připadalo nedůležité. Ve světle toho, co jí řekl Phillip, nebylo důležité nic. Nevěděla, co udělá, ale byla si jista, že udělá vše, aby ho zastavila. Nemá právo takhle odejít a opustit je, a už vůbec nemá právo riskovat svůj život. Odnesla růže do domu a napadlo ji, že zavolá Benovi a prodiskutuje to s ním, když tu do pokoje vešel George. Šel jako vždy pozdě do školy a ona vzhlédla s tím, že mu vyhubuje, ale výraz v jeho očích jí řekl, že na to už je pozdě. Stejně jako Phillip je už skoro mužem.

„Ano, pokusím se ho zadržet.“ Vehementně dala růže do vázy a pak se na něj se žalem a zlostí zadívala. „Neměl právo udělat to, aniž se mě předem zeptal.“ Chtěla si být jista, že tomu George správně porozuměl. Nebude tohle tolerovat ani jednomu z nich a George byl dostatečně impulzivní, aby se svého bratra do války v Evropě pokusil následovat.

„Neměla bys to dělat, Wíno. Tatínek by nesouhlasil s tím, že ho zastavíš. Věřil, že člověk má stát za tím, v co věří.“

Její oči se zapíchly do jeho jako šipky a ona nešetřila ostrými slovy. „Tatínek už není naživu,“ řekla tvrdě a George si uvědomil, že to nikdy předtím neřekla tak bez obalu. „Tatínek by si nepřál, aby nás nechal samotné. Teď je všechno jinak.“

„Máš mě,“ řekl měkce, ale ona jen zavrtěla hlavou.

„Ty jdeš příští rok na Harvard.“ Už ho přijali a bude pokračovat v rodinné tradici. Ona je přece nechce držet u sebe, jen nechce, aby je zabili. „Nepleť se do toho, Georgi,“ varovala ho, „tohle je jen mezi mnou a Phillipem.“

„Ne, není,“ řekl„ je to jeho věc. Záleží na Phillipovi, jestli se postaví za něco, čemu věří. Ty přece nechceš, Wíno, aby udělal o něco méně. Musí udělat to, o čem věří, že je správné, i když nás zraní. Já to chápu a ty to také musíš pochopit.“

„Já nemusím chápat vůbec nic.“ Otočila se, aby neviděl slzy v jejích očích, a mluvila k němu přes rameno. „Teď už jdi, přijdeš pozdě do školy.“

Odešel jen neochotně, právě když jeho bratr scházel dolů a přes celou halu zašeptal. „Jak je jí?“ Mluvili o tom dlouho do noci a ve Phillipově mysli nebylo žádných pochyb. Musí jít.

„Myslím, že pláče.“ Zašeptal George v odpověď a usmál se, zasalutoval svému bratrovi a pak vyletěl ze dveří. Jako obvykle přijde pozdě do školy, ale teď už je to jedno. Už je skoro konec. Za šest týdnů dokončí střední školu a v září pryč na Harvard. Pro něj byla škola místem, kde si člověk hledá kamarády a uhání děvčata a užívá si a pak se vrátí domů k rodině a sní večeři. Vždycky měl školu rád, ale nikdy nebyl tak svědomitý student jako Phillip. Také byl smutný z toho, že bratr jde do války, ale byl si jist, že Phillip dělá správnou věc a že Edwina nemá pravdu. Otec by jí to řekl, kdyby byl naživu. Bohužel není. A Phillip už není malý chlapec.

Snažil se jí to říct sám o chvilku později v zahradě, ale ona zuřivě vytrhávala plevel a předstírala, že ho neslyší. Nakonec se k němu obrátila se slzami stékajícími po tvářích a hřbetem ruky si odhrnula pramínek vlasů z obličeje.

„Když už nejsi dítě, tak se chovej jako muž a stůj při nás. Pět let jsem kvůli tobě držela nad hladinou ty zatracené noviny a co očekáváš, že teď udělám? Zavřu za sebou dveře?“ Noviny s tím neměly co dělat a oba to věděli. Chtěla mu jen říct, že má strach. Takový strach, že nesnese pomyšlení na jeho odchod a že udělá, co je v její moci, aby ho od odchodu do války v Evropě odradila.

„Dokud budu pryč, noviny počkají. O to nejde a ty to víš.“

„Jde o to …“ Začala se obhajovat, ale tentokrát ji slova zradila. Když se otočila a viděla výraz na jeho obličeji, nemohla pokračovat. Je tak silný a mladý a tak zatraceně optimistický. Věří tomu, co dělá, a chce, aby i ona věřila, kvůli němu, jenže ona prostě nemůže. „Jde o to …“ šeptala, když k němu napřáhla ruku a on k ní přistoupil, „… jde o to, že tě mám tak ráda,“ vzlykala „… prosím tě, Phillipe … nechoď …“

„Edwino, já musím.“

„Nemůžeš …“ Myslela na sebe a Fannie a Teddyho a Alexis. Všichni ho tak potřebují. A až odejde, zbyde jim jen George. Hloupý George s nekonečnými lumpárnami, plechovkami uvázanými za koně, klikami „vypůjčenými“ z aut, myší vypuštěnou do třídy … a sladkým obličejem, který líbala v noci, paže, které objímaly Fannie … chlapci, jakými byli a už nejsou … a na podzim bude i George pryč. Najednou se všechno měnilo jako už jednou předtím, jenže děti jsou to jediné, co jí zbylo, a ona je nechce ztratit. „Phillipe, prosím tě …“ Žebrala očima a on se na ni nešťastně díval. Přijel celou tu dálku až do Kalifornie, aby jí to řekl, a i když tohle napůl očekával, bylo to bolestné pro ně pro všechny. „Nepojedu bez tvého požehnání. Nevím, jak se z toho vyvleču, ale jestli myslíš vážně to, co říkáš, jestli se nemůžeš beze mne obejít, pak jim budu muset říct, že nemůžu jít.“ Když to říkal, vypadal zlomeně a pohled jeho očí jí pověděl, že není volby. Musí ho nechat jít.

„A když nepůjdeš?“

„Nevím …“ Smutně se rozhlížel po matčině zahradě, vzpomínaje na ni a na otce, kterého milovali. Pak se znovu podíval sestře do očí. „Myslím, že bych navždy měl pocit, že jsem je zklamal. Nemám právo nechat někoho jiného vybojovat tuhle válku za nás. Edwino, chci tam jít.“ Vypadal tak jistě a klidně, že jí lámalo srdce takhle ho vidět. Nerozuměla kouzlu, které má pro muže válka, ale věděla, že i on se mu musí podrobit.

„Proč? Proč to musíš být zrovna ty?“

„Protože, i když pro tebe jsem ještě dítě, jsem muž. Edwino … já tam patřím.“

Mlčky přikývla a vstala, oklepala si sukni a oprášila ruce. Trvalo dlouhou chvíli, než se na něj znovu podívala. „Máš to mít.“ Znělo to slavnostně a hlas se jí třásl, ale už se rozhodla. Byla ráda, že jí to přijel říci. Kdyby nepřijel, nikdy by to nepochopila. A ani teď si tím vším nebyla jista, ale musí ho respektovat. A má pravdu. Už není žádný chlapec. Je muž. Má právo na své vlastní principy a názory.

„Co mám mít?“ Vypadal zmateně a najednou překvapivě chlapecky. Usmála se na něj.

„Máš moje požehnání, hlupáčku. Přála bych si, abys nešel, ale máš právo rozhodnout se sám.“ A pak její oči znovu zesmutněly. „Jenom se určitě vrať domů.“

„Slibuji … Vrátím se …“ Obejmul ji a pevně ji k sobě tiskl. Tak stáli dlouhou chvíli, zatímco je shora z okna pozoroval Teddy.

KAPITOLA 20

Předešlou noc si dva starší hoši vydrželi povídat hodiny. Phillip si balil pár věcí a řekl Georgovi, že si na Harvard může vzít cokoli. Bylo dlouho po půlnoci, když sešli dolů a rozhodli se sníst něco v kuchyni.

George živě vyprávěl, máchal kuřecím stehnem a přál Phillipovi šťastnou cestu. Pak ho škádlil děvčaty, se kterými se seznámí ve Francii, ale to bylo to poslední, na co měl Phillip pomyšlení.

„Buď hodný na Edwinu,“ naléhal na něj a pak upomenul George, aby na Harvardu nezdivočel.

„Neblázni,“ smál se George, když sobě a bratrovi naléval pivo. Všechna Phillipova zavazadla byla sbalena a do rána neměli co dělat. Když budou chtít, můžou prodiskutovat celou noc, a George věděl, že by Edwině nevadilo, kdyby celou noc zůstali vzhůru nebo se opili. Podle George na to měli právo.

„Myslím to vážně,“ řekl znovu Phillip. „Bylo pro ni těžké starat se o nás o všechny celé ty roky.“ Od smrti jejich rodičů uběhlo přesně pět let.

„Vždyť jsme tak moc nezlobili.“ George se usmíval, usrkával pivo a přemýšlel, jak bude bratr vypadat v uniformě. Když o tom přemýšlel, záviděl mu a přál si, aby mohl jet s ním.

„Kdyby nebylo nás všech, mohla se za někoho provdat,“ řekl Phillip zamyšleně. „Možná že ne. Myslím, že se nepřenesla přes Charlese a možná už ani nepřenese.“

„Myslím, že ani nechce,“ řekl George. Znal svou starší sestru dobře a Phillip přikývl.

„Jen na ni buď hodný.“ Něžně se díval na svého mladšího bratra, položil svou sklenici, pak rozcuchal Georgovi vlasy a usmál se. „Budeš mi chybět. Měj se dobře příští rok.“

„Ty taky.“ George se usmál mysle na bratrova dobrodružství ve Francii. „Možná že se tam někde setkáme.“

Ale Phillip nad tím jen zavrtěl hlavou. „Neopovažuj se. Potřebují tě tady.“ A jeho oči říkaly, že to myslí vážně, a George se závistivým povzdechem přikývl.

„Já vím.“ A pak, na něj nezvykle střízlivě: „jen se určitě vrať.“ To samé říkala i Edwina a Phillip mlčky přikývl.

Krátce po druhé hodině ráno vyšli oba bratři ruku v ruce nahoru a příští ráno byli všichni připraveni a čekali, až přijdou na snídani. Edwina připravila snídani sama, vzhlédla a na oba chlapce, kteří po předchozí noci a dlouhých hodinách rozhovorů v kuchyni vypadali unaveně, se usmála.

„Šli jste včera spát pozdě?“ zeptala se nalévajíc oběma kávu, zatímco Fannie zírala na Phillipa. Nemohla uvěřit, že je zase opouští, a tentokrát věděla, že z toho Edwina není šťastná.

Všichni ho šli na nádraží vyprovodit v atmosféře falešné veselosti. Edwina je odvážela městem v packardu.

Na nádraží čekalo na vlak takových chlapců víc. V několika uplynulých dnech se jich mnoho přihlásilo. Od vstupu Spojených Států do války uplynulo jen devět dní. Pro Alexis to byl smutný a výjimečný den, její jedenácté narozeniny. Dvakrát smutný den, protože Phillip odjížděl.

„Dej na sebe pozor,“ řekla tiše Edwina, zatímco čekali na vlak a George vytahoval nekonečnou řadu starých vtipů. Aspoň tak rozptýlil mladší děti. Když Edwina v dálce slyšela houkání blížícího se vlaku, jako by jí srdcem prolétla střela.

Vlak se vřítil do stanice a George pomohl Phillipovi odnést jeho věci, zatímco mladší děti čekaly se smutnýma očima a nešťastnými obličeji.

„Kdy se zase vrátíš?“ zeptal se Teddy nešťastně, zatímco se mu v koutcích očí třásla slza a pak sklouzla dolů po tváři.

„Brzy … buďte hodní … a nezapomeňte psát …“ Hvizdot vlaku, který se chystal vyjet z nádraží, přerušil jeho slova. Všechno se dělo příliš rychle. Všechny je políbil a pak k sobě přitiskl Edwinu. „Dej na ně pozor … budu v pořádku … brzy se vrátím, Wíno … panebože … bude se mi po vás tak stýskat …“ Při těch slovech se mu zlomil hlas.

„Buď opatrný,“ zašeptala, „vrať se brzy … miluji tě …“ A pak spěchali na nástupiště, zatímco průvodčí volal „Všichni nastupovat“. Tiskla k sobě Teddyho a George držel za ruku Alexis a Fannie, zatímco se vlak pomalu nemilosrdně pohnul ze stanice.

Edwina cítila u srdce hrozný tlak a modlila se, aby se Phillip dostal bezpečně domů. A pak všichni mávali, dokud nezmizel, vlak uháněl pryč a oni nemohli vidět slzy valící se Phillipovi po tvářích. Věděl, že udělal, co musel … bože … budou mu tolik chybět …

KAPITOLA 21

Připadalo mu to jako nekonečné čekání. Příležitostně psal Edwině a dětem. V zimě se Phillip nakonec ocitl ve Francii v bitvě u Cambrai. Jeho jednotka tam bojovala po boku Britů a po určitou dobu si vedli dobře, lépe než téměř půl milionu těch, kteří zemřeli v bitvě u Passchendaele. Ale deset dní poté, co bitva u Cambrai začala, zahájili Němci protiútok a Britové a Američani ztratili své pozice a museli ustoupit skoro až tam, kde začali.

Ztráty mužů byly šokující, a když Edwina četla popisy bitev, klesalo jí při myšlence na bratra srdce. Psal o blátě a sněhu a nepohodlí, ale nikdy jim nepsal, jaký měl strach nebo jak mu bralo odvahu vidět den za dnem umírat muže po tisících, zatímco se neustále modlil, aby to přežil.

Všude ve Státech visely plakáty pro brance se strohým pozváním strýčka Sama. A v Rusku toho roku padl car a carská rodina byla v exilu.

„Bude George taky hrdina?“ ptala se Fannie jednoho dne nedlouho před Dnem díkůvzdání, zatímco se Edwina třásla při pomyšlení, že by George následoval ve Phillipových stopách.

„Ne, nebude,“ odpověděla stroze. Bylo dost těžké dělat si dnem i nocí starosti o Phillipa a naštěstí byl George od podzimu na Harvardu. Občas zavolal a z jeho řídkých dopisů vysvítalo, že je tam šťastný, i když nepsal o žádné z těch věcí, o kterých odtud psal Phillip. Vyprávěl o přátelích, se kterými se seznámil, lidech, které má rád, večírcích, na kterých byl v New Yorku, o dívkách, se kterými měl neustále schůzky. Edwinu ale překvapil tím, že se mu stýská po Kalifornii. A napsal legrační dopis opěvující nejnovější filmy, které viděl, nový Chaplinův film a něco s Glorií Swansonovou s názvem S Teddem na plný plyn. Film ho nepřestával fascinovat a o obou filmech napsal dlouhý, podrobný dopis včetně toho, jak by se daly vylepšit. Přemýšlela, jestli chce opravdu jít jednoho dne do Hollywoodu a točit filmy. Ale svět Hollywoodu se zdál být Harvardu tak vzdálený.

Phillip s omrzlými prsty zůstával ve Francii obklopen všude kolem umírajícími muži.

To Edwina naštěstí nevěděla, když se za něj modlili na Den díkůvzdání.

„… a Bůh žehnej i Georgovi,“ dodal Teddy slavnostně. „Který nebude hrdina, protože mu to moje sestra Edwina nedovolí,“ dodal jakoby na vysvětlenou, když se na něj usmála. V sedmi byl pořád ještě ten zavalitý, roztomilý skřítek se zvláštní náklonností k ní. Edwina byla jediná matka, kterou si pamatoval.

Den strávili tiše a po slavnostním obědě seděli v zahradě. Byl teplý, hezký den, Alexis s Fannie seděly na houpačce a Teddy kopal míč od jedné k druhé. Jak zvláštní být doma bez obou velkých chlapců, jen s mladšími dětmi. Edwina navrhla, aby večer napsali Phillipovi. A doufala, že George zavolá, trávil svátky s přáteli v Bostonu.

Všichni měli plná břicha, ještě když šli toho večera do postele. Té noci byla Edwina ještě vzhůru, když najednou uslyšela domovní zvonek. Vylekaná tím zvukem se posadila a pak pospíchala dolů, než naléhavé zvonění vzbudí děti.

S bosýma nohama a s vlasy v copech se snažila obléknout župan, ještě když kráčela ke dveřím. Pak je opatrně otevřela s očekáváním, že spatří opilého některého Georgova přítele, který zapomněl, že George je v Harvardu.

„Ano?“ řekla a v temné hale, s obličejem zářícím v měsíčním světle, vypadala velice mladě.

Venku stál muž, kterého nepoznávala, s telegramem v ruce. Překvapeně na něj zírala. „Je vaše matka doma?“ zeptal se a ještě více ji popletl.

„Já … ne … asi myslíte mne.“ Zamračila se. „Pro koho to je?“ Ale k jejímu srdci už si našel cestu stín strachu a ona bez dechu slyšela, jak čte jasně a nahlas její jméno. Podal jí telegram a odspěchal po schodech jako krysa ve zlém snu. Zavřela dveře a na chvilku se o ně opřela. Nemohlo to být nic dobrého. V telegramech těsně po půlnoci dobré zprávy nepřicházejí.

Vešla do předního pokoje, rozsvítila lampičku a pak si ke čtení sedla. Obálka se v jejích rukou hladce otevřela a její oči přelétly přes zprávu. Dech se jí zastavil a cítila, jak se jí svírá srdce. To nemůže být … to není možné … před pěti lety přežil potopení Titaniku … a teď je mrtev … „neradi Vám oznamujeme, že váš bratr, vojín Phillip Bertram Winfield, zemřel se ctí dnes, dne 28. listopadu 1917, v bitvě u Cambrai. Armádní oddělení vyjadřuje upřímnou soustrast celé Vaší rodině …“ podepsáno jménem, které nikdy neslyšela. Když dopis četla podvacáté, hrdlem se jí prodral vzlyk. Pak se tiše zvedla a zhasla světlo.

Se slzami stékajícími po tvářích stoupala nahoru a pak se zastavila v chodbě, kde bydlel a kde vyrůstali, a věděla, že už se domů nikdy nevrátí … jako ti ostatní … přežil je o pět vypůjčených let, která stačila jen na to, aby vyrostl v muže a byl zabit německými vojáky.

A pak, stojíc s nenáviděným telegramem v ruce a tiše plačíc, uviděla obličejík vykukující na ni ze tmy. Byla to Alexis. Stála tam a dlouho na ni zírala. Věděla, že se něco stalo, ale neodvažovala se k Edwině přiblížit. A pak ji konečně Edwina uviděla. Rozpřáhla ruce a Alexis instinktivně věděla, že je Phillip mrtvý. Tak stály v chodbě velmi, velmi dlouho, dokud si Edwina neosušila oči a nevzala Alexis k sobě do postele, kde ležely objímajíce se jako dvě ztracené děti až do rána.

KAPITOLA 22

„Haló? … Haló!“ křičela Edwina na vzdálenost tří tisíc mil. Spojení bylo hrozné, ale musela mluvit s Georgem. Už dva dny čekala, až se vrátí na Harvard po Dni díkůvzdání. A konečně na jeho konci někdo odpověděl. „Prosím pana Winfielda,“ zakřičela do telefonu a pak se znovu ozvalo nekonečné staccato, zatímco ho někdo šel hledat. Nakonec byl George na drátě a na chvilku slyšel jen ticho.

„Haló!“ křičel zpátky na ni, „… Haló! … kdo volá?“ Byl si jist, že vypadlo spojení, ale ona nakonec nabrala dech a promluvila, s nejistotou, jak má začít. Bylo dost těžké mu to říct, natož to vykřičet na velkou vzdálenost po telefonu, a přesto mu nechtěla způsobit šok telegramem nebo čekat celé dny, než dojde dopis. Má právo to vědět stejně jako ostatní. Děti plakaly několik dní. Slzy jim byly dobře známé, slzy prolévaly už jednou před tím, i když se na to nepamatovaly.

„Slyšíš mě, Georgi?“ Její hlas k němu sotva doléhal.

„Ano! … jsi v pořádku?“

Odpověď byla těžká a než promluvila, do očí jí vstoupily slzy. Najednou se zdálo, že volat mu byla chyba. „Phillip …“ začala, a než řekla cokoli jiného, věděl vše a cítil, jak mu v žilách tuhne krev. Poslouchal dál. „Dostali jsme telegram před dvěma dny,“ rozvzlykala se a George věděl, že to nebývá jejím zvykem. „Byl zabit ve Francii … on …“ najednou bylo důležité vylíčit mu všechno do detailu, „… zemřel se ctí …“ Nemohla pokračovat. Nemohla už říct ani slovo, zatímco děti stály na schodech a pozorovaly ji.

„Jedu domů,“ řekl a po tvářích mu stékaly slzy. „Jedu domů, Wíno …“ Oba dva plakali a Alexis pomalu stoupala po schodech až tam úplně nahoru, kde už nebyla hrozně dlouho. Teď tam ale potřebovala jít a být sama s myšlenkami na svého nejstaršího bratra.

„Georgi,“ snažila se Edwina pokračovat, „to nemusíš … jsme … v pořádku …“ Tentokrát to ale vůbec nebylo přesvědčivé.

„Mám vás rád …“ Stále ještě neskrývaně plakal, myslel na ni a na Phillipa, na ně na všechny a na to, jak je to nespravedlivé. Edwina měla pravdu. Neměla ho nechat odejít. Teď to věděl. Příliš pozdě. Pro Phillipa. „Za čtyři dny jsem doma.“

„Nejezdi, Georgi …“ Bála se, že na to na Harvardu nebudou dobře nahlížet.

„Na shledanou … čekejte … jsou malí v pořádku?“ Více či méně byli, kromě Alexis, kterou to velmi otřáslo. Ostatní přilnuli k Edwině ze strachu, že by mohla umřít a opustit je.

„Zvládnou to.“ Nadechla se a snažila se nemyslet na Phillipa a na to, jak musel zemřít, sám, ve zmrzlém bahně. Chudáček … kdyby ho jen bývala mohla zadržet … „Tak za čtyři dny.“

Chtěla mu říct, aby nejezdil, ale už byl pryč. Pomalu položila sluchátko a otočila se. Hned nad sebou uviděla na schodech sedícího Teddyho a Fannie, kteří plakali. Pak se k ní přišli přitulit a ona je odvedla zpátky nahoru do jejich pokojů. Tu noc ale spali s ní a nakonec i Alexis sešla dolů a přidala se k nim. Edwina ji nechala o samotě, věděla, kam odešla a že potřebuje být sama se svými vzpomínkami na Phillipa. Všichni to svým způsobem potřebovali.

Mluvili o něm pozdě do noci, o všem, co na něm měli rádi. Jak byl vysoký a zvláštní, jak laskavý, vážný a jak zodpovědný, jak milující a jak jemný. Napadal je celý seznam vlastností, a když o něm Edwina přemýšlela, uvědomila si s bolestí, jak strašně jí bude chybět.

Když se k sobě pozdě v noci přitiskli, uvědomila si, že jsou jakoby znovu v záchranném člunu, ustrašení, opuštění, tisknoucí se v bouřlivých vodách jeden k druhému a přemýšlející, jestli se ještě někdy shledají. Tentokrát ale věděla, že ne.

Byly to dlouhé čtyři dny plné mlčenlivých myšlenek, slz, tichého hněvu a čekání na Georgův příjezd, ale když přijel, dům zase oživl jeho pospícháním nahoru a dolů, boucháním dveří nebo spěcháním do kuchyně. Edwina se musela usmát, jen když ho uviděla, a když po příjezdu vešel předním vchodem, spěchal ji vyhledat na zahradu. Kráčel k ní, pak ji k sobě přitiskl a tak stáli dlouhou dobu a oplakávali ztraceného bratra.

„Jsem ráda, žes přijel,“ přiznala později, když maličcí leželi zachumláni v postýlkách nahoře. A pak se smutně podívala na George. „Bez něj je to tu tak osamělé … že se už nevrátí. Nesnesu být v jeho pokoji.“ George to chápal. Vešel tam, posadil se a to odpoledne, kdy přijel domů, proplakal. Jako by některou svou částí očekával, že tam Phillip bude.

„Je to tak zvláštní, viď?“ řekl. „Jako by tam byl stále někde naživu a já věděl, že se jednoho dne vrátí … jenže nevrátí, Edwino … nebo ano?“

Zavrtěla hlavou a znovu myslela na něj i na to, jak bral všechno vážně, jak byl zodpovědný a jak jí vždycky pomáhal s dětmi. Na rozdíl od George, který se vždycky zaměstnával strkáním žab do postelí ostatním. Přesto teď byla ráda, že ho vidí.

„Vždycky mi to tak připadalo s maminkou … a tatínkem … a Charlesem …“ připustila Edwina. „Že se jednoho dne vrátí, ale nevrátili se.“

„Asi jsem byl moc mladý na to, abych to tenkrát chápal,“ řekl tiše s větším porozuměním. „Muselo to být pro tebe hrozné, Wíno … Charles a to všechno. Nikdy jsi nemyslela na nikoho jiného, že ne? Myslím … po něm …“ Věděl, že ji Ben měl rád, ale věděl také, že ho Edwina nikdy nemilovala. A o žádných dalších nápadnících nevěděl.

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Myslím, že už žádného jiného muže milovat nebudu. Možná že to pro život stačilo. Jen Charles …“ Když na něj pomyslela, odumřel jí hlas.

„To není spravedlivé … zasloužíš si něco víc.“ A pak: „Nechceš mít svoje vlastní děti?“

Zasmála se tomu a setřela si z obličeje slzu, kterou uronila pro svého staršího bratra. „Myslím, že jsem si jich užila dost, děkuji pěkně. Nemyslíš, že pět úplně stačí?“

„Jenže to není stejné.“ Stále vypadal vážně a ona se znovu zasmála.

„Ale je to skoro stejné. Slíbila jsem mamince, že se o vás o všechny postarám, a udělala jsem to. Ale nepřipadá mi, že potřebuji víc. A kromě toho už jsem stejně moc stará.“ Ale nevypadala, jako by toho litovala. Bylo jí líto, že ztratila ty, jež tak milovala. O to cennější byli ti, kteří teď zůstali. „Kdy se musíš vrátit?“

Než odpověděl, na moment se na ni vážně zadíval. „Chci si s tebou o tom promluvit … ale ne dnes … snad zítra …“ Věděl, že ji to rozzlobí, ale rozhodl se už před tím, než odjel domů do Kalifornie.

„Stalo se něco? Georgi, máš nějaké problémy?“ V Georgově případě by to nebyl naprostý šok, a ona se vroucně usmívala. Pořád je to takový chlapec, tak plný života, ať vypadá jakkoli vážně. Ale on vrtěl hlavou, a vypadal lehce dotčeně.

„Ne, nemám, Wíno. Ale zpátky se nevrátím.“

„Cože?“ Vyděsilo ji to. Všichni muži v jejich rodině vystudovali Harvard. Už po tři generace. A po Georgovi půjde jednoho dne Teddy a jednou i jejich děti.

„Nevrátím se.“ Rozhodl se, stejně jako Phillip, když šel do války, a Edwina to vycítila.

„Proč?“

„Protože teď patřím sem. A abych byl k tobě upřímný, tam jsem ani nikdy nepatřil. Dobře jsem se bavil, ale tohle nechci, Wíno. Chci něco úplně jiného. Chci opravdový svět … něco nového a vzrušujícího a živého … Nebaví mě psát eseje v řečtině a překlady z mytologie. To vyhovovalo Phillipovi … ale pro mě to prostě není. Nikdy nebylo. Chci něco jiného. Raději bych tady začal pracovat.“ Ten návrh jeho sestru šokoval, ale věděla, že nemá smysl snažit se ho od něčeho odradit. Když ho nechá být, jednoho dne se možná ze svého rozhodnutí vrátí a školu dokončí. Nesnesla pomyšlení, že by neměl diplom. I Phillip měl v plánu vrátit se a dostudovat.

Několik dní o tom mluvili. Nakonec to prodiskutovala s Benem a o dva týdny později nastoupil George jako učedník do redakce otcových novin. Musela připustit, že to má možná víc smyslu, teď, když po smrti Phillipa nemá noviny kdo řídit. George k tomu má ještě daleko, ale třeba za rok nebo za dva se naučí dost, aby to mohl zkusit. Bůh ví, že tu nikdo jiný není.

A když ho každé ráno pozorovala, jak odchází do redakce, pro sebe se usmívala. Vypadal jako dítě předstírající, že je svým vlastním otcem. Ráno vypadl z postele pokaždé pozdě a v saku a s kravatou nakřivo se konečně objevil u snídaně právě včas, aby stačil poškádlit a rozdovádět děti. Vylil tři sklenice mléka, svou ovesnou kaší nakrmil kočku, popadl nějaké ovoce a vyletěl ze dveří s výkřikem, že jí zavolá v poledne. Volal jí svědomitě každý den, ale obvykle jen proto, aby jí řekl vtip a zeptal se, jestli jí bude vadit, když půjde někam na večeři, což jí ovšem nevadilo.

Georgovy milostné románky byly pověstné po celém městě a jakmile se všichni dozvěděli, že je zpátky, začala mu proudit pozvání skoro každý den. Crockerovi, de Youngovi, Sprecklesovi, každý ho chtěl, stejně jako kdysi chtěli Edwinu, ale ona častokrát raději zůstala doma. Příležitostně šla s ním a on byl vskutku pohledný doprovod, ale Edwině již chození na večírky příliš dobře nedělalo. Zato George si jich důkladně užíval, mnohem více než své učednictví v novinách.

Několik měsíců ho nutila chodit spolu s ní na měsíční schůzky, ale pak zjistila, že je pryč každé odpoledne a podrobným vyptáváním zjistila, že se vždy vytratí do kina.

„Panebože, Georgi, ber to vážně. Jednoho dne tenhle podnik bude tvůj,“ vyhubovala mu v červnu a on se omluvil, jenže následující měsíc to bylo stejné a musela pohrozit, že jestli tam nebude chodit, bude mu muset pozastavit plat.

„Edwino, nemůžu si pomoct. To nejsem já. A každý se uklání a poklonkuje a říká mi pane Winfielde a já o tom všem nic nevím. Pořád se dívám přes rameno s tím, že mluví k otci.“

„Tak se to sakra nauč. Já na tvém místě bych to udělala!“ Zlobila se na něj, ale jeho unavovalo nechat se pořád postrkovat a také to tak řekl.

„Tak proč teda neřídíš noviny sama? Řídíš všechno ostatní, dům, děti … i mě, kdybys mohla, stejně jako jsi řídila Phillipa!“ Dala mu pohlavek a on se zhrozil toho, co řekl. Hluboce se omlouval, ale ťal ji do živého a uvědomoval si to. „Edwino, mrzí mě to … nevěděl jsem, co mluvím …“

„Tak tohle si o mně myslíš, Georgi? Myslíš si, že všechno řídím? Tobě to tak připadá?“ Po tvářích jí stékaly slzy. „Dobrá - a co si tedy myslíš, že jsem měla dělat, když matka s otcem zemřeli? Vzdát to? Nechat vás všechny zpustnout? Kdo si myslíš, že by pro nás všechno udržel pohromadě? Teta Liz? Strýc Rupert? Možná ty, když si měl plné ruce práce všem strkat žáby do postelí? Kdo tu ještě byl, proboha? Otec byl mrtvý, neměla jsem na vybranou.“ Vzlykala a pak vypustila z úst něco, co skrývala už léta. „A matka si zvolila, že umře s ním … nevpustili jeho nebo Phillipa do člunu, protože byli muži … ty jsi byl poslední malý chlapec, který se tu noc dostal do člunu, protože důstojník, co to řídil, nevpouštěl chlapce a muže … takže otec musel zůstat … ale matka chtěla zůstat s ním. Phillip řekl, že nechtěla nastoupit do posledního člunu, který odjel. Chtěla zemřít s otcem.“ Drásalo ji to celých pět let. Proč chtěla Kate zemřít s otcem? „Takže kdo zbýval, Georgi? Kdo tu byl? Byla jsem tu já … a Phillip, a tomu bylo jen šestnáct … takže jen já. A jestli se ti nelíbí, jak jsem to udělala, je mi líto.“ V místnosti, jež jednou byla kanceláří jejího otce, se od něj odvrátila a slzy se jí valily po tvářích.

„Mrzí mě to, Wíno …“ Zděsil se toho, co udělal. „Mám tě rád … byla jsi skvělá … byl jsem jen naštvaný, protože tohle nejsem já … nemůžu si pomoct. Je mi to líto … nejsem jako otec … ani jako Phillip … nebo ty … já jsem já … a takový nejsem.“ V očích měl slzy, protože poznal, že ji zklamal. „Prostě nemůžu být jako oni. Harvard pro mě nic neznamená, Wíno. A v redakci ničemu nerozumím. Nejsem si jistý, jestli kdy budu …“ Začal plakat a pak se na ni znovu podíval. „Mrzí mě to.“

„Co tedy chceš?“ zeptala se tiše. Měla ho ráda tak, jak je, a musela proto respektovat, jaký je a jaký není.

„Chci, co jsem chtěl vždycky, Wíno. Chci jít do Hollywoodu a točit filmy.“ Ještě mu nebylo devatenáct a myšlenka, že půjde do Hollywoodu točit filmy, připadala Edwině směšná.

„A jak to uděláš?“

Oči se mu rozzářily a on se nad tou otázkou roztančil. „Mám kamaráda ze školy, jehož strýc řídí studio, a on říkal, že kdybych potřeboval, mám mu zavolat.“

„Georgi,“ řekla s povzdechem, „to jsou vzdušné zámky.“

„Jak to víš? Jak víš, že ze mě nebude výborný producent?“ Oba se smáli skrz slzy a ona mu napůl chtěla vyhovět, ale z té druhé vážnější stránky si říkala, že se zbláznila. „Edwino.“ Prosebně na ni hleděl. „Necháš mě to zkusit?“

„A když řeknu ne?“ Střízlivě se na něj dívala, ale zklamání v jeho obličeji se jí hluboce dotklo.

„Tak tady zůstanu a budu se chovat poslušně. Ale když mě necháš jít, slibuji, že přijedu domů na kontrolu každý víkend.“

Té myšlence se zasmála. „Co bych dělala se všemi těmi ženskými, které bys táhl za sebou?“

„Nechali bychom je na zahradě.“ Zašklebil se. „Tak necháš mě to zkusit?“

„Možná,“ řekla pomalu a pak na něj smutně pohlédla. „A co udělám s otcovými novinami?“

„Nevím.“ Upřímně se na ni podíval. „Myslím, že bych je nikdy řídit nemohl.“ Už ji z nich dlouho bolela hlava. A jestli je brzy nezačne řídit někdo silný, buď tiše zhasnou nebo je budou stát velké peníze.

„Asi bych je měla prodat. Phillip byl opravdu jediný, kdo to chtěl zkusit.“ A jen Bůh ví, co jednoho dne bude dělat Teddy, je mu jen osm let a ona nemohla noviny držet donekonečna.

George se na ni s lítostí podíval. „Wíno, já nejsem Phillip.“

„Já vím.“ Usmála se. „Mám tě ráda takového, jaký jsi.“

„Znamená to, že …“ Neodvážil se zeptat, ale ona se smíchem přikývla a objala ho kolem krku.

„Ano, ty darebáku, jdi si … opusť mě.“ Škádlila ho. Když ho potřebovala sedm měsíců před Phillipovou smrtí, přijel za ní domů. Věděla však, že by nikdy nebyl potloukáním se v redakci šťastný. A kdo ví? Možná že jednoho dne bude úspěšný. „Kdo je ten muž, mimochodem, ten strýc tvého kamaráda? Je dobrý? Má dobrou pověst?“

„Tu nejlepší.“ Řekl jí jméno, které nikdy neslyšela, a pak ruku v ruce vyšli z otcovy kanceláře. Stále měla o čem přemýšlet, o čem rozhodovat, ale Georgův osud byl zpečetěn. Směřoval do Hollywoodu. A Edwině to znělo víc než jen trochu bláznivě.

