DANIELLE STEEL OSUDY

PODĚKOVÁNÍ

Speciální dík dr. Phillipu Oyerovi Měnit se, tančit, skákat, plazit se od starého života k novému, přemýšlet o tobě, neznámých snech i nových objevech, dva životy, propletené a zapletené, nakonec zdokonalené, a náhle srdce v problémech, držíš je pevně, neobracíš se zpátky, není východiska, příliš pozdě na útěk, příliš brzy na to poznat, zda je všechno v pořádku, avšak čas všechno ukáže, v noci pak volám tvé jméno, nic není stejné uprostřed této kompletní změny, protože všechno ve mně kmitá, posouvá se, mění.

1.

„Doktor Hallam, doktor Peter Hallam, doktor Hallam, kardiologie, doktor Hallam“ Spěchal vestibulem Ústřední městské nemocnice, zatímco hlas mechanicky opakoval jeho jméno, přestože kolegové věděli, že už je na cestě. S nakrčeným obočím stiskl tlačítko do šestého patra, naprosto ponořený v myšlenkách o údajích, které před dvaceti minutami telefonicky získal. Týdny čekali na dárce a teď bylo skoro pozdě. Skoro. Když se dveře výtahu otevřely, měl v hlavě jako v úle. Rychlými kroky vyrazil k oddělení označenému

Kardiologická intenzívní péče. „Už poslali Sally Blockovou nahoru?“ Sestra vzhlédla, a jak se jejich oči setkaly, zatvářila se rozpačitě. Vždycky když ho uviděla, něco v ní trochu poskočilo. V tom vysokém, štíhlém, šedovlasém a modrookém, tiše hovořícím muži bylo cosi neuvěřitelně působivého. Vypadal přesně jako lékař z nějakého románu pro ženy. Šířil kolem sebe klid a laskavost a současně i duševní sílu, auru skvěle trénovaného závodního koně, který musí běžet stále rychleji, rychleji, získat čas, přidat, překonat všechny překážky a rekordy, zachránit alespoň jeden život, jednoho muže, jednu ženu, dítě, kohokoli. Často i vítězil. Často. Ale ne vždy. A to ho mrzelo, ba co víc, bolelo. To byla příčina vrásek kolem jeho očí, starost cítil hluboko v duši. Nestačilo mu, že téměř denně dělal zázraky.

Chtěl víc. Lepší výsledky. Toužil zachránit všechny, ale to, bohužel, nebylo v jeho silách. „Ano, pane doktore,“ přikývla sestra chvatně. „Právě dorazila.“ „Je připravená?“ Jeho otázka patřila mezi další věci, které na něm obdivovala. Okamžitě pochopila, co má na mysli. Nešlo mu o vhodná sedativa, která pacientka dostala předtím, než ji převezli z pokoje na operační sál. Zajímal se o její pocity, jestli s někým mluvila, kdo s ní přišel. Chtěl, aby nemocní věděli, co je čeká, jak o ně bude postaráno, jak zoufale se všichni snaží zachránit každý život. Očekával od pacientů, že budou bojovat s ním. „Jestliže nevěří, že mají nějakou šanci, ztratili jsme je hned ze začátku,“ tvrdívá svým studentům a myslí to vážně.

Bojuje každou buňkou svého těla a stojí mu to za to. Za posledních pět let měl kromě několika výjimek úžasné výsledky.

Ale ty výjimky pro něj byly nesmírně důležité. Jako všechno.

Je pozoruhodný, skvělý, a tak zatraceně hezký, uvědomila si sestra s úsměvem, když proběhl do malého výtahu v chodbičce za jejími zády. Ten ho dovezl o patro výš před operační sál, kde spolu s ostatními kolegy připevňoval bypassy a prováděl transplantace, případně i běžnější chirurgické zákroky. Ale většinou šlo o velké operace, tak jako dnes večer. Sally

Blocková byla dvaadvacetiletá dívka, která většinu života strávila jako invalida. V dětství prodělala revmatickou horečku a posléze absolvovala řadu operací srdce a desítky léčebných kúr. Už před několika týdny, když ji přijali do nemocnice, rozhodli, že jediným řešením je transplantace. Dosud se ale nenašel vhodný dárce. Až dnes, v půl třetí ráno.

Skupina mladistvých výtržníků uspořádala v San Fernando Valley závody na saních a tři z nich při nárazu zahynuli. Po sérii telefonátů s dokonale fungující organizací pro umístění náhradních orgánů doktor zjistil, že má, co potřebuje. Při hledání dárce pro Sally obvolal snad všechny nemocnice v

jižní

Kalifornii, a teď konečně, pokud přežije operaci a její tělo neodmítne nové srdce, má dívka naději na záchranu. Bez okolků odhodil oblek a navlékl si plandavý zelený bavlněný chirurgický plášť. Asistentka mu ho vzadu zavázala a upevnila roušku na obličej. Tři další lékaři, dva asistenti a roj sester provedli totéž. Ale zdálo se, že Peter Hallam je cestou na sál nevnímá. Očima okamžitě vyhledal Sally ležící tiše a klidně na operačním stole, pohled upřený na jasná světla nad sebou. I v tom sterilním oblečení, s dlouhými plavými vlasy zastrčenými do zeleného bavlněného čepce, vypadala půvabně.

Byla nejen krásná, mladá žena, ale i dobrý člověk. Toužila stát se umělkyní, jít studovat, milovat, mít děti

Poznala ho i v zakuklení a ospale se na něj usmála. „Dobrý den.“ Vypadala tak křehce, v jemné tváři ohromné oči jako rozbitá porcelánová panenka toužebně čekající, až ji někdo opraví. „Dobrý den, Sally. Jak se cítíte?“ „Divně.“ Zatěkala pohledem a pak se usmála na známý obličej. Během posledních několika týdnů ho dobře poznala, možná lépe než kohokoli jiného za celá léta. Otevřel jí dveře k naději, dal jí najevo péči a něhu, takže izolace a osamělost, které zažívala dlouhé roky, jí náhle připadaly méně zraňující. „Příštích pár hodin nás čeká pěkná fuška. Vy budete jen ležet a spát.“ Chvíli ji pozoroval a potom pohlédl na monitory. „Máte strach?“ obrátil se k ní. „Trochu.“ Ale věděl, že je dobře připravená. Strávil týdny tím, že jí vysvětloval všechny eventuality, postupy a nebezpečí. Teď věděla, co může očekávat, a jejich velká chvíle nastala. Bylo to něco jako znovuzrození a on jí dává šanci nového života, jako by vyskočila z jeho duše, z jeho prstů, které o ni budou bojovat. Anesteziolog se naklonil k dívčině hlavě a hledal doktorovy oči. Ten pomalu kývl a znovu se na

Sally povzbudivě usmál. „Uvidíme se za chvíli.“ Ale chvíle to nebude. Když všechno dobře dopadne, může se probrat k vědomí tak za pět až šest hodin, a to ještě stěží, protože před přemístěním na intenzívní péči zůstane na pozorování v rekondičním pokoji. „Budete u mě, až se probudím?“ Vystrašeně svraštila obočí a doktor rychle přikývl. „Samozřejmě. Budu s vámi. Stejně jako teď.“ Pohlédl na anesteziologa. Dívka vlivem sedativ, která dostala už předtím, začala mrkat a potom zavřela oči. Za okamžik už jí proudily do žíly na ruce další uspávací látky a po několika vteřinách už narkóza zabrala.