KAPITOLA 23

V červenci, hned po jejich každoročním výletě k jezeru Tahoe, odjel George do Hollywoodu. Odjeli do toho kempu, kam jezdili celá léta, kempu vypůjčeného od starých přátel jejich rodičů. Edwině i dětem se tam pořád líbilo. Bylo to místo jako stvořené k odpočinku, pro dlouhé procházky a plavání, a George byl stále ještě přeborníkem v chytání raků. A tentokrát byli zvlášť rádi, že budou spolu, dříve než George odjede za dobrodružstvím do Hollywoodu.

Mluvili hodně o Phillipovi a Edwina strávila hodně času rozhodováním, co udělá s novinami. Už se rozhodla, že je prodá, ale otázkou bylo kdy.

Když se vrátili do San Franciska, požádala dva dny po Georgově odjezdu do Los Angeles Bena, aby je nabídl de Youngovým. Dům i po jeho odjezdu vypadal vzhůru nohama a dnem i nocí telefonovali jeho přátelé. Bylo těžké uvěřit, že by někde mohl mít vážné zaměstnání, ale Hollywood by mohl být pro něj to pravé místo, zvlášť jestli historky, které o něm člověk četl, jsou pravdivé. Historky o šílených filmových hvězdách zahalených v kožiších ze stříbrné lišky, řídících pohádková auta a chodících na divoké večírky. Připadal jí na to ještě příliš mladý, ale ona mu věřila a rozhodla se, že je lepší to ze sebe dostat a dosáhnout úspěchu nebo na to navždy zapomenout.

„Myslíš, že bych měla s prodáváním novin počkat, Bene? Co když se George rozmyslí a noviny už budou pryč?“ Dělalo jí to starosti, ale skutečností bylo, že s novinami i s jejich výtěžky to v poslední době šlo prudce z kopce. Bez jejího otce prostě nemohly přežít a George je se svým přílišným mládím a nezájmem nepřevezme.

„Nevydrží tak dlouho, aby do všeho pronikl.“ Ben k ní byl upřímný, i když byl smutný, že je prodává. Držet je dál ale nemělo smysl. Otec i bratr Phillip, který s nimi mohl něco dokázat, jsou mrtví a George už svůj nezájem prokázal.

De Youngovi jejich nabídku odmítli, ale do měsíce dostali jinou nabídku od vydavatelů v Sacramentu. Ti se zajímali o koupi sanfranciských novin už nějakou dobu a Telegraph Sun se jim perfektně hodil. Udělali Edwině slušnou nabídku a Ben navrhl, aby ji přijala.

„Nech mě o tom popřemýšlet.“ Váhala a on jí řekl, aby se neloudala, nebo si to ti lidé ze Sacramenta rozmyslí. Částka, kterou nabídli, nebyla fantastická, ale budou z ní moct žít příštích patnáct nebo dvacet let a poslat zbývající děti do školy. „A pak?“ zeptala se tiše Bena. „Co bude pak?“ Za dvacet let jí bude čtyřicet sedm, bude bez manžela, bez dovedností a bez rodiny, která by se o ni postarala, pokud by ji George nebo někdo z ostatních nepodporoval. Ta myšlenka ji vůbec nelákala a musela na to teď myslet. Řešením ovšem nebylo ani noviny si nechat.

Bena to mrzelo, ale ani slůvkem by jí to neprozradil. „Během několika příštích let budeš mít dost času udělat pár investic a našetřit si. Můžeš provést spoustu věcí a máš čas si to rozmyslet.“ A ‘spoustu věcí’ už dávno mohla udělat, jako například vzít si jeho nebo někoho jiného. Ale v dvaceti sedmi již nebylo manželství pravděpodobné. Věk na vdávání měla už dávno za sebou. Ženy se ve dvaceti sedmi prostě jen tak nevdávají. A už na to ani nemyslela. Udělala, co musela, a to je vše. Ničeho nelituje. Jen na malou chvíli, když George odjížděl a ona mu pohlédla do obličeje a viděla tam čiré nadšení, cítila, jako by život prošel kolem ní. Věděla, že je to bláznivý pocit. A pak odjela z nádraží s Fannie a Alexis a Teddym a práce na zahradě ji plně zaměstnala.

Stejně by nevěděla, co v Hollywoodu dělat, mezi všemi těmi hvězdami a lidmi, o kterých jí psal. Smíchy se popadali za břicho, když jim vyprávěl o ženách ověšených napodobeninami drahokamů, v kožešinách a s kolem pobíhajícími dogami, z nichž jedna se vyčurala na auto jiné z hvězd a tak málem způsobila skandál na prvním večírku, kam byl George pozván. Měl se výborně a hned od svého příjezdu se ocitl ve světě filmů až po uši. Strýc jeho přítele se skutečně objevil, jak slíbil, a dal mu místo asistenta kameramana, aby se řemeslo naučil od píky. A za dva týdny bude pracovat na svém prvním filmu.

„A bude jednoho dne filmová hvězda?“ chtěla vědět Fannie krátce po jeho odjezdu. Bylo jí deset a všechno jí to připadalo fantastické. Ale ještě víc to fascinovalo Alexis, která ve dvanácti byla opravdovou kráskou. Vyrostla do větší krásy, než jakou měla jako dítě, a její zasněná zamlklost jí dodávala až téměř smyslný vzhled. Edwinu její pozoruhodnost někdy až děsila, stejně jako zírání lidí, když ji někdy vzala do společnosti. I Alexis se toho lekala. Nikdy se ze smrti rodičů úplně nevzpamatovala. A Phillipova smrt byla rána, která ji ostatním ještě více vzdálila. I přesto však k Edwině byla vždy upřímná, rozumná a jistá, ale jakmile ji obklopili cizinci, zpanikařila. Před Georgovým odjezdem se na George hrozně upnula. Všude chodila za ním a někdy i dlouho do noci seděla na schodech a čekala, až se vrátí z večírku. Od Phillipovy smrti se upnula na George tak, jak v dávné minulosti lpěla na svých rodičích.

Musela vědět, jestli ho pojedou navštívit do Hollywoodu, a Edwina jí to slíbila, i když George sliboval, že se u nich objeví na Den díkůvzdání.

Krátce před tím konečně prodali noviny lidem ze Sacramenta. A protahování vyneslo Edwině víc peněz. Byl to slušný obnos, i když ne pohádkový, a ona věděla, že teď bude muset být opatrnější. Žádné nové oblečení, auta, drahé výlety. Nic z toho jí scházet nebude. Potřebovala jen dost na to, aby mohla vychovat děti. Ale stejně ji dojalo, když noviny prodala. Poslední den před prodejem se tam stavila, aby ve staré kanceláři svého otce podepsala smlouvu. V kanceláři sídlil šéfredaktor, který ho zastupoval. Ale pro každého to stále byla kancelář Berta Winfielda. Na zdi visel její obrázek, malé dítě stojící vedle matky. Sundala ho a prohlížela si ho. Zbytek věcí už dávno zabalili. Teď sundala i tu poslední fotografii, pečlivě ji zabalila, pak se posadila a podepsala dokumenty.

„Tak to je asi všechno.“ Pohlédla na Bena. Jako její zástupce přišel dohlédnout na podpis smlouvy a na provedení celé transakce.

„Je mi líto, že to takhle dopadlo, Edwino.“ Podíval se na ni a smutně se usmál. Rád by viděl řídit noviny Phillipa, ale to by ráda i Edwina.

A pak, když odcházel: „A co George?“

Zasmála se a vzpomínajíc si na nesmysly v jeho posledním dopise, odpověděla. „Myslím, že nikdy nebyl šťastnější. Mně se to zdá trochu bláznivé. Ale on to zbožňuje.“

„To jsem rád. Tohle pro něj nebylo.“ Neřekl to, ale podle jeho názoru by George noviny zruinoval.

Dlouho stáli před redakcí a ona věděla, že se s ním uvidí, až se s ním bude radit o jiných záležitostech, ale on ji pomalu doprovodil k jejímu autu a s pocitem nostalgie jí pomohl nasednout. „Za všechno ti děkuji,“ pronesla tiše. Přikývl a ona nastartovala a pomalu s pocitem smutku jela domů. Právě se zbavila novin, které její otec tak hluboce miloval. Po jeho smrti … a smrti Phillipa … nastal konec jedné éry.

KAPITOLA 24

Na Den díkůvzdání přijel George domů, jak slíbil, nabitý divokými historkami a bláznivými příběhy o ještě bláznivějších lidech. Už se setkal s bratry Warnerovými, na večírku viděl Normu a Constance Talmadgeovy a obšťastňoval děti příběhy Toma Mixe a Charlie Chaplina. Ne že by někoho z nich dobře znal, ale Hollywood je tak přístupný, tak živý, tak vzrušující a dělání filmů tak nové a přístupné každému, prohlašoval horlivě, a on to prostě zbožňuje. Přesně tohle si přál.

Sam Horowitz, strýc jeho kamaráda, je asi také velká osobnost a podle George to je bystrý obchodník, který zná ve městě každého. Před čtyřmi lety založil nejdůležitější studio v Hollywoodu a jednoho dne mu bude patřit celé město, protože dělá vše chytře a každý ho má rád. George ho popisoval jako velkého muže postavou i důležitostí a také skutečnost, že má velmi pěknou dceru, Edwině neušla. Podle George byla jedináček a ztratila matku ještě jako malá holčička při vlakové nehodě na východě, a proto vyrostla jen se zbožňujícím otcem. O té dívce toho ví celkem dost, pomyslela si Edwina, ale zdržela se poznámek a on jim vyprávěl jednu zábavnou historku za druhou.

„Můžeme za tebou někdy přijet?“ zeptal se Teddy s obdivným pohledem. Jeho bratr byl pro něj velký muž, důležitější než filmová hvězda! A George se kochal jejich nadšením nad tím, co dělá. Technickou stránkou věci tak fascinován nebyl. Ujistil je, že je asistentem kameramana jen dočasně, protože jednoho dne chce také dělat filmy a řídit studio jako Sam Horowitz, a byl si jist, že to zvládne. Sam mu slíbil do roka místo, když se bude dobře chovat a bude mít o tu práci vážný zájem.

„Doufám, že pracuješ více než v novinách,“ upomněla ho Edwina a on se zašklebil.

„Slibuju. A taky víc než na Harvardu!“ Kál se ze svých hříchů a konečně našel něco, co ho opravdu bavilo. Jen jí bylo líto, že se Phillip nedožil toho, aby viděl, co jeho bratr podniká. Ale možná že kdyby Phillip žil, chodil by George stále ještě za školu na Harvard.

Válka skončila před několika týdny a Edwina s ním o tom během jeho několikadenního pobytu v San Francisku mluvila. Bylo kruté, že jejich bratr zemřel jen před rokem. Všechno jim připadalo tak nesmyslné. Spojenci měli deset milionů mrtvých a dvacet milionů zmrzačených. Bylo těžké si takové zdrcující oběti na životech i jen představit. A rozhovor o válce v Evropě jí připomněl, že již dlouho nic neslyšela od tety Liz. Chtěla jí napsat, popsat jí Georgův nový život v Hollywoodu a sdělit jí novinky o ostatních dětech. Zkrušilo ji, když jí před rokem Edwina informovala o Phillipově smrti, ale od té doby jim sotva napsala. Edwina si myslela, že dostat dopisy z Anglie je asi obtížné.

Když se George vrátil do Los Angeles, napsala jí, ale odpověď dostala až po vánocích. V tu dobu byl už George zase doma, aby s nimi slavil svátky a pověděl jim další historky o hvězdách, které viděl. Edwina během jeho krátkého pobytu postřehla několik dalších zmínek o Heleně Horowitzové a podezřívala George, že je do ní hrozně zamilován. Přemýšlela, jestli má jet a navštívit ho nebo ho nechat užívat si své nezávislosti bez vyrušení. Byl napůl chlapcem, napůl mužem. V devatenácti se považoval za vyzrálého mudrce, a přesto věděla, že úplně na dně své duše je stále dítětem a možná vždy bude. To na něm milovala nejvíc. Když byl doma, bez přestání si hrál s dětmi. Děvčátkům přivezl nádherné panenky a nové šaty a Teddymu pěkné kolo a chůdy. A Edwině přivezl nádherný kabátek ze stříbrné lišky. Nemohla si ani představit, že by ho nosila, ale pak si vzpomněla, že matka jeden před léty měla a když si ho oblékla, cítila se úžasně a krásně. A on trval na tom, že si ho musí vzít na Štědrý den k snídani. Vždy byl velkorysý a laskavý a nekonečně hloupý, když obcházel dům na Teddyho chůdách a šel na nich do zahrady pozdravit sousedy.

Až po jeho odjezdu dostala Edwina konečně zprávu od tetina zástupce v Londýně. Napsal jí velice formální dopis, ve kterém jí s lítostí oznamoval, že Lady Hickhamová zesnula na konci října a kvůli „těžkostem“ posledních dnů první světové války ji o tom nemohl zpravit dříve. Ale zamýšlel jí napsat, jakmile se věci vyřeší, psal. Jak bezpochyby ví, zanechal Lord Rupert svoje pozemky a sídlo svému synovci, který je dědicem titulu. Celkem pochopitelně však zanechal své osobní jmění manželce a ve své poslední vůli to Lady Hickhamová všechno odkázala Edwině a jejím bratrům a sestrám. Zmínil sumu, která byla odhadem toho, co jim zanechala. A Edwina v úžasu seděla a zírala na ten dopis. Nebyla to částka, která by jim umožnila vozit se v rolls-roysech, ale byla to velmi slušná částka, která je mohla zabezpečit na většinu jejich života, budou-li s ní dostatečně opatrní. Připadalo jí to jako odpověď na modlitbu, neboť ostatní byli dost mladí a mohli mít ještě své kariéry a zaměstnání nebo dívky aspoň své manžele, kteří by se o ně postarali. Edwina věděla, že ona ne. Pro ni to znamenalo, že do své smrti bude nezávislá, a nikdy nebude záviset na svých sourozencích. A s nevyslovenou vděčností k tetě, kterou sotva znala a kterou si při poslední návštěvě sotva oblíbila, četla dopis znovu. Svým posledním darem je zachránila. Byla to mnohem větší částka než ta, kterou Edwina získala prodejem novin a kterou pečlivě rozdělila na pět dílů, jeden pro každého z nich, které už zdaleka nebyly velkými obnosy. Tohle bylo o moc víc.

„Dobrý Bože,“ zašeptala, opřela se ve svém křesle v jídelně a složila dopis. Byla sobota dopoledne a Alexis zrovna vešla dovnitř a pozorovala ji, jak čte dopis z Anglie.

„Stalo se něco?“ Byla až příliš zvyklá na tragédie a špatné zprávy, které často přicházely v telegramech nebo dopisech, ale Edwina vzhlédla, usmála se a zavrtěla hlavou.

„Ne … a ano … teta Liz zemřela,“ řekla obřadně, „ale zanechala nám všem velmi štědrý dar. Jednoho dne budeš šťastná, že ho máš, Lexie.“ Promluví s bankéřem o nejbezpečnějším způsobu, jak ho investovat, pro ni i pro děti …

Alexis odkaz příliš nedojal a vážně se podívala na Edwinu. „Na co zemřela?“

„Nevím.“ Edwina znovu otevřela dopis s pocitem viny, že se jí ztráta jediné sestry její matky nedotkla víc. Ale ona byla vždy tak nervózní a nešťastná a její poslední návštěva nebyla vůbec příjemná. „Není to tady.“

Mohla to být španělská chřipka. V Evropě i ve Státech už zabila tolik lidí. Byla to strašlivá epidemie. Snažila si vzpomenout, kolik by bylo tetě Liz teď, a rychle spočítala, že padesát jedna, neboť jejich matce by toho roku bylo čtyřicet osm. Zvláštní, že přežila Ruperta jen o chvíli. „To od ní bylo hezké, že na nás myslela, že ano?“ Edwina se usmála a Alexis přikývla.

„Jsme teď bohatí?“ Alexis vypadala zamyšleně, když si vedle ní sedala, a Edwina se usmála a zavrtěla hlavou. Sama ale cítila velkou úlevu z peněz, které jim Liz zanechala. „Můžem se teď přestěhovat za Georgem do Hollywoodu?“

Edwina se té myšlence nervózně zasmála. „Nejsem si jistá, jestli by tím byl tak nadšen. Ale určitě můžeme nechat vymalovat dům … a najmout si kuchařku a zahradníka …“

Paní Barnesová odešla do důchodu minulé léto a kromě uklízení dělala Edwina všechno sama, aby po prodeji novin ušetřila jejich finance.

Edwinu myšlenka na stěhování do Hollywoodu nelákala. Byla šťastná tady a uhlídat třináctiletou Alexis bylo těžké i v ospalém San Francisku. Všude za ní chodili muži a ona jim začínala flirtem odpovídat na jejich návrhy. Pro Edwinu to bylo zdrojem velkých starostí.

„Raději bych jela do Hollywoodu,“ prohlásila Alexis jakoby nic. Divoká blonďatá hříva rámující její obličej jí spadala přes ramena. Stále ještě její vzhled zastavoval lidi na ulici a kamkoli šli, všichni na ni zírali, zatímco Fannie měla Edwininy jemnější, ale dokonale řezané rysy. Někdy nad tou zvláštností přemýšlela. Oba rodiče byli hezcí, ale ani jeden z nich nebyl tak ohromujícím způsobem krásný jako Alexis. Phillip také vypadal hezky. Teddy měl v sobě něco ze šťastné hvězdy a George zdědil otcovy ostře řezané rysy.

Myšlenka, že by vzala Alexis do Hollywoodu, naplnila Edwinu děsem. Přesně tam by ji nejraději vůbec nebrala. Idoly z večírků, kteří jí budou hádat dvacet a budou se na ni lepit, jí ještě tak scházely.

Ale když George o několik dní později zavolal a ona mu řekla novinku o Liz, navrhl, aby to za ním přijeli oslavit. Pak se najednou začal omlouvat.

„Promiň, Wíno … je to ode mne netaktní? Měl bych být smutný nebo tak nějak?“ Byl tak upřímný, že se mu musela smát, vždycky milovala otevřenost, se kterou vyjadřoval své pocity. Smál se, když byl šťastný, a rozesmíval i ostatní, a když mu bylo smutno, plakal. Právě tak jednoduše. A po pravdě ani jednomu z nich nebyli teta Liz a strýc Rupert příliš blízcí.

„Cítím se stejně,“ přiznala se Edwina. „Vím, že bych měla být smutná, a myslím, že trochu jsem, protože bývala tak blízká mamince. Ale jsem nadšená těmi penězi. Je to velký rozdíl vědět, že ve stáří nebudu muset sedávat v koutku s plechovým hrnečkem v ruce.“ Usmála se a znovu vypadala jako děcko, zatímco děti předstíraly, že neposlouchají.

„Nikdy bych tě nenechal.“ Smál se. „Aspoň ne pokud mě nepřipravíš o můj podíl. Kdo tě sakra naučil všechno, co umíš?“

„Ty určitě ne, ty holobrádku! Připravit tě o podíl, můj ty smutku!“ Oba dva se šťastně smáli. Znovu je pozval, aby přijeli, a ona souhlasila, že přijedou s dětmi na velikonoční prázdniny.

Když zavěsila, Teddy se na ni dojatě podíval a zeptal se jí, jestli opravdu bude sedět v koutku s plechovým hrníčkem. Hlasitě se rozesmála.

„Ne, já ne, ty malej špehounku! Jen jsem trápila George.“

Ale Alexis si z rozhovoru vzala něco mnohem zajímavějšího a zářila na svou starší sestru. „Jedeme navštívit George do Hollywoodu?“ Stála tam jako snový přízrak a Edwina se znovu ptala, jestli dělá chybu, že ji bere s sebou. Jenže všichni byli tak nadšení a koneckonců jsou to jen děti. Nevadí, že Alexis vypadá na dvakrát tolik a neustále ji pronásledují muži. Edwina tam bude, aby ji chránila.

„Možná. Když budete hodní. Řekla jsem Georgovi, že možná přijedeme na velikonoce.“ Jednohlasně zavýskli a radostí skákali až do stropu, zatímco se Edwina smála s nimi. Byly to hodné děti a Edwina ve svém životě ničeho nelitovala. Všechno vypadalo opravdu tak jednoduše.

Ještě dvakrát dostala zprávu od tetina zástupce. Tázal se, jestli by mohla přijet vyřídit všechny záležitosti osobně na Havermoor a naposledy se tam porozhlédnout, než se dostane do rukou synovce Lorda Ruperta, ale Edwina mu odepsala, že taková možnost neexistuje. Nevysvětlila proč. Neměla nejmenší zájem znovu vstoupit na loď. Nic na světě ji nemohlo přinutit přeplavit se až tam. Poslala mu zdvořilý dopis, ve kterém vysvětlila, že kvůli povinnostem k rodině nemůže nyní do Anglie přijet, a on ji obrátkou ujistil, že to není žádný problém. Jen při pomyšlení na plavbu se roztřásla.

Uctili památku smrti rodičů jako vždy tichou mší v kostele a svými intimními vzpomínkami. Tentokrát ale George domů nepřijel. Od jejich smrti uplynulo již sedm let a on se nemohl uvolnit z natáčení filmu, na kterém právě pracoval. Poslal Alexis nové šaty a kabát jako dárek k narozeninám. Vždy slavili její narozeniny prvního dubna, protože oslava v den potopení Titaniku by byla příliš bolestná.

Toho roku jí bylo třináct a Edwina jí na cestu do Hollywoodu koupila nové šaty a Alexis na ně po právu byla pyšná. Koupili je u Magnina, byl to nebesky modrý taft s decentním límečkem a padnoucím sáčkem. Když ji v nich Edwina uviděla, málem nad její krásou vykřikla úžasem. Alexis tam stála a usmívala se na ni s blonďatými vlasy vyčesanými nahoru a vypadala úplně jako anděl.

Všichni byli celí bez sebe, když za několik dní nastoupili do vlaku do Los Angeles. „Hollywoode, tak jsme tady!“ křičel nadšeně Teddy, když pomalu vyjížděli z nádraží v San Francisku.

KAPITOLA 25

Návštěva George v Hollywoodu předčila i nejodvážnější Alexiny představy. Přijel pro ně na nádraží ve vypůjčeném cadillaku a odvezl je do sedm let starého hotelu Beverly Hills, luxusního paláce posazeného na kopci. Ujistil je, že se tam ubytovávají všichni lidé od filmu a že každou chvíli mohou vrazit do Mary Pickfordové, Douglase Fairbankse nebo dokonce Glorie Swansonové. Viděli dokonce přijíždět i Charlie Chaplina, kterého přivezl jeho japonský šofér. Fannie a Alexis jen zíraly kolem a Teddy byl tak nadšený auty, která tam lidé řídili, že ho několikrát málem přejeli. Edwina ho neustále chytala a říkala mu, aby dával pozor.

„Ale Edwino, podívej na to auto! To je Stutz Bearcat!“ Jen první den viděli hned dva, pak čtyři rolls-royce, jednoho Mercer Raceabout, Kissela a nakonec i Pierce-Arrow. Bylo to skoro víc, než mohl Teddy vydržet, ale děvčata i Edwinu zajímaly hlavně šaty. Na nákupech s Alexis si Edwina koupila nějaké nové šaty i pro sebe a vzala si s sebou i kabátek ze stříbrné lišky, dárek od George k vánocům, ale teď se v těch šatech, které si přivezla ze San Franciska, cítila jako babička. Všichni nosili dlouhé, přiléhavé odvážné šaty, které vystavovaly na pohled víc, než byla Edwina zvyklá. Být tady bylo ale přece jen vzrušující. Nechala se Georgem vemluvit do nákupu několika klobouků a když jednoho večera vyrazili na večeři do restaurace Sunset v Santa Monice, trvala na tom, že ji bratr musí naučit foxtrot.

„Takhle … to je ono … dobrotivý bože, moje noha …“ trápil ji a vedl ji a oba se smáli. Tolik zábavy nezažila tak dlouho, že si ani nevzpomínala, kdy naposled, a jen na zlomek okamžiku se v ní rozezněla struna vzpomínek.

Po mnoha stránkách se George velmi podobal otci a ona si vzpomněla, jak ji jako malou holčičku učil tancovat, když byl George ještě mimino. Tak dobře se bavili, že Edwina chápala, proč je tu George tak šťastný. Byl to svět nadšených mladých lidí, který přinášel potěšení celému světu svými nádhernými filmy. A lidé, kteří se zabývali jejich natáčením, byli mladí a plní života a zábavní. Vypadalo to, jako by tady filmy natáčeli úplně všichni. Slyšela, jak lidé mluví o Louisi B. Mayerovi, D. W. Griffithovi, Samuelu Goldwynovi a Jesse Laskym. Ti všichni točili filmy, o kterých se teď George dozvídal u Samuela Horowitze. Edwinu to vše fascinovalo. Děti byly ještě nadšenější, když je George vzal na nejnovější komedii s Mackem Sennettem a na film s Charlie Chaplinem. Tolik legrace si ještě nikdy neužili. Na oběd je odvezl do kavárny Nata Goodwina v Oceánském parku a s Edwininým svolením je vzal i do zakázaného plesového sálu v Benátkách a Taneční země v Culver City. Když jeli zpátky do města, vzal je do hotelu Alexandria ve Spring & Eighth, aby tam viděli večeřet všechny hvězdy. Ten večer měli štěstí, byla tam Gloria Swansonová i Lilian Gishová a také Douglas Fairbanks s Mary Pickfordovou. Povídalo se, že mají vážnou známost, a Edwina jen zářila, když je pozorovala. Bylo to ještě lepší než chodit do kina.

Vzal je také do Horowitzova studia a děti se celé odpoledne dívaly, jak pracuje na filmu s Wallacem Beerym. Všechno se odbývalo neuvěřitelně rychle a George jí vysvětlil, že mohou dokončit film za méně než tři týdny. Za tu dobu, co je tady, už pracoval na třech filmech. Chtěl ji představit Samu Horowitzovi, ale ten tam nebyl a George slíbil, že mu Edwinu představí později.

Toho večera je všechny vzal na večeři do hotelu Hollywood a děti se v úžasu rozhlížely kolem po elegantní výzdobě. Ale ještě více je ohromilo to, co Teddy nazval „Georgova slečna“. Helena Horowitzová se s nimi setkala v hotelu ve stříbřitě bílé toaletě s blonďatými vlasy sčesanými dozadu a pletí jako čerstvě naservírovaná smetana, zatímco bílé šaty krásně tvarovaly její nádherné tělo. Byla téměř stejně vysoká jako George, ale štíhlounká a velmi plachá. Bylo jí osmnáct a její šaty byly od Poiret a z Paříže, jak nevinně vysvětlila, jako by si tam nechával šít šaty kdekdo. Byla zdvořilá a ostýchavá a svou trochu legrační nevinnou elegancí připomínala Edwině Alexis. Oplývala tou samou nadpozemskou krásou a stejně jako Alexis si naprosto neuvědomovala, jaký to má dopad na lidi kolem ní. Vyrostla v Los Angeles, ale jejímu otci se očividně nelíbilo, když trávila příliš času s lidmi jeho „řemesla“. A ona stejně dávala přednost jízdě na koni. Pozvala je všechny na projížďku na jejich ranč v údolí San Fernando. Edwina taktně vysvětlila, že se Alexis koní bojí. Teddy by byl býval rád jel, ale nakonec se spokojil se zíráním na auta, která viděli všude. Edwina začínala přemýšlet, jak ho kdy znovu přinutí vrátit se do San Franciska.

„Znáte George dlouho?“ zeptala se Edwina hledíc na ni. Helena byla krásná a legračním způsobem i velice prostá. Vůbec se nepovyšovala, byla to prostě velmi krásná dívka ve velmi drahých šatech a vypadala, jako by ji Edwinin bratr velmi zajímal. Točila se mu z toho hlava a choval se k ní velice něžně. Edwina je pozorovala, když tančili. Na tom párku bylo něco velmi roztomilého, něco nádherně pozoruhodného, zdravého, mladého a nevinného. Byli to dva lidé neuvědomující si svou krásu. A pozorující Edwina si uvědomila, jak moc George vyspěl od té doby, co odešel z domova. Teď byl opravdovým mužem.

„Škoda, že otec není ve městě,“ řekla Helena. „Tento týden je v Palm Springs, stavíme tam dům,“ prohlásila, jako by to dělal každý. „Ale vím, že by se s vámi býval rád setkal.“

„Příště,“ řekla Edwina, znovu se dívajíc na George. Právě potkal nějaké přátele a přivedl je představit Edwině. Byli to všechno svérázní lidé, a přesto nevypadali nepříjemně. Jen se bavili. Jejich řemeslo to přímo vyžadovalo a přinášelo zábavu tisícům dalších. A ať už dělali či nedělali cokoli, nebylo těžké poznat, jak moc se to Georgovi líbí.

Děti vůbec nechtěly odjet a poté, co se domluvili, že prodlouží jejich pobyt ještě o několik dní, se znovu vrátily do studia sledovat George při práci. Tentýž den se jeden z režisérů zeptal Edwiny, jestli by dovolila Alexis objevit se ve filmu. Váhala, ale k Jejímu překvapení zavrtěl George hlavou. Když odmítl, Alexis upadla do temného splínu téměř až do samého odjezdu. Když o tom Edwina s Georgem později mluvila, řekl jí, že si myslí, že by to pro ni nebylo dobré.

„Proč by ji měli vykořisťovat? Ani neví, jak vypadá. Je to zábava. Ale jen pro dospělé, ne pro děti. Když jí to teď dovolíš, bude sem chtít přijet a bude vyvádět. Už jsem to viděl a nechci, aby se to stalo i jí. Ani ty bys nechtěla, kdybys to mohla vidět.“ Neodporovala mu, ale jeho konzervativní postoj k vlastní sestře ji překvapil. Na devatenáctiletého chlapce (téměř dvacetiletého, jak jí často připomínal), byl překvapivě vyzrálý a nadmíru dobře zapadal do složitého života Hollywoodu. Byla na něj hrdá a najednou byla dvojnásobně ráda, že prodala noviny. Jestliže si přál tohle, nikdy by tam nebyl šťastný. Udělala správnou věc. A stejně tak i on, když sem přišel žít.

Děti byly zoufalé, když se odhlásili z hotelu Beverly Hills, a přinutily ji ke slibu, že tam budou jezdit často.

„Jak víte, že nás tu George bude chtít?“ trápila je, ale on se na ni podíval přes jejich hlavy a přinutil ji slíbit, že s nimi zase přijede.

„Do té doby už budu mít vlastní byt a budete moct bydlet u mě.“ Zamýšlel koupit malý dům za peníze, které zdědil po tetě Liz. Dočasně ale bydlel s přítelem na Beverly Hills hned za městem. Chtěl dělat spoustu věcí a věděl, že se musí ještě hodně učit, ale byl tím vším nadšen a poprvé ve svém životě chtěl být pilným studentem. Sam Horowitz mu dal šanci a on udělá vše, co je v jeho silách, aby splnil jeho očekávání.

Všechny je odvezl na nádraží a děti mu při odjezdu mávaly. Jako by se kolem nich přehnala smršť, vzrušující sen, kovový záblesk, který najednou zmizel, když zírali ve vlaku jeden na druhého a přemýšleli, jestli se to doopravdy stalo.

„Jednoho dne se tam chci vrátit,“ řekla tiše Alexis, když ujížděli směrem k San Francisku.

„Vrátíme se.“ Edwina se usmála. Už léta se neměla tak dobře a cítila se na osmnáct namísto dvaceti osmi. Za pouhý týden má narozeniny, ale už si užila tolik oslav, že jí to vystačí na celý rok. Usmála se pro sebe, zatímco ji Alexis napjatě pozorovala.

„Chci říct, že tam jednou budu žít.“ Řekla to, jako by plánovala něco, co nic na světě nemůže změnit.

„Jako George?“ Edwina se to snažila zlehčit, ale něco v Alexině pohledu jí řeklo, že to myslí vážně. A pak, napůl cesty domů, se na ni Alexis zamračeně podívala.

„Proč jsi mi nedovolila být ve filmu, když se tě ten pán zeptal?“

Edwina se to snažila zlehčit, ale Alexis měla ten soustředěný pohled už několik dní. Pohled plný intenzity a odhodlání, jaký Edwina ještě nikdy neviděla. „Georgovi to nepřipadalo jako dobrý nápad.“

„Proč ne?“ trvala Alexis na svém, zatímco se Edwina zaměstnala vyhrnováním Fanniných rukávů a než se obrátila zpět k Alexis, vyhlédla nejdříve z okna.

„Asi protože je to svět pro dospělé, Alexis, pro lidi, kteří tam patří, a ne amatéry, kterým může ublížit to, čemu nerozumějí.“ To byla upřímná odpověď a po chvilce přemýšlení ji Alexis na okamžik přijala.

„Jednoho dne budu herečka a ty mi v tom nebudeš moct nijak zabránit.“ To byla podivná věta a Edwina se zamračila nad důrazností dívčiných slov.

„A proč si myslíš, že bych se o to pokoušela?“

„Zrovna jsi to udělala … ale příště … příště to dopadne jinak.“ Koukala se z okna, zatímco na ni Edwina v úžasu hleděla. Kdo ví? Možná že má pravdu. Možná že se jednoho dne vrátí a bude pracovat s Georgem. Měla pocit, že to dokáže. Také se přistihla, že přemýšlí o Heleně a o tom, jaká skutečně je a jak moc se zajímá o George a jestli by to jednoho dne mohlo být vážné. Na cestě domů měli všichni o čem přemýšlet. Nakonec Edwina usnula naslouchajíc dunění kol, která je odvážela domů, a po obou stranách jí spaly menší děti s hlavami opřenými o její ramena. Naproti nim seděla Alexis a většinu cesty domů zírala z okna, tím odhodlaným pohledem, kterému rozuměla jen ona a o kterém se ostatní mohli jen dohadovat.

KAPITOLA 26

Pro George a pro ty, kteří se stali jeho přáteli, byly další čtyři roky v Hollywoodu nesmírně vzrušující. Mezi filmy, které natočili, byly Měděná hlava, Šejk, De Milleův Bláznův ráj i jeho komedie Proč měnit manželku? a rozkvétající filmový byznys přinášel zlato každému, koho se týkal. George, kterého učil a ochraňoval Sam Horowitz, měl příležitost pracovat na tuctu důležitých filmů a z asistenta kameramana se vypracoval na třetího asistenta režie a nakonec se dostal až do produkce, což bylo vždy jeho snem. To, co slíbil Edwině před čtyřmi lety, než odešel do Hollywoodu v roce 1919, se v roce 1923 stalo skutečností.

Hned na začátku ho dokonce Horowitz pronajal Paramountu a Universalu a George teď znal každého, ale nejvíc ze všeho své řemeslo. A stejně jako toho roku bratři Warnerové přeměnil Sam Horowitz své studio na korporaci a najal několik spisovatelů a režisérů. A jako první se objevil na Wall Streetu a vzbudil zájem několika vážných investorů tím, že je přesvědčil, že v Hollywoodu se dají vydělat skutečné peníze. Mary Pickfordová a Douglas Fairbanks se přidali k D. W. Griffithovi a Charlie Chaplinovi a založili Unii umělců, jednu ze skupin herců, které se tvořily. Byla to vzrušující doba pro všechny zúčastněné a Edwina se o tom ráda dozvídala. Stále žasla nad tím, že divoké sny jejího bratra se vyplnily. Měl pravdu, bylo to na míle vzdálené řízení otcových novin a mnohem více to odpovídalo jeho stylu, než kdyby zůstal v ospalém San Francisku.