Během dalších minut začala náročná operace. Příští čtyři hodiny pracoval Peter Hallam bez oddechu, a když nové srdce zabralo, objevil se mu ve tváři vítězný výraz. Na zlomek vteřiny zachytil pohled sestry stojící proti němu a pod maskou se usmál. „Funguje!“ Ale vyhráli teprve první kolo, to věděl příliš dobře. Teď už záleželo jen na dívčině těle, jestli nové srdce přijme, nebo odmítne. A jako u všech pacientů s transplantovanými orgány šance nebyly velké. Ale jistě větší, než kdyby jí zůstalo staré srdce. V devět patnáct ráno převezli Sally Blockovou na jednotku intenzívní péče a Peter

Hallam si poprvé od půl třetí oddechl. Narkóza bude ještě chvíli působit, takže má čas na šálek kávy a pár vlastních myšlenek. Pacienti jako Sally ho dokázali naprosto vyždímat.

„To byl úplný koncert, doktore.“ Mladý asistent postával nedaleko, ještě v posvátném údivu. Peter si nalil kouřící tmavou tekutinu a obrátil se k mladíkovi. „Díky.“ Usmál se a přitom ho napadlo, jak se asistent podobá jeho synovi. Velice by ho potěšilo, kdyby měl Mark sklony k medicíně, ale ten má jiné představy, obchodní školu nebo práva. Toužil se stát součástí širšího světa, a za ta léta si všiml, kolik toho otec ze sebe musí vydat a jak ho vždycky sebere, když pacient zemře. To není nic pro něj. Peter si lokl hnědě zbarvené břečky a přitom přivřel oči. Asi je to tak správně, pomyslel si. Pak se opět otočil k mladému kolegovi. „To byla vaše první transplantace?“ „Druhá. Tu minulou jste předvedl taky vy.“

Předvedl se v tomto případě zdálo jako vhodný výraz. Obě operace, kterých se mladý muž účastnil, byly svým způsobem teatrální chirurgie. Operační sál sálal mnohem větším napětím a nervozitou než jindy a doktor Haliam mu připomínal skvělého tanečníka. Patřil k nejlepším z nejlepších. „Jak

myslíte, že to dopadne?“ „Je ještě brzy. Doufám, že všechno bude v pořádku.“ Modlil se, aby se nemýlil Na operační úbor navlékl další sterilní plášť a vydal se na jednotku intenzívní péče. Kávu nechal venku a potichu usedl na židli blízko lůžka, na kterém ležela Sally. Sestra a soustava monitorů hlídaly každý dívčin nádech. Zatím všechno šlapalo. Pokud by se objevily nějaké komplikace, tak až později, v případě, že se nevyskytla chyba hned v začátku. I to už se stalo. Ale tentokrát ne, panebože, teď ne, ona ne, je tak mladá, Ne že by smýšlel jinak, kdyby jí bylo pětapadesát!

Prožíval by to stejně, jako když ztratil manželku. Pozoroval

Sally a snažil se nemyslet na jiný obličej, jindy, Přesto se mu to nedařilo, viděl ji během jejích posledních hodin, bez naděje, bez snahy bojovat, odcházející. Ani mu nedala šanci: Nezajímalo ji, co říkal, ani jak zoufale se ji snažil přesvědčit. Měli tehdy dárce, ale ona odmítla. Tu noc bušil do stěny v jejím pokoji a pak se řítil domů stopadesátkou. Když ho chytili a dali mu pokutu za rychlou jízdu, ani nezaklel.

Nic jiného ho nezajímalo, jen ona, Proč nechtěla, aby jí pomohl? Při silniční kontrole se choval tak zmateně, že musel vystoupit z vozu a projít se. Ale nebyl opilý, jen otupělý bolestí. Po návratu se potuloval bezcílně po domě, myslel na ni, trpěl pro ni. Neuměl si život bez ní představit. Dokonce i děti mu připadaly vzdálené, musel myslet jen na Anne. Byla celou dobu tak silná. Vděčí jí za svůj růst. Dodávala mu sílu a pomáhala mu zdokonalovat jeho schopnosti. A najednou všechno skončilo. Tu noc byl vystrašený a osamělý jako malé dítě, a pak náhle za úsvitu pocítil neodolatelné nutkání vrátit se k ní, ještě jednou ji podržet v náručí, sdělit jí všechno, co předtím nestihl, Dojel znovu do nemocnice a tiše vklouzl do jejího pokoje. Propustil sestru a hlídal ji sám, něžně ji držel za ruku a hladil po jemných plavých vlasech. Vypadala jako velmi křehká porcelánová panenka a v jednu chvíli, ještě než se zcela rozednilo, otevřela oči, . Petere“ Bylo ji sotva slyšet. „Anne, miluju tě“ Oči se mu naplnily slzami a chtělo se mu křičet. „Neopouštěj mě!“ Její kouzelný úsměv ho jako vždycky zahřál u srdce, a pak s lehkým povzdechem odešla.

Zůstal jen vyděšeně zírat. Proč nebojovala? Proč mu nedovolila, aby se alespoň pokusil? Tiše vzlykal, dokud ho jeden z kolegů neodvedl. Zavezli ho domů a uložili do postele.

V příštích dnech a týdnech nějak existoval, ale připadal si jako ve špatném snu, dokud si konečně neuvědomil, že jejich děti ho zoufale potřebují. Pomalu se vracel do života a po třech týdnech už zase pracoval. Pořád mu ale něco chybělo.

Něco hrozně důležitého. Anne. Nikdy z jeho mysli nevymizela.

Objevovala se tam tisíckrát denně, když odjížděl do práce, procházel nemocničními pokoji a operačními sály a vracel se pozdě odpoledne domů. Jakmile přistoupil k domovním dveřím, pociťoval bolest, jako by ho někdo bodal nožem do srdce, protože si uvědomil, že už ji nikdy neuvidí. To bylo před více než rokem. Bolest pozvolna slábla, ale ještě zcela nevyprchala. Tušil, že ani nikdy nemůže úplně zmizet. Věděl jen, že musí pokračovat ve své práci, ze všech sil pomáhat těm, kteří se na něj obracejí o pomoc, A jsou tady samozřejmě Matthew, Mark a Pam. Díkybohu že je má. Bez nich by nikdy nepřežil. Ale překonal se. Může žít, ale jinak, bez

Anne, Seděl v tichu pokoje, dlouhé nohy natažené před sebou, ve tváři napětí. Sledoval dívčin dech. Konečně na okamžik otevřela oči a zmateně jimi zatěkala. „Salty, Salty, tady je

Peter Hallam, Jsem tady a vy jste v pořádku“ Alespoň teď.

Ale jí se o tom radši nezmínil. Je naživu. Bude žít. Musí udělat všechno pro to, aby to tak zůstalo. Setrval u jejího lůžka další hodinu. Kontroloval všechny funkce a hovořil s ní.

Když krátce po jedné odpoledne odcházel, dokonce se mu podařilo vykouzlit na její tváři letmý úsměv. Zastavil se v bufetu na sendvič a na chvíli zaskočil do kanceláře. Ve čtyři znovu obešel pacienty a v půl šesté už byl na cestě domů, hlavu plnou vzpomínek na Anne. Pořád mu připadalo neuvěřitelné, že ji tam nenajde. „Kdy už se smířím s tím, že není? ptal se před půl rokem kamaráda. „Kdy to konečně pochopím`?“ Bolest, kterou v poslední době prožíval, mu vtiskla do tváře určité trpitelské rysy, viditelnou bolest ze ztráty blízkého člověka a lítost. Dřív jeho obličej vyzařoval jen

sílu a sebedůvěru. Jistotu, že všechno vždycky půjde dobře. Měl tři perfektní děti, dokonalou manželku a kariéru, kterou zvládlo jen málo lidí. Díky svým schopnostem se vyšplhal až na vrchol a líbilo se mu tam. Ale co teď? Kam má jít? A s kým?