Edwina s dětmi za ním jezdili na návštěvu dvakrát nebo třikrát do roka a bydleli v jeho domě v Severní ulici. Měl sklepmistra, kuchaře a služebné pro obě patra. Byl skutečným mužem světa a Fannie trvala na tom, že je hezčí než Rodolpho Valentino, což ho jen rozesmálo. Ale Edwina si už dávno všimla, že si to myslí i dívky v Hollywoodu. Scházel se se spoustou hereček a hvězdiček, ale jediná dívka, se kterou to myslel vážně, se zdála být Helena Horowitzová, dcera jeho opatrovníka. V té době jí bylo už čtyřiadvacet a byla ještě krásnější, než když se s ní Edwina setkala poprvé. Působila teď nesmírně kultivovaně a když ji Edwina naposledy viděla s Georgem, měla na sobě těsně přiléhavé stříbrně lemované šaty, které braly všem dech, když se zavěšená do George procházela jako obvykle v Palmovém hájku. Pohledů ani fotoaparátů si nevšímala a Edwina se George později zeptala, proč Helena nikdy nehrála ve filmech svého otce.

„Nechce, aby tu cokoli dělala. Dokud se drží na postranní čáře, je vše v pořádku. Navrhl jsem mu to před lety, ale on nechtěl. A myslím, že má pravdu. Helena je tímhle vším nedotčená. Ráda o tom poslouchá, ale myslí si, že je to jen legrace.“ A způsob, jakým o ní mluvil, Edwině naznačoval, že jednoho dne by se z jejich přátelství mohlo něco vyvinout, ale zatím to nebylo víc než dlouhotrvající romance a Edwina je nechtěla k ničemu nutit.

Edwina zrovna vzala děti na film Hollywood doma v San Francisku a hádala se s Alexis, proč nemohla jít na Lásky faraóna, když tu zazvonil telefon a ozval se George z Los Angeles. Chtěl, aby s ním Edwina šla na premiéru jeho zatím největšího filmu. Vypůjčili si do něj Douglase Fairbankse a George tvrdil, že zahajovací večírky budou báječné.

„Udělá ti to dobře, když se na chvíli zbavíš těch malých příšerek.“ Jednou za čas rád viděl Edwinu samotnou. Ale tentokrát byl nářek příliš velký, než aby se dal snést, a nakonec o dva týdny později Edwina odjela do Hollywoodu i se všemi dětmi. Alexis bylo již sedmnáct a byla stejně krásná jako dcera Sama Horowitze, jen nenosila svázané vlasy a stříbrné lamé. I přesto byla ohromujícím způsobem krásná, možná právě proto ještě víc. Lidé na ni zírali, ať se hnula kamkoli. Alexis byla kráska. A Edwina dělala, co mohla, aby jim nápadníci nezbořili dům. Alexis nikdy neměla méně než pět nebo šest obdivovatelů najednou, ale stále ještě byla relativně plaché dítě s přítulností k Edwininým starším přátelům, se kterými se cítila bezpečná. Fannie bylo patnáct a byla překvapivě domácká. Byla šťastná na zahradě a ráda pekla koláče a nejraději řídila domácnost, když Edwinu zaměstnávalo něco jiného. Edwina moudře investovala do několika nemovitostí a tu a tam je musela jet s Benem zkontrolovat. Již dávno zapomněl na své romantické sny o Edwině a teď byli jen dobrými přáteli. Před dvěma lety se oženil a Edwinu těšilo, že vypadá velice šťastně.

Už ve třinácti mluvil Teddy o Harvardu. Hollywood se mu líbil, ale nejvíc ho přitahovalo řízení banky. Na třináctileté dítě to byla prazvláštní volba, ale on měl pevnost svého staršího bratra a většinu času jí připomínal Phillipa. George byl zatím jediný se zálibou v nepředvídatelném a donkichotský svět Hollywoodu byl přesně to, co potřeboval.

Tentokrát bydleli v hotelu Beverly Hills, neboť George měl jiné hosty, ale dětem, jak je Edwina k Alexině mrzutosti stále nazývala, to tam připadalo dobrodružnější. Bydlela tam i Pola Negri, Beatrice Joy, Noah Beery a Charlie Chaplin. A Teddy prostě šílel, když v hale uviděl Willa Rogerse a Toma Mixe.

Edwině zalichotilo, když ji bratr pozval na zahajovací gala v Pickfairu. Koupila si neuvěřitelné zlatisté lamé od Chanela a přes svůj věk se cítila jako mladá dívka. Bylo jí jednatřicet, téměř dvaatřicet, ale za ta léta se doopravdy nezměnila. Měla hladký obličej bez vrásek a postavu lepší než před léty. Lesklé černé vlasy si na naléhání bratra nechala sestříhat do mikáda a když vešli do domu, který před třemi lety postavil Douglas Fairbanks pro Mary Pickfordovou jako svatební dar, cítila se ve zlatých šatech velice sexy. Douglas s Mary vypadali velice šťastní a jejich manželství bylo jedno z těch vzácných, která fungují navzdory třpytivému světu, ve kterém žijí. Jen pár vztahů kromě tohoto jediného vydrželo od jedné Edwininy návštěvy Hollywoodu k druhé.

„Kde je Helena?“ zeptala se George, když stáli v zahradě v Pickfairu, připíjeli si a pozorovali tanec. Tentokrát se o ní nezmínil, což bylo u George nezvyklé. Chodil s ní všude, všude, kde to pro něj něco znamenalo, i když se stýkal i s ostatními. Jen Helena ho rozesmála, jen o Helenu se staral, když měla sebemenší problém nebo se jen nachladila, byla to Helena, která měla jeho srdce. Do manželství se ale nijak zvlášť nehrnul a Edwina vždy váhala, jestli se ho má na to zeptat.

„Helena je v Palm Springs se svým otcem,“ řekl tiše a pak pohlédl na Edwinu. „Sam si myslí, že bychom se už neměli vídat.“ To vysvětlovalo náhlé pozvání na premiéru a její nepřítomnost. Edwina si už několik hodin myslela, že na tenhle večírek měl jít s Helenou.

„Proč?“ Edwinu dojal pohled v jeho očích. Pod žoviálním zevnějškem byl zdrcený a to se mu příliš nepodobalo.

„Myslí si, že po čtyřech letech známosti bychom se měli buď vzít, nebo na všechno zapomenout.“ Povzdychl si a od procházejícího číšníka si nechal dolít šampaňské. Vypil ho už trochu příliš, ale od nástupu prohibice před třemi lety to dělal každý. Chodit do špeluněk a tajných barů bylo oblíbeným sportem a na soukromých večírcích tekl pašovaný alkohol proudem. Prohibice spíš proměnila spoustu nevinných lidí v alkoholiky. To naštěstí nebyl Georgův problém, jen se mu ten večer tak stýskalo po Heleně a Edwina viděla, jak je nešťastný.

„Tak proč si ji nevezmeš?“ Řekla mu něco, co se nikdy předtím říct neodvážila, nechtěla ho do ničeho nutit, ale možná je teď ten pravý čas. A navíc i ona vypila trochu šampaňského. „Vždyť ji přece miluješ, ne?“

Přikývl a smutně se na ni usmál. „Ano. Ale nemohu si ji vzít.“

Edwina vypadala vylekaně. „Proč ne?“

„Jen pomysli, co by tomu všichni řekli. Že jsem si ji vzal, abych se dostal blíž k Samovi … abych se uvázal k jejímu otci. Že jsem si ji vzal pro peníze … kvůli místu.“ Nešťastně se díval na sestru. „Ve skutečnosti mi Sam nabídl partnerství před šesti měsíci, ale jak já to vidím, je to buď ona nebo práce. Když si ji vezmu, budu muset opustit Hollywood, aby si lidi nemysleli, že jsem si ji vzal z nekalých důvodů. Asi bychom se mohli vrátit do San Franciska.“ Zbědovaně se podíval na Edwinu. „Ale co tam budu dělat? Odešel jsem před čtyřmi lety a nic jiného neumím. Kromě toho bych tady asi nikde práci nedostal. A peníze od tety Liz už jsem utratil, tak jak bych ji živil?“ Měl tu dobrý příjem, možná i dost velký, ale kromě Hollywoodu neměl nic. A peníze, které zdědil po tetě, utratil za nádherné sídlo, rychlá auta a stáj plnou drahých koní. „Takže když si ji vezmu, umřeme hlady. A když přijmu partnerství se Samem, žádná Helena … nemůžu si ji vzít a stát se Samovým partnerem, to prostě vypadá strašně. Jako protekce nejhoršího řádu.“ Znovu postavil skleničku a tentokrát ji přikryl dlaní, když se objevil číšník. Ten večer se nechtěl ani opít. Chtěl se jen vyplakat na sestřině rameni a bylo mu líto, že s ním nezažila větší zábavu, když už ji pozval na premiéru.

„To je směšné,“ trvala na svém hledíc na úzkost v jeho očích. „Se Samem víš, na čem jsi. Víš, proč chce, abys byl jeho partner. Podívej se, jaký je to v tvém věku kompliment, to je neuvěřitelné. Budeš jedním z nejúspěšnějších v Hollywoodu.“

„A nejosamělejších.“ Zasmál se. „Edwino, to prostě nemohu udělat. A kdyby si snad myslela, že jsem si ji vzal, abych se dostal nahoru? To by bylo ještě horší. Prostě to nemohu udělat.“

„Ty jsi s ní o tom nemluvil?“

„Ne. Mluvil jsem jen se Samem. A on mi řekl, že to pochopí, ať se rozhodnu jakkoli, ale že si myslí, že ta romance už trvá dost dlouho. Je jí dvacet dva a když si nevezme mě, měla by si vzít někoho jiného.“ Georgovi ještě není ani dvacet čtyři a už má téměř všechno, co chce, vše kromě přátelství nejmocnějšího muže v Hollywoodu a za manželku ženu, kterou miluje. Mohl by mít obojí, ale pořád trvá na tom, že to nejde. Edwina chápala jeho obavy, ale věřila, že se vše dá vyřešit. Většinu večera se ho snažila přesvědčit. Ale George byl neoblomný, když ji vezl zpět do hotelu ve svém Lincolnu Phaeton. „To nemůžu udělat, Wíno. Helena není prémie, kterou dostanu spolu s prací.“

„Tak tě vem čert.“ Edwině s ním docházela trpělivost. „Miluješ ji?“

„Ano.“

„Tak si ji vezmi. Neplýtvej životem na schůzky s dívkami, které tě nezajímají. Vezmi si ji, dokud můžeš. Nikdy nevíš, co se ti v životě přihodí. Když máš šanci dostat, po čem toužíš, popadni ji.“ Když k němu mluvila, měla v očích slzy a oba dva věděli, že stále ještě myslí na Charlese. Byl to jediný muž, kterého kdy milovala, jediný muž, na kterého kdy myslela, který je již dlouho mrtev a s ním i důležitá část jejího života. „Chceš tu práci?“ pokračovala rozhodnutá vyřešit jeho problémy ten samý večer navzdory jeho výhradám. „Chceš být Samovým partnerem?“ zeptala se znovu a tentokrát zaváhal, ale jen vteřinu.

„Ano.“

„Tak to přijmi, Georgi.“ Položila mu ruku na rameno a hlas jí změkl. „V životě budeš mít jen pár příležitostí. Tady se ti nabízí všechno, o čem jsi kdy snil, a ještě mnohem víc. Přijmi to, miluj, drž se toho a buď vděčný za vše, co máš. Dělej, co dělat chceš … nepromarni život odmítáním věcí ze směšných důvodů. Sam ti nabízí pohádkovou příležitost a Helena je žena, kterou miluješ. Jestli chceš znát můj názor, bylo by bláznovství vzdát se obou. Víš, že si ji nebereš, aby ses dostal blíž k Samovi. Nemusíš. Partnerství ti už nabídl sám. Co chceš víc? Jdi za tím a ke všem čertům s tím, co řeknou lidi. Podívej, i když si o tom někdo něco pomyslí, nebo se to snad i odváží vyslovit, za týden na to všichni zapomenou. Ale ty nezapomeneš, když to vzdáš. Nepatříš do San Franciska, patříš sem do tohohle bláznivého byznysu, ve kterém jsi dobrý, a jednoho dne bude Samovo studio tvoje nebo budeš mít svoje. Je ti dvacet tři, chlapče, a jednoho dne se ocitneš na špičce toho všeho kolem. Už tam jsi. A navíc máš teď i dívku, kterou miluješ … Sakra,“ řekla a usmívala se na něj skrz slzy valící se z jejích očí, „popadni zlatý prstýnek, Georgi … máš ho, je tvůj … zasloužíš si to.“ Byla to pravda a ona ho milovala. V životě ničeho nelitovala, ale svým způsobem se všeho vzdala kvůli dětem a teď chtěla, aby měly všechno, své sny i vše ostatní, co jim život nabízel.

„Myslíš to vážně, Wíno?“

„A co si myslíš? Myslím, že si to všechno zasloužíš. Mám tě ráda, ty hlupáčku.“ Pocuchala mu jeho pečlivě ulízané vlasy a on jí tu laskavost oplatil. Líbil se mu její uzel vlasů. Vypadala tak hezky. Škoda, že se nikdy nevdala, že se po Charlesovi již nikdo nenašel. A pak, asi tím šampaňským a intimností chvíle, se odvážil zeptat na něco, o čem již dlouho přemýšlel.

„Lituješ, že jsi nikdy nezažila víc, Wíno? Nenávidíš teď svůj život?“ Věřil, že zná odpověď, měla ji v očích.

„Nenávidím?“ Zasmála se a na dívku, která strávila jedenáct let vychováváním dětí své matky, vypadala překvapivě spokojeně. „Jak bych ho mohla nenávidět, když vás mám všechny tak ráda? Ani před lety mě to nikdy nenapadlo, prostě jsem to musela udělat, ale legrační je, že jsem díky vám šťastná. Samozřejmě bych se bývala ráda vdala za Charlese, ale můj život nebyl špatný.“ Mluvila o tom, jako by jí už žádný nezbýval. Trochu jí to tak připadalo. Za pět let půjde Teddy na Harvard. Fannie a Alexis budou v té době asi už vdané nebo na nejlepší cestě ke vdávání. A Georgův život je určitě ve správných kolejích, s výjimkou jeho současného trápení, ale po pěti letech to bude dávno vyřešeno. A ona pak zůstane sama, děti, které vychovávala, budou dospělé. Nerada o tom okamžiku přemýšlela. „Ničeho nelituji,“ řekla Georgovi, naklonila se a políbila ho na tvář. „Ale nerada bych tě viděla, jak ztrácíš možnost strávit zbytek života s člověkem, kterého miluješ. Jeď do Palm Springs, vezmi si Helenu, řekni Samovi, že budeš jeho partner, a zapomeň, co si budou myslet lidi. Já si myslím, že je to báječné, a můžeš to klidně říct i Heleně.“

„Jsi skvělá, Wíno.“ A později, když ji doprovázel do hotelu, ho napadlo, jaká je skvělá žena a jak šťastný by byl muž, který by si ji vzal. Občas měl pocit viny kvůli tomu, že se nevdala. Cítil, že jí děti i on příliš vzali. Chtěl něco takového říct, když vtom oba dva něco zahlédli a zastavili se. Alexis kráčela napříč halou v Edwininých šedivých saténových večerních šatech s vlasy vyčesanými nahoru udržovanými třpytivou čelenkou s bílým peřím, kterou si nějak zhotovila, zavěšená do vysokého pohledného muže, kterého George poznal. Zřejmě se odněkud vraceli a Alexis si ještě George a Edwiny nevšimla.

„Panebože,“ zašeptala Edwina jako omráčená bleskem, myslela si, že je Alexis doma v posteli, zatímco ona byla někde na večírku. „Kdo je to?“ Vypadal na padesát a nepopiratelně byl velmi hezký, ale asi tak třikrát starší než její sestra, víc než jen trochu opilý a velice okouzlený.

Georgovi ztuhl obličej a vykročil napříč halou, zatímco polohlasem říkal Edwině. „Jmenuje se Malcolm Stone a je to největší syčák, kterého znám. Neustále se točí kolem mladých děvčat a říkám ti, že ho zabiju dřív, než dostane Alexis.“

Nebylo jeho zvykem používat takové výrazy nebo se rozčilovat v přítomnosti své sestry a Edwinu to na okamžik ohromilo. George vypadal, jako by se ho chystal zavraždit. „Je to velká hvězda, nebo si to aspoň myslí. Zatím hrál jen v několika filmech, ale má velké ideály. A když nepracuje, je zaneprázdněn děvčaty, většinou nějakou manželkou nebo dcerou. A hodně mladé jsou jeho specialitou.“ A způsob, jakým se díval na Alexis, potvrzoval, že se George nemýlí. Taky pokukoval po Heleně, což George před několika týdny vážně rozhněvalo. Zajímal se o ni z úplně jiných důvodů než George. Byla krásná a bohatá a také si chtěl najít cestičku k Samovi, jejímu otci.

„Stone!“ Georgův hlas zaduněl halou, pár se zastavil, Alexis se otočila a pohledem plným hrůzy se zadívala na George. Chtěla se dostat domů dřív než oni, ale tak dobře se bavila tancem v hotelu Hollywood, že úplně zapomněla na čas. Malcolma potkala několikrát v hale a napotřetí se nakonec představili a on se dozvěděl její jméno. Zeptal se jí, jestli snad není příbuzná George Winfielda z Horowitzova studia a když řekla, že ano, vzal ji na oběd do hotelu. Toho dne byla Edwina s dětmi v zábavném parku v La Brea a Alexis zůstala u bazénu, aby si užila sluníčka.

„Rád bych věděl, co tu děláte s mou sestrou?“ vychrlil na něj George, který překráčel místnost, a postavil se před Malcolma Stona.

„Vůbec nic, drahý chlapče, jen se výborně bavíme. A všechno naprosto otevřeně, že ano, drahoušku?“ Mluvil se strojeným anglickým přízvukem a Edwina ze svého místa viděla, že je jím Alexis prostě unešená. Na stydlivé dítě měla zvláštní náklonnost ke starším mužům. „Tvoje sestra a já jsme si byli zatančit v hotelu Hollywood, že ano, drahoušku?“ Malcolm se na ni usmál a jen Alexis neviděla, že pohled v jeho očích je všechno jen ne neškodný.

„Jste si vědom, že jí není ještě ani sedmnáct?“ George prostě zuřil a Edwinu to rozzlobilo úplně stejně. Od Alexis bylo opravdu ošklivé takhle vyklouznout, když byli pryč.

„Aha.“ Stone se usmál na dívku. „Myslím, že to je malé nedorozumění.“ Něžně sundal její ruku ze své a podal ji Georgovi. „Myslím, že jsme říkali něco o tom, že budeme mít brzy jednadvacáté narozeniny.“ Alexis zrudla rozpaky, ale Malcolm vpravdě nevypadal, že by mu to vadilo. Jen se styděla, že mu její pravý věk musel prozradit její starší bratr. Stone si celý večer moc dobře uvědomoval, že je mnohem mladší, než mu sdělila, ale bylo to krásné dítě, hezká dívka a jemu neuškodí, když se s ní ukáže. „Promiň, Georgi.“ Spíš než kajícně vypadal pobaveně. „Nebuď k ní moc přísný, je to velice okouzlující mladá dívka.“

Stáli tam oba a George k němu mluvil bez obalu. „Už se k ní nepřibližuj.“

„Samozřejmě, jak si přeješ.“ Hluboce se všem třem uklonil a rychle odkráčel.

George zůstal stát a zíral na ni, pak ji popadl za ruku a spěchali k Edwinině chatce. Zatímco se její starší sestra mračila, Alexis se rozplakala. „Co tě to proboha popadlo, vyrazit si s ním?“ George se na ni rozzuřil, což u něj bylo vzácné. Vždy byl ochráncem mladších sourozenců a zastával se jich, když si myslel, že je Edwina moc přísná. Ale tentokrát ne. Tentokrát by dal rád Alexis pořádný výprask, kdyby na to nebyla již příliš stará, a stejně by mu to Edwina samozřejmě nedovolila. Ale chtělo se mu ji zaškrtit za to, že padla za oběť muži, jako je Malcolm Stone. „Víš co je? Je to nadutec a podvodník! Plazí se před kdekým v Hollywoodu, aby se dostal nahoru, a použije k tomu všeho!“ George zná moc dobře svět, ve kterém žije, a muži jako Malcolm Stone jsou k mání všude ve městě po tuctech.

Ale Alexis se mu vytrhla a neskrývaně vzlykala. „Není takový, jak říkáš ty! Je milý a laskavý a myslí si, že bych s ním měla hrát ve filmu. To ty jsi mi nikdy neřekl, Georgi!“ řekla mu vyčítavě a po tvářích jí kanuly slzy. Podle ní byl Malcolm Stone „milý a laskavý“. Byl to had toho nejhoršího druhu.

„To si piš, že jsem ti nic takového nikdy neřekl! Myslíš, že chci, aby ses pohybovala mezi lidmi jako on? Nebuď směšná! A podívej se na sebe, vždyť jsi ještě dítě! Ve svém věku nepatříš ani do filmu, ani sem!“

„To je to nejhorší, cos mi kdy řekl!“ naříkala, zatímco ji George doslova dovlekl do obývacího pokoje jejich apartmá a Alexis se vzlykajíc zhroutila na židli, zatímco je Edwina pozorovala.

„Můžu tě přerušit otázkou, proč ses mě nedovolila, jestli s ním můžeš jít nebo nás aspoň nepředstavila?“ Napadlo ji to hned na začátku a teď jí to dělalo starosti. Už od mala Alexis někam mizela a před jedenácti lety na Titaniku ji to málem stálo život.

„Protože …“ Alexis vzlykala ještě usilovněji, žmoulala svůj kapesník a slzami zmáčela Edwininy šaty, které si „vypůjčila“ na své dostaveníčko. „Věděla jsem, že bys mi to nedovolila.“

„To bylo od tebe celkem rozumné, Alexis. Můžu se zeptat, kolik je tomu pánovi let?“ Edwina to teď očividně neschvalovala.

„Je mu třicet pět,“ odpověděla upjatě Alexis a její bratr výsměšně vykřikl.

„To mě podrž! Je mu nejmíň padesát! Panebože, kde žiješ celou tu dobu!“ přerušil je, ale Edwina věděla, že to není spravedlivé, že Alexis je dítětem z ospalého města ve srovnání s tímhle ohniskem romantiky a nespoutaného chování na jihu. Nemůže od ní čekat, že rozpozná hejsky a hulváty pouhým pohledem jako starší bratr, který tam pracuje a žije. „Máš tušení, co s tebou takový člověk bude dělat?“ Alexis zavrtěla hlavou a ještě víc se rozplakala a on se s vyčerpáním otočil na Edwinu. „Vysvětli jí to, prosím, ty.“ A pak se obrátil zpátky ke své mladší sestře. „A ty budeš mít z pekla štěstí, jestli tě nepošlu domů ještě před tvými narozeninami.“

Dohodli se, že je oslaví v Los Angeles během velikonoc, ale zbytek týdne byl víc než napjatý. Alexis byla v očividné nepřízni a Edwina s ní měla několik vážných rozhovorů. Potíž byla v tom, že to byla krásná dívka, které si muži v Hollywoodu museli všimnout. I tady na ni lidé zírali, ať šla kamkoli, muži především. Zastínila každého, i své sestry. A aby se vše ještě více zkomplikovalo, dva dny po příhodě s Malcolmem Stonem k ní přistoupil lovec talentů a zeptal se, jestli by nechtěla točit film pro studio Fox. Edwina to za ni zdvořile odmítla a Alexis utekla do pokoje v nové záplavě slz a obvinila Edwinu, že se jí snaží navždy zničit život. Pak si odešla lehnout a George se zeptal Edwiny, co se s ní stalo, že nikdy předtím taková nebyla. Jenže on už nežil doma čtyři roky. S Alexis to nikdy nebylo lehké a teď už vůbec ne. Přestože byla ostýchavá a někdy si neuvědomovala svůj zářivý vzhled, šílela po filmové kariéře.

„Je v obtížném věku,“ řekla Edwina klidně Georgovi, když byli o samotě. „A je to krásná dívka. To někdy mate. Lidé jí nabízejí všechna možná lákadla a my říkáme, že nesmí. Muži za ní pálí a my říkáme, že nesmí. Z jejího pohledu to není zábava a my jsme ti špatní. Nebo aspoň já.“

„Proboha.“ Nikdy si neuvědomil, jak je to pro Edwinu těžké. Vychovávat děti není tak lehké, jak si někdy představoval. „Co s ní teď uděláme?“ Choval se, jako by v Los Angeles spáchala zločin, a Edwina se rozesmála.

„Odvezu ji domů a budu doufat, že se umoudří. A modlit se, aby našla manžela, než zestárnu, a pak bude mít s její krásou starosti on.“ Smála se a on zavrtěl hlavou v pobaveném úžasu.

„Doufám, že nikdy nebudu mít dcery.“

„Doufám, že jich budeš mít dvanáct,“ smála se dál. „A když už o tom mluvíme,“ řekla a soustředěně se na něj zadívala s pocitem mnohem starší sestry, „co jsi udělal s Helenou? Proč nejsi v Palm Springs?“

„Zavolal jsem jim a teď jsou na návštěvě u přátel v San Diegu. Nechal jsem vzkaz v hotelu, ale počkám, až se vrátí. Mimochodem, je mi líto, že ses neseznámila se Samem.“ Edwina se s ním setkala jednou před třemi lety a oblíbila si ho. Byl to imponující muž s inteligentníma očima a moudrým obličejem a ze všeho kolem něj, z jeho vysokého vzrůstu i jeho mocného stisku ruky vyzařovala síla.

„Uvidím ho příště. Ale ty poslouchej,“ řekla a vážně se na něj podívala, „nezkaz si život. Pamatuj, co jsem ti řekla, a správně se rozhodni. Jasné?“ Usmála se na něj, ale oba věděli, že to myslí vážně.

„Ano, slečno. A raděj byste to měla říct i své sestře.“ Ale po dni oplakávání zničené filmové kariéry se Alexis natolik uklidnila, že mohla oslavit narozeniny. Zbýval jim ještě jeden den v Los Angeles a Edwina chtěla vzít mladší děti na sérii nejnovějších Georgových filmů. Měl práci v produkční kanceláři, ale děti se mohly seznámit s Lilian Gishovou, což bylo zlatým hřebem jejich návštěvy. A když ho Edwina viděla v jeho pracovním prostředí, mohla se ho zeptat na něco, o čem přemýšlela od chvíle, kdy k Alexis přišel hledač talentů od Foxe.

„Dovolil bys jí někdy, aby hrála v tvém filmu?“

Minutu o tom přemýšlel a pak se s dlouhým povzdechem zaklonil v židli. „Nevím. Nikdy předtím jsem o tom nepřemýšlel. Proč? Ty jsi její agent?“

Edwina se smála jeho škádlení. „Ne, jen mě to napadlo. Jako by ji to tady ohromovalo stejně jako kdysi tebe.“ To byla pravda a Alexis byla i dost krásná, aby se mohla stát hvězdou. Jen příliš mladá, ale jednoho dne možná … Alexis by rozveselilo, kdyby to věděla.

„Nevím, Edwino. Možná. Ale když vidím, co se tu všechno děje. Opravdu chceš, aby byla v centru toho všeho?“ On nechtěl. Nechtěl by to ani pro své děti, kdyby nějaké měl. Stejně jako to Sam nechtěl pro Helenu. A důsledkem toho, myslel si George, byla mnohem lepší dívka.

„Helena to všechno přežila,“ podotkla a on přikývl.

„To je pravda. Ale ona je jiná. A nikdy není na přední čáře. Její otec by ji raději dal na zámek, než by jí dovolil hrát ve filmu.“ Edwina se často divila, proč ještě v žádném nehrála, a takhle se to vysvětlilo.

„To byl jen nápad. Nevadí.“

„Kde je Alexis?“

„Odpočívá v hotelu. Necítila se dobře.“

„Jsi si tím jistá?“ Podezíral teď všechno a všichni muži kolem mu připadali jako násilníci pevně rozhodnutí napadnout jeho sestru. Edwina ho tím škádlila, když se vracela zpátky vyzvednout ostatní.

George je poté vzal všechny na oběd, pak je vysadil u hotelu a vrátil se do kanceláře. Ale když přišli zpátky do pokojů, Alexis tam nebyla a Edwina poslala Teddyho k bazénu, aby ji našel.

„Není tam. Možná že šla někam na procházku.“ Odešel znovu ven zkusit, jestli ještě jednou náhodou nepotká v hale Toma Mixe, a Fannie začala pomáhat Edwině s balením. Ale ani u večeře se Alexis neobjevila a Edwina začínala panikařit. Najednou ji napadlo, že ji George podezíral oprávněně, i když si to o své mladší sestře jen nerada myslela. Ale Alexis byla vždycky jiná než všichni ostatní … plachá … vzdálená … odtažitá … jako dítě se všeho bála, i když teď už to bylo lepší. Ale vždy se držela dospělých. Hrozně se upnula k Edwině a k Georgovi a svým způsobem Edwina vždycky cítila, že se nikdy nevzpamatovala z Phillipovy smrti, ještě méně než ze smrti svých rodičů. Měla téměř nepřirozenou potřebu lnout k otcům kamarádů, ke strýcům a starším bratrům, ne sexuálně, alespoň ne s tím úmyslem. Působilo to, jako by věčně hledala staršího bratra, jako byl Phillip.

V osm hodin nakonec Edwina zavolala Georgovi. Měl ten večer nějaké plány a ráno je měl všechny odvézt na nádraží. Se strachem v hlase mu vysvětlila, že postrádají Alexis. Byla ráda, že ještě nikam neodešel a přijel ve večerním do hotelu, aby s Edwinou prodiskutoval situaci.

„Vidělas ji s někým?“ Edwina řekla, že ne. „Mohla by být zase s Malcolmem Stonem? Myslíš, že by mohla být tak hloupá?“

„Ne hloupá,“ vysvětlovala Edwina potlačujíc slzy, „mladá.“

„O mládí mi nemluv. Já jsem byl taky mladý.“ A pořád ještě jsi, myslela si Edwina s úsměvem, přestože on si to ve svých téměř dvaceti čtyřech nemyslel. „Ale nemizel jsem každé dvě minuty a nehonil se za padesátiletými příživníky.“

„To je teď jedno, Georgi, co budeme dělat? Co když se něco stalo?“ Ale on si na rozdíl od Edwiny, která o tom byla přesvědčená a chtěla zavolat policii, nemyslel, že by ji unesli nebo zranili. On s tím váhal.

„Jestli jí nic není a je zase se Stonem nebo s někým podobným, chopí se toho tisk a udělá kolem toho rozruch. To bys přece nechtěla.“ Namísto toho obešel hotel, rozdával velká spropitná a kladl otázky a za dvacet minut znal odpověď. A prostě soptil. Odjela do Rosarita Beach s Malcolmem Stonem. Vypůjčil si auto a odejel s krásnou a velmi mladou blonďatou dívkou do proslulého hotelu hned za mexickou hranicí, kam všichni chodili pít, hrát o peníze a provádět nelegální obchody.

„Panebože …“ Edwina propukla v pláč a poslala děti do vedlejší místnosti. Nechtěla, aby to slyšely. „Georgi, co budeme dělat?“

„Co budeme dělat?“ vybuchl. Už bylo půl deváté a když pojede, jak nejrychleji umí, cesta tam mu potrvá dvě a půl hodiny. Pak už bude jedenáct a s trochou štěstí to nebude příliš pozdě … snad. „Pojedeme do Mexika, to je to, co uděláme. Přivezeme ji. A pak ho zabiju.“ Ale naštěstí znala svého bratra lépe. Na jeho příkaz popadla kabát a o chvíli později vyběhla ze dveří za ním, volajíc přes rameno na Fannie a Tedyho, aby nechodili ven z pokoje, ať se děje cokoli, že se vrátí hodně pozdě.

Edwina proběhla halou za Georgem a on neztrácel čas, šlápnul na plyn a zamířil k jihu. Když tam přijeli, bylo za dvacet minut jedenáct. Byl to turistický hotel na pláži a kolem byla zaparkována spousta drahých amerických automobilů. Lidé z Los Angeles sem jezdili celou tu dálku opíjet se, řádit a víc než jen trochu bláznit.

Vešli do hotelu a George byl pevně odhodlán vysadit z pantů dveře každé ložnice, aby ji našli, ale naštěstí pořád ještě seděli u baru. Malcolm Stone hrál a byl namol opilý. Alexis byla trochu opilá a strašně nervózní. Když uviděla George a Edwinu, málem omdlela. George přešel celý bar až k nim dvěma kroky, popadl ji za ruku a doslova ji strhl z barové stoličky.

„Já …“ Nebyla schopná promluvit, vše se událo tak rychle. Malcolm Stone vzhlédl s neskrývaným pobavením.

„Tak jsme se znovu setkali,“ řekl neomaleně s hollywoodským úsměvem, ale George se na něj neusmíval.

„Očividně jsi mi poprvé nerozuměl. Alexis je sedmnáct a jestli se k ní ještě jednou přiblížíš, nechám tě vyštípat z města a zavřít do vězení. Hned teď můžeš dát sbohem svý filmový kariéře, jestli se kolem ní znovu ochomejtneš. Tentokrát je to jasný? Už mi rozumíš?“

„Naprosto. Omlouvám se. Posledně jsem se musel přeslechnout.“

„Skvěle,“ řekl George, položil svoje sako na židli, jeden úder namířil na Stonovu bránici a druhý na jeho bradu. Pak teprve poodešel. „Tak si dej pozor, ať se nepřeslechneš podruhé.“ A zatímco Malcolm Stone klečel ohromený na podlaze a všichni na něj v údivu zírali, George sebral svůj kabát, popadl Alexis za ruku a s Edwinou v zádech vypochodoval z baru.

KAPITOLA 27

Jízda zpátky do Los Angeles byla pro všechny bolestná, nejvíc ze všeho ale pro Alexis. Celou cestu usedavě plakala, ne ze strachu před trestem, který jí vyměří, ale protože byla vylekaná a zahanbená. Ponížení, které jí způsobili, nebylo tak skličující jako poznání, že ji Malcolm nehodlá tu noc odvézt domů. Zrovna jí to došlo, když se v baru objevil George jako rytíř v třpytící se zbroji. Tentokrát to bylo opravdu těsné a i když měla Malcolma ráda a on se k ní choval jako k malé holčičce a říkal jí „moje děťátko“, což ji uvnitř rozešťastnilo a hřálo, s úlevou ujížděla do bezpečí života s Edwinou.

„Už nikdy sem nepojedeš,“ řekl jí George naprosto jednoznačně, když přijeli do hotelu, dodatkem k záplavě výčitek, kterými ji zahrnul cestou na sever od mexické hranice. „Jsi nezvládnutelná a nedá se ti věřit. A kdybych byl Edwinou, zavřel bych tě do kláštera. Máš prostě štěstí, že nežiješ se mnou. Tím jsem skončil!“ Ale ještě když šla spát, pořád prskal a nalil sobě a Edwině něco k pití. „Prokrista, copak si neuvědomuje, co by ten chlap udělal? To by nám akorát scházelo, kdyby za devět měsíců pobíhal kolem jeho spratek.“ Usrknul z nápoje a svalil se na pohovku, zatímco na něj Edwina nesouhlasně zírala.

„Georgi!“

„A co si tedy myslíš, že by se jí stalo? Copak jí to nedochází?“

„Teď už asi ano.“ Alexis jí to vysvětlila, když se svlékala, a Edwina jí uložila do postele jako smutné, zlobivé dítě. Pro Alexis nebylo lehké být ženou a zároveň dítětem. A Edwina tušila, že jím zůstane. Splatila daň za otřesy ve svém životě a víc než kdo jiný potřebovala dávat. To, co skutečně potřebovala, ale nikdy získat nemohla. Potřebovala maminku a tátu a ty od svých šesti let neměla. A pak tu byla ta strašná noc, kdy si myslela, že všechny ztratila, kdy ji vhodili do člunu s její panenkou jen několik okamžiků před tím, než se loď potopila.