2.

V době, kdy Sally Blocková ležela na oddělení intenzivní péče v Ustřední nemocnici v L. A„ rozzářila se světla v televizním studiu v New Yorku zvláštním odstínem. V místech, kam nedopadaly reflektory, protahovalo a bylo chladno, ale přímo pod jejich jasem člověk cítil, jak se mu kůže napíná horkem. Zdálo se, jako by se všechno v místnosti soustředilo na osvětlený předmět, a dokonce i lidé jako by byli přitahováni k úzkému, mělkému pódiu, na kterém stál nevzhledný umakartový stůl a za ním visel světlemodrý plakát s jednoduchým logem. Nebylo to však jen logo, co zajímalo oči, ale především prázdná židle podobná trůnu, který očekává krále nebo královnu. Kolem se motali technici, kameramané, vizážisté, kadeřníci, dva asistenti produkce, režisér, zvědavci, důležité a nezbytné osobnosti i čumilové. Všichni stáli blízko prázdného jeviště a opuštěného stolu, na který mířily všechny reflektory. „Pět minut!“ Bylo to běžné upozornění a obvyklá scéna, ale večerní zpravodajský pořad měl svým způsobem v sobě něco ze „šoubyznysu“. Jemnou auru cirkusu a kouzlo hvězdné přítomnosti pod zářivými světly. Všechny obklopovala mlha tajemna a důležitosti, srdce po zaznění těchto slovíček začala nepatrně rychleji tepat. Pak se ozvalo:

„Tři! Dva!“ Stejný výkřik mohl zaznít v zákulisí na Broadwayi či v Londýně a vzápětí by se vynořila některá z velkých hvězd.

Tady nebylo nic tak atraktivního. Štáb postával kolem v prošlapaných botách a ošoupaných džínách, a přece, vzduchem se nesl vzrušený šepot a netrpělivé očekávání. Vycítila to i

Melanie Adamsová, když svižně vyběhla na scénu. Jako obvykle měla svůj nástup perfektně načasovaný. Do začátku zbývalo přesně sto vteřin. Přes půldruhé minuty na to, aby ještě rychle mrkla do svých poznámek, pohlédla na režisérův obličej a zjistila„ jestli se na poslední chvíli neobjevilo něco důležitého, a v tichu se zklidnila.

Měla za sebou opět jeden rušný den. Právě dokončila interview o zneužívaných dětech. Nebyl to zrovna příjemný námět, ale zvládla ho dobře. Teď bylo šest hodin večer a cítila, že den už si vybírá svou daň. Pět, pomocný režisér zdvihl ruku k závěrečného odčítání, čtyři, tři, dva, jedna, „Dobrý večer.“ Profesionální úsměv vypadal přirozeně a koňakově zbarvené vlasy zářily. „Zdraví vás Melanie Adamsová a večerní zprávy.“ Prezident pronesl řeč, v Brazílii vypukla armádní krize, cenné papíry prudce klesly a jeden místní politik byl ráno, za denního světla, napaden při odchodu z domova. A tak dále a tak dále. Pořad se jako vždy úspěšně posouval kupředu.

Melanie působila důvěryhodně, což zřejmě ovlivnila i její mimořádná přitažlivost. Byla oblíbená po celé zemi už skoro pět let, přestože tuhle činnost původně neměla v plánu. Když v devatenácti opustila školu, aby dala život dvojčatům, studovala politické vědy. Ale to jí teď připadalo hrozně dávno. Televize ji živila už léta. Ji a dvojčata. Dopřávala si i jinou zábavu, ale práce a děti stály vždy na prvním místě.

Jakmile skončilo vysílání, posbírala papíry na stole. Režisér se jako obvykle tvářil spokojeně. „Dobrý, Mel.“ „Dík.“ Chovala se k němu s odstupem, který kdysi znamenal plachost a teď běžnou rezervovanost. Zajímalo se o ni příliš mnoho lidí.

Chtěli ji ztrapnit, dávat jí nepříjemné otázky a slídit v jejím soukromí. Byla teď Melanie Adamsová, to jméno už mělo určitý zvuk, Já vás znám, viděl jsem vás ve zprávách!

Občas měla problémy při nákupech nebo při běžné procházce po ulici s holčičkami. Lidé se dokázali zastavovat a zírat, a přestože se Melanie na povrchu tvářila klidně, uvnitř ji to zneklidňovalo. Zamířila ke své kanceláři, aby se trochu odlíčila, ale divokým máváním ji zastavil kolega redaktor. „Můžeš na vteřinku, Mel?“ Jako obvykle vypadal utrápeně a zmateně a mladá žena v duchu zaúpěla. „Vteřinka“ mohla znamenat problém, který jí zabere celou noc. Většinou se věnovala jen

hlavním zprávám, trhákům a specialitám. Bůhví, co pro ni teď vyhrabali. Opravdu neměla zrovna náladu. Byla takový profík, že únavu málokdy dala najevo, ale pořad o týraných dětech ji dost vyčerpal. „Co se děje?“ „Chci ti něco ukázat!“ Vytáhl kazetu a zaklapl ji do videa. „Natočili jsme to v jednu odpoledne. Do večerních zpráv by se to asi nehodilo, ale mohlo by tě to zajímat.“ Mel zírala na interview s devítiletou holčičkou, která zoufale potřebovala transplantaci srdce, ale rodiče jí to samozřejmě nemohli zajistit. Sousedi založili ve prospěch Pattie Lou Jonesové, sympatické černé dívenky, zvláštní fond, a její osud musí každého dojmout. Jak se reportáž chýlila ke konci, Mel téměř litovala, že se nechala přemluvit a podívala se. Další člověk, o kterého je třeba se zajímat, ale nemůžeš pro něj udělat vůbec nic. Stejný pocit měla i z týraných dětí ve svém pořadu.

Proč jí nedají nějaký pořádný politický skandál! Nemá chuť se znovu trápit! „Ano.“ Unaveně pohlédla na muže vytahujícího kazetu. „Takže?“ „Napadlo mě, že by sis z toho mohla udělat zajímavou reportáž, Mel. Zkus se tomu chvíli věnovat, třeba by se s tím dalo nějak pohnout. Mohl by se na ni podívat nějaký specialista!“ „Proboha, Jacku, Proč zrovna já? Copak jsem zaopatřovací ústav?“ Najednou vypadala unaveně a otráveně, vedle očí se jí objevily jemné vrásky. Měla za sebou perný den

, od šesti byla na nohou. „Poslyš“, vzdychl stejně unaveně -

„z toho by mohl být trhák. Můžeme se pokusit najít pro Patty

Lou doktora a natočit její transplantaci. Zatraceně, Mel, to je přece bomba!“ Pomalu přikývla. Byla to bomba. Ale taky nápor na nervy. „Mluvil jsi už o tom s rodinou?“ „Ještě ne, ale určitě to přivítají s nadšením!“ „To není jisté. Někdy lidé nemusí toužit po tom, abychom jejich dceru vláčeli po televizních reportážích.“ „Proč ne? Dneska s námi mluvili.

Proč bys nemohla zítra zajít do některé z velkých nemocnic a zjistit, jak by se na to tvářili? Třeba by jim přišla vhod trocha reklamy. A pak můžeš zavolat rodinu.“ „Uvidím, co se dá dělat, Jacku. Nejdřív musím dotáhnout svůj pořad.“