„Řekl jí, že ji večer přiveze domů,“ vysvětlila Edwina Georgovi, když usrkával whisky. Byla to dlouhá jízda a dlouhá noc a od toho, jak udeřil Malcolma Stona, ho bolela ruka. Edwina se nezmínila o tom, jaký dojem na ni udělalo bratrovo rázné vystoupení. „A teprve když jsme se objevili jako hrdinové z filmu, uvědomila si, že jí lhal.“

„Má z pekla štěstí. Když si někdo zahrává s lidmi jako Malcolm Stone, většinou se žádní zachránci neobjeví. Přísahám, že ho zabiju, jestli se k ní ještě jednou přiblíží.“

„Nepřiblíží. Zítra už budeme zpátky v San Francisku a až zase přijedeme, bude pryč nebo na ni už dávno zapomněl. Žiješ tedy v pěkném městě.“ Usmála se a on se zasmál. Aspoň všechno dobře dopadlo, nestala se žádná škoda a on byl šťastný, že ji našli. „Ve skutečnosti,“ usmívala se Edwina škodolibě, „se mi tu i přes moje stáří docela líbí.“

„Tak tu zůstaň, Wíno.“ Smál se pohledu v jejích očích. V dobré náladě vypadala mnohem hezčeji. Zářili jí oči a její svázané vlasy jí rámovaly obličej. Znovu mu došlo, jako ostatně často, jak je krásná a jaká je to škoda, že se nikdy nevdala. „U čerta, když tu zůstaneš, možná ti najdu i manžela.“

„Skvělé,“ smála se mu, na seznamu jejích zájmů nebyl manžel zrovna příliš vysoko. Zajímalo ji jen hledání manželů pro Fannie a Alexis a v současné době i otázka, jak jeho oženit s Helenou. „Myslíš někoho jako Malcolm Stone? Jak lákavé.“

„Jsem si jist, že se najde někdo jiný.“

„Paráda. Dej mi vědět, až ho objevíš. Mezitím, moje lásko …“ Vstala a protáhla se. Byla to dlouhá noc a oba byli unavení. „Odjíždím domů do San Franciska, kde jediný rozruch je večírek u Templeton Crockerových a jediný skandál koupě nového auta nebo flirtování něčí manželky na operní premiéře.“

„Proboha,“ zamručel, „není divu, že jsem se odstěhoval sem.“

„Jenže tam alespoň,“ řekla doprovázejíc ho ke dveřím s úsměvem a zívnutím, „ještě nikdo nesvedl tvou sestru.“

„Bod pro tebe. Dobrou noc, Wíno.“

„Dobrou noc, lásko … děkuju, žes zachránil den.“

„Stačí říct.“ Políbil ji na tvář a odkráčel ke svému vozu. Jeho milovaný lincoln byl pokrytý prachem z jejich divoké jízdy a on pomalu odjížděl domů s myšlenkou, jak moc mu chybí Helena a jak moc má rád svou starší sestru.

KAPITOLA 28

O dva měsíce později přijel George na návštěvu do San Franciska a Edwina si lámala hlavu proč asi. Už jí dost dlouho nevolal a ona si domyslela, že má hodně práce. Nakonec se ukázalo, že jí přijel oznámit, že požádal Helenu o ruku a že přijala. Zářil, když jí to říkal, a ona, když slyšela tu novinku, se rozplakala. Byla šťastná a on vypadal, jako by mu svět ležel u nohou.

„A partnerství se Samem?“ Najednou vypadala ustaraně a on se klukovsky zašklebil. Věděla, co pro něj spojení se Samem znamená, a chtěla, aby měl obojí. Zaslouží si to.

„Helena i Sam řekli totéž co ty. S oběma jsem si o tom promluvil a Sam řekl, že jsem blázen. Ví, že si Helenu beru z lásky, a pořád ještě mě chce za partnera.“ Zářil a Edwina radostí vyjekla.

„Sláva! A kdy se berete?“ Byl červen a Helena trvala na tom, že na naplánování svatby musí mít dost času.

„V září. Helena tvrdí, že dřív všechno dohromady nedá. Režírovat to bude Cecil B. De Mille,“ smál se, „najmeme asi čtyři tisíce komparsistů.“ Bude to obrovská svatba v opravdu holywoodském stylu, ale on nikdy nevypadal šťastněji. „Totiž abych byl upřímný, přijel jsem si s tebou promluvit o něčem jiném. Možná že jsem blázen, že o tom vůbec uvažuji, ale chci se s tebou poradit.“ Lichotilo jí to a jeho novinky ji nadchnuly.

„O čem?“

„Schováváme si jeden film už dva roky. Chtěli jsme, aby ho točila ta pravá osoba, ale nikdo se nenašel. A pak měl Sam ten bláznivý nápad. Nevím nevím, Edwino.“ Vypadal opravdu ustaraně a ona se na něj zamračila, neboť nevěděla, na co naráží. „Co si myslíš o tom, že by to Alexis zkusila v našem filmu?“ Na chviličku ji to omráčilo, oba dva se smáli tomu, jak ji chtěl hledač talentů od Foxe, a teď chce to samé George. Ale pod dozorem bratra by se Alexis nemohlo nic špatného stát, to Edwina věděla.

„Vím, že ten nápad je bláznivý. Ale tak se pro tu roli hodí. A navíc mě mohla zbláznit svými dopisy, že chce hrát ve filmu. Co já vím? Možná má pravdu. Možná že má talent.“ Váhal, ale také ho to nesmírně lákalo. A byl si jist, že se pro ten film perfektně hodí.

„Nevím.“ Edwina o tom váhavě přemýšlela. „Také jsem na to myslela. Tak zoufale chce být herečkou. Ale když jsme byli před dvěma měsíci v Los Angeles a já se tě zeptala, jestli by Alexis mohla někdy hrát ve filmu, moc se ti ten nápad nezamlouval. Co se změnilo?“ Byla opatrná, ale také Georgovi věřila.

„Já vím,“ řekl ohleduplně. „Nechtěl jsem, aby ji někdo využíval, a to pořád platí. Ale kdyby podepsala výhradní smlouvu s námi, mohli bychom na to dohlédnout. Ovšem jen když,“ dodal s výrazem předtuchy ke své sestře, „to vůbec půjde. Myslíš, že tam bude poslouchat?“ Stále ještě se vzpamatovával z toho, jak ji vysvobozoval ze spárů Malcolma Stona, a neměl nejmenší chuť dělat to znovu. Jízdu s Edwinou do Mexika si bude navždy pamatovat.

„Bude, když na ni dohlédneme. Potřebuje pocit, že se o ni někdo stará, a pak je v pořádku.“

Zasmál se sestřiným slovům. „Asi je stejná jako všechny ostatní hvězdy, které jsem poznal. Bude skvělá.“

„Kdy chceš, aby začala?“

„Za několik týdnů, na konci června. A skončila by na konci léta.“ Skvěle to souhlasilo s rozvrhem dětí, neboť Alexis právě vyšla ze školy a ostatním začaly letní prázdniny. A ani Alexis ani Fannie neměly touhu pokračovat na univerzitě, to chtělo jen málo dívek. Když Alexis skončí na konci srpna, přijela by domů včas, aby v září děti mohly nastoupit zpátky do školy. Teddy půjde do osmé třídy a Fannie do ukončení studia na škole slečny Sarah Dix Hamlinové zbývaly dva roky. „Zkříží vám to plány s Tahoe, ale mohli byste jet všichni na pár dní do Del Coronada nalokat se mořského vzduchu, nebo do Cataliny. A stejně byste museli přijet na svatbu.“ Té myšlence se usmála. „Co si o tom myslíš? Ten pravý problém ovšem není, kde strávit léto s dětmi, ale jestli vystavit Alexis nárokům a tlakům práce ve filmu nebo ne.“

Edwina přikývla a přemýšlela o tom, pomalu obcházejíc po místnosti, a pak se podívala z okna do zahrady. Matčiny růžové keře stále kvetly spolu s novými květinami, které tam zasadila. A pak pomalu obrátila obličej ke svému bratrovi.

„Myslím, že bychom jí to měli dovolit.“

„Proč?“ Sám si nebyl jist, a proto přijel do San Franciska promluvit si o tom s Edwinou.

„Protože by nám to nikdy neodpustila.“

„Nemusí to vědět. Nemusíme jí o tom říct.“

„Ne,“ souhlasila Edwina a znovu se posadila. „Ale myslím, že by byla dobrá, a myslím, že si zaslouží víc, než jí může dát San Francisko. Podívej, jak je krásná.“ Pyšně se usmála na George a on se zakřenil. Edwina mluvila jako hrdá kvočna, ale i on se tak někdy cítil. „Nevím, Georgi, možná toho jednoho dne budeme litovat, ale měli bychom jí dát šanci. Když něco provede, odvezeme ji zpátky a navždy ji zavřeme.“ Oba se tomu smáli, ale Edwina se na něj dívala vážně. „Každý si zaslouží dostat příležitost. Ty sis to taky zasloužil.“ Usmála se.

„A ty?“ Něžně na ni pohlédl a ona se znovu usmála.

„Prožila jsem šťastný život … dejme jí šanci.“ George ji pozoroval a pomalu přikývl.

A pak ji těsně před večeří zavolali dovnitř. Alexis se zrovna vrátila z výletu do města, byla nakupovat s přítelkyní slečny Hamlinové. Ani ona ani její mladší sestra nebyly zanícené studentky. Edwina, Phillip a Teddy byli ‘mozky’ rodiny, už před lety to tvrdil jejich otec, a nedalo se popřít, že i George si v Los Angeles dobře vedl. S pohotovou myslí a snadným vystupováním se dostal tam, kde mu to sedělo, a ani na moment nelitoval, že odešel z Harvardu.

„Stalo se něco?“ Když ji zavolali, Alexis se nervózně dívala z jednoho na druhého a George myslel jen na to, jak je krásná a jak dokonale se hodí do jejich filmu.

„Ne.“ Edwina se na ni mírně usmála. „George ti chce něco říct. Myslím, že se ti to bude líbit.“

Tím se stalo předvolání před starší sestru zajímavější a míň zlověstné. „Budeš se ženit?“ Hádala a on přikývl a šťastně se na ni usmíval.

„Ale o to nejde. Helena a já se v září bereme. Ale my s Edwinou máme s tebou něco v plánu ještě před svatbou.“ Na vteřinu se jí zachmuřil obličej, byla si jista, že jí pošlou do nějaké další školy, a nedovedla si představit nic méně zábavného. „Jak by se ti líbilo vrátit se do Los Angeles,“ začal a jí se nadějí tvář trochu rozjasnila, „a hrát ve filmu?“ Dlouho na něj zírala, pak vyskočila z pohovky a objala ho pažemi.

„Myslíš to vážně? … Myslíš to vážně? …“ Rychle se obrátila k Edwině. „… můžu? … opravdu můžu? … Vy mi to dovolíte?“ Radostí bláznila a Edwina a George se smáli, zatímco je málem zadusila objímáním a polibky.

„No dobrá, dobrá …“ Vyprostil se z jejího objetí a pak jí pohrozil prstem. „Ale chci ti něco říct. Kdyby nebylo Edwiny, tohle bys nedělala. Nejsem si úplně jistý, že bych ti to po tom tvém malém výstupu před dvěma měsíci povolil.“ Když jí připomněl, jak ji málem zostudil Malcolm Stone, sklopila hlavu. Stále se za to styděla, i když se před Edwinou obhájila.

„Jestli tentokrát spískáš něco podobného,“ pokračoval, „zamknu tě a zahodím klíč, takže se radši chovej moc dobře.“

Objala ho rukama kolem krku a znovu se ho pokusila vděčností uškrtit, zatímco se jí smál. „Slibuji, Georgi … slibuji, že budu hodná. A po filmování budeme žít v Hollywoodu?“ Na tohle vůbec nepomysleli.

„Myslím, že tvoje sestra se bude chtít vrátit zpátky a poslat Fannie a Teddyho do školy.“

„Proč nemůžou chodit do školy tam?“ zeptala se Alexis samozřejmě, ale ani jeden z nich o tom teď nechtěl přemýšlet. A pak dostala Alexis k Georgově zlosti ještě lepší nápad. „Proč nemůžu bydlet s tebou a s Helenou?“

Při tom pomyšlení zabručel a Edwina se mu smála. „Protože bych do vánoc skončil u rozvodu nebo ve vězení. Nevím, jak vás všechny Edwina snese. Ne, s Helenou a se mnou bys bydlet nemohla.“ Vteřinu vypadala zkroušeně a pak přišla s úplně nejlepším návrhem.

„Když budu velká hvězda, budu moct mít svůj vlastní dům? Jako Pola Negri? … Mohla bych mít spoustu služebných a lokaje … a vlastní auta, jako tvoje … a dva irské vlkodavy …“ V hlavě už měla celou tu scénu jako před očima a z pokoje vyplula jako ve snu, zatímco se George usmál a žalostně pohlédl na Edwinu.

„Tohohle bychom jednou mohli litovat. Řekl jsem Samovi, že se s ním budu soudit, jestli tenhle film moji sestru zruinuje.“

„A co na to řekl on?“ usmála se Edwina. Neznala ho podrobně, ale zamlouvalo se jí vše, co o Georgově partnerovi slyšela.

„Řekl, že už si své odsloužil Bohu i vlasti a že svou sestru a jeho dceru mám teď na krku já.“ Netvářil se ale, že by mu to nějak vadilo.

„To zní rozumně.“ Vstala a připravila se na večeři.

„Je rozumný. Až přijedete do Los Angeles, chce nás všechny pozvat na večeři a oslavit naše zásnuby.“

„Tak tohle,“ řekla líbajíc ho na tvář a vzala ho za ruku, „ti plně schvaluji.“

Děti upřímně potěšilo, když jim u večeře oznámila, že se George a Helena budou brát. Všichni se těšili vyhlídkou na další výlet do Los Angeles a fascinovalo je pomyšlení, že Alexis bude natáčet film. Edwinu napadlo, jestli nebude Fannie trochu závidět, ale její slunečný obličejíček se rozzářil radostí a hned běžela Alexis obejmout a zeptat se, jestli se bude moct dívat. Pak se ustaraně podívala na Edwinu.

„Ale vrátíme se sem, že ano? Myslím domů, do San Franciska.“ Tohle jediné chtěla, to jediné milovala, domov, kde žila celý život, a v něm svá pohodlná zaměstnání.

„To mám určitě v plánu, Fannie,“ řekla Edwina upřímně. Považovala to za mnohem lepší nápad než Alexin návrh odstěhovat se do Hollywoodu a koupit si irské vlkodavy.

„To je dobře.“ Fannie se se šťastným úsměvem usadila zpátky na své místo a Edwina se jen podivovala, jak děti narozené stejným rodičům mohou být tak rozdílné.

KAPITOLA 29

Dva týdny po Georgově návštěvě odjeli do Los Angeles a tentokrát znovu bydleli u něj. Nechtěl, aby se Alexis podruhé pobláznila v hotelu, a myslel si, že bydlení v jeho rozlehlém domě bude pro Edwinu jednodušší. Pronajmul auto k její potřebě a Teddy se ihned zaměstnal jízdou na Georgových koních. Edwina ho při jízdě pozorovala hned následující odpoledne, když vtom přijela limuzína a zastavila hned vedle ní. Byl to dlouhý černý britský rolls-royce a chvilku Edwina nemohla rozpoznat, kdo v něm sedí. Domnívala se, že je to snad některý z Georgových přátel, možná i žena. Ale když šofér v livreji otevřel dveře a ustoupil zpět, okamžitě viděla, že je to obrovský muž. Vysoký, se širokými rameny, mohutně stavěná postava. Vztyčil se ve své plné výšce v letním slunci. Měl hřívu bílých vlasů a s pohledem plným očekávání se otočil k Edwině a prohlížel si ji. Měla nakrátko ostříhané vlasy a v námořnických hedvábných šatech, které byly elegantní a decentně nechaly vyniknout její postavě, vypadala vysoká a štíhlá. Kouřila cigaretu a najednou se cítila trapně. Zdálo se, že ten muž na ní všechno zkoumá, a pak se najednou usmála, když si uvědomila, kdo to je. Zašlápla cigaretu a s omluvným úsměvem mu podávala ruku.

„Omlouvám se. Nechtěla jsem na vás zírat. Hned jsem si neuvědomila, kdo jste. Pan Horowitz, že ano?“ Pomalu se usmál. Má svůj styl a šarm a je to krásná žena. A on už ji dlouho obdivoval, i když se setkali jen jednou před několika lety. Ale zamlouvalo se mu, co říkal, čemu věřil a za čím stál George, a věděl, že hodně z toho je i její práce.

„Já se omlouvám …“ Vypadal téměř pokorně. „Chviličku jsem se podivoval, co dělá taková krásná mladá žena na návštěvě u mého budoucího zetě.“ Teď ji ale poznal a musel se jí znovu obdivovat. Byla opravdu krásná a navzdory jednoduchým šatům, nedostatku oslnivých toalet a drahokamů ji obklopovala atmosféra kultivovanosti. Než odjela do Hollywoodu, koupila si několikery nové šaty, aby svému bratrovi nedělala ostudu. A na něj to, co viděl, udělalo dojem. Stejně jako její matka měla výborný vkus a nyní, díky tetě Liz, i dost peněz na to, aby si jej mohla dovolit.

„Chtěl jsem vás uvítat v Los Angeles osobně. Vím, jak je George šťastný, že jste tady, teď před svatbou a tím filmem. A Helenu i mne velice potěšilo, že tu budete.“ I když ze všeho kolem něj počínaje jeho vzhledem a konče tím, jak se k němu choval šofér, jenž pozoroval každý jeho pohyb, vyzařovala moc a síla, přesto měl v sobě jakousi laskavost, něhu a prostotu, kterou Edwina obdivovala i na Heleně. Žádná strojenost, nic pompézního nebo hrubého. Byl velice tichý, přátelský a zajímavým způsobem i nenápadný. Stál vedle ní a chvíli pozorovali Teddyho jízdu. Teddy jezdil velmi dobře a byl to hezký chlapec. Šťastně jim mával a Sam mu zamával v odpověď. Nikdy se s mladšími dětmi nesetkal, ale věděl, jak moc znamenají pro George, a to se Samovi na něm líbilo. Věděl také, že je Edwina vychovala sama, a i za to ji obdivoval. Když se na ni z boku opatrně podíval, bylo zřejmé, že je to opravdová žena.

„Nechtěl byste se zastavit na šálek čaje?“ zeptala se ho vlídně a on přikývl s úlevou, že mu v jedenáct hodin dopoledne nenabízí šampaňské. Všichni v Hollywoodu pili na Sama až příliš a jemu se to nikdy nezamlouvalo.

Vešel za ní dovnitř a přinutil se nehledět obdivně na její nohy, když se její námořnické šaty zavlnily a s nimi i její boky.

Požádala sluhu o čaj pro ně pro oba a pak doprovodila Sama do knihovny a do jižní zahrady. Stál tam hezký stolek a křesla a celé to vypadalo velice anglicky.

„Líbí se vám Los Angeles?“ zeptal se s lehkostí, zatímco čekali na podnos s čajem, který se objevil velmi rychle.

„Ohromně. Vždycky, když jsme přijeli, jsme se tu měli skvěle. Obávám se, že tentokrát jsou děti ještě nadšenější díky tomu Alexině filmu. Je to pro ně velká událost. To děvče má velké štěstí.“

„Větší štěstí pro ni je, že má vás.“ Usmál se. „Helena, když vyrůstala, by za rodinu, jako je vaše, dala všechno na světě, aby nemusela být jedináčkem a navíc sama jen s otcem.“

Edwina chvíli vypadala zamyšleně, a přestože se otočila, dojalo ho, když to viděl. „Obě naše rodiny mají své ztráty a prázdná místa.“ Věděla, že Helena přišla o matku, když byla ještě v plenkách. „Ale zvládáme to.“ Edwina se nad čajem na Sama vítězně usmála a on ji znovu musel obdivovat. Je to neobyčejná dívka, ne proto, že je hezká a dobře oblečená, ale protože vás při setkání s ní udeří taková její tichá síla. Všiml si toho už dříve, když se s ní setkal před pár lety, ale teď to viděl znovu a udělalo to na něj ještě větší dojem.

„Jaké jsou vaše plány pro pobyt tady? Nějaké výlety? Divadlo? Návštěva přátel?“ Zajímal se o ni a bylo znát, že se mu líbí. Trochu jí připomínal svou dceru, i když ta byla zřejmě ohromně nezávislá. Smála se naivitě jeho otázky. Asi zřejmě vůbec nevěděl o Alexis.

„Budu dohlížet na tu vaši hvězdu, pane Same Horowitzi.“ Usmál se v odpověď na její úsměv. Věděl, co to obnáší, i když Helena byla vždy velice poslušná dívka. Nicméně čas od času i ona potřebovala trochu přísnější dozor. „Dneska je s Georgem, a proto jsem tady s těmi menšími. Ale od zítřejšího rána na mě čeká práce služebné, osobního strážce a opatrovatelky.“

„To bude asi obtížná práce.“ Usmál se, položil šálek a natáhl nohy daleko před sebe. Pozorovala ho. Věděla, že je mu kolem padesáti, ale nevypadal na to a musela připustit, že je velice přitažlivý. Součástí jeho šarmu bylo i zdání, že o tom neví. Byl naprosto přirozený, choval se s lehkostí a projevoval ještě větší zájem, když Teddy opustil svého koně a přišel za nimi do zahrady. Edwina ho Samovi představila, a Teddy se slušností vyjádřil své potěšení, když si s ním potřásl rukou, a pak začal nadšeně vyprávět o koních.

„Jsou fantastičtí, Edwino. Jezdil jsem na dvou a jsou prostě báječní.“ První byl arabský vraník a stájník mu nejdříve navrhl, aby zkusil něco maličko krotčího. „Kde je mohl George koupit?“

„Nemám tušení.“ Edwina se šťastně usmála a Sam se zašklebil.

„Jednoho z nich dostal ode mne. Dokonce právě toho, na kterém jsi jezdil. Je to mistrovský kůň, že ano? Někdy se mi po něm opravdu stýská.“ Sam se k chlapci choval vlídně a laskavě, stejně jako k Edwině.

„Napadlo mě, že by si ho George s Helenou mohli užít víc. Dost spolu jezdí a já na to opravdu nemám čas. A kromě toho,“ usmál se lítostivě na chlapce, který se tolik podobal své sestře, „začínám na to být příliš starý.“ Snažil se jakoby si zanaříkat, ale Edwina nad tou myšlenkou jen mávla rukou.

„Nebuďte směšný, pane Horowitzi.“

„Same, když dovolíte, nebo se budu cítit ještě starší. Vždyť už jsem prakticky dědečkem!“ prohlásil a všichni se smáli a po výbuchu smíchu Edwina nadzdvihla obočí.

„Ale? Měla bych snad vědět něco určitého o téhle svatbě?“ Ale bylo to jen škádlení a on rychle zavrtěl hlavou na ujištěnou. Těšil se ale na vnoučata a doufal, že ho jimi George s Helenou brzy obšťastní. A vždy doufal, že jeho zeť bude chtít stejně velkou rodinu, jako byla jeho. Sam se kochal představou spousty dětí pobíhajících kolem. Sám si vždycky přál víc dětí, dokud … Helenina matka nezemřela. Nikdy se znovu neoženil. „Jaké to asi bude být tetou,“ pronesla zamyšleně Edwina, když jim nalévala další šálek čaje. Připadalo jí to zvláštní. Byla tak zvyklá na pocit, že má vlastní děti, že to pro ni bude podivné, až budou patřit někomu jinému.

Sam je pak pozval na večeři k sobě domů. Přijel jim sdělit pozvání osobně a ujistil ji, že ona i děti budou velice vítáni.

„Byli bychom vám jen na obtíž, pane … promiň, Same.“ Začervenala se a Sam se vděčně usmál.

„Ale vůbec ne. Bude mi to ctí. Musíte vzít s sebou Teddyho a Fannie a Alexis a samozřejmě George. Nezapomněl jsem nikoho?“ zeptal se, vztyčil se do své výše a ona na něj hleděla s úžasem. Byl opravdu vysoký a velice pohledný. Nemůže ale na otce své budoucí švagrové pořád tak myslet. „V sedm pro vás pošlu vůz. Vím, jak je můj partner v těchto věcech nespolehlivý, a možná že pojede rovnou z práce.“ Sam se na ni usmál a ona přikývla.

„Opravdu děkuji.“ Doprovodila ho k autu, zatímco Teddy pobíhal vedle nich jako bujný irský setr.

„Uvidíme se tedy dnes večer.“ Jako by na chvíli zaváhal, než jí podal ruku, a pak vklouzl do svého rollse. O chvilku později již šofér startoval motor, Sam zamával a byl pryč, zrovna když se na ně Fannie vyšla podívat.

„Kdo to byl?“ zeptala se bez zvláštního zájmu.

„Helenin otec,“ řekla Edwina jakoby nic, zatímco Teddy dál pěl chválu na koně, a pak se na chvilku zarazil a poznamenal, jak se mu Sam líbil, a pokračoval, že by chtěl znovu zkusit toho arabského vraníka. Edwina nesouhlasila a napomenula ho, aby byl opatrný.

„Já jsem.“ Urazil se a ona se na svého nejmladšího bratra pozorně zadívala.

„Ne vždycky.“

„No dobrá …“ ustoupil, „tak budu.“

„Doufám.“

„Musíme jít na tu večeři?“ zeptala se Fannie. Na rozdíl od Edwiny vždycky zůstala raději doma. Edwina ale trvala na tom, že půjde s nimi, je přece ještě moc mladá na to, aby vysedávala doma.

„Bude to legrace.“ Edwina si tím byla jistá. Jsou to dobří lidé a od něj bylo velice milé, že je přijel pozvat osobně. „A jsme pozvaní všichni.“

To Alexis, když přijela domů, byla mnohem nadšenější a zajímalo ji jen, co si má vzít na sebe, nejlépe něco z Edwinina šatníku. Ze dne natáčení byla jednoduše nadšená. Měla zkoušky všech kostýmů a George podepsal smlouvu.

„Jak dlouho tam můžeme zůstat?“ neustále se ptala, zatímco se oblékaly, a málem omdlela při pohledu na elegantní vůz, který pro ně Sam poslal.

George se rozhodl, že pojede svým vlastním, kdyby si snad chtěli potom s Helenou vyjet, což se Edwině zdálo rozumné.

Horowitzovi vlastnili nádherný dům a i Edwina na něj zůstala hledět v nemalém úžasu. I Pickfair oproti němu vypadal jako kůlna. Ohromné místnosti, vysoký strop, nábytek samé starožitnosti, které Sam přivezl z Anglie a Francie, místnosti obložené dřevem s mramorovými podlahami, nádhernými koberci od Aubussona a impresionistickými obrazy. A uprostřed toho všeho je uvítal s naprostou lehkostí Sam Horowitz a políbil Edwinu na tvář jako dítě, které zná celý svůj život. Děti se díky němu cítily jako doma. I Helena zářila, i když se někdy ostýchala. Ukázala Fannie své staré panenky a svou ložnici, ale na Alexis udělala mnohem silnější dojem její zapuštěná růžová mramorová vana. Zatímco procházeli Heleninými pokoji, Sam vzal Edwinu a Teddyho do stájí ukázat jim své koně. Samí arabští vraníci, všichni šampióni z Kentucky, pozoruhodný výběr. A Edwina najednou chápala, proč se George tak dlouho bál požádat Helenu o ruku, být na takové úrovni nebylo lehké. A přes to všechno je Helena taková překvapivě prostá dívka. Edwina musela připustit, že s bratrem vypadají velmi šťastně. A nezdá se, že by byla náročná nebo rozmazlená. Není snad zázračně chytrá, ale velice ho miluje. Zvláštním způsobem připomínala Edwině starší a mnohem bystřejší Fannie. Ta také chce jen vařit, být doma a mít děti. A když je Alexis u večeře poslouchala, udělala obličej a řekla, že snad šílí.

„A co bys raděj dělala ty, mladá dámo?“ zeptal se Sam s pobaveným výrazem.

Ani na minutku neváhala s odpovědí. „Chodila do společnosti, bavila se … každý večer chodila tančit … nikdy bych se nevdala … točila bych filmy.“

„Část tvého přání se ti splnila, nebo ne?“ řekl laskavě. „Ale doufám, že se ti nesplní i ten zbytek. Byla by škoda, kdyby ses nikdy nevdala.“ A pak si najednou uvědomil, co řekl, a se zděšením pohlédl na Edwinu. Ale ta se jen zasmála, trochu ho poškádlila, ale hned jej vyvedla z rozpaků.

„O mně si nedělej starosti. Mně se líbí být stará panna.“ Smála se, ale Sam se nesmál.

„Nebuď směšná,“ zamručel. „Tak si nemůžeš říkat.“ Ale byl si vědom toho, že už není nejmladší.

„Je mi třicet dva,“ řekla hrdě, „a jsem celkem šťastně svobodná.“ Sam na ni dlouho hleděl. Někdy byla velice zvláštní, ale přesto se mu líbila.

„Jsem přesvědčen, že bys nebyla svobodná, kdyby žili tvoji rodiče,“ řekl tiše a ona přikývla … ne … a ovšem kdyby žil Charles, byli by teď svoji už jedenáct let. Teď už nebylo možné si to ani představit.

„Stane se to, co se má stát.“ Řekla to s lehkostí a Helena nenápadně změnila téma a teprve později večer vyhubovala svému otci.

„Promiň … nedošlo mi to …“ omlouval se, a když ho upomněla na Edwinina snoubence, který utonul na Titaniku, cítil se ještě hůř. A jako by se jim to snažil později vynahradit, navrhl, aby si šli zatančit. Navrhl, aby odvezli „děti“ domů, a pozval Helenu s Georgem a Edwinu, aby za ním přijeli na Cocoanut Grove. Všem to připadalo jako výborný nápad, ovšem kromě Alexis, kterou rozhořčilo, že ji nepozvali. Edwina jí polohlasem připomněla, že je příliš mladá a že nemá dělat cavyky, když se bude dobře chovat a nebude se zbytečně vztekat, bude mít dost příležitostí vyrazit si jindy. Celou cestu domů limuzínou trucovala, ale Edwina ji i s ostatními zanechala v bezpečí uvnitř a pak se vrátila k Samovi. Helena s Georgem je následovali v Georgově autě těsně za nimi. A Edwina byla rozesmátá a šťastná, když se vrátila k vozu, kde našla Sama nalévajícího dvě sklenky šampaňského z lahve, která se chladila několik hodin.

„Mohla bych se stát nebezpečně závislá.“ Edwina se na něj usmála, byla dotčena všemi těmi pozornostmi a pobavená neustálými výstřednostmi Hollywoodu.

„Opravdu?“ Podíval se jí přímo do očí, zná ji přece lépe, a ona si všimla, jak jeho modré oči jiskří v měsíčním světle. „Nejsem si jist, jestli ti tak úplně věřím. Připadáš mi trochu rozumnější.“

„A asi jsem. A také o něco méně náročná.“

„Asi o dost, jinak by ses nevzdala svého života kvůli výchově pěti dětí.“ Mlčky jí připil na zdraví a ona pozvedla svou sklenku a připila Georgovi a jeho nevěstě. Helenin otec se na ni usmál. Už teď to byl příjemný večer.

A ještě příjemnější je očekával, když přijeli do Cocoanut Grove. Všichni čtyři protančili hodiny, měnili si partnery, povídali si, smáli se veselým historkám. Byli jako čtyři dobří přátelé a Edwina si nejednou všimla, že Helena stiskla otci ruku nebo se dotkla jeho paže a on se na ni vždy s obdivem zadíval. Ale i s Georgem si byli blízcí, a téměř profesionálně zatančili šestkrát za sebou tango.

„Vy dva jste opravdu pár!“ řekl obdivně Sam, když George vyvedl Helenu na parket, aniž by si dal pauzu na vydechnutí po tanci se svou sestrou.

„I vy.“ Edwina se usmála. „Zahlédla jsem vás.“

„Opravdu? Pak bychom to měli ty a já zkusit znovu, jen si to vyzkoušet, abychom si na svatbě nešlápli na nohu.“

Edwině připadalo, že protančili celou noc, a ohromně se bavila, zatímco ho poznávala hlouběji. Již věděla, jak moc má rád Helenu.

A Edwinu překvapilo, jak je snadné plout sálem v Samových pažích. Někoho jí připomínal, nebyla si jista koho, a později si uvědomila, že jí připomíná otce, když s ním tančila jako malá holčička. Sam Horowitz byl mnohem vyšší a silnější než ona, a proto se znovu cítila jako dítě. S pobavením si uvědomila, že se jí ten pocit líbí. Líbil se jí i Sam se svou neustálou ohleduplností a laskavýma očima, které jako by viděly vše a všemu rozuměly. Když jeho manželka zemřela, také vychoval dceru sám, i když byla ještě v plenkách. „Někdy to nebylo lehké a ona si vždycky myslela, že jsem moc přísný.“ Bylo však snadné poznat, že si to už nemyslí, a on ji zbožňuje. Je to opravdu krásná dívka a na první pohled zamilovaná do Edwinina bratra. Edwina byla šťastná za ně za oba. Cítila se šťastně i smutně najednou. Ta hořkosladká doba jí nejednou připomněla poslední dny s Charlesem, když odjeli do Anglie oznámit své zasnoubení. Nakonec před několika lety navždy odložila svůj zásnubní prstýnek a jen tu a tam si ho prohlížela, když potřebovala něco ve své skříňce na šperky.

Sam ji naposledy vyzval k tanci a z jeho náruče pozorovala svého pohledného bratra klouzajícího hladce přes parket se snoubenkou v závěrečném tangu. Ale ani oni se Samem si nevedli špatně.

Oba páry se výborně bavily, domů se vrátili ve tři ráno.

A když Sam Edwinu vysadil, přisedla si k němu před Georgovým domem Helena. Sam i Helena zamávali na Winfieldovy na dobrou noc, George ještě jednou Helenu políbil a Sam i Edwina dělali, že to nevidí.

„Tohle budeme muset podniknout brzy znovu,“ řekl tiše Sam a na moment Edwina cítila bolestnou lítost, že jejich životy nebyly jiné.

Druhý den začala Alexis pracovat na filmu. Bylo to mnohem náročnější, než si myslela, a někdy to bylo ubíjející, ale ať k ní byl režisér jakkoli strohý nebo náročný, bylo jasné, že tu práci miluje. Edwina s ní trávila na natáčení téměř každý den, ale po chvíli se cítila nadbytečná. Alexis odváděla vynikající práci, cítila se úplně přirozeně a bylo naprosto jasné, že ji tam každý, od hvězd až po poslední komparsisty, má rád. A stejně jako George věděla Alexis od prvního dne svého příchodu do Hollywoodu, že tam našla svůj domov. Byla to pohádková země splněných snů, kde zůstane navždy dítětem a kde se o ni vždy někdo postará, a přesně to si Alexis přála. A Edwinu hřálo u srdce, když viděla, jak je šťastná a jak zabraná je do práce, kterou dělá.

„Je jak vyměněná,“ řekla Edwina Georgovi jednoho večera, když večeřela s ním a s Helenou v Cocoanut Grove, v Helenině oblíbeném místě. Edwina se bavila pozorováním Rodolpha Valentina tančícího s Constancí Talmadgeovou a najednou zjistila, že jí chybí Sam. Stali se dobrými přáteli a ona s ním, s Helenou a Georgem ráda chodila do společnosti, jenže teď je Sam v Kentucky a kupuje dva nové koně.

„Musím připustit,“ řekl George, zatímco naléval šampaňské sestře a své budoucí manželce, „že Alexis je opravdu dobrá. Mnohem lepší, než jsem si myslel. Po pravdě řečeno,“ řekl a upřeně se zadíval na Edwinu, „nás to postaví před určitý problém.“

„Jaký problém?“ Vypadala překvapeně. Zatím všechno probíhalo hladce.

„Dost brzy se mi to všechno vymkne z rukou. Jestli tady v tomhle uspěje, dostane další nabídky hrát v jiných filmech. A co uděláš pak?“

Edwina o tom přemýšlela celý uplynulý týden a řešení dosud nenašla. „Něco vymyslím. Ale opravdu tu nechci zůstat s těmi dvěma dalšími.“ A George má také svůj život a Alexis není ještě dost stará na to, aby mohla žít sama v Los Angeles, ať si o tom ona myslí cokoli. „Nedělej si s tím starosti. Něco vymyslím.“

Naštěstí když skončili s natáčením, byla v Hollywoodu jakási přestávka, a tak se všichni vrátili do San Franciska a Fannie s Teddym šli do školy. Edwina zjistila, že se jí vůbec nechce z Hollywoodu odjet, ale cítila, že domů jet musí, a také to slíbila mladším dětem. Bylo jí však smutno, že musí opustit George a Helenu a také Sama, a postrádala jejich společné elegantní večeře a tanec. Na konci září se ale stejně vrátí do Los Angeles na svatbu George s Helenou. A také se mluvilo o dalším filmu pro Alexis a Alexis žadonila, aby jí Edwina dovolila mít vlastní byt. Edwina jí na to odpověděla, že jedině tehdy, když najde patřičný dozor. Ve skutečnosti se situace začala komplikovat. Snažila se to rozřešit, ještě když se vlakem vraceli na tolik ohlašovanou svatbu.

George pro ně přijel osobně a když je vezl do hotelu, Edwina se smála, jak je nervózní. Nechtěla se mu plést do cesty, a proto opět rezervovala pokoje v hotelu Beverly Hills, kde se jí i dětem líbilo. A George byl s nervy u konce, když poslíčkovi říkal, kam má uložit jejich zavazadla.

Mládenecký večírek měl naplánovaný na tentýž večer a zkušební hostina měla být následující večer v hotelu Alexandria. Večer předtím byli pozváni na obrovský večírek do Pickfairu.

„Tenhle týden asi nepřežiju,“ stěžoval si George, svalil se na pohovku v obývacím pokoji jejich apartmá a pohlédl na Edwinu. „Netušil jsem, že je ženitba tak vyčerpávající.“

„Ale zmlkni,“ trápila ho, „užíváš si každou minutu, a tak je to správné. A co Helena?“

„Silná jako hradní věž, zaplať pánbůh. Kdyby nebylo jí, nikdy bych to nezvládl. Pamatuje úplně na všechno, co máme dělat, ví, od koho jsme dostali jaký dar, kdo přijede a kdo ne, kde máme být a kdy. Já se musím jen obléci, nezapomenout prsteny a zaplatit za líbánky, a to si nejsem jistý, jestli bych i tohle zvládl bez ní.“ Edwina to ocenila, stejně jako když ji před měsíci Helena požádala, aby jí šla za svědkyni. Bude mít ještě jedenáct dalších družiček, svědka, čtyři dívky s květinami a strážce prstenu. A George si nedělal legraci, když tvrdil, že by to měl režírovat Cecil B. de Mille. Vypadalo to jako jeden z jeho eposů.

Samotná svatba se měla konat v zahradě Horowitzových, na promenádě obrostlé růžemi a gardeniemi, které vypěstovali zvlášť pro Helenu a George, a hostina se měla konat v domě a ve dvou obrovských stanech, které byly vztyčeny na pozemku spolu se dvěma stuhami, na kterých byla jména všech z Hollywoodu, kteří se přijdou podívat, jak si Helena bere George. Edwině vstoupily slzy do očí pokaždé, když na to pomyslela. Když přijeli v červnu, přivezla Heleně opravdu cenný dar.

„Dobře se dnes bav.“ Políbila bratra, který se chystal na mládenecký večírek. A když se odešla vykoupat, Alexis, Fannie a Teddy se vykradli jako banda potulných nezbedníků zkontrolovat halu. „Prosím vás, chovejte se slušně,“ naléhala na ně, ale doufala, že dokud jsou spolu, nemůže se jim nic vážného stát. V hale se přece Alexis setkala s Malcolmem Stonem, ale od té chvíle uplynuly celé měsíce a Alexis se snad již dávno napravila.

KAPITOLA 30

Horowitzových diisenberg se objevil před hotelem přesně o půl dvanácté. Edwina a tři děti do něj nastoupily a on je odvezl na sídlo Horowitzových, kde bylo všechno dokonale zorganizováno.

Stany byly připraveny a obě kapely už měly vztyčené stojany a připravené noty. Orchestr Paula Whitemana a jazzová kapela Joe „Kinga“ budou hrát od šesti až do samého rána. Organizátoři byli v jednom kole a personál Horowitzových měl všechno pevně pod kontrolou. Lahůdkový oběd se servíroval v jídelně přesně ve dvanáct všem kromě nevěsty. A když je Sam Horowitz přišel přivítat, vypadal klidně a vyrovnaně. Měl na sobě černý oblek a pomyslel si, že Edwina ve svých bílých hedvábných šatech s dlouhou šňůrou perel, které patřily její matce, vypadá velmi krásně. Pro všechny to byl velký den, a Winfieldovic děti byly nadšeny. George požádal Teddyho, aby mu šel za svědka, což mu nesmírně polichotilo a Edwinu hluboce dojalo. Bude Helenina svědkyně, Alexis bude jedna z družiček a Fannie ponese květiny, takže mají každá svou úlohu. Ve dvě hodiny dívky odešly do místnosti, kde se česala a strojila, líčila a voněla nevěsta, Teddy se připojil k mužům a Edwina odešla hledat Helenu.

„Uvidíme se později,“ řekl Sam tiše a dříve než odešla, dotkl se její paže. „Je to velký den pro nás pro oba, že ano?“ Vypadala spíše jako družička než svědkyně a oni to oba věděli, a on musel zastat jako ostatně po celý Helenin život jak otce, tak matku.

„Bude krásná.“ Edwina se na něj usmála, protože věděla, jak těžké to pro něj musí být. I ona se tak cítila, přestože George nežije doma již déle než čtyři roky, a přesto to pro ně je velmi důležitý okamžik.

Ke svému velkému překvapení našla Helenu sedět v ložnici, krásnou a vyrovnanou, s perfektním účesem a manikúrou a s rozloženými svatebními šaty. Zbývalo jí jen uvolnit se a čekat až do pěti hodin, kdy zavěšená do otce projde uličkou a stane se paní Winfieldovou.

Edwina si nikdy neuvědomovala, jak Helena vše udržuje v pořádku, nakolik je schopná a nakolik se podobá svému otci. Jen se tiše stará o svou práci, hezká a příjemná, stará se o všechny i o jejich pohodlí. Edwinu to těšilo a bez váhání věděla, že budou s Georgem velice šťastni. A přesto ji na okamžik téměř litovala. Byla to chvíle, ve kterou by měla mít nejen přítelkyně, ale i matku, jež by ji obletovala a vyslala ji do života s vřelým objetím a slzami, až bude procházet uličkou. Jenže ony jsou jen dvě osamělé mladé ženy, jedna, která matku nikdy nepoznala, a druhá, která musela zaujmout matčino místo a vychovat pět dětí.

Když se Edwina rozhlédla po pokoji, viděla metry a metry chantillské krajky, stovky knoflíčků, záplavy perliček a vlečku dlouhou dvacet stop, ale nikde žádný závoj. Až když vešla do Heleniny oblékárny, spatřila ho. Byl vyžehlený a připevněný na stojanu na klobouky nahoře na skříni a vznášel se místností tak dlouhý jako Helenina vlečka. Když ho Edwina uviděla, oči se jí zalily slzami. Vypadal právě tak, jak měl, pavučinka, která má zakrýt panenský obličej a roznítit po něm v ženichovi touhu, až v něm k němu bude plout. Takhle by tedy vypadal, kdyby si před jedenácti lety brala Charlese. Dala ho Heleně a teď ji hluboce dojalo, že si ho nasadí. Když se obrátila po zvuku, spatřila, jak Helena vešla za ní do pokoje a něžně ji pohladila po rameni. Teď se staly sestrami, nejsou jen přítelkyně, sestrami, které mají jen jedna druhou. Když se Edwina otočila, aby Helenu objala, po tvářích jí stékaly slzy při vzpomínce na Charlese, tak mocné, jako by ho spatřila jen před okamžikem. Přes všechna ta léta, kdy je mrtev, stále žije v její mysli a jejím srdci, a když zavře oči, vidí ho stejně jako svoje rodiče.

„Děkuji ti, že si ho vezmeš,“ zašeptala, když se objaly, a Helena se také rozplakala. Mohla jen hádat, co ten dar znamená pro Edwinu.

„Děkuji, že mi to dovolíš … škoda, že jsi ho nemohla mít i ty …“ Myslela tím, že by Edwině přála zažít takovou radost, jakou sama prožívá.

„Ale já ho měla - ve svém srdci.“ Odtáhla se a pak se na svou mladší sestru usmála. „Byl to skvělý muž a já jsem ho velice milovala.“ Nikdy o něm s Helenou předtím nemluvila. „A George je také báječný … ať jste spolu navždy šťastní.“ Edwina ji znovu políbila a za okamžik jí už pomáhala s oblékáním. Když ji nakonec spatřila, vzalo jí to dech. Byla krásnější než všechny nevěsty, které kdy spatřila, ať už skutečné nebo ve filmu. Blond vlasy jako by rámovaly její obličej a vlnily se jí kolem hlavy jako svatozář, zručně propletené malými větévkami slziček Panny Marie a konvalinkami. Korunka Edwinina závoje přesně seděla na hedvábných vlasech posetá třpytivými perlami a s metry bílého tylu. Šest služebných ho muselo snášet po schodech dolů a Edwina se při tom pohledu rozplakala.

Ona sama měla na sobě bledě modré krajkové šaty s ladícím živůtkem, který se táhl daleko za ni, a s nádherným kloboučkem z Paříže od Poireta hluboko do čela téměř zakrývajícím jedno oko, v němž vypadala rezervovaně i sexy. Šaty byly hluboce vystřižené a odhalovaly její sněhobílé poprsí. Během obřadu se ale zahalila do kabátku a v bledě modrých šatech vypadaly její černé vlasy jako havranní perutě. Netušila, že si její bratr myslí, že ještě nikdy nevypadala krásněji.

Také Sam jí byl unešen. O chvilku později to zašumělo a objevila se Helena. Neobyčejné šaty a čarovný svatební závoj ji proměnily ve snový přízrak a Samovi připomněly, že už to dávno není malá holčička a že ji brzy ztratí. Z jeho očí pomalu vyklouzla slza a v okamžiku svou dceru pevně svíral a všichni kolem vzlykali. Byla nádherná a její otec tak silný a milující. Edwina věděla, co pro něj i pro jejího bratra Helena znamená. Je to šťastná dívka. Oběma je pokladem a dobře ví, jak moc ji oba milují.

Začala hrát hudba a družičky a dívky s květinami se vydaly uličkou, na jejíž konec došla Edwina svírající kytici bílých orchidejí odměřenými kroky právě před Samem a Helenou. Všechny družičky jí připadaly jako holčičky a viděla, jak se daleko vepředu hihňají Fannie s Alexis, ale když vzhlédla, uviděla George a jeho mladý, zářící obličej plný očekávání, čekající na začátek svého života s Helenou. A při tom pohledu si Edwina přála, aby byli rodiče naživu a mohli ho vidět. Ustoupila na stranu a Helena se jako zázrakem objevila před zraky ostatních. Davem se ozývaly obdivné vzdechy a lidé se tlačili dopředu. Edwina zaujala svoje místo a Sam Horowitz slavnostně stál a pohlížel na svou jedinou dceru se smutným úsměvem. Pak podal její drobnou ruku v bílé rukavičce jejímu budoucímu manželovi.

Edwina zaslechla šumot v davu, a když George s Helenou zaujali místo pod baldachýnem, jak bylo zvykem při Helenině vyznání, mlčky se rozplakala radostí při pomyšlení na lásku, již tak dávno ztratila. Byly to slzy nejen radosti, ale i smutku a stesku.

Svatba byla nádherná a obřad proběhl, jak měl. Přestože nebyli ortodoxní věřící, George rozbil u jejich nohou skleničku. Helena si přála svatbu podle zvyklostí svého náboženství, ale jinak ji rozdíl ve víře mezi ní a Georgem netrápil.

Trvalo hodiny, než všechny na hostině přivítali. Edwina stála vedle Sama, nejprve vyčerpaná vším, co zažila, ale pak se smála Samovým vtipům, když si se všemi potřásal rukou, představoval ji přátelům a při každé příležitosti jí šeptal něco po straně do ucha. Celou svatbu jí byl opravdovým zdrojem síly a vřelosti. A Edwina ho představila svým přátelům, kteří přijeli ze San Franciska, hlavně starým přátelům rodičů a samozřejmě Benovi a jeho manželce, která čekala děťátko. Pak Helena tančila se Samem a George s Edwinou, a pak Edwina se Samem a s Teddym a s filmovými hvězdami a s přáteli, i s lidmi, které vůbec neznala a asi už neuvidí, a všichni se výborně bavili. O půlnoci konečně nevěsta s ženichem odjeli v diisenbergu, který George dostal od Sama jako svatební dar. Ráno odjedou vlakem do New Yorku a odtamtud do Kanady. Původně mluvili o Evropě, ale George se třásl při pomyšlení na cestu lodí a Helena na něj nenaléhala. Věděla, že jednoho dne pojedou, a nechtěla na něj spěchat. Bude s ním šťastná kdekoli. Když odjížděli, vypadala vesele a Edwina se otočila k Samovi s povzdechem, kde asi mohou být Teddy a Fannie a Alexis. Viděla je čas od času celý večer a pro všechny to byl velký zážitek, nejvíc pro Alexis.

„Bylo to nádherné,“ usmála se na něj Edwina.

„Tvůj bratr je hodný chlapec,“ řekl obdivně.

„Děkuji vám, pane.“ Udělala pukrle a usmívala se na něj ve svých modrých šatech. „A vy zase máte krásnou dceru.“

Tančil s ní poslední tanec a když se Edwina rozhlížela po sále, s úlekem spatřila Malcolma Stona. Musel přijít s někým, protože jinak by ho nikdy nikdo nepozval. A o chviličku později už shromáždila svou rodinu, znovu poděkovala Samovi a vrátila se domů, vyčerpaná, ale šťastná. Jen později večer, když se svlékali a povídali si, se zeptala Alexis, jestli se nesetkala s Malcolmem Stonem.

Alexis chvíli neodpovídala a pak přikývla. Setkala se s ním. Tančila s ním. Ale nechtěla to Edwině přiznat, protože si nebyla jistá, jestli je sestra viděla. Překvapilo ji, že ho tam potkala, a on se smál, když jí říkal, že měl nehodu a že zapomněl pozvání doma.

„Ano, viděla jsem ho,“ řekla nezávazně, když si sundávala perly vypůjčené od Edwiny.

„Říkal ti něco?“ zamračila se Edwina a s trochu ustaraným výrazem se posadila.

„Ani ne,“ ale to byla lež.

„Jsem překvapená, že měl vůbec tu drzost se ukázat.“ Tentokrát jí ale Alexis neodpověděla, neřekla, že si dali schůzku na oběd na další den, aby si promluvili o dalším filmu. Řekl, že se uchází o roli a že Alexis není ještě ani oficiálně zapsaná. „Byla to nádherná svatba, že?“ Edwina se rozhodla, že změní téma. Nemá cenu mluvit dál o Malcolmu Stonovi. To je teď vše pouhá minulost.

A pak se všichni shodli, že Helena vypadala prostě úžasně. A když šla Edwina spát, sama pro sebe se usmívala, unavená, šťastná, smutná a hlavně ráda, že dala Heleně svůj závoj. Když se ale do spánku nořila Alexis, nemyslela na nevěstu. Snila o Malcolmovi a jejich zítřejší schůzce.

KAPITOLA 31

Druhý den se Alexis setkala s Malcolmem Stonem na obědě v hotelu Ambassador. Když tam přijela, byla strašně nervózní. Edwina odjela do Georgova domu zařídit tam pro něj nějaké věci a Alexis řekla Fannie, že má schůzku s nějakým přítelem. Fannie si četla v pokoji knihu a Teddy byl v bazénu, když Alexis požádala vrátného, aby jí zavolal taxi, a prostě zmizela, aniž komukoli řekla, kam jede.

„Moje sestra bude zuřit, jestli se o tomhle dozví,“ přiznala se mu Alexis. V krémovém obleku a kloboučku se závojem, který zakrýval všechno, jen ne oči, vypadala krásněji než kdykoli jindy, zatímco k němu vzhlížela jako důvěřivé dítě.

„No tak se postaráme, aby se o tom nedozvěděla, ne?“ Byl přitažlivější než jindy a když napřáhl k Alexis ruku, i trochu hrozivý. Čišelo z něj něco velice sexuálního, ale přesto se s ním vždy cítila jako malá holka, o kterou se postará. A tohle se jí na něm líbilo, ne to první. „Aspoň že není ve městě tvůj okouzlující bratr.“ Zasmál se, jako by ho to pobavilo. „Kam jeli na líbánky?“

„Do New Yorku a do Kanady.“

„Ne do Evropy?“ Zatvářil se užasle. „Jak překvapivé.“ Alexis nevysvětlila proč. „Jak dlouho budou pryč?“

„Šest týdnů,“ řekla mu otevřeně a on ji se zájmem políbil na dlaň.

„Chudáčku … co si bez něj počneš? Bude někde v teplíčku se svou ženuškou a tebe nechá samotnou v celém širém světě?“ Samozřejmě že nenechal, zůstala s ní velice schopná Edwina, ale jakmile to vyslovil, připadala si, jako by nikoho na celém světě neměla. „Chudáčku, Malcolm se o tebe bude muset postarat, viď zlatíčko?“ řekl a ona přikývla a během jeho šeptání vzpomínka na Rosarita Beach pomalu vyklouzla z její paměti.

Zeptal se jí na termín jejího nového filmu a ona se přiznala, že Edwina a George chtějí počkat s podpisem, dokud se George nevrátí.

„Takže příští dva měsíce máš volno?“ zeptal se okouzleně.

„No … ano … jenže se musím vrátit do San Franciska, protože bratr i sestra pořád ještě chodí do školy.“ A najednou i jemu připadala pod závojem jako dítě. Měla obličej a tělo anděla a pod příslušným dozorem by si mohla hrát na démonicky svůdnou ženu. Ale ponechána sama sobě byla rozkošně dětinská. Tvořilo to součást jejího šarmu, ale tváří v tvář Malcolmově rychlému postupu se cítila nesvá a najednou se celá nedočkavá chtěla vrátit do hotelu. „Už vážně musím jít,“ řekla nakonec, zatímco on otálel, znovu a znovu ji líbal a pohrával si s jejími vlasy. K obědu toho hodně vypil a teď jako by neměl naspěch. Pokusil se ji svést, aby se s ním trochu napila vína, a ona nakonec svolila, protože doufala, že ji hned potom odveze do hotelu. Ale pak se jí to zalíbilo, chutnalo jí to lépe než šampaňské, které pili večer předtím. Už byl skoro večer a oni tam pořád seděli a pili víno a smáli se a líbali a ona úplně zapomněla, že vůbec někam musí jít. Smála se, i když odjížděli do jeho bytu. Všechno jí teď připadalo nesmírně legrační, hlavně bůhvíkde čekající Edwina. Alexis si na nic nemohla vzpomenout.

Když k němu dojeli, nabídl jí další víno a líbal ji, až ztratila dech, a ona najednou věděla, že to je víc, než s ním chtěla dělat, ale nemohla si na nic vzpomenout. Vzpomínala si jen, že jednou spolu někam jeli a vteřinu si myslela, že se vzali, ale o chvíli později se i tahle myšlenka rozmazala. Když ji naložil s kufrem do auta, nebyla při vědomí. Přemýšlel o všem celou noc a rozhodl se, že je to ohromný nápad, který vyřeší všechny jeho problémy. Peníze, které dlužil za podnájem, nechal na stole a auto zanechá se vzkazem na nádraží. Stejně není jeho, půjčil si ho od někoho při posledním natáčení.

Když přijeli na nádraží, vlak byl ještě ve stanici a Alexis se už napůl probrala. Sedla si a rozhlížela se kolem.

„Kam jedeme?“ Rozhlížela se po něm, ale kupé jako by se kolem ní houpalo a ona nemohla rozpoznat, kde je nebo kam jede.

„Jedeme navštívit George do New Yorku,“ řekl jí a ve stavu, v jakém byla, se s tím úplně spokojila.

„Opravdu? A proč?“

„Nedělej si s tím starosti, lásko,“ řekl znovu a políbil ji. Měl dokonalý plán. Alexis bude jeho vstupenkou mezi hvězdy. A až ji dostatečně zkompromituje, nebude mít George na vybranou. A zvlášť teď, když si vzal dceru Sama Horowitze, nebude chtít, aby jeho sestra měla všude kolem pověst děvky.

Zatímco vlak vyjížděl ze stanice, Alexis na sedadle vedle Malcolma hlasitě oddechovala. A když na ni pohlédl, usmál se, musí připustit, že mohl dopadnout hůř, je to moc hezké děvče. Po pravdě řečeno, je to kráska.

KAPITOLA 32

„Jak to myslíš, že nevíš, kam šla?“ Ve chvíli, kdy vlak vyjížděl ze stanice, se Edwina vyptávala Fannie, která měla slzy na krajíčku.

„Nevím … řekla, že jde na schůzku s přítelem, nebo tak něco … myslím, že někdo z jejího filmu … nepamatuju si to …“ Fannie začínala panikařit a Teddy se ještě nevrátil.

„Viděla jsi někoho?“ Fannie znovu zavrtěla hlavou, vystrašená, že se Alexis něco strašného stalo.

„Byla celá nastrojená a vypadala moc hezky,“ dodala Fannie a když to řekla, Edwinu zamrazilo a okamžitě začala podezírat Malcolma Stona. Najednou dostala pocit, že večer předtím Alexis lhala. Myslela si to hned, ale nechtěla na Alexis naléhat.

Vrátný jí řekl, že její sestra odjela taxíkem. A když se nevrátila do devíti hodin, Edwina nakonec zavolala Samovi. Omluvila se, že vyrušuje, a řekla mu, co se děje. Chtěla vystopovat Malcolma Stona a zjistit, jestli je Alexis s ním.

Zavolal ji zpátky až za dvě hodiny, když už děti spaly. Měl nějakou adresu, kterou mu dal jeden z herců. Bylo to v nějaké zchátralé části města.

„Nechci, abys tam jela. Chceš, abych tam jel hned nebo až ráno?“ Byl ochoten pomoci, ale Edwina trvala na tom, že vše zvládne sama. Chvíli se přeli a nakonec Edwina svolila, aby jel s ní. Když tam přijeli, byla půlnoc a v bytě zřejmě nikdo nebyl.

Rozhodla se, že zavolá policii, ať je z toho skandál, jaký chce. A Sam ji v jednu hodinu ráno v hotelu jen neochotně opouštěl. Edwina pravila, že už je v pořádku, a nechtěla, aby Sam zůstal. Snažila se říct policii, co mohla. Jenže věděla jen to, co jí řekla Fannie. Alexis šla na schůzku s přítelem a už se nevrátila. Druhý den ráno už Edwina skutečně panikařila. Po děvčeti ani stopy. A Policie neměla nejmenší vodítko. Nikdo se nenašel, nikdo nic neviděl. A v žádné nemocnici ve městě se neobjevil nikdo, kdo by odpovídal jejímu popisu. Někde být musí, jenže Edwina neměla tušení kde, s kým nebo proč. Jediná její myšlenka byl Malcolm Stone, ale uvědomovala si, že se může mýlit. Jejich poslední útěk se odehrál před měsíci a on určitě dostal ponaučení.

V poledne jí zavolal Sam a to už Edwina zuřila. A z toho, co jí řekl, poznala, že měla pravdu. Opatrným vyptáváním Sam zjistil, že Malcolm Stone opustil podnájem a zmizel. A když se ráno vrátil Sam domů, čirou náhodou přes známého herce zjistil, že auto, které Malcolm používal, zanechal se vzkazem na nádraží, takže se dá snadno domyslet, že odjel z města. Otázkou zůstalo, jestli je Alexis s ním. Potřebovala to zjistit a nenapadalo ji jak.

„Mohla bys říct policii, že ji unesl,“ navrhl Sam, ale Edwina si takovou věc ošklivila. Co když ne? Kdyby Alexis řekla, že s ním šla dobrovolně, což si Edwina domýšlela, dostalo by se to do všech novin a navždy by jí to zničilo pověst. Jak o tom Edwina přemýšlela, začalo se jí stýskat po Georgovi. „Mohl bych nějak pomoci?“ nabídl se znovu Sam, ale ona mu řekla, že se bude snažit najít řešení a že mu dá vědět, co se děje, jakmile to bude sama vědět. Nechtěla ho obtěžovat. Udělal dost a ta věc se ho netýká. Také bylo zahanbující přiznat před ním, že nebyla schopná dohlédnout na vlastní sestru. A najednou se Edwina bála, že znemožní George, Helenu i Sama.

Rozhodně neexistoval způsob, jak Malcolma s Alexis zastavit nebo, jestli odjeli z města, je dostihnout, a ji napadlo jen vrátit se do San Franciska a čekat, až Alexis zavolá. Zavolala Samovi hned odpoledne a vyložila mu svůj plán. Druhý den ráno odvezla Teddyho a Fannie zpátky do San Franciska. Na dlouhé cestě vlakem domů byli tichá trojice. Edwininy myšlenky se hemžily obavami o mladší sestru a Fannie se cítila vinna, že se víc nevyptávala nebo že jí neřekla, že nemá nikam chodit.

„To je hloupost,“ snažila se ji bez úspěchu uklidnit Edwina. „Není to tvoje chyba, srdíčko.“ To, co Alexis udělala, byla jen a jen její vlastní chyba.

„Ale co když se už nikdy nevrátí?“ rozplakala se Fannie a Edwina se smutně usmála. Vrátí se … ale jen Bůh ví kdy, jak nebo v jakém stavu. Ve skutečnosti bylo příjemnější myslet na Malcolma Stona, než na to, že ji potkal nějaký neznámý osud. Když Edwina s mladšími dětmi vjížděla do San Franciska, nebyla si jista, co z obou je horší.

Alexis o sobě dala vědět až za tři dny a v té době už Edwina byla šílená. Zavolala do San Franciska v deset hodin večer.

„Panebože, uvědomuješ si, jaký jsme měli strach? Kde jsi?“

Alexis se třásl hlas. Bála se zavolat studem, ale už i Malcolm si myslel, že by měla. Byl to ten nejhorší týden jejího života. Nejdřív jí bylo špatně ve vlaku, myslela si, že umře, a pak jí řekl, že prospala jejich svatební noc. Řekl jí, že se vzali těsně před tím, než nastoupili do vlaku, a aby jí to dokázal, celou noc se s ní miloval. Bylo to strašné, tak si to vůbec nepředstavovala a teď nemohla pochopit, proč si ho vůbec brala. Nechoval se tak jako v Los Angeles a mluvil jen o filmech, ve kterých budou hrát hlavní role, a jakkoli byl pohledný, v denním světle připadal Alexis stoletý.

„Jsem v pořádku,“ řekla tiše, ale ani na tu dálku to neznělo přesvědčivě. „Jsem s Malcolmem.“

„To jsem si domyslela,“ řekla Edwina a dusila se slzami úlevy. „Ale proč? Proč jsi proboha musela udělat něco takového, Alexis?“ Sama Edwina se musela ptát, kde udělala chybu. „Proč jsi mi lhala?“

„Nelhala jsem. Opravdu ne. Na té svatbě jsem s ním sotva mluvila. Jen jsem s ním jednou tančila a pak jsme si dali schůzku na oběd.“

„Tak kde jsi?“ Rozhodně to byl ten nejdelší oběd v jejím životě a Edwina si nedělala iluze o tom, co se stalo. Věděla, co se za pět dnů muselo přihodit.

„Jsem v New Yorku,“ odpověděla Alexis nervózně a Edwina jen polkla, pak zavrtěla hlavou a přemýšlela, jestli by se neměla spojit s Georgem. Nechtěla ho však obtěžovat na svatební cestě a stejně by toho příliš udělat nemohl. A navíc chtěla Edwina vše utajit. Chtěla říct Samovi, že Alexis našla, a možná i vynutit přísahu na ostatních dětech, ale Georgovi to nikdy neřeknou. Čím méně lidí se o tom dozví, tím lépe pro Alexis. Teď myslela jen na tohle.

„Kde jsi v New Yorku? Ve kterém hotelu?“ Hlava jí třeštila.

„V hotelu Illinois,“ odpověděla Alexis a dala Edwině adresu. Rozhodně to nebyl hotel Platza nebo Ritz-Carlton, jenže Malcolm Stone prostě nebyl ten typ. „A Edwino …“ Hlas jí vypověděl službu, věděla, že to Edwině zlomí srdce, ale chtěla jí vše povědět. „Jsem vdaná.“

„Cože?“ Edwina málem skočila do sluchátka. „To není možné!“

„Ano, vzali jsme se, než jsme nastoupili do vlaku.“ Neřekla jí, že byla opilá a že si na to vůbec nevzpomíná, už takhle jí toho Připadalo dost.

„Vrátíš se teď zpátky?“ Edwina rozhodně zamýšlela sňatek anulovat a dohlédnout na to, že se Alexis umoudří, ale nejdřív musí dostat Alexis zpátky domů.

„Nevím …“ Mluvila uplakaně. „Malcolm říká, že chce zkusit nějakou hru v New Yorku.“

„Proboha. Podívej …“ Zavřela na chvíli oči a snažila si rychle všechno spočítat. „Zůstaň, kde jsi, jedu pro tebe.“

„Řekneš to Georgovi?“ Aspoň že se stydí, slyšela Edwina s úlevou.

„Ne, neřeknu. Neřeknu to nikomu, a neuděláš to ani ty, ani Malcolm. Čím míň lidí o tom ví, tím lépe. Přivezu tě domů a tím tenhle nesmysl skončí. Anulujeme ten sňatek a tím všemu uděláme konec.“ A jen se modlila, aby jim darem od Malcolma nezůstal nějaký ten „spratek“, jak to před měsíci vyjádřil George. „Za pět dní budu v New Yorku.“

Ale když zavěsila, Alexis najednou litovala, že vůbec volala. Malcolm na ni byl najednou hodný a když se s ní tentokrát miloval, líbilo se jí to. Nechtěla se vrátit do Kalifornie, chtěla s ním zůstat v hotelu v New Yorku. Hotel, kde bydleli, byl tmavý a špinavý a na Malcolmovi se jí leccos nelíbilo. Nelíbil se jí ten podvod, kterým ji dostal z Kalifornie, ale teď, když byla tady, si někdy myslela, že ho miluje. A taky moc dobře vypadá, i když trochu moc pije a pak jsou jeho ruce hrubé, ale také je k ní milý a zachází s ní jako s dítětem. A když ji představil jako svou manželku, cítila se hrozně dospělá. Druhý den si tím byla úplně jista a litovala, že Edwině řekla, kde je a ať přijede. Snažila se dovolat domů, ale Fannie jí řekla, že Edwina už odjela do New Yorku.

„Proč jsi to udělala, Lexie?“ naříkala Fannie do telefonu, zatímco Alexis cítila, jak jí Malcolm přejíždí rukou nahoru po stehnu, a otřásla se.

„Budeme spolu hrát ve filmu,“ vysvětlovala Alexis, jako by se tím něco změnilo. „A chtěla jsem být Malcolmova manželka.“ Fannie hrůzou oněměla. Edwina jí neřekla, že si Alexis Malcolma vzala. Věděla jen, že je Lexie v New Yorku.

„Cože? Ty ses vdala?“ Fannie téměř proskočila telefonem a Teddy se zájmem naslouchal. Edwina jim o tom nepověděla. A Alexis si najednou vzpomněla, že to neměla nikomu říkat.

„No, tak trochu.“ Ale když to řekne, tak to Edwina nebude moci anulovat, nebo ne? Alexis byla hrozně zmatená a litovala, že vůbec volala. Když zavěsila, řekla Malcolmovi, že lituje, že Edwině volala. On už měl stejně špatnou náladu, protože v divadle v New Yorku žádnou práci nenašel.

„Mám nápad,“ prohlásil, stáhl ji k sobě na postel a svlékl z ní blůzu. Koupil jí nějaké levné šaty na nádraží v Chicagu, ale Alexis teď byla nadšená ze všeho. Bylo to jako hrát ve filmu.

Znovu se milovali a pak ji na dlouhou dobu nechal v hotelu samotnou a v noci se vrátil se dvěma lístky. Byl úplně opilý. Alexis byla bez něj zoufalá, ale on jí slíbil, že druhý den bude vše v pořádku. Pojedou do Londýna, vykládal, bude tam hrát na divadle a pak se vrátí zpátky do Kalifornie. A pak už bude pozdě, aby její sestra cokoli podnikla. S trochou štěstí, tak to viděl on, by do té doby mohla být Alexis těhotná. A i když nebude, ten skandál by trval dost dlouho, takže se nikdo stejně neodváží nic udělat. A on prožije zbytek svého života v pravém stylu, využívaje k tomu George Winfielda.

KAPITOLA 33

Než Edwina odjela z Kalifornie, zatelefonovala Samovi a ujistila ho, že je vše v pořádku. Bylo to prý jen velké nedorozumění a Alexis se rozhněvala nad něčím, co Edwina řekla, a vydala se sama zpátky do San Franciska. A tak ji tam našli, tvrdila Edwina, kající se za všechny problémy, které způsobila, a v naprostém pořádku. Bylo to jen příliš povyku pro nic.

„A Malcolm Stone?“ zeptal se nedůvěřivě Sam. Tak docela jí nevěřil.

„Není v dohledu,“ řekla Edwina přesvědčivě a poděkovala mu za jeho laskavost. Pak se dohodla s hospodyní, že se postará o Fannie a Teddyho, zatímco bude pryč, a hned druhý den ráno odjela do New Yorku pro Alexis.

Zapřísahala všechny k mlčenlivosti, kdyby snad volal George, a řekla jim, že se vrátí co nejdříve. Ale ať budou dělat cokoli, až George zavolá, nesmějí mu za žádných okolností nic říct.

Nastoupila do vlaku do New Yorku plná hrůzy a bolestných vzpomínek. Tímhle směrem naposled cestovala před jedenácti lety s rodiči, bratry, sestrami a Charlesem do New Yorku na palubu Mauretánie. Měla cestou na východ o čem přemýšlet a když dojela do hotelu Illinois, byla zničená. Odjela tam rovnou z nádraží očekávajíc, že najde ztrápenou Alexis. Hodlala pohrozit Malcolmu Stonovi zákonem. Namísto toho tam našla dopis psaný Alexiným dětským písmem, vysvětlující, že Malcolm chtěl hrát v divadle v Londýně a Alexis jela s ním jako poslušná manželka. Četla mezi řádky, že Alexis je bláznivě zamilovaná, tak moc, že s ním nastoupí i na loď, a Edwina věděla, že to nebude lehká věc. Přemýšlela, jestli vůbec on tuší, do čeho se dostal, a jestli mu vůbec Alexis řekla, že se před jedenácti lety plavila na nešťastném Titaniku.

Když Edwina odcházela z Illinois, topila se v slzách. Přemýšlela, co dělat dál, jestli má za nimi jet do Londýna a přivést ji zpátky, nebo jestli nemá cenu je pronásledovat. Možná že si ho opravdu chtěla vzít a možná že už je příliš pozdě. Co když se opravdu vzali, jak říkala Alexis, nebo co když otěhotněla? Co by pak mohla Edwina dělat? Kdyby Alexis nosila jeho dítě, nemohla by sňatek jen tak zrušit.