„Myslel jsem, že jsi dneska skončila.“ „To jo, ale chtěla bych alespoň některé děti sledovat dál.“ „Nesmysl. To už není tvoje práce. Jen se vrhni na tohle. Určitě to bude mnohem zajímavější.“ Zajímavější než pálení dvouletého dítěte cigaretou? Řezání čtyřletého ouška? Občas se jí ze všeho dělalo nanic. „Zkus to, Mel !“ „No dobrá, Jacku. Fajn.“

haló, doktore, tady Melanie Adamsová. Nemáte zájem o televizní zpracování transplantace srdce devítileté holčičky, pokud možno bezplatně, my bychom celou akci natočili a všechno bychom to šoupli do večerních zpráv, Se skloněnou hlavou spěchala zpátky do kanceláře a téměř se srazila s vysokým tmavovlasým mužem. „Ale děvče, dneska nevypadáš dobře. Reportérská práce je určitě velká legrace.“

Hluboký hlas vycvičený dlouholetou hlasatelskou praxí v rádiu ji vytrhl ze zamyšlení. Zdvihla oči od podlahy a usmála se na starého kamaráda. „Ahoj, Grante. Co tady děláš?“ Grant Buckley uváděl každý večer po posledních zprávách talk show, a patřil mezi nejkontroverznější osobnosti v éteru. K Mel cítil hluboké sympatie už dlouhá léta. „Musel jsem se tu zastavit, abych překontroloval některé záznamy, které chci použít v programu:

A co ty? Není už na tebe trochu pozdě, kočko?“ Obvykle bývá touhle dobou dávno pryč, ale záležitost s Pattií Lou ji zdržela. „Šoupli mi bezva kšeft. Pro nějaké dítě mám zajistit transplantaci srdce.“ Zamračila se. Grant byl atraktivní muž a všechny kolegyně jí evidentně záviděly přátelství s ním. Oni dva však nikdy nepřekročili jeho hranice, i když se čas od času vynořily různé klepy, které se však nezakládaly na pravdě. Oba se tím jen bavili. „A co jinak? Jak dopadl tvůj pořad?“ Vážně na něj pohlédla. „Byla to fuška, ale vyšlo to dobře.“ „Vypadá to, že si vybíráš samé specialitky.“ „Nebo spíš naopak, jako tahle transplantace, kterou mám zařídit.“

„To myslíš vážně?“ Původně myslel, že žertuje. „Já ne, ale

Jack Owens evidentně ano. Napadá tě něco?“ Asi minutu přemýšlel. „Loni jsem dělal pořad se zajímavými lidmi. Podívám se do záznamů. Na dva si dobře pamatuju, ale byli tam ještě další. Pokusím se, Mel. Jak rychle to potřebuješ?“ „Včera pozdě,“ usmála se. Pocuchal jí vlasy, protože

věděl, že už nepůjde do vysílání. „Nezaskočíme na hamburger?“ „Radši ne, musím domů za děvčaty.“ „Chápu,“ zúžil oči. Znal je dobře. On sám měl tři dcery, každou s jinou ženou, ale žádná dvojčata ani takové divošky, jako ty Melaniiny. „Jak se jim vede?“

„Jako vždycky. Val se tenhle týden už čtyřikrát zamilovala a

Jess se připravuje na zkoušky. Díky jim začínám pěkně šedivět.“ Nedávno oslavila pětatřicet, ale s klidem by si mohla deset let odečíst. Na svůj věk zdaleka nevypadala, navzdory řadě životních krizí i tak odpovědné práci, která ji vyčerpávala, ale kterou milovala. Grant o většině jejích zádrhelů věděl, nejednou mu plakala na rameni kvůli problémům v práci či nevyvedenému vztahu. Těch nebylo mnoho, snažila se chovat obezřetně a soukromý život si pečlivě chránila před publicitou. Nejvíc ji zlomil rozchod s otcem dvojčat ještě před jejich narozením. Oznámil jí suše, že děti nechce, a myslel to vážně. Brali se hned po vysoké škole a odjeli do