Tiše plakala na zadním sedadle taxíku. Když dojeli do Ritz-Carltonu, zapsala se a vešla do pokoje, který jí tolik připomínal ty, v nichž se ubytovali, když byli v New Yorku naposledy. A najednou si přála, aby existoval někdo, kdo by jí pomohl. Nikoho takového neměla … rodiče i Phillip zemřeli … George je ženatý … Sama zná jen povrchně … a Benovi nechce prozradit, jak zklamala … nemá, na koho by se obrátila. Když v noci ležela v posteli, věděla, že se musí rozhodnout sama. Nemá na vybranou. Ví, že na loď už znovu nemůže, ne po tom, co se stalo na Titaniku, ale také s ním nemůže nechat Alexis odejít, aniž by se naposledy pokusila přivést ji zpět. Vždyť Alexis zavolala a řekla Edwině, kde je. Chtěla, aby ji Edwina zachránila.

Edwina o tom přemýšlela celou noc a celé ráno. Věděla, na které jsou lodi. Mohla by poslat telegram, jenže to by zamilovanou Alexis nezadrželo. Edwina věděla, že musí něco udělat a to hned, jinak to nebude mít žádnou cenu. A pak, jako by to byla jediná možná odpověď, uviděla před sebou matčin obličej a věděla, co by udělala ona. Jela by za Alexis. A ještě ten den odpoledne si Edwina rezervovala kabinu na lodi Paris. Alexis odjela o tři dny dříve na palubě Bremen.

KAPITOLA 34

Když se Alexis nalodila do druhé třídy na Bremen, byla ztichlá a bledá a Malcolm se jí snažil pozvednout náladu. Vykládal jí, kolik si užijou legrace, a myslel si, že se ještě nikdy na lodi neplavila. Objednal šampaňské a často ji líbal mysle jen na to, jaký jednoho dne povedou život na luxusnějších lodích, až pocestují první třídou. „Jen si to představ,“ škádlil ji strkaje jí ruku do výstřihu, ale tentokrát se Alexis neusmívala.

Když vypluli, neřekla mu ani slovo, a když odešli do kabiny a on se k ní přiblížil, cítil, že se třese.

„Nemíváš mořskou nemoc, nebo ano?“ zeptal se ve výborné náladě. Dovedl si představit horší osud než mít za manželku mladou ženu, která je navíc sestrou šéfa největšího studia, i když za cestu utratil své poslední peníze. Je to děsivá loď, ale Němci se rádi smějí a pijí, a když nic jiného, může si trochu zasázet, zahrát si s muži karty a předvést se se svojí „manželkou“. Ale ta zůstala v posteli, hned jak vypluli do přístavu, a večer již nemohla popadnout dech. Ležela a lapala po dechu s divoce otevřenýma očima a on s hrůzou běžel pro stevarda a nařídil mu zavolat okamžitě doktora. Alexis vypadala, jako by měla umřít.

„Mein Herr?“ otázal se stevard a pohlédl do místnosti za ním. Té pěkné Američanovy manželky si povšiml. Je to hezký pár, ale manžel by podle vzhledu mohl být jejím otcem.

„Mojí ženě … není jí dobře … potřebujeme doktora a to rychle!“

„Samozřejmě.“ Stevard se usmál. „Ale mohu jí přinést šálek vývaru a nějaké suchary? To je nejlepší na mořskou nemoc. Nikdy předtím se neplavila?“ Ale zatímco mluvil, vydala jakoby bolestí strašný vzdech a když se k ní Malcolm otočil, viděl, že omdlela.

„Doktora, člověče, ale rychle!“ Vypadala, jako by zemřela, a najednou dostal Malcolm strach. Co když opravdu zemřela? George Winfield ho zabije a na Hollywood, düsenberg a na vše ostatní, co zamýšlel s malou roztomilou Alexis po svém boku, může zapomenout.

Doktor přišel ihned a bez okolků se Malcolma zeptal, jestli je těhotná a jeví nějaké známky potratu. Na to Malcolm ani nepomyslel, připadalo mu to příliš brzy, byla přece ještě panna, když odjížděli z Kalifornie. Řekl, že neví. Pak ho doktor požádal, aby odešel, a tak se procházel chodbami, kouřil a přemýšlel, proč omdlela a proč před tím vypadala tak špatně.

Trvalo to dlouho, než doktor vyšel ven a zamračil se na něj. Pokynul mu, aby ho následoval chodbou a Malcolm šel s váháním za ním. „Je v pořádku?“

„Ano. Bude dlouho spát. Dal jsem jí injekci.“ Uvedl Malcolma do malého odpočívadla, posadil se a zadíval se na něj. „Byla ta cesta do Evropy důležitá?“ Doktor jako by se na něj zlobil a on nechápal proč.

„Ano, já … jsem herec … budu hrát v Londýně v divadle.“ A jako všechno ostatní v jeho životě, i tohle byla lež. Neměl tušení, jestli tam dostane práci. Ale ten pohledný šedivějící blondýn si zapálil další cigaretu a nervózně se na doktora usmál.

„Ona vám to neřekla, že?“ zíral na něj doktor a najednou ho napadlo, jestli jsou skutečně manželé. Je příliš mladá, příliš vystrašená a má na sobě drahé boty. Prostě se k němu nehodí a zajímalo by mě, jestli odněkud utíká. Jestli ano, tenhle výlet je víc, než co tím chtěla získat. Zatímco zíral na Malcolma, bylo mu jí líto.

„Co mi neřekla?“ Malcolm vypadal zmateně a měl proč.

„O tom, kdy naposledy cestovala do Evropy?“ Se vzlykáním to doktorovi vyprávěla a přiznala, že to teď na lodi nemůže vydržet. Bylo to úděsné, co když se potopí? Byla napůl šílená, když se k němu tiskla, a on se rozhodl, že ji bude držet pod sedativy. A jestli s tím ten Američan bude souhlasit, dá ji na lodní marodku a zanechá ji tam pod dohledem ošetřovatelky, dokud nedoplují do Anglie.

„O tom nic nevím.“ Malcolm se tvářil otráveně.

„Vy nevíte, že se plavila na Titaniku?“ Jestli vůbec jsou manželé, tak to se tedy se svým mužem podělila o hodně málo. Ten teď ale vypadal ohromeně.

„V té době musela být jen malé dítě.“ Malcolm dal najevo své pochyby.

„Bylo jí šest a ztratila své rodiče. Utonul s nimi i sestřin snoubenec.“ Malcolm sám pro sebe přikývl a pomyslel si, že to vysvětluje o Edwině spoustu věcí. Nikdy ho nenapadlo, proč na Alexis nedohlížejí rodiče, ale George a ta věčně ostražitá starší sestra. Vždycky si jednoduše myslel, že jsou někde kolem. Nikdy o tom opravdu nepřemýšlel, nezajímalo ho to a Alexis nikdy ten příběh k dobrému nedala. A teď doktor pokračoval: „Tu noc ji od nich oddělili a proti její vůli ji odvezli z lodě v posledním záchranném člunu. Shledala se s nimi až teprve na lodi, která je zachránila. Myslím, že to byla Karpathia.“ Při rozpomínání se zamračil. Tehdy byl lodním lékařem na Frankfurtu a i tam několik posledních volání o pomoc z Titaniku zachytili. „Dovoluji si navrhnout,“ řekl upjatě, „abychom vaši manželku udržovali pod sedativy po celý zbytek plavby. Bojím se, že to jinak nebude schopná vydržet a připadá mi … zkrátka velice křehká …“ Malcolm se s povzdechem zaklonil a naslouchal. To mu tak scházelo, být na palubě s hysterkou, jejíž rodina utonula na Titaniku … a jak jí k čertu dostane zpátky do Států, až to bude možné? Ale pak už to snad bude problém George nebo Edwiny, jestli se objeví. Jenže najednou věděl, že se neukážou. Je v bezpečí, dokud s nimi nebude moci vyjednávat po svém. A do té doby bude Alexis bezvýhradně jeho. A oni se s ním zkrátka budou muset bavit. Jednou provždy.

„To je v pořádku.“ Malcolm souhlasil s doktorovým plánem. Dokonce mu to umožní si trochu zahrát, když bude chtít.

„Mám tedy vaše svolení k jejímu přemístění?“

„Samozřejmě.“ Malcolm se usmál, pohotově zasalutoval a odešel do baru, zatímco doktor, ošetřovatelka a stevardka odnesli silně omámenou Alexis z Malcolmovy kajuty.

Zbytek cesty prospala, probouzela se právě jen na tak dlouho, než se jim podařilo ji znovu uspat. Jen mlhavě si vzpomínala, že je na lodi, a několikrát do tmy volala svou matku. Ale její matka za ní nikdy nepřišla. Byla tam jen nějaká žena v bílé uniformě pronášející slova, jimž nerozuměla, a ona přemýšlela, jestli se ta loď potopila a ona se ocitla někde jinde … možná teď nakonec svou matku najde … nebo snad jen Edwinu?

KAPITOLA 35

I Edwina si při nalodění zažila svoje, a to neměla žádného německého doktora, který by ji udržoval pod sedativy. Nalodila se do první třídy lodi Paris s malým zavazadlem, které si přivezla z Kalifornie. Neměla s sebou žádné večerní šaty, ale také věděla, že je nebude potřebovat. Jejím jediným cílem bylo dostat se do Londýna a přivést zpátky Alexis. Četla ten směšný dopis, v němž vyložila jejich plány a tvrdila, že je s Malcolmem šťastná. Jenže Edwinu nezajímalo, jak je šťastná. Je jí jen sedmnáct a s tím darebákem ji utéct nenechá. Teď litovala, že ji vůbec kdy vzala do Hollywoodu a dovolila jí točit i ten jeden jediný film. Již žádné filmy. Až se zbaví Malcolma Stona, zbyde jen tichý život v San Francisku. A když bude mít hodně štěstí, nikdo doma se nedozví, co se vlastně v New Yorku stalo nebo že tam vůbec jeli. Na ochranu své mladší sestry je připravena říkat jakékoli lži. A jedině myšlenka, že ji přivede zpátky, dostala Edwinu na loď, i když se jí při naloďování roztřásla kolena.

Stevardka ji odvedla do její kajuty a ona zavřela oči, sklesla do křesla a snažila se nevzpomínat na poslední loď, na níž se plavila, s kým na ní byla a co se událo, když vypluli.

„Mohu Vám něco obstarat?“ Stevard v chodbičce byl velice pozorný a ona, velice pobledlá, jen zavrtěla se slabým úsměvem hlavou. „Snad by se madam udělalo lépe, kdyby vyšla na palubu?“ Byl velmi úslužný, zkrátka pravý Francouz, a ona se jen usmála, zavrtěla hlavou a poděkovala mu.

„Obávám se, že ne.“ A když o chvilku později vyplouvali z newyorského přístavu, přistihla se, že myslí na George a Helenu na jejich líbánkách. Když ještě jednou volala domů, znovu řekla Fannie a Teddymu, že kdyby volal George, nesmí mu nic říct, jen že je všechno v pořádku a že je pryč s Alexis. Věděla, že budou mít s Helenou co dělat a že není pravděpodobné, že by volali příliš často. Děti věděly, kde je a že jela do Londýna. Ale žádný z nich si neuvědomil, jaká to je pro Edwinu zátěž. Oba dva byli tak mladí, když rodiče zemřeli, že si ve svých dvou a čtyřech letech téměř žádné vzpomínky na Titanik neuchovali. Ale pro Alexis na Bremen to bylo téměř nesnesitelné a pro Edwinu na Paris velmi bolestné.

První večer večeřela ve své kajutě a sotva něco snědla, čehož si stevard se zklamáním povšiml. Nechápal, jaké má potíže. Domníval se, že trpí mořskou nemocí, ale nebyl si tím úplně jistý. Nikdy nevycházela z kajuty, nechávala zatažené záclony a kdykoli jí přinesl tác, vypadala hrozivě a strašně bledě, ale spíš jako někdo, kdo trpí zármutkem nebo nějakým hrozným traumatem.

„Madam je dnes smutno?“ zeptal se s otcovskou účastí, když k němu s úsměvem vzhlédla od psaní. Psala Alexis o tom, co si myslí o jejím divokém útěku a pobuřující aférou s Malcolmem. Zamýšlela jí předat ten dopis, až se s ní uvidí. Aspoň tak zaměstnala svou mysl, když se snažila nemyslet na to, kde je. Je to mladá, ale velice vážná žena, usoudil stevard. A druhý den ho napadlo, jestli není spisovatelka. Znovu naléhal, aby šla ven. Byl nádherný říjnový den, slunce stálo vysoko na obloze a jemu lámalo srdce vidět ji tak nešťastnou a bledou. Přemýšlel, jestli necestuje do Evropy, aby utekla nevydařenému milostnému vztahu. Nakonec poté, co ji pobízel znovu a znovu, se zasmála, vstala a rozhlédla se po místnosti, kde se skrývala téměř dva dny. Pak svolila, že se půjde projít na palubu. Ale když si oblékala kabát, třásla se po celém těle a na Promenádní palubu vyšla jen pomalu. Zatímco se zvolna procházela po Promenádní palubě Paris, pokoušela se nepřemýšlet o podobnostech a odlišnostech. Všude visely záchranné čluny a také na ně se snažila nedívat, ale když pohlédla až za ně, vyhlédla na moře a to s ní otřáslo. Před svými vzpomínkami se tu neměla kam schovat. Přestože se vše stalo tak dávno, byly stále živé a bylo těžké se jim schovat. Chvílemi si musela připomínat, že tentokrát není na Titaniku.

Když se vracela z Promenádní paluby, zaslechla útržky hudby k tanci při čaji. Vzpomněla si na jedno odpoledne, které protančila s Charlesem, zatímco rodiče postávali kolem a usmívali se na ně, a oči se jí zalily slzami. Chtěla před tou vzpomínkou utéci a spěchala, aniž se podívala kam, a jak se hnala pryč, ve chvilce se srazila s nějakým mužem. Doslova mu padla do náruče snažíc se utéci před tóny známé hudby.

„Ach …“ Nemohla udržet rovnováhu a on se natáhl a jednou mocnou paží ji zachytil.

„Opravdu mě to mrzí … jste v pořádku?“ Najednou vzhlédla do obličeje vysokému, pohlednému blond muži kolem třicítky. Byl nádherně oblečen, nepochybně od dokonalého krejčího, v klobouku a plášti s krásnou bobří kožešinou místo límce.

„Já … ano … omlouvám se …“ Vyrazila mu z rukou dvě knihy a noviny a najednou si pomyslela, jak je příjemné vidět někoho nést tak všední rozptýlení. Někdy by si jen při pomyšlení, že je na lodi, nasazovala záchrannou vestu.

„Není proč, jsem v pořádku.“ Pak se mdle usmála a on se cítil trochu lépe a pustil její ruku. Měl rukavice a ona vzhlédla a všimla si, jak srdečně se usmívá. „Omlouvám se, to bylo ode mne neohrabané. Myslela jsem na něco jiného.“

Nespíš na nějakého muže, usoudil mylně. Ale žena, která takhle vypadá, je málokdy samotná, anebo aspoň ne na dlouho. „Nic se nestalo. Nešla jste na čaj?“ zeptal se zdvořile, ale s odchodem nijak nespěchal.

„Ne, ve skutečnosti jsem šla do své kajuty.“ Když odcházela, vypadal zklamaně. Když došla do svého apartmá, stevard jí poblahopřál k vycházce na čerstvém vzduchu. Zasmála se jeho otcovské starostlivosti. „Bylo to moc hezké, měl jste pravdu,“ připustila a přijala jeho nabídku na šálek čaje. Za několik minut ho přinesl s talířkem skořicových topinek.

„Musíte jít zase někdy ven. Jediným lékem na žal je sluníčko, čerstvý vzduch, příjemní lidé a dobrá hudba.“

„Vypadám snad, že je mi smutno?“ Jeho pozorování ji udivilo. Nebyla ani tak smutná jako vystrašená. Nakonec musela připustit, že je také smutná, pobyt na lodi s sebou přinášel příliš mnoho bolestných vzpomínek. „Jsem v pořádku. Opravdu.“

„Vypadáte o moc líp!“ souhlasil, ale večer ho zklamalo, že si objednala večeři do své kajuty.

„Je tu tak krásná jídelna. Nechcete večeřet tam?“ Nevadilo mu ji obsluhovat, ale byl tak hrdý na loď, že se ho vždy dotklo, když všichni nevyužívali jejího luxusu a vymožeností.

„Bohužel s sebou nemám nic na sebe.“

„To nevadí. Krásná žena se může v obyčejných černých šatech objevit kdekoli.“ Černé vlněné šaty, které měla na sobě, viděl poprvé ráno.

„Dnes ne. Snad zítra.“ Zavázal si ji, když jí přinesl filet mignon s holandským chřestem a šéfkuchařem speciálně pro ni připravené pommes soufflées, ale stejně jako v uplynulých dvou dnech toho snědla jen velmi málo.

„Madam nemá nikdy hlad,“ naříkal, když odnášel tác, ale večer, když jí přišel rozložit postel, s potěšením zjistil, že pro jednou není ve své kajutě. Dlouho o všem přemýšlela a nakonec se rozhodla, že půjde ven nalokat se před spaním čerstvého vzduchu. Držela se dál od zábradlí a pomalu se procházela po Promenádní palubě s očima sklopenýma ze strachu, co by uviděla, kdyby se zadívala daleko na oceán. Možná záchranný člun, možná přízrak … nebo ledovec … Zatímco šla dál, pokoušela se na to nemyslet a o chviličku později se srazila s párem elegantních černých kožených patentních pánských polobotek. Když vzhlédla, uviděla znovu toho hezkého blondýna v plášti s bobřím límcem.

„Ale ne! …“ smála se v opravdových rozpacích. Znovu mu něco vyrazila z rukou a tentokrát se smál i on.

„Asi máme nějakou potíž. Jste zase v pořádku?“ Samozřejmě byla, červenala se a připadala si víc než jen trochu pošetile.

„Zase jsem se nedívala, kam jdu!“ Usmívala se.

„Ani já ne,“ přiznal se. „Díval jsem se daleko na oceán … je to krása, že?“ Znovu pohlédl tím směrem, ale Edwina ne. Jen tam stála, dívala se na něj a myslela si, jak se svým chováním podobá Charlesovi. Byl vysoký a pohledný a aristokratický, jenže byl blond a ne brunet, a také podstatně starší než Charles, když spolu byli na Titaniku. Pak se ten muž s přátelským úsměvem podíval zpět na ni a zdálo se, že nemá v úmyslu pokračovat v chůzi. „Nechtěla byste se ke mně připojit?“ Nabídl jí paži, aby se do něj mohla zavěsit. Přemýšlela, jak ho po druhé srážce zdvořile odmítnout, ale nemohla najít sebemenší záminku.

„Já jsem … jsem opravdu … trošku unavená … šla jsem …“

„Si odpočinout? Já také, ale procházka nám oběma udělá dobře. Pročistí mysl … a také oči …“ škádlil ji, zatímco se do něj bez přemýšlení zavěsila. Pomalu ho následovala po palubě a nevěděla, o čem s ním má konverzovat. Nebyla zvyklá povídat si s cizími lidmi, mluvila jen s dětmi a přáteli, které znala celý život, nebo s Georgovými přáteli z Hollywoodu, kteří na ni dělali mnohem menší dojem, protože byli většinou tak pošetilí.

„Jste z New Yorku?“ Mluvil hlavně sám k sobě, neboť Edwina mu nejdřív samou nervozitou nebyla schopná odpovědět. Ale jemu jako by to nevadilo, když se procházeli na chladném vzduchu s měsíčním světlem nad hlavou. A zatímco se s tímhle pohledným cizincem procházela, připadala si víc než jen pošetile. Nevěděla, co by mu řekla, ale jako by si toho nevšiml.

„Ne, nejsem,“ téměř zašeptala do temnoty. „Jsem ze San Franciska.“

„Aha … jedete navštívit přátele do Londýna … nebo do Paříže?“

„Do Londýna.“ Vyrvat svou sestru z rukou parchanta, který s ní utekl, i když je jí teprve sedmnáct a jemu nejspíš padesát. „Jen na pár dní.“

„To je docela dlouhá cesta kvůli pár dnům pobytu. Určitě ráda cestujete lodí.“ V chůzi dál hladce konverzoval a nakonec zastavili u dvou lehátek. „Neposadíte se?“ Sedla si, i když stále nevěděla proč. Být v jeho přítomnosti ale bylo tak lehké, že jí připadalo jednodušší ho následovat. Sedla si do lehátka vedle něj a on ji přes nohy přehodil přikrývku. Pak se k ní znovu obrátil. „Omlouvám se … úplně jsem se zapomněl představit.“ S vřelým úsměvem jí podával ruku, „Jsem Patrick Sparks-Kelly z Londýna.“

Potřásla mu patřičně rukou a usadila se zpátky do lehátka. „Edwina Winfieldová.“

„Slečna?“ zeptal se přímo a ona s úsměvem přikývla s nejistotou, jaký je v tom vlastně rozdíl. Ale jak přikývla, pozvedl obočí. „Aha! Záhadnější než kdy jindy. Lidé si o vás povídají, víte.“ Vypadal hluboce zamyšleně a Edwina se znovu zasmála. Byl zábavný a milý a jí se líbil.

„To není možné!“

„Ujišťuji vás, že ano. Dvě dámy mi dnes povídaly, že je tu mladá krásná žena, která se prochází po Promenádě, s nikým nemluví a všechna jídla si objednává do své kajuty.“

„To musí být někdo jiný,“ řekla a stále se usmívala s jistotou, že si to vymyslel.

„Procházíte se sama po Promenádě? Procházíte. Vím to, protože jsem Vás sám viděl, a,“ dodal vesele, „taky do mě ta samá krásná mladá žena několikrát narazila. Obědváte v jídelně?“ Tázavě na ni pohlédl a ona se znovu zasmála a zavrtěla hlavou.

„Ne. Tedy … zatím ne … ale …“

„Aha, tady to máme! Pak mám pravdu. Jste opravdu ta záhadná žena, na kterou je každý zvědavý. A musím Vám říct rovnou, že si lidé vymýšlejí všechny možné exotické historky. Jednou jste krásná mladá vdova jedoucí do Evropy truchlit, podruhé jste měla dramatický rozvod, jiný Vás má za známou osobnost. Ručím Vám za to, že ještě nikdo nepřišel na to, kdo vlastně, ale zajisté někdo, koho všichni známe a milujeme, jako například,“ na okamžik se zamyslel, zamhouřil oči a zblízka se na ni podíval, „co třeba Theda Bara?“ Nad tím návrhem vybuchla smíchy a on se také usmál.

„Máte úžasnou představivost, pane Sparks-Kelly.“

„To jméno zní strašně komplikovaně, že? Zvláště je-li vysloveno s americkým přízvukem. Říkejte mi prosím Patricku. A co se týče vaší osoby, obávám se, že mi zkrátka budete muset říct pravdu a přiznat se, která jste filmová hvězda, dřív než všichni v první třídě samým hádáním zešílí. Musím se přiznat, že jsem se to pokoušel uhádnout celý den, ale uvízl jsem na mrtvém bodě.“

„Obávám se, že všichni budou strašně zklamaní, jsem to jen já a cestuji do Evropy za svou sestrou.“ Vyznělo to trochu nevinněji, než to ve skutečnosti bylo, ale i tak to stačilo a jeho zajímalo i tak málo.

„A zůstanete jen pár dní? Jak smutné.“ Usmál se a když se na něj podívala, pomyslela si, že je opravdu velmi hezký. Ovšem bylo to jen čistě klinické pozorování, které vyplynulo z četných setkání s filmovými hvězdami u bratra. „Zajímavé, že nejste vdaná.“ Pobavilo ji, že to vyslovil, jako by to bylo fascinující povolání. „Američané berou takové věci s nadhledem. Prostě to dělají se stylem. Anglické dívky začínají panikařit, že se nikdy nevdají, když je jim dvanáct, a nevdají-li se hned ve své první společenské sezóně, jejich příbuzní je zaživa upálí vzadu na zahradě.“ Nahlas se té myšlence zasmála, nikdy nepovažovala svůj stav za ctnost nebo výhodu. V jejím případě to byla souhra okolností a nutnost.

„Nemyslím si, že zůstat svobodná je nějaká americká dovednost. Možná že se nevdáváme tak lehce jako Angličanky. Angličanky jsou mnohem lépe vychované. Tolik se nehádají.“ Usmála se a pak si vzpomněla na tetu Liz a strýce Ruperta. „Má teta se provdala za Angličana.“

„Opravdu, a za koho?“ Choval se, jako by je měl znát, a možná že znal, napadlo ji.

„Lord a lady Hickhamovi, Rupert Hickham zemřel před několika lety, vlastně i ona zemřela. Nikdy neměli žádné děti.“

Zamyslel se a pak přikývl. „Myslím, že vím, kdo to je … tedy byl … myslím, že se s ním znal můj otec. Nebylo lehké s ním vyjít, jestli to není příliš nezdvořilé.“ Zasmála se tomu opisnému vyjádření a uvědomila si, že přesně ví, kdo byl Rupert, jestli si na něj vzpomněl právě takhle.

„Ale vůbec ne, jen dost výstižné. A chudák teta Liz se bála svého vlastního stínu. Zastrašoval ji tak dlouho, dokud se nepodřídila. Přijeli jsme je navštívit na Havermoor …“ Chystala se říci „před jedenácti lety“ a najednou si uvědomila, že to říct nechce. „Už je to dlouho.“ Její hlas zněl najednou smutně a zastřeně. „Od té doby jsem v Anglii nebyla.“

„A kdy to bylo?“ Zajímal se a nevypadal, že by si všiml jejích rozpaků.

„Před jedenácti lety.“

„To je dlouhá doba.“ Pozoroval její obličej a když přikývla, přemýšlel, co se asi tehdy přihodilo. Přes obličej jí přelétl strašlivý stín a on předstíral, že si toho nevšiml.

„Ano, je.“ A pak povstala, jako kdyby chtěla opět odejít. Chtěla utéct před minulostí a potýkání se s přítomností ji unavilo. „Asi půjdu dovnitř. Bylo mi potěšením s Vámi mluvit, pane Sparks-Kelly.“

„Patricku,“ opravil ji. „Mohu Vás doprovodit do Vaší kajuty nebo Vás mohu zdržet v hale na skleničku? Vypadá to tam opravdu hezky, jestli jste to ještě neviděla.“ Procházet se po lodi, sedět v hale, seznamovat se s lidmi, to bylo to poslední, co chtěla, neboť jí to připomínalo plavbu na lodi, jež se potopila. Již nikdy nechtěla žádnou jinou loď vidět a na téhle se plavila jen kvůli Alexis.

„Ne, děkuji.“ Podala mu ruku a opustila ho. Ale když sešla dolů, zjistila, že nemůže jít ani do své kajuty. Vše tak známé, tak strašlivé na ni padalo a ona nesnesla pomyšlení, že by měla spát a žít se svými sny, vzpomínkami a nočními můrami. Vyšla tedy zpátky na palubu přímo před svojí kabinou, stála u zábradlí a myslela na to, co mohlo být a jak se vše skončilo. Úplně se ztratila ve svých myšlenkách, takže neslyšela kroky. Ten tichý hlas zaslechla, až když stál těsně za ní.

„Ať je to cokoli, slečno Winfieldová, nemůže to být tak hrozné … Promiňte.“ Dotkl se její paže a ona se neobrátila. „Nechci Vás vyrušovat, ale když jste odcházela, vypadala jste tak smutně, že jsem měl o vás strach.“

Otočila se k němu, vlasy jí povlávaly ve vánku, oči zářily a on v měsíčním světle zahlédl na jejích tvářích slzy. „Pobyt na téhle lodi asi strávím ujišťováním všech kolem, že jsem v pořádku.“ Pokusila se o úsměv, ale příliš se jí nevydařil. Utírala oči a on na ni hleděl.

„A přesvědčila jste někoho?“ Jeho hlas zněl srdečně a laskavě a ona si skoro přála, aby ho nebyla potkala. Nemá to smysl. Má svůj vlastní život a ona svůj a je tu jen proto, aby přivedla zpátky Alexis.

„Ne.“ Usmála se na něj. „Myslím, že jsem nikoho nepřesvědčila.“

„Pak se obávám, že se budete muset víc snažit.“ A pak jí nejlaskavějším hlasem, jaký kdy slyšela, položil obtížnou otázku. „Stalo se Vám něco opravdu strašného?“ Nesnesl pohled na utrpení, které se zrcadlilo v její tváři už od chvíle, kdy opustili přístav v New Yorku.

„V poslední době ne.“ Chtěla k němu být upřímná, aniž by musela zajít do podrobností. „Většinou nejsem tak sentimentální.“ Usmála se a svou pěstěnou rukou si setřela poslední slzy, pak se zhluboka nadechla mořského vzduchu a snažila se vypadat veseleji. „Jen prostě nemám lodi příliš v lásce.“

„Z nějakého konkrétního důvodu? Máte mořskou nemoc?“

„Ne.“ Snažila se vyhnout odpovědi. „Necítím se na lodích dobře … mám příliš mnoho …“ Zastavila se u slova vzpomínek a pak se rozhodla hodit obezřetnost za hlavu. Nevěděla, kdo je, ale na okamžik se stal jejím přítelem a jí se líbil. „Byla jsem na Titaniku, když se potopil,“ vysvětlila tiše. „A ztratila jsem rodiče a muže, kterého jsem si měla vzít.“ Tentokrát neplakala a Patrick na okamžik zůstal němý úžasem.

„Panebože.“ I on měl nyní v očích slzy. „Nevím, co říct … jen že je od vás statečné být znovu na lodi. Musí to být pro vás strašné. Je to poprvé od té chvíle, co se plavíte?“ To vysvětlovalo, proč je tak napjatá a bledá a proč jen zřídka vychází ze své kajuty. Přikývla.

„Ano - a není to lehké. Přísahala jsem, že už nikdy na žádnou loď nevstoupím. Ale musím jet a přivést nazpět svou sestru.“

„I ona tam byla?“ Fascinovalo ho to. Věděl o lidech, kteří se plavili na té lodi a šli ke dnu, ale nikdy se nesetkal se žádným z těch, co přežili.

„Mysleli jsme, že jsme ji ztratili. Ztratila se, když jsme nastupovali do záchranného člunu, nebo to jsme si aspoň mysleli. Ve skutečnosti odešla zpátky do kajuty pro svou panenku. Bylo jí tenkrát šest let.“ Smutně se usmála. „Loď se potopila na její narozeniny. Každopádně jsme ji našli na záchranné lodi, byla hysterická a nikdy se … prostě je to problémové dítě kvůli tomu, čím prošla.“

„Měli jste nějaké jiné příbuzné?“ Zajímalo ho vše, ale nejvíce ona sama. Nakonec je skutečně tím, za co ji považovali, záhadnou krásnou mladou ženou.

„Měla jsem tři bratry a dvě sestry a my všichni jsme přežili. Jen rodiče a … můj snoubenec … se potopili. On byl také Angličan.“ Usmála se té vzpomínce, zatímco ji Patrick Šparks-Kelly pozoroval. „Jmenoval se Charles Fitzgerald.“ Znovu se jí zastřel hlas, když vyslovila jeho jméno. Na chviličku cítila instinktivně na prstě zásnubní prsten. Nabídla ho zpátky jeho rodině, ale lady Fitzgeraldová trvala na tom, aby si ho nechala. Patrick na ni teď v úžasu zíral.

„Panebože …“ Když se jeho pohled setkal s Edwininým, zatvářil se, jako by spatřil přízrak.

„Zaslechl jsem o vás … americká dívka … ze San Franciska … to bylo … bože, před deseti nebo dvanácti lety. Tehdy jsem se i já ženil.“ A pak vysvětlil, co říká. „Charles byl můj druhý bratranec.“

Na chvíli stáli v mlčení, přemýšleli o něm. Pak se Edwina usmála. Je to zvláštní svět, zvláštní, že se setkáváme právě nyní, tak dlouho po jeho smrti.

„To byla strašná příhoda. Jediný syn … oblíbené dítě … hrozné …“ Přemýšlel o tom a najednou se mu všechno vybavilo, vzpomněl si, že se doslechl i o Edwině. „Jeho rodiče ho oplakávali léta.“

„Já také,“ zašeptala.

„A nikdy jste se nevdala?“

Zavrtěla hlavou a pak se na něj mlčky usmála. „Na to jsem měla příliš práce. Musela jsem vychovat ostatní děti. Bylo mi tehdy dvacet a většinou byli malí. Mému bratrovi Phillipovi bylo šestnáct a velice se snažil být jim otcem, ale muselo být pro něj těžké nést v takovém věku tolik na ramenou. O rok později odešel na univerzitu, v roce 1913. A Georgovi bylo dvanáct, Alexis šest, mojí malé sestře Fannie čtyři a nejmladšímu nanejvýš dva. Obstarávali mi zábavu celá léta.“ Usmála se a on na ni s úžasem hleděl.

„A to jste všechno dělala … sama?“ Žasl. Byla opravdu Někdo.

„Více či méně. Zvládla jsem to. Dělala jsem, co jsem mohla, někdy jsem zoufalstvím lomila rukama, ale všichni jsme to přežili … kromě Phillipa.“

„A co je s nimi teď? Kde jsou?“

Když na ně pomyslela, usmála se a najednou jí chyběli ti dva, které nechala v San Francisku. „Můj nejstarší bratr Phillip zemřel ve válce před šesti lety. A bratr George je chloubou rodiny. Když Phillip zemřel, odešel z Harvardu, vrátil se domů a nakonec odešel do Hollywoodu a dosáhl tam velkých úspěchů.“

„Jako herec?“ Patrick vypadal zmateně. Připadali mu jako zajímavý spolek, rozhodně zajímavější než jeho příbuzní v Anglii.

Ale Edwina uprostřed vysvětlování zavrtěla hlavou. „Ne, vede teď studio. A strašně se mu tam daří. Natočili některé opravdu úspěšné filmy. A před několika týdny se zrovna oženil.“ Usmála se. „A pak je tu Alexis. Ta, co jsem Vám o ní říkala. Setkám se s ní v Londýně,“ ale neřekla proč. „A Fannie, která je naše hospodyňka, je patnáct. A tomu nejmenšímu, Teddymu, je třináct.“ Ukončila jejich výčet s hrdostí, jež ho hluboce dojala.

„A všechny jste je zvládla vlastníma rukama. Bravo. Nechápu, jak jste to dokázala.“

„Prostě tak. Den za dnem. Nikdo se mě neptal, jestli chci. Prostě se to muselo udělat a já jsem je všechny měla ráda …“ A pak, tichým hlasem: „Udělala jsem to pro ně … a pro matku … Zůstala na lodi, aby našla Alexis. A pak … když nedovolili mužům nastoupit do záchranných člunů, se rozhodla zůstat s otcem.“

Ta myšlenka, to pomyšlení na děti opouštějící potápějící se loď v záchranném člunu jen s Edwinou ho vyděsilo a ona najednou nešťastně vyhlížela na moře, vzpomínajíc na tu noc, která ji do smrti bude děsit. „Myslím, že nejdřív se domnívali, že bude ještě další záchranný člun. Nikdo nechápal, jak málo jich ve skutečnosti bylo nebo jak naléhavá byla celá situace. Nikdo nám neřekl, že se musíme dostat hned pryč. Kapela prostě hrála dál, žádné sirény, zvonění, jen spousta lidí postávajících kolem, myslících si, že mají spoustu času, a těch pár vzácných člunů spouštěných dolů. Možná si myslela, že pojede později, nebo s ním zůstane, dokud nepřijedou nějaké lodi …“ Ale pak se k němu obrátila, k tomuto cizinci, který se málem stal jejím bratrancem, a řekla mu pravdu, kterou před sebou skrývala celých jedenáct let, a on se natáhl a držel ji při tom za ruku. „Dlouho jsem ji za to nenáviděla … ne že mě nechala s dětmi … ale že se rozhodla umřít s ním, protože jeho milovala víc než nás … že dovolila, aby ji láska k němu zabila. Myslím, že mě to dlouho děsilo … cítila jsem se vinna, že jsem opustila Charlese, jako kdybych s ním také měla zůstat, protože ona zůstala s tatínkem.“ Po Edwininých tvářích se teď valily slzy. „Ale já nezůstala … odjela jsem v prvním s dětmi … vzala jsem je a nechala maminku, tátu i Charlese zemřít, zatímco my jsme byli v bezpečí ve člunu.“ Tím proslovem z ní spadlo celé břemeno viny, které nesla téměř dvanáct let, a když vyslovila ta slova, nechala se unést do jeho náručí a on ji pevně svíral.

„Nemohla jsi vědět, co se stane. Nevěděla jsi o nic víc než oni … mysleli si, že všichni přijedou dalším člunem, nebo že i později budou pořád ještě na lodi a že se nepotopí.“ Přesně tohle si myslela i ona.

„Vůbec jsem netušila, že jim dávám sbohem,“ vzlykala. „Sotva jsem Charlese políbila … a pak jsem ho už nikdy nespatřila.“ Plakala noční temnotou a Patrick ji držel.

„Nemohla jsi udělat víc. Všechno jsi udělala správně … byla prostě zatracená smůla, že se to vůbec stalo. Ale neneseš nejmenší vinu jen proto, žes přežila a oni ne.“

„Ale proč s ním zůstávala?“ zeptala se ho Edwina, jako by to měl vědět, ale on stejně jako ona se mohl jen dohadovat.

„Možná že ho milovala příliš, než aby mohla žít bez něj. To se někdy stává. Některé ženy to tak cítí. Možná se s tím nemohla vyrovnat a věděla, že ty převezmeš její místo u dětí.“

„To ale nebylo spravedlivé k dětem ani ke mně … a já jsem bez Charlese žít musela.“ Říkala to rozzlobeně, když poprvé vyslovovala své nejvnitrnější pocity. „Někdy jsem ji nenáviděla, protože jsem přežila a ona ne. Proč jsem já musela žít s bolestí? Proč jsem já musela žít bez něho? Proč jsem já musela …“ Nemohla pokračovat a teď už to bylo jedno. Všichni jsou mrtví a Edwina si své prožila. Svůj život věnovala jim, Charlesovi a vychovávání dětí svých rodičů, ale nebylo to pro ni lehké a Patrick, který ji poslouchal, to věděl.

„Život je někdy nespravedlivý.“ Chtělo se mu plakat s ní, ale věděl, že by to ničemu nepomohlo. Jen mu lichotilo, že mu o všem řekla. Ze způsobu, jakým to říkala, poznal, že je to asi poprvé, co si většinu toho, hlavně svou nenávist k matce za rozhodnutí zemřít s otcem, vůbec připustila.

„Omlouvám se.“ Konečně k němu vzhlédla. „Neměla jsem Vám tohle všechno říkat.“ Setřela si slzy z tváří, on jí podal nádherný lněný kapesník s vyšívaným erbem a ona ho s vděkem přijala. „Většinou o tom nemluvím.“

„To jsem si myslel.“ Pak se na ni znovu usmál. „Škoda, že jsme se nepotkali před dvanácti lety, možná bych Vás přebral Charlesovi a pak byste vedla daleko šťastnější život, stejně jako i já. Zabránila byste mi oženit se s někým, s kým jsem se ženit neměl. Totiž,“ usmál se a pokračoval, „vzal jsem si Charlesovu první sestřenici z matčiny strany. Velice hezká dívka, obávám se ale, že jsem si až příliš pozdě uvědomil, že mě nemiluje.“

„Stále ještě jste s ní ženatý?“ Edwina se na něj podívala a znovu se vysmrkala. Pomyšlení, že by si vzala Patricka, ji fascinovalo a litovala, že se s Patrickem nesetkala dříve než při plavbě na Paris.

„Ano,“ řekl stoicky. „Máme tři hezké syny a mluvíme spolu přibližně jednou za dva měsíce mezi návštěvami nebo nad snídaní. Obávám se, že moji ženu … ehm … tak docela nepřitahují pánové a je šťastnější se svými přítelkyněmi, ženskými příbuznými a svými koňmi.“ Edwina si pomyslela, že teď řekl něco velmi důležitého, ale tak ji to uvedlo do rozpaků, že se dál neptala. Úplně stačí, že má za manželku ženu, kterou nemiluje a která nemiluje jeho, a ty „přítelkyně“ snad vůbec nebyly důležité. Ve skutečnosti však mluvil Patrick o tom, na co myslela. Jediným divem bylo, že se jim v několika pokusech podařilo zplodit tři děti, přičemž další už nebyly pravděpodobné, neboť další pokusy se neuskutečnily, ani si je žádný z nich nepřál.

„Rozvedete se?“ zeptala se Edwina tiše, ale Patrick pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, hned z několika důvodů, a jedním z nich jsou mí synové. A také se obávám, že by to nepřežili moji rodiče. Nikdo z naší rodiny se ještě nerozvedl. A aby se to ještě zkomplikovalo, jsem díky francouzské babičce ten nejvzácnější z ptáků, britský katolík. Obávám se, že Phillipa a já jsme svázáni na celý život, což když ne jí, tak mně přináší osamělost a celkem šedé vyhlídky na dalších čtyřicet padesát let.“ Říkal to naprosto věcně, ale Edwina za tím cítila jeho osamělost a viděla ji v jeho očích, když jí své manželství popisoval.

„Tak proč ji neopustíš? Takhle nemůžeš žít po zbytek svého života.“ Je to úžasné. Jsou cizinci a takhle sdílejí ta nejvnitrnější tajemství svých životů. Takové věci se ovšem na palubě lodí často stávají.

„Nemám na vybranou,“ řekl Patrick tiše znovu o své ženě. „Stejně jako ty, když jsi stála před výchovou svých bratrů a sester. Noblesse oblige, řekla by moje babička. Některé věci jsou otázkou povinnosti stejně jako lásky. A jedna z nich je ta moje. A chlapci jsou vynikající, teď jsou samozřejmě ve škole. Richard odešel minulý rok, v sedmi. Takže jsem svobodnější. Ve skutečnosti nemusím být vůbec doma a taky tam většinu času nejsem.“ Usmál se na Edwinu chlapeckým úsměvem. „Hodně času trávím v New Yorku. Jezdím obchodně do Paříže, kdykoli je to možné. Musím se starat o otcovy pozemky. Mám přátele v Berlíně a Římě … tak vidíš, není to tak špatné.“ Ale Edwina k němu byla upřímná, stála vedle něj a on ji stále objímal rukou.

„To zní velmi prázdně a velmi smutně.“ Nešetřila ho slovy a on se na ni upřímně zadíval.

„Máš pravdu. Je to tak. Ale je to vše, co mám, Edwino, a beru si z toho to dobré. Stejně jako ty. Není to jen tak nějaký život, je můj. Stejně jako ten tvůj. Podívej, co jsi dělala, strávila si celý život oplakáváním muže, který je už dvanáct let mrtvý. Muže, kterého si milovala, když ti bylo dvacet. Vzpomeň si na to … vzpomeň si na něj. Znalas ho opravdu? Víš, jaký je, jaký byl, jestli by tě někdy udělal šťastnou? Mělas právo na mnohem víc, stejně jako já, ale je prostým faktem, že jsme to nedostali. A tak to vidíš z té lepší stránky, obklopená svými bratry a sestrami, které miluješ, a já dělám to samé s mými dětmi. Na nic víc nemám právo, jsem ženat. Ale ty nejsi a až vystoupíš z téhle lodi, měla by sis najít a vzít někoho, koho miluješ, možná někoho, kdo by se líbil Charlesovi, a mít své vlastní děti. Já už to udělat nemohu, ale ty ano. Nepromarni to, Edwino.“

„Nebuď pošetilý.“ Smála se mu, ale on jí říkal moudrá slova, ať už to věděla či ne. „Víš, kolik mi je? Je mi třicet dva. Jsem na to moc stará. Život mám z poloviny za sebou.“

„Já také. Je mi třicet devět. Ale víš co? Kdybych měl ještě jednu šanci, příležitost mít někoho rád, být šťasten, mít znovu děti, v minutě bych se jí chopil.“ A když to říkal, podíval se na ni a než mu mohla odpovědět, políbil ji. Políbil ji tak, jak ji od Charlesovy smrti nikdo nelíbal, a dokonce si nevzpomínala, jestli se i tehdy takhle líbala. Pak ji na vteřinu prolétlo myslí, co říkal Patrick. Má pravdu? Je Charles jen vzdálenou vzpomínkou z dětství? Změnila se tolik? Vyrostla z něj? Pamatuje se na něj vůbec? Nemohla to teď vědět a nepochybovala, že ho milovala. Ale možná že ho nosí v sobě příliš dlouho. Možná že nadešel čas, aby ho nechala jít. A zatímco na oplátku políbila Patricka a pak se spolu objímali jako dva tonoucí lidé, vše ostatní se jí z hlavy vypařilo.

Trvalo to dlouho, než ji pustil, a pak stáli vedle sebe a těsně se objímali a on ji znovu líbal, potom na ni pohlédl a řekl jí něco, co měla právo slyšet už od začátku. Věděl, že jí to říct musí.

„Edwino, ať se mezi námi stane cokoliv, nemůžu si tě vzít. Chci, abys to věděla, než se do mně zamiluješ a já do tebe. Ať tě budu jednoho dne milovat jakkoli, jsem mrtvý muž. Do smrti zůstanu ženatý. A nechci ti zničit život. Říkám ti rovnou, že když mi dovolíš tě milovat, osvobodím tě … kvůli tobě i kvůli sobě … nebudu tě držet u sebe a nedovolím to ani tobě. Chápeš?“

„Ano,“ řekla zastřeně s vděčností za jeho upřímnost, od začátku vycítila, že je ten typ člověka. Proto si dovolila mluvit s ním a proto, to věděla, ho miluje. Je to absurdní, sotva ho zná, ale přesto ví, že ho miluje.

„Nedovolím ti, abys se mnou udělala to samé, co s Charlesem … nosila vzpomínku celá léta … chci tě milovat a poslat tě na tvou vlastní cestu, jako úplného a šťastného člověka. A jestli mně jednoho dne budeš milovat, vezmeš si někoho jiného a uděláš, co ti řeknu.“

„Děláš si moc starostí.“ Usmála se. „Nemůžeš předvídat všechno. Co když Phillipa jednoho dne zemře nebo tě opustí nebo se rozhodne se někam odstěhovat?“

„Na tom ale nepostavím svůj život a nedovolím to ani tobě. Pamatuj si, lásko, jednoho dne tě osvobodím … jako malé ptáče … a odletíš zpátky domů, tam, odkud jsi přilétla, daleko za oceán.“ Když to vyslovil, cítila se kvůli němu osamocená ještě dříve, než něco začalo, a tak se k němu přitiskla a tiše zašeptala:

„Ještě ne … prosím …“

„Ne … ještě ne …“ pošeptal jí a pak jako při vzpomínce na vzdálený sen jí rozcuchal vlasy svými rty a znovu zašeptal, „… miluji tě …“ Jakkoli si byli cizí, vztah k Charlesovi a jejich přiznání je svedla dohromady.

KAPITOLA 36

Takové věci se stávají jen v románech nebo v Georgových filmech. Edwina objevovala život, který nikdy nepoznala a na který za posledních jedenáct let zapomněla. Povídali si, smáli se, hodiny se procházeli po lodi a ona postupně ztrácela strach, že se znovu každou chvíli potopí. Zajistil, že s ní zůstane při nacvičování nalodění do záchranných člunů, i když ve skutečnosti patřil k jinému stanovišti. Ale lodní hospodář nic nenamítal. A z dálky je pozorovali ostatní pasažéři se srdečnými úsměvy nebo závistivými pohledy a tichým potleskem z postranní čáry. Diskrétně vyhledávali intimní místa a skrýše, aby si mohli povídat, líbat se a držet se za ruce. Dlouho to oba postrádali, i když Edwina Patricka podezřívala, že si čas od času něco užil, přestože prohlašoval, že od svatby nikoho nemiloval, a ona mu věřila.

„Jaká jsi byla jako dítě?“ zeptal se, neboť o ní chtěl vědět každou, i tu nejmenší podrobnost.

„Nevím,“ usmála se na něj šťastně, „myslím, že jsem o tom nikdy nepřemýšlela. Nejspíš šťastná. Dokud nezemřeli, vedli jsme opravdu obyčejný život. Před tím jsem chodila do školy, prala se s Phillipem o hračky … pomáhala mamince v zahradě … vlastně,“ vzpomněla si najednou, „když zemřela … když jsme přijeli domů, mluvívala jsem tam s ní, stříhala její růžové keře, vytahovala plevel a někdy jsem se strašně rozzlobila. Chtěla jsem vědět, proč to udělala, co ji přimělo zůstat s ním, když měla všechny ty děti, které podle mě opustila.“

„A dostala jsi někdy nějakou odpověď?“ Usmál se na ni, načež ona zavrtěla hlavou.

„Ne, ale pak jsem se vždy cítila lépe.“

„Pak to musela být dobrá věc. Rád zahradničím, když mám příležitost. I když se to nepovažuje za příliš mužné.“ Mluvili o všem, o přátelích z dětství, oblíbených sportech i nejoblíbenějších spisovatelích. On měl rád ty vážné, klasické a jí se líbili populární autoři jako F. Scott Fitzgerald a John Dos Passos. Oba měli rádi poezii a západy slunce a měsíční svit a tanec. A ona mu se slzami v očích vyprávěla, jak je hrdá na George a na to, co dokázal, a jak moc má ráda Helenu. Řekla mu i o tom, jak Heleně dala závoj, který měla mít na svatbě s Charlesem, a tentokrát plakal i Patrick.

„Škoda žes ho nemohla mít pro mě.“

„Ano,“ zašeptala a setřela si slzy ze tváří a tu noc, den po jejich setkání, šli tancovat. Bědovala, že nemá jediné slušné šaty, ale jako zázrakem je pro ni našla stevardka. Skvěle jí seděly a měly značku Chanel a ona celý večer čekala, až jí je nějaký rozzuřený pasažér z první třídy strhne z těla, ale nikdo se neobjevil a oni se v hale první třídy výborně bavili. Všechno bylo dokonalé.

A ani loď se nepotopila, jen přijela příliš brzy. Připadalo jim to jako chvíle, když dorazili do Cherbourgu a pak do Southamptonu.

„Co uděláme teď?“ zeptala se zachmuřeně. Mluvili o tom stokrát a ve své mysli už si představovala, jak ho opustí, ale najednou zjistila, že se k tomu nemůže přinutit.

Znovu jí to zopakoval. „Najdeš Alexis a pak půjdeme v Londýně na oběd nebo na večeři, abychom to oslavili, a pak pojedeš zpátky domů a začneš šťastný život a najdeš si hodného muže.“ Když to řekl, odfrkla.

„A jak bych to podle tebe měla udělat? Dát si inzerát do novin v San Francisku?“

„Ne, přestaneš se tvářit jako truchlící vdova a vyrazíš do světa a v deseti minutách bude na tvoje dveře klepat tucet mužů, dej na má slova.“

„Nesmysl.“ A také to nechtěla. Chtěla Patricka.

Už dávno se přiznala, proč přijela do Londýna a on se rozzuřil při jejím popisu Malcolma. A sám se nabídl, že jí pomůže to děvče najít. Spolu pročesají malé hotely. Sám měl na mysli několik, kde se ubytovávají herci. Myslel si, že nebude těžké je najít. Ten den půjde do kanceláře, vyřídí několik záležitostí, setká se s ní později odpoledne a začnou pátrání. Jakkoli moc chtěla najít Alexis, nechtěla ho opustit byť i jen na okamžik. Poté, co spolu tři dny trávili každou hodinu, připadalo jí zvláštní být bez něj. Rozdělili se jen na noc, po tiché dohodě. Líbali se a objímali a drželi za ruce, ale on ji nechtěl využít a pak opustit. A svým způsobem s ním souhlasila, i když si trochu přála, aby to bylo jinak. Opravdu to je směšné. Její sedmnáctiletá sestra má divokou známost a ona se vrátí do Spojených států jako stará panna. Zasmála se při tom pomyšlení a Patrick se na ni usmál, když cosi zahlédl v jejích očích.

„Na co se chystáš, ty zlobivá holčičko?“

„Jen jsem si pomyslela, jak je to absurdní, Alexis se někde spouští k smrti, a já jsem tak obezřelá. Nejsem si jista, jestli se mi tenhle scénář líbí!“ Oba se smáli, ale kdyby chtěli, aby to bylo jiné, mohli. Jen bylo příliš brzy pro ně pro oba a oni nechtěli snížit to, co k sobě chovají. Věděli, že je to vzácné a velmi zvláštní.

Odjel s ní vlakem do Londýna. Seděli tiše ve stejném kupé a povídali si. On jí vysvětlil, že Phillipa neví nebo se nestará, že přijede, a on si myslí, že stejně bude pryč, nejspíš na důležitých koňských dostizích ve Skotsku.

Přihlásil ji do hotelu Claridge a slíbil, že bude zpátky v pět. V tu chvíli nebylo ještě poledne. A ona okamžitě poslala telegram dětem s tím, kde je a že je všechno v pořádku a žádala je, aby jí hned poslaly telegram, jestli vědí něco nového o Alexis. Mohla si jen domýšlet, že jsou v pořádku a nebo že jí příští den pošlou telegram do Claridge a sdělí jí své problémy.

Pak rychle odjela k Harrodsovi a za krátkou chvíli si koupila víc šatů než za celý svůj život, hned vedle si nechala udělat účes a pak si vzala taxi zpátky do hotelu, se svým novým účesem zavalená krabicemi na klobouky a šaty. A když Patrick přijel v pět, našel ji elegantní, usměvavou a nadšenou, že ho vidí.

„Milosrdná nebesa,“ usmál se, „co jsi prováděla celé odpoledne?“ I on měl plno práce. Koupil jí vzácný výtisk básní Elizabeth Barret Browningové a kdyby více znala londýnské obchody, věděla by, že ta krabička, kterou vytáhl z kapsy, je od Wratského. Když jí ji podal, otevřela údivem ústa a bála se ji otevřít, ale nakonec to udělala. Dlouhou chvíli beze slova zírala na ten dárek. Byl to úzký diamantový náramek, o kterém se tradovala legenda, že ho daroval princ Albert královně Viktorii. Jen zřídka kdy přišly takové položky vůbec na prodej, ale speciálním zákazníkům někdy jednu nebo dvě takové věcičky nabídli. Takovou věc mohla nosit pořád a když si ho navlékla na ruku, věděla, že tam zůstane velmi, velmi dlouho jako vzpomínka na Patricka.

Přinesl jí také láhev šampaňského, ale po jedné skleničce se rozhodli, že je čas začít pátrat po Alexis. Jen kvůli tomu najal auto i šoféra. Začali prohledávat všechny hotely v Soho. V osm hodin, když zkoušeli „ještě jeden poslední“, Edwina vešla dovnitř s fotografií, jak to dělali už dvě hodiny, a Patrick podstrčil pětilibrovou bankovku recepčnímu.

„Neviděl jste tuhle dívku?“ zeptala se ukazujíc malou fotografii, kterou s sebou léta nosila v peněžence. „Cestuje s mužem jménem Malcolm Stone, vysokým, pohledným mužem, řekněme pětačtyřicet nebo padesátiletým.“ Recepční se podíval na Edwinu, na Patricka a na bankovku v jeho ruce, pak nakonec jednou přikývl a znovu se na ně zahleděl.

„Ano, jsou tady. Co udělala? Ukradla vám něco? Víte, jsou to Američani.“ Zřejmě si nevšiml Edwinina přízvuku a protože peníze pocházely od Patricka, oslovil jeho.

„Jsou tady teď?“

„Ne, odjeli včera. Byli tu jen pár dnů. Můžu vám to najít přesně, kdy přijeli, jestli to teda chcete vědět. Je to vopravdu krásná holka, s takovejma blond vlasama.“ Edwina cítila, jak jí bije srdce, jela tak daleko a byla Alexis tak blízko a maličko ji mrzelo, že ji našla tak brzy. Znamená to, že musí jet domů a opustit Patricka. „Odjeli na pár dní do Paříže, aspoň to říkal von. Na dva týdny se odhlásili z pokoje, ale říkali, že se vrátí. Vrátí se. Nechal tady kufr.“ Patrick se podíval na Edwinu a ona neviditelně přikývla, když podstrčila recepčnímu ještě jednu bankovku a požádala ho, aby jim ukázal ten kufr. Když ho otevřeli, našli tam zmuchlané mužské šaty, ale hned navrchu byly jedny bílé. Byly to ty, které měla Alexis na sobě, když odjížděla z Los Angeles, klobouk byl úplně zničený, ale Edwina hned poznala, že jí patří.

„Je to její!“ Oči se jí leskly slzami, když se ho dotýkala a přemýšlela, co se s Alexis od jejího odchodu dělo. „To je její, Patricku. Tohle měla na sobě, když zmizela v Los Angeles, den po Georgově svatbě.“ Jako by od té doby uplynul celý život a svým způsobem tomu tak bylo. Bylo to více než dva týdny a když vzhlédla na Patricka, věděla, že během té doby se celý Alexin život změnil.

„Co chceš dělat teď?“ zeptal se tiše, když recepční odešel do recepce zvednout telefon.

„Nevím. Řekl, že budou pryč dva týdny.“

„Pojďme na večeři a promluvíme si o tom.“ To se jí zdálo správné. Než odešli, zeptal se jich recepční, jestli jim má říct, že tu byli, ale Edwina okamžitě odpověděla.

„Ne, neříkejte nic.“ Další librová bankovka zajistila jeho mlčení. Vyšli s Patrickem ven k čekajícímu autu a odjeli zpátky do Claridge na večeři.

Odešli nahoru do jejího pokoje a Patrick se jí hned zeptal, jestli je chce sledovat do Paříže, ale jí to připadalo jako hon na divoké kachny. Nevěděli, kam jeli a proč, a ten kufr jí říkal, že se zase vrátí. „Myslím, že prostě musíme počkat.“ To jim dalo k dispozici dva týdny.

„Víš o něčem zvláštním, co bys tu chtěla dělat?“ zeptal se. Něco zamýšlela, ale na to bylo dost času, chtěla o to Patricka požádat později.

„Ani ne.“ Usmála se. Ale on už měl nápad. Něco, co chtěl udělat už léta. Toužil se vrátit na jedno místo v Irsku. Byl tam naposledy jako chlapec a vždy mu to připadalo jako nejromantičtější místo na světě. A když Edwina poslouchala, jak jí o tom vypráví u večeře, věděla, že tam také chce jet.

„Ale můžeš si to dovolit?“ zeptala se opatrně a on se zašklebil a znovu se cítil jako mladý muž. Díky ní se cítil mladě a šťastně a naživu, zrovna tak jako ona díky jemu. Připadala si znovu jako dívka, jen teď věděla, o co přišla. A najednou bylo všechno desetkrát romantičtější.

„Pojeďme, Edwino,“ pošeptal jí, když se naklonil přes roh stolu, aby ji políbil.

A ráno to uskutečnili. Zavolala Fannie a Teddymu, aby věděli, že je v pořádku. Pak ji Patrick vyzvedl a jeli vlakem a potom trajektem přes Irské moře, najali si auto a odjeli do Cashelu, kde při soumraku stáli před Cashelskou skálou. Bylo to strohé, ohromné a ohromující místo a pole za ním byla pokryta vřesovými a hlodašovými keři. A když při západu slunce ušli několik mil po břehu, pomyslela si, že přes tohle roční období ještě tak zelené místo neviděla. A nakonec oba stanuli v okruží paží toho druhého. Políbil ji.

„Urazila jsi tak dlouhou cestu, abys mohla být se mnou,“ řekl jí v chladném večerním vzduchu, zatímco slunce zapadalo za jezerem za nimi.

„Jako kdyby to tak bylo určeno, že?“

„Vždyť to bylo,“ slíbil jí s něžným přízvukem z hrabství Tipperary a pak svým vlastním hlasem: „Tenhle den si budu navždy pamatovat, Edwino, až budu moc, moc starý a až budu umírat, vzpomenu si na tuhle chvíli.“ Znovu ji políbil a pak pomalu odešli do hotelu a nahoru do svého pokoje a ona věděla, že se pro něj narodila a že to tak bylo určeno. Najal pro ně jeden pokoj a oba věděli, proč. Mají tak málo času, musí se o tolik dělit a tolik učit. A když z ní Patrick něžně svlékal šaty a vyzvedl ji do postele, věděla, že toho, co ji musí naučit, je mnoho.

Ležela vedle něj až do svítání, on ji do sebe vpíjel a ona věděla, že přišel její svatební den, jediný, jež kdy zažije, ne ten, který měla mít s Charlesem. A také jediný život, jež kdy prožije, tyto krátké, sladké, drahé dva týdny s Patrickem.

KAPITOLA 37

Chvíle odlétaly jak na andělských křídlech, zatímco se Patrick s Edwinou toulali po kopcích, veslovali na malém jezeře, sbírali divoce rostoucí květiny a všechno fotografovali. Noci trávili jeden druhému v hlubokém náručí a připadalo jim, jako by vše uplynulo v jednom jediném mžiku oka. Zpátky do Londýna cestovali zamlklí, s přáním, aby tam nikdy nedojeli. Nakonec pro sebe uloupili ještě dva dny navíc, ale věděli, že se musí vrátit a že Edwina musí najít Alexis. Někdy jí to připadalo pošetilé. Teď už začínala podezírat Alexis, že se vůbec vrátit nechce, a její dopis Edwině do New Yorku opakoval, že se vzali. Byly chvíle, kdy jí Edwina záviděla, asi proto, že má všechno, co chce. I když si Edwina jen těžko uměla představit Malcolma Stona jako příjemného muže, vždy existovala ta nešťastná možnost, že ho Alexis skutečně miluje. A také pořád ještě nevěděla, co řekne Georgovi, až se vrátí, jestli mu vůbec něco řekne. Ale zrovna teď nemyslela na Alexis, ani na George. Myslela jen na Patricka. Vsunula svou ruku do jeho a přála si, aby měli pro sebe celý život. Jenže oba věděli, že to nejde. Řekl jí to hned na samém začátku a ona se musí vrátit do Spojených států dál žít život, který tam opustila. Ale na jeden zářivý moment měli svůj sen. Věděla, že ho budou hýčkat jako něco vzácného a cenného. Když vešli zpátky do Alexina hotelu, na ruce jí zářil diamantový náramek jako vzpomínka na dny, které sdíleli, lásku, kterou pocítili, a okamžiky, které budou chránit jako poklad.

Patrick se tentokrát ptal na Malcolma Stona a jiný recepční jim řekl, že jsou uvnitř. Patrick mu rychlým pohybem dlaně naznačil, aby jim nevolal, a pohlédl na Edwinu.

„Chceš, abych šel nahoru s tebou, nebo za ním mám nejdřív jít sám?“

„Já raději půjdu s tebou,“ zašeptala, „nebo vystrašíš Alexis.“ I když připouštěla, že je těžké si představit, co by ji teď ještě mohlo vyděsit, po životě, jaký musela vést uplynulé čtyři týdny. Už to byl téměř měsíc od chvíle, kdy utekla. A za pár týdnů se má domů vrátit George. Bude ji muset dostat domů rychle, jestli to chce udělat potichu. Následovala Patricka nahoru po schodech k místnosti, jejíž číslo jim řekli. S třesoucíma se rukama Edwina čekala, zatímco Patrick klepal na dveře. Oba přemýšleli, co za nimi asi objeví.

Patrick na ni pohlédl, usmál se, aby jí dodal odvahu, a pak hlasitě zaklepal. Ani ne za půl minuty otevřel dveře vysoký pohledný muž, s cigaretou a bosý. V jedné ruce měl láhev whisky a za ním je pozorovala krásná dívka v saténovém kombiné. Jen za okamžik si Edwina uvědomila, že ta krásná dívka je její sestra. Dlouhou hřívu blonďatých vlasů měla sčesanou do drdolu a natočenou a na obličeji měla bledý bílý pudr, růž, silně obtažené oči a silný nános rtěnky. Ale i přes masku na jejím obličeji Patrick viděl, že Edwina měla pravdu, že to dítě je kráska.

V okamžiku, kdy je uviděla, se rozplakala. Malcolm se hluboce uklonil a pozval je dovnitř, pobaven tím, že si sestra panna přivedla ochránce.

„Drazí, drazí, rodinná návštěva tak brzy.“ Zadíval se na Edwinu se sarkasmem přihřívaným irskou whisky. „Netušil jsem, že budete tak laskavá a navštívíte nás v Londýně, slečno Winfieldová.“ Na moment měl Patrick stejnou chuť jako před měsíci George, když Malcolma srazil k podlaze v Rosaritě, ale přemohl se a pro tu chvíli nic neřekl.

Edwina se vážně dívala na svou sestru a Patrick viděl, jak mizí její něžnost. Najednou byla strohá a téměř impozantní. „Alexis, buď tak laskavá a spakuj si věci.“ Pak se s opovržením podívala na Malcolma Stona. Táhnul z něj chlast a levné doutníky a ona se otřásla nad životem naprostého ponížení, který s ním její sestra musela vést. Ale Alexis se od chvíle, kdy Edwina přišla s Patrickem, ani nepohnula.

„Hodláte někam odvést mou manželku?“ výsměšně se Malcolm zeptal Edwiny.

„Vaše ‘manželka’ je sedmnáctiletá dívka a pokud se nechcete zodpovídat z obvinění z únosu a znásilnění, doporučuji vám, abyste ji nechal jít se mnou, pane Stone,“ řekla chladně Edwina.

„Tohle není Kalifornie, slečno Winfieldová. Tohle je Anglie. A ona je moje žena. Tady nemáte co poroučet.“

Edwina se na něj zadívala, jako by neexistoval, a pak hned za něj na svou sestru. „Alexis, půjdeš se mnou?“

„Já … Edwino, musím? Já ho miluji.“ Ta slova udeřila její sestru jako pěst, ale nedala to na sobě znát. Patrick to vycítil jen proto, že ji znal, a znovu ji obdivoval pro její sílu před tímhle naprosto zkaženým dítětem a hnusným příživníkem, se kterým utekla. Jakkoli to Edwinu zasáhlo, nedala najevo nic než důstojnou zdrženlivost, zatímco mluvila ke své sestře.

„Takže takhle si přeješ žít?“ Mluvila k ní tiše a rozhlížela se po pokoji, nic nevynechala, otevřenou toaletu, šaty na podlaze, prázdné lahve od whisky, zhaslé cigarety, a nakonec pohlédla na Malcolma. „To je to, cos vždycky chtěla?“ To by zahanbilo každého a zvláště sedmnáctiletou dívku. I Patricka, a potají i Malcolma, její tón zahanbil. „Je tohle, Alexis, tvůj sen? Co se stalo s tím zbytkem? Kde je ta filmová hvězda … domov … kde je všechna láska, kterou jsi měla? Tak tohle se z tebe stalo?“ Alexis začala naříkat a obrátila se pryč a ve svém srdci Edwina věděla, co udělala, a to pomyšlení ji bolelo. Nebylo náhodou, že to Alexis provedla den po Georgově svatbě. Hledala otce, kterého ztratila … stejně jako při pokusu o útěk, když Phillip odešel do Harvardu … potřebovala spoustu mužů, nebo alespoň jednoho, ať je to kdokoli. Ale doopravdy Alexis nechtěla ani milence, ani manžela, nebo snad kohokoli, ale tatínka. A Edwina se málem rozplakala, když smutně hleděla na svou sestru.

„Edwino …“ rozplakala se Alexis. „Mě to tak mrzí …“ Neočekávala jen tak něco. Myslela si, že utéct s Malcolmem bude zářivé a zábavné, ale teď už znala pravdu celé týdny. Využíval ji, jak jen mohl, a bylo to bezútěšné a skličující. I Paříž byla ponurá. Celou dobu byl opilý a nejednou odešel s jinou ženou, ale tak aspoň věděla, že ji nechá o samotě. Nechtěla s ním nic mít, a přesto vždy aspoň částečně chtěla, aby ji miloval. A když jí říkal „holčičko“, udělala by pro něj cokoli a on to věděl.

„Obleč se,“ řekla Edwina tiše, zatímco ji Patrick pozoroval pln obdivu.

„Slečno Winfieldová, moji ženu odvést nesmíte.“ Malcolm udělal krok směrem k Edwině a pak trochu mávnul rukou, jako by se snažil vypadat hrozivě, a ona koutkem oka viděla, jak se blíží Patrick, a vztáhla ruku, aby ho zadržela. Dostala nápad a neodejde, dokud nezjistí pravdu. Nebyl typem muže, který by si kohokoli vzal, a už vůbec ne sedmnáctileté dítě, jako je Alexis.

„Máte důkaz vašeho sňatku s mojí sestrou, pane?“ zeptala se zdvořile. „Nemůžete ode mne čekat, že vám bez důkazu uvěřím. A mimochodem …“ obrátila se k Alexis, zatímco se děvče oblékalo. Brala si na sebe něco červeného saténového, z čeho Edwinu zamrazilo, ale byla jen ráda, že se obléká. „Mimochodem, Alexis, jak ses dostala do Anglie a Francie bez pasu, nebo sis ho snad nechala udělat v New Yorku?“ Edwina mluvila velice chladně a Alexis jí odpověděla.

„Malcolm jim řekl, že jsem svůj pas ztratila. A mně bylo tak špatně, že mně nechtěli rozčilovat.“

„Špatně? Na lodi?“ zeptala se Edwina soucitně. Věděla, jak traumatický pro ni musel výlet na lodi být, a překvapilo ji, že Alexis vůbec jela.

„Drželi mě pod drogami celou dobu, co jsem byla na Bremen.“ Říkala to nevinně, zatímco si obouvala boty.

„Pod drogami?“ Edwina prudce zvedla obočí a zadívala se na Malcolma. „A vy se ještě chcete vrátit do Spojených států, pane Stone? … pod drogami … unesená … znásilněná … sedmnáctiletá dívka … neplnoletá … z toho bude u soudu zajímavý příběh.“

„Bude?“ Malcolm pomalu ožil. „Opravdu si myslíte, že váš bratr a jeho pěkná hollywoodská nevěsta se o tom budou šířit? A co si myslíte, že to udělá s její pověstí? Ne, slečno Winfieldová, nepůjde k soudu, a ani já, ani Alexis ne. Dá mi práci, to je to, co udělá pro svého švagra. A když mi ji nedá, rád mi dá aspoň peníze.“ Smál se, zatímco Edwina v hrůze naslouchala. Pak se podívala na Alexis a znala pravdu. Alexis plakala, zatímco se studem naslouchala muži, s kterým utekla. Věděla to, podezřívala ho celou tu dobu, že ji nemiluje, ale po tom, co řekl Edwině, si již nic nemohla zakrývat.

„Alexis, vzala sis ho?“ Edwina se jí podívala přímo do očí. „Vzala? Řekni mi pravdu. Chci to vědět. A po všem, co jsi teď slyšela, bys mi to říct měla, už kvůli Georgovi a sobě.“ Ale Alexis už k velké úlevě Patricka i Edwiny vrtěla hlavou a tiše plakala, zatímco Malcolm nadával a zuřil, že to odkládal. Jenže ho nikdy nenapadlo, že by pro ni přijeli celou tu dálku až do Anglie.

„Nejdřív řekl, že ano, a já jsem byla tak opilá, že jsem si to nepamatovala. Ale pak přiznal, že ne. Měli jsme se vzít v Paříži, jenže na to byl pořád moc opilý,“ plakala Alexis a Edwina se málem smála radostí, když pohlédla na Patricka.

„Nemůžete ji odvést,“ snažil se je Stone obelhat. „Je moje družka. Nedovolím vám to.“ A pak dostal jiný nápad. „A kromě toho,“ řekl s nadějí, když viděl, jak mu zlato protéká prsty, „co když je těhotná?“

„Nejsem,“ odpověděla okamžitě Alexis k velké Edwinině úlevě. Aspoň to je jisté. A Alexis se postavila vedle Edwiny a smutně se dívala na Malcolma.