Kolumbie, ale když zjistila, že je těhotná, postavil se tvrdě proti. „Dej to pryč!“ Měl neúprosný výraz a Mel si stále pamatovala i tón jeho hlasu. „To v žádném případě neudělám! Je to naše dítě, to přece nejde“ „Přece si nezničíme život!“

Tak radši zničil ten její. Zmizel do Mexika s jinou dívkou a po návratu jí ledově oznámil, že jsou rozvedeni. Ani nepostrádali její podpis na formulářích. Úžasem se nezmohla ani na slovo. Rodiče jí radili, aby se bránila, ale ona po tom netoužila. Příliš ji ranila vyhlídka na osamělé těhotenství a mateřství, které bylo nakonec dvojnásobné. Rodiče jí nějaký čas vypomáhali, ale nakonec se osamostatnila. Hledala práci a dělala všechno možné, počínaje podomním obchodováním s vitaminy až po sekretářku. Pak zakotvila jako recepční v televizi, odkud přešla jako tajemnice do zpravodajského oddělení. Zatímco pomalu stoupala vzhůru, den po dni přepiso vala zprávy, které sestavil někdo jiný, a přitom už tušila, co by chtěla dělat, dvojčata jen kvetla. Nejvíc ji přitahovala politika, protože jí připomínala školní roky, kdy celý život měla před sebou. Toužila po kariéře zpravodajky. Mnohokrát se o to pokoušela, ale pochopila, že v New Yorku nemá šanci.

Vydala se tedy do Buffala, Chicaga a pak zpět do New Yorku, kde se konečně uchytila. Jako první úkol dostala zmapovat stávku. Necítila se na to, ale neměla na výběr. Starala se sama o dvě děti, jejich otec jí nikdy nepřispěl ani centem.

Užíval si vesele života a ji nechal, ať si poradí. A poradila si. Netoužila po slávě, přála si jen, aby měla dost peněz pro děti, a najednou se začala objevovat na obrazovce a kupodivu jí to sedělo. Byla zatraceně dobrá. Schopná a zajímavá, osobitá a krásná. Pojil se v ní poctivý přístup k věci s vcítěním a rozumem v takovém rozsahu, že člověk snadno zapomněl na její atraktivní zjev. V osmadvaceti už se pevně zahnízdila na vrcholu, ve večerním zpravodajském bloku. Ve třiceti ukončila smlouvu a přešla do jiného vysílání a najednou to tu bylo. Jediná zpravodajka večerních zpráv. Dřela jako kůň a pověst nejlepší reportérky si zasloužila. A co víc, lidé si ji velmi oblíbili. Teď už byla za vodou. Dny, kdy musela každý cent třikrát obrátit, už zmizely v nenávratnu, a rodiče na ni byli neskonale pyšní. Mel jen zajímalo, co dělá otec jejích dvojčat, jestli lituje. Už o něm nikdy neslyšela, ale poznamenal ji na celý život. Vzpomínka bledla, i když za ta léta nikdy zcela nezmizela. Zůstala jí však přehnaná opatrnost, strach příliš se přiblížit nebo uvěřit, nechat někoho zaťukat na srdce, kromě dětí. To vedlo k několika nevyvedeným vztahům s muži, kterým imponovala její kariéra, naposledy s jedním ženáčem. Zpočátku jí připadal ideální, nechtěl po ní víc, než mohla dát. Už ani netoužila po sňatku.

Měla všechno, co potřebovala: úspěch, peníze, děti, dům, který milovala. „Proč bych se měla vdávat?“ ptala se Granta a ten se jen zatvářil skepticky. „Nemusíš se vdávat, ale najdi si radši někoho volného,“ radil jí důrazně. „Proč? K čemu by to bylo?“

„To brzy poznáš, kamarádko! Až budeš trávit Vánoce, narozeniny, víkendy i dovolené sama, zatímco tvůj miláček se bude šťastně veselit v rodinném kruhu.“ „Asi máš pravdu. Ale on mě bere jinak. Jsem pro něj kaviár, ne kyselá smetana