„Nikdy jsi mě nemiloval, že? Nikdy jsem nebyla tvoje malá holčička …“

„To víš, že byla.“ Stál před nimi v rozpacích a znovu pohlédl na Alexis. „Mohli bychom se pořád ještě vzít. Nemusíš jít s nimi, jestli nechceš.“

Ale Edwina nenechala ani jednoho z nich při nějakém nedorozumění, když se podívala na něj a pak na svou sestru. „Když budu muset, odvedu ji násilím.“

„To nemůžete.“ Malcolm k ní udělal krok a pak se najednou podíval na Patricka, jako by ho spatřil poprvé. „Kdo je vlastně tohle?“

Edwina se chystala mu odpovědět, ale Patrick ji přerušil a výhružně se zadíval na Malcolma. „Jsem policejní úředník. Jestli řeknete ještě jedno slovo nebo budete to dítě dále zdržovat, nechám vás zavřít do vězení a deportovat ze země.“ Při Patrickových slovech vypadal Malcolm Stone poprvé za celou dobu zkroušeně. Pozoroval, jak Patrick otvírá dveře a jak Edwina vychází ven. Alexis se jen jednou ohlédla přes rameno. O chvíli později již byli dole, noční můra se skončila a Edwina děkovala Bohu, že si ho Alexis nikdy nevzala, a modlila se, aby ji dostala do San Franciska, aniž by kdokoli věděl, co se stalo. A co se týká Alexiny kariéry, s tou se může rozloučit. Odteď, slibovala si Edwina, zůstane Alexis s Fannie doma a naučí se péct chleba a ovesné koláče. Nejvíc ze všeho ale Edwinu rozesmutnilo, že jakkoli ji celá ta léta milovala, nestačilo to a Alexis ve zbytečném hledání tatínka prodala sama sebe.

Tu noc to řekla Patrickovi, když už Alexis ležela v Edwinině posteli v Claridgi. Odehrála se dlouhá plačtivá scéna s hysterickými omluvami a Alexis prosila Edwinu za odpuštění. Nic z toho nebylo nutné, Edwina ji držela v náručí a obě plakaly. Alexis nakonec usnula a Edwina se vrátila do obývacího pokoje popovídat si s Patrickem.

„Jak je jí?“ Vypadal ustaraně, pro ně pro všechny to byl dlouhý večer, ale dopadlo to mnohem lépe, než Patrick očekával. Děvče bylo celkově v pořádku a Malcolma Stona se zbavili překvapivě lehce.

„Spí, zaplať pánbůh,“ odpověděla Edwina s povzdechem, posadila se a on jí nalil sklenici šampaňského. „To je noc.“

„Taková hrozná povaha. Myslíš, že se vrátí a bude ji strašit?“ Sama o tom přemýšlela, ale nemohla udělat nic jiného, než se zmínit Georgovi a dát ho na černou listinu, jenže do toho se jí také moc nechtělo.

„Nevím. Doufám, že ne. Jemu to také na reputaci nepřidá. Zaplať pánbůh, že byl příliš líný, aby se s ní oženil. Mohli bychom to ovšem anulovat, jenže tím by se všechno zkomplikovalo a určitě by se to dostalo do novin.“

„A co teď?“

„S trochou štěstí ji mohu propašovat zpátky do země a nikdo se o tom nedozví. Myslíš, že jí tady mohu obstarat pas?“

„Zítra o tom promluvím na vyslanectví.“ Znal dobře amerického velvyslance a snad jí bude moci obstarat pas bez spousty otázek. Stejně jako Malcolm Stone řekne, že ho ztratila, když cestovala se sestrou.

„Udělal bys pro mě ještě něco?“ Chtěla se ho na to zeptat od chvíle, kdy zjistila, že Charles byl jeho bratranec. „Zavolal bys za mě lady Fitzgeraldové? Vím, že teď musí být už hodně stará.“ Už před jedenácti lety nebyla nejmladší. „Kdyby chtěla, ráda bych ji navštívila.“

Chvilku mlčel a pak přikývl.

„Musím se s ní rozloučit,“ řekla tiše. Nikdy předtím neměla příležitost. A nejvíc ze všeho se potřebovala rozloučit s Charlesem a Patrick jí s tím nakonec pomohl.

„Zavolám jí zítra.“ A pak ji lítostivě políbil na rozloučenou. „Uvidíme se ráno.“

„Miluji tě,“ zašeptala a on se usmál a znovu ji přitáhl k sobě.

„Já také.“ Ale oba věděli, že se blíží konec. Jestli chce dostat Alexis domů potichu, musí brzy odjet. Edwina nenáviděla pomyšlení, že Patricka opustí.

KAPITOLA 38

Druhý den ráno se Alexis hrozně vylekala, když se objevil Patrick. Otevřela mu dveře a pak odběhla najít Edwinu.

„Ten policajt je zase tady!“ šeptala naléhavě a Edwina se šla podívat, co chce. Když ho uviděla, vybuchla smíchy.

„To není žádný policajt,“ smála se, „to je můj přítel Patrick Sparks-Kelly.“ A pak dodala Alexis na vysvětlenou a také na obhajobu, že ho zná tak dobře: „Je to Charlesův bratranec.“

„Ale já myslela … tys řekla …“ Alexis vypadala znovu jako dítě, se smytým make-upem a vlasy učesanými tak jednoduše, jak jen to Edwina dokázala. Dělala s nimi v Paříži hrozné věci. Teď se Alexis, opět čistá a krásná, usmívala, když jí Edwina vysvětlovala, že Patrick jen předstíral, aby Malcolma vystrašil.

„Jen pro případ, že by nám tvůj přítel dělal těžkosti,“ vysvětlil. A pak řekl Edwině, že stačí jen vyzvednout pas v Grosvenor Gardens číslo 4, a tiše jí pověděl, že je lady Fitzgeraldová čeká v jedenáct.

„Byla překvapená, když se o mně doslechla?“ Edwina jí nechtěla připravit příliš velký šok. Spočítala si, že jí bude dobrých sedmdesát.

Ale Patrick zavrtěl hlavou. „Myslím, že ji víc překvapilo, že tě znám.

„Jak jsi to vysvětlil?“ S obavami se na něj zadívala. Musí tolik skrývat i před Alexis.

„Jen jsem řekl, že jsme se potkali na lodi.“ Usmál se. „Šťastná náhoda … pro mě …“

„Myslíš, že ji příliš rozesmutní, až mě uvidí?“ zeptala se znovu s obavami, ale on opět zavrtěl hlavou.

„Vůbec ne. Myslím, že se s tím smířila už dávno a mnohem víc než ty.“

A když se později toho dopoledne setkali, Edwina si uvědomila, že je to pravda. Lady Fitzgeraldová ji otevřeně přivítala a seděla a povídala si s Edwinou hezky dlouho, zatímco se Patrick s Alexis procházeli nádhernými zahradami.

„Vždycky jsem doufala, že se jednoho dne vdáš,“ řekla smutně hledíc na Edwinu. Byla to taková krásná dívka a pořád ještě je. Když se dozvěděla, že se nevdala, zdálo se jí to škoda. „Ale s těmi dětmi, které jsi musela vychovávat, to asi nešlo. Jak hrozné, že tvá matka utonula s tvým otcem. Hrozná věc … tolik životů … taková škoda a jen proto, že společnost neměla dostatek rozumu, aby vzala dost záchranných člunů … kapitán příliš tvrdohlavý, než aby zpomalil loď tváří v tvář ledovci … rádio na nejbližší lodi vypnuté … to všechno mě hrozně trápilo a nakonec jsem se rozhodla, že to byl osud, že Charles nepřežil. Víš, má drahá, je to úděl. Musíme být vděční, že žijeme, a užívat si každou chvíli.“

Edwina se na ni usmála a znovu potlačovala slzy, když si vzpomněla, jak se poprvé setkali s Charlesem, když si vzpomněla na svatební závoj, který lady poslala po dohotovení, i když byl Charles tehdy už mrtvý, a Edwina ho nikdy nepoužila. Znovu jí poděkovala a lady Fitzgeraldová vysvětlila, proč ho poslala.

„Cítila jsem, že nechávat si ho není správné. A i když jsem věděla, že tě bude pořád rozesmutňovat, myslela jsem si, že bys ho měla dostat.“

„Moje švagrová si ho nasadila minulý měsíc a vypadala v něm nádherně.“ Slíbila, že pošle fotografii, a stařenka se unaveně usmála. Její manžel zemřel před rokem a ona sama se netěšila nejlepšímu zdraví, ale setkání s Edwinou jí rozehřálo srdce.

„Tvoje mladší sestra je velice krásná dívka, drahá, trochu jako ty v jejím věku, i když její vlasy jsou samozřejmě mnohem světlejší.“

„Doufám, že jsem nebyla tak pošetilá jako ona.“ Edwina se usmála, polichocená tím vzdáleným srovnáním s Alexis.

„Nebyla jsi vůbec pošetilá. A od té doby jsi byla velmi statečná … velmi statečná … možná teď budeš mít také štěstí a najdeš někoho, kdo tě miluje. Visela jsi na něm celá ta léta, že ano?“ Vycítila to v Edwině ve chvíli, kdy začaly hovořit, a Edwina se slzami v očích přikývla. „Musíš ho nechat odejít,“ zašeptala a lehce políbila Edwinu na tvář a na moment jí to silně, téměř k nesnesení, připomnělo Charlese. „Je teď šťastný, ať je kdekoli, stejně jako tvoji rodiče. Teď musíš být šťastná ty, Edwino. Všichni tři by si to přáli.“

„Já jsem byla šťastná,“ protestovala Edwina a vysmrkala se do kapesníku, který stále ještě měla od Patricka. Napadlo ji, jestli si toho všimla lady Fitzgeraldová. Ale ta byla příliš stará na to, aby si všímala takových detailů nebo aby ji zajímalo, čí nosí Edwina kapesníky. „Celá ta léta jsem byla s dětmi šťastná.“

„To nestačí,“ hubovala Charlesova matka, „a ty to víš. Přijedeš zase někdy do Anglie?“ zeptala se, když se zvedly a pomalu odcházely do zahrady. Edwina se cítila vyčerpaná, ale byla ráda, že přišla. Také věděla, že lady Fitzgeraldová má pravdu. Přáli by si, aby byla šťastná. Nemohla se dál skrývat. Naučila se to s Patrickem. A teď i jemu dá sbohem. Život jí připadal plný bolestných loučení.

V poledne lady Fitzgeraldovou políbila na rozloučenou a po dlouhé době se cítila bezstarostnější a šťastnější než kdy jindy. Při obědě o ní mluvila s Patrickem a řekla mu, jaká je to laskavá žena. A on i Alexis souhlasili.

Vzal je na oběd do Ritzu a pak si rezervovali místa na Olympiku a šli vyzvednout Alexin pas. Dozvěděli se, že mají štěstí. Olympik odjíždí zítra ráno. A najednou Edwina cítila, jak se přes ni přelévá vlna paniky při pomyšlení, že opustí Patricka. Rychle na něj pohlédla a on přikývl a ona rezervovala dva sousední pokoje v první třídě pro sebe a pro Alexis.

Ale Alexis za několik posledních týdnů dospěla ve spoustě věcí a tu noc je nechala samotné prohlašujíc, že je úplně vyčerpaná.

„Nechce se zase vypařit, co myslíš?“ zeptal se Patrick ustaraně, když bral Edwinu do Embassy Clubu na večeři.

Ale Edwina se mu zasmála a ujistila ho, že tentokrát si je naprosto jista, že si Alexis vzala ponaučení.

Večer opět utekl příliš rychle, příliš brzy byli zpátky v Claridgi a neexistoval způsob, jak by mohli znovu sdílet něhu, kterou k sobě chovali v Irsku. Chtěla se s ním znovu milovat, ale oba věděli, že ani bez toho to nebude jiné.

„Jak ti mám dát sbohem, Patricku? Vždyť jsem tě teprve objevila.“ Trvalo jí jedenáct let dát sbohem Charlesovi a teď musí nechat jít jeho bratrance v jediném okamžiku. „Doprovodíš nás zítra do Southamptonu?“ Ale on jen smutně zavrtěl hlavou.

„To by bylo těžké pro nás pro oba. A mohlo by to vyvést z míry Alexis.“

„Myslím, že to stejně ví.“

„Pak jedete obě domů s temným tajemstvím.“

Něžně ji políbil a oba věděli, že všechno, co sdíleli, bylo jen bezstarostné a nádherné. V skrytu duše Edwina tajně věděla, že ji osvobodil.

„Uvidím tě ještě někdy?“ zeptala se, když ji opouštěl před Claridgem.

„Možná. Když se vrátíš. Nebo přijedu já. V Kalifornii jsem ještě nebyl.“ A ona pochybovala, že kdy bude. Přesně tohle jí říkal od začátku, budou se muset rozejít, nechat jeden druhého svobodně odlétnout navždy. Cítila jeho dárek na své ruce, tam, kde zůstane navždy, a jeho dotek na svém srdci, ale to ostatní zmizí, vzdálená, šťastná vzpomínka, kterou jí daroval na několik týdnů, aby ji osvobodil z řetězů, které ji poutaly tak dlouho. „Miluji tě,“ zašeptal těsně před tím, než ji opustil. „Zoufale tě miluji … a vždycky budu … a usměji se pokaždé, když si na tebe vzpomenu … budu se usmívat, a i ty bys měla, pokaždé, když si vzpomenu na Irsko.“ Pak ji naposledy políbil, zatímco ona plakala, a odjel v autě bez jediného ohlédnutí. Plačíc tam stála velmi, velmi dlouho a pak pomalu vešla do Claridge s vědomím, jak nevyslovitelně ho milovala.

KAPITOLA 39

Druhý den v osm hodin ráno odjely do Southamptonu, stejně jako před lety, ale tentokrát byly jen dvě, dvě sestry, dvě přítelkyně, dvě, jež přežily. Odjížděly mlčky a Alexis tušila, že i Edwina má o čem přemýšlet. Dlouhou dobu Edwina jen seděla a zírala z okna.

Včas se nalodili na Olympik, a protože je pobyt na lodi stále ještě znervózňoval, odešly do svých pokojů. A pak Edwina překvapila Alexis, když řekla, že se jde podívat na palubu, jak vyplouvají. Odešla sama, mladší sestra neměla nejmenší touhu to vidět.

A když stála na palubě a obrovská loď uvolnila svá uvazovací lana, právě v okamžik, kdy opouštěla loděnici a odplouvala pryč, ho Edwina spatřila. Jako by věděla, že tam bude. Patrick stál na molu, slavnostně mával a pozoroval ji a ona mu s pláčem poslala polibek a dotkla se svého srdce. On se dotkl svého. A ona se dívala, jak mává, dokud mohla, dokud loď nebyla příliš daleko. Edwina věděla, že si Patricka bude navždy pamatovat.

Trvalo dlouho, než se vrátila dolů a našla Alexis spící na posteli. Pro obě byl ten výlet vyčerpávající.

Tentýž den cvičili nastupování do záchranných člunů a Edwina teď myslela jen na Patricka, ne na Charlese … na jejich procházky po palubě, nekonečné hodiny rozhovorů, jeho přítomnost u záchranných člunů … tu noc, kterou protančili, ona ve vypůjčených šatech … při tom pomyšlení se usmívala a když vzhlédla, uviděla nad hlavou letět ptáka a vzpomněla si, co jí Patrick řekl. Ať se mezi nimi stane cokoli, propustí ji, aby našla cestu domů. Mají své vlastní životy, své vlastní světy, a neexistuje možnost, že by někdy mohli být spolu. Ale ve třiceti dvou letech milovala a byla milována dvěma muži. Cítila se podivuhodně dospělá, když se plavili domů, i Alexis si toho všimla.

„Zamilovala ses do něj, že ano?“ zeptala se Alexis druhý den a Edwina dlouho zírala na moře a neodpovídala.

„Byl to Charlesův bratranec.“ Ale to nebyla odpověď na otázku a Alexis to věděla. Jenže věděla také, a za tu vědomost draze zaplatila, že některé otázky je lépe nechat nezodpovězené.

„Myslíš, že George se to dozví, myslím to o Malcolmovi?“ Vypadala opravdově vystrašená a Edwina o tom přemýšlela.

„Možná ne, když budeš opravdu diskrétní a děti mu to neřeknou.“

„Ale co když řeknou, nebo mu to řekne někdo jiný?“

„A co si myslíš, že může dělat?“ zeptala se Edwina a poprvé k ní mluvila jako k dospělému. „Nemůže dělat vůbec nic. Všechna škoda se stala tobě, tvému srdci, tvé duši, kterékoli části tvého já, na které záleží. Jestli se s tím vyrovnáš ty, pak jsi vyhrála. Dostala jsi tvrdou lekci, aspoň to máš za sebou. Záleží jenom na tom, co ses z ní naučila. Ostatní je jen povyk.“ Alexis se s úlevou usmála a Edwina ji pohladila na ruce. Alexis se naklonila a políbila ji.

„Děkuji, žes mě z toho dostala.“ Ve skutečnosti to udělalo dobře oběma. Edwina se také naučila pár cenných věcí a byla za ně vděčná.

Většinu času trávily v kajutách, četly si, hrály karty, spaly, povídaly si a mnohem lépe poznaly jedna druhou jako dospělá dospělou. Alexis prohlašovala, že to s filmovou kariérou myslí vážně, a Edwina jí řekla, že si myslí, že by měla počkat, až jí bude aspoň osmnáct a bude schopná to lépe zvládnout. A Alexis souhlasila. Zkušenost s Malcolmem Stonem ji vystrašila před tím typem mužů, které bude potkávat, a řekla, že chce, aby s ní odteď Edwina byla neustále, na ochranu.

„Příště už to zvládneš.“ Ale Alexis si už nebyla jista a mluvila o tom, jaké štěstí má Fannie, protože nechce nic jiného než domov a děti, a nic dobrodružnějšího než přípravu večeře pro svého manžela. „Na každého nečekají velké věci,“ řekla Edwina. „Jen na pár výjimečných. A lidé vně tohoto magického kruhu to nikdy dooprady nepochopí.“

Cestou domů se spřátelily s několika lidmi a oběma dvěma se ulevilo, když přistáli v New Yorku. Některé špatné zážitky mizí jen obtížně a ony obě věděly, že tenhle pro ně bude vždy těžký. A ještě když vystupovaly z lodi, Edwina stále Patricka postrádala. Poslal jí na loď květiny jen s lístečkem ‘Miluji tě, P.’ a na těch, které poslal do hotelu v New Yorku, bylo Je t’aime … Adieu. Chvíli stála a dívala se na ně, pak se dotkla náramku na své ruce a zastrčila lísteček do kabelky.

V New Yorku zůstaly jen na jednu noc, zavolaly Fannie a Teddymu a dozvěděly se, že George volal dvakrát a že Fannie mu docela chytře pokaždé řekla, že Alexis je venku a Edwina má hrozný zánět průdušek. Volal také Sam Horowitz a jemu řekla to samé, a jinak že byl ‘vzduch čistý’. Děti byly rády, že s Alexis všechno dobře dopadlo. Mluvila s nimi sama a všichni brečeli, nebo aspoň obě dívky určitě. A o čtyři dny později byly doma, uprostřed objetí a polibků a slz a Alexis přísahala, že je už nikdy neopustí, ani kdyby měla jet do Hollywoodu, a Edwina se smála, když ji slyšela.

„Tohle jednou dostaneš na talíř,“ škádlila ji a zrovna v tu chvíli zazvonil telefon. Byl to George. Ten den přijeli zpátky do Hollywoodu po nádherných líbánkách a Helena jí po telefonu pošeptala, že si myslí, že by mohla být těhotná.

„Opravdu? To je báječné!“ Edwinu překvapilo, že pocítila závist. Helena je o deset let mladší, právě se vrátila z líbánek a má manžela, který ji zbožňuje. Ne jako Edwina, která je zase sama a bude se znovu starat o děti.

A George se vrátil k telefonu, když Helena skončila, aby se soucitně zeptal: „A jak je na tom tvůj krk?“

„Dobře. Proč?“ A pak si vzpomněla na Fanninu historku. „Ale … už je to skvělé … ale bylo to strašné nachlazení. Měla jsem strach, že se z toho vyklube nějaká těžká chřipka nebo zánět plic nebo něco, ale nic z toho nebylo.“

„To jsem rád. Zdály se mi o tobě jednu noc ty nejpodivnější sny.“ Neřekl jí, že si představoval, že je na lodi, věděl, že by ji to příliš roztrpčilo, ale tak ho to vystrašilo, že probudil Helenu. A Helena byla přesvědčena, že to bylo tu noc, kdy otěhotněla.

„Každopádně jsem rád, že už jsi v pořádku. Kdy nás přijedeš navštívit?“

Jen pomyšlení na nějakou cestu naplnilo Edwinu hrůzou. Vrátila se právě z cesty kolem půl světa, jenže to on samozřejmě nevěděl. „Přijedeš domů na Den díkůvzdání?“ zeptala se, ale George měl jiný nápad.

„Sam si myslí, že bychom se mohli střídat. On by nás mohl pozvat tenhle rok, a ty ten další.“ Slíbil Heleně, že to tak Edwině předloží, ale také ji varoval, že kdyby sestře vadilo, že nebude pořádat Díkůvzdání sama v San Francisku, budou tam muset jet.

Na druhém konci o tom Edwina přemýšlela poměrně dlouhou dobu a pak pomalu přikývla. „Dobře … to by mohlo být pro změnu zábavné, i když chudák Fannie chtěla dělat svého speciálního krocana.“

„To může udělat i u Sama,“ navrhl s úsměvem George a pohladil stále ještě ploché Helenino bříško. „Helena chce také pomáhat s vařením, že miláčku?“ škádlil ji a ona protáhla obličej. Helena nerozeznala měchačku od naběračky.

„Asi proto volal Sam,“ řekla Edwina zamyšleně, ještě neměla čas oplatit mu telefonát.

„Nejspíš,“ usoudil George. „Tak dobrá, uvidíme se za pár týdnů.“

Řekla dětem, že na Díkůvzdání jedou do Los Angeles, aby zahájili novou tradici s Helenou, Georgem a Samem, a každého to potěšilo, i Alexis.

„Myslela jsem, že mě z tohohle domu už nikdy nepustíš.“ Od svého velkého dobrodružství se hodně sblížily, ale ostatním to nevadilo. Teddy a Fannie byli skoro jako dvojčata a byli šťastní, že mají Edwinu a Alexis zpátky doma. Je to zvláštní, jak všichni najednou vyrostli, myslela si Edwina, když šla toho večera spát. A když usínala, musela myslet na Patricka. Teď jí to všechno připadalo jako sen, lodě, vlaky, výlet do Irska, příhoda s Malcolmem a Alexis, diamantový náramek, šampaňské, poezie, návštěva lady Fitzgeraldové. Věcí na přemýšlení bylo tolik, že si je srovnávala v hlavě, ještě když odjížděli na svátky do Los Angeles.

Helena a George vypadali výborně a Helena potvrdila, že je těhotná. Sam z toho byl nadšený a podal si žádost na vnuka. A Fannie všem udělala svého ‘speciálního’ krocana a zeptala se Heleny, jestli by mohla na pár měsíců přijet do Hollywoodu a pomáhat jí s miminkem. Ten nápad Helenu překvapil, ale mělo se to narodit v červnu, a to už bude Fannie mít letní prázdniny.

„A co budu celé léto dělat já, Fannie, až ty budeš prát plenky?“ stěžoval si Teddy, ale George rychle zakročil.

„Myslím, že bys příští léto mohl pracovat jako technik ve studiu.“ Chtěl mu to stejně navrhnout a Teddy se mohl zbláznit radostí, zatímco jedl dýňový koláč, který Fannie upekla. Byla opravdu skvělá kuchařka a Sam jí za všechno gratuloval, což Edwinu dojalo. Byl k nim ke všem milý, jako by teď patřili k jeho rodině, a pro ni to hodně znamenalo. Snažila se mu za to poděkovat později, když Alexis mluvila s Georgem o novém filmu a Fannie s Helenou a Teddym hráli karty. Se Samem se rozhodli, že se projdou v zahradě.

„Děkuji, že jsi na ně tak hodný. Hodně to pro mě znamená,“ usmála se.

„Ty jsi jim dost dlouho obětovala celý svůj život. Ale dělají ti čest.“ Podíval se na ni moudrýma očima a s laskavým úsměvem. „Co budeš dělat, až vyrostou?“

„To, co děláš teď ty s Helenou.“ V jejích očích patřili ke stejné generaci, ale ve skutečnosti to nebyla pravda. Jí bylo třicet dva a Samovi Horowitzovi padesát sedm. „Ty čekáš na vnoučata. Já čekám na synovce a neteře. To je to samé.“ Jemně se usmála a on zavrtěl hlavou.

„Ne, to není.“ Mluvil tiše v nočním vzduchu, zatímco se procházeli namísto cvičení po večeři. Cítila se s ním velice velice příjemně, jako by byli staří přátelé a mohli si říct cokoli. Vždycky měla Helenina otce ráda, stejně jako si oblíbila Helenu. „Já měl před dlouhou dobou život se ženou, kterou jsem miloval a která mi velice ublížila. Ty jsi měla ve svém životě jen málo, kromě těch dětí, které miluješ a kterým dáváš vše, co musíš. Ale kdy budeš mít svoje vlastní? Kdy přijde řada na tebe? Co se stane, až odejdou? Tohle myslím … synovci a neteře nestačí … potřebuješ víc než to. Měla bys mít svoje vlastní děti.“ Říkal to vážně a ona se mu téměř vysmála.

„Proč mi to teď každý říká?“ Patrick … lady Fitzgeraldová … teď Sam … „Poslyš, já jsem vychovala pět dětí, jako by byly moje. Nemyslíš, že jsem si užila dost?“

„Možná. Ale není to samé. Aspoň já si to nemyslím.“

„Já si myslím, že je.“ Mluvila s ním vážně. „Milovala jsem těchhle pět dětí, jako by byly moje.“ Zaváhala a pak pokračovala. „Myslím, že jsem je milovala víc než moje matka.“ …Nemilovala je dost na to, aby kvůli nim zůstala naživu, aby opustila manžela … ale když o tom teď Edwina přemýšlela, po hovoru s Patrickem, po všech těch letech, nezlobila se. A pak se rozhodla zeptat se Sama na něco, co řekl, neboť byli k sobě tak otevření. „Proč jsi řekl, že ti tvoje žena velice ublížila? Myslela jsem si, že zemřela.“

„Zemřela.“ Střízlivě se zadíval na svou přítelkyni svým moudrým srdcem a laskavýma očima. „Utíkala s jiným mužem a zabila se při vlakové srážce. Heleně bylo jen devět měsíců, takže o tom neví.“ Na chvilku zůstala Edwina ohromeně mlčet.

„To pro tebe muselo být hrozné,“ řekla dojatá tím, že to nikdy neřekl své dceři. Je to laskavý a taktní muž, a to je jen část toho, proč ho má ráda. Obdivovala ho a vážila si ho od začátku a cenila si jeho přátelství.

„Bylo to strašné. Ještě dlouho jsem se na ni zlobil,“ pokračoval Sam. „Držel jsem to v sobě, dokud mě to téměř neuhlodalo. Ale jednoho dne jsem se rozhodl, že to v sobě nemůžu nosit napořád, a vzdal jsem to. Zanechala mi Helenu a možná že to stačí. Ve skutečnosti už vím, že to stačí.“ Ale Edwina si myslela, že je smutné, že se znovu neoženil. Stalo se to před jednadvaceti lety, to je na osamělost dlouhá doba. Věděla, že čas od času jde do společnosti s nejdůležitějšími herečkami v Hollywoodu, ale nikdy ani ona ani George neslyšeli, že by měl s kýmkoli vážnou známost. Sam Horowitz žil pro svou práci a pro svou dceru. A pak ohromil Edwinu svou další otázkou. „A jak bylo jen tak mimochodem v Evropě?“ Zastavila se a v úžasu se k němu obrátila.

„Proč myslíš, že jsem byla v Evropě?“ Fannie říkala, že když zavolal, řekla mu stejnou historku jako bratrovi.

„Několikrát jsem volal, abych se dozvěděl, jak ti je. Byla jsi k Heleně v její svatební den tak milá, jako bys byla její matka, a já ti chtěl poděkovat. A malá Fannie si mohla nos ulhat tím, jak jsi hrozně nachlazená a jak nemůžeš mluvit a jak máš ten hrozný zánět průdušek,“ dokonale napodobil Fannie a Edwina se smála, když pozorovala jeho výrazně řezaný obličej a bílé vlasy zářící v měsíčním světle. Najednou si uvědomila, jako už jednou předtím, že je velice přitažlivý. „Každopádně jsem si domyslel, že se něco stalo, a tak jsem se trochu pozeptal kolem a zjistil jsem, že z města nezmizel jen Malcolm Stone, ale taky Alexis. A pak mi došlo, kam jsi odjela. V jednu chvíli jsem chtěl jet za tebou, ale pak jsem se rozhodl, že kdybys mě potřebovala, zavolala bys mi, nebo v to jsem alespoň doufal. Doufám, že jsme přátelé.“ Obezřetně se na ni zadíval. „Po pravdě řečeno mě trochu zklamalo, že jsi nezavolala.“ A pak se na ni laskavě podíval. „Nastoupila jsi na loď úplně sama, že?“ Nastoupila, ale sama dlouho nezůstala. „To vyžadovalo pořádnou odvahu,“ pokračoval, když přikývla. „A našlas ji. Kde byla?“

„V Londýně.“ Edwina se usmála myslíc na tu scénu, kdy je objevili a na ‘policajta’ Patricka.

„Byla se Stonem?“

Edwina zaváhala a pak přikývla. „Ale George o tom neví a já jsem jí slíbila, že mu to neřeknu.“ Podívala se s obavami na Sama a on s žalostným výrazem zavrtěl hlavou. Učinilo na ni dojem, že to věděl a nikomu o tom neřekl. Sam byl chytrý a diskrétní a neuvěřitelně starostlivý.

„To není moje věc, říkat mému švagrovi a partnerovi, co provádí jeho sestra. Pokud je to v tvých rukou, respektuji to. Mimochodem, kde je Stone teď?“

„Myslím, že tam zůstal. Nemyslím, že bude spěchat zpátky do Hollywoodu. Bojí se George.“

„Dobře dělá. Myslím, že kdyby o tom tvůj bratr věděl, zabil by ho. Moje nebožka žena mě naučila pár triků, bez kterých bych se byl v životě obešel, proto jsem tušil, že Alexis opustila město. Ale teď to vypadá, že poslouchá.“

„Ano, a do Hollywoodu se chce vrátit na jaře, až jí bude osmnáct, a hrát v dalším filmu. Možná že ji George nechá, když bude chtít.“ Ale Edwina si tím byla jistá. Alexis mluvila jen o své herecké kariéře.

„A ty?“ zeptal se důrazně. „Co teď budeš dělat?“ Jejich pohledy se na dlouhý okamžik setkaly. Chtěl se jí zeptat na spoustu věcí, chtěl jí říct hodně o sobě, chtěl vědět hodně o ní.

„Nevím, Same.“ Vzdychla. Ale vypadala šťastně. „Budu dělat to, co budou ode mne potřebovat, budu s nimi, zůstanu doma, cokoli …“ Teď jí to starosti nedělalo. Následovala je po jedenáct let a nic víc na práci neměla. Navíc je milovala. Jenže Sam narážel na něco jiného, jen nevěděl, jak s tím začít před Edwinou, nevěděl, kde začít, a poprvé po dlouhé době měl strach.

Zastavili se a on na ni znovu pohlédl. Její obličej na něj zářil v měsíčním světle, ocelově modré oči, čistě bílá pleť kontrastující s černými vlasy. „Co bude s tebou, Edwino? Kdy budeš mít vlastní život? Oni mají své životy, jsou už téměř pryč a ty sis toho ještě nevšimla. Víš, kdy jsem si uvědomil, že Helena odešla? Ten den, kdy si vzala George. Najednou jsem tam stál a předal mu ji. Vybudoval jsem pro ni království a ona najednou zmizela. Ale víš, na co jsem ten den ještě přišel, když jsi pobíhala kolem ní, narovnávala jí závoj … závoj, který bys měla ty, kdyby tvůj snoubenec nezahynul s tvými rodiči … zjistil jsem, že jsem to království budoval i pro sebe a že ho teď nemám s kým sdílet. Po všech těch letech, po té práci a po vší té lásce, kterou jsem zahrnul Helenu a předtím její matku … najednou jsem sám. Ovšem, jednoho dne přijdou vnoučata a Helena je pořád kolem mě, ale to není stejné. Není nikdo, kdo by mě držel za ruku, nikdo, kdo by se o mne staral … a nikdo, o koho bych se zajímal já, kromě vlastní dcery. Ten den jsem tě pozoroval,“ řekl tiše a vzal její ruku do své, mnohem větší, s obličejem hned u jejího, a ona viděla, co na něm měla ráda hned od začátku. Tu jemnost, tu sílu, laskavost a moudrost. Je to člověk typu jejího otce, někdo, s kým se můžete smát a povídat si, někdo, koho jste měli instinktivně rádi. Je přirozený a opravdový, a ona si na chvilku myslela, že ho miluje. A když s tou myšlenkou zápasila, usmál se na ni. „Jestli vím, co chci? Chci tu být pro tebe, držet tě za ruku, objímat tě, když pláčeš, a smát se s tebou, když se bavíš. Chci tu být pro tebe, Edwino. A chci, abys ty tu byla pro mne, až tě budu potřebovat. Ty a já na to máme právo.“ Pak se na ni skoro smutně usmál. „A nikdy jsme to nezažili.“

Dlouho nepromluvila, nevěděla, co mu má říct. Není Patrick ani Charles, není mladý, ale to není ani ona, a věděla, že ho zvláštním způsobem miluje. On je tím mužem, kterého chtěla celá ta léta, a nevěděla o tom. Muž, o nějž by se mohla starat a jehož by si mohla vážit a milovat. Muž, se kterým by mohla strávit zbytek svého života. A pak ve vteřině pochopila i něco jiného. Věděla, že při něm bude stát v dobrém či zlém, dokud … a tak tomu bylo s její matkou. Zemřela s Bertem, protože ho milovala nevýslovnou láskou … nad niž už nemohlo být větší … větší než té, jíž Edwina milovala děti … nebo té, jíž se budou jednoho dne milovat Edwina se Samem, nebo snad jejich vlastní děti.

Edwina najednou věděla, že jednoho dne se budou milovat stejně jako její rodiče. Láskou, která se musí budovat a opatrovat a dobře chránit. Láskou, pro niž se musí žít … a nebo také být ochoten zemřít. Jejich láska je tichá, ale ona vycítila, že pod tím poutem, které se již vytvořilo, spočívá pevná skála, na které budou moci postavit život.

„Nevím, co mám říct …“ Usmála se na něj téměř ostýchavě. Nikdy na nic takového nepomyslela. Brala ho vždy jen jako Helenina otce … ale pak si vzpomněla, jak se na něj obrátila, když Alexis zmizela, jak tam pro ni byl a jak věděla, že kdyby ho opravdu potřebovala, může ho zavolat. Nejvíc ze všeho byl jejím přítelem a to na něm měla ráda. Ve skutečnosti se jí na něm líbilo úplně všechno. „Co si o tom bude myslet Helena?“ … a George … a ostatní … ale oba tušili, že je to potěší.

„Myslím, že si pomyslí, že mám zatracené štěstí, a taky že mám.“ Svíral její ruku pevně ve své. „Edwino … neříkej nic, jestli je to příliš brzy. Jen chci vědět, jestli je to vůbec možné, nebo jestli si myslíš, že jsem blázen.“ Hleděl na ni váhavě skoro jako chlapec a ona se smála, neboť jí najednou připomněl děti.

„Jsme blázni oba, Same, ale myslím, že se mi to líbí.“ Přistoupila k němu a on se usmál. A pak se otočil, přitáhl ji k sobě a v pevném objetí ji líbal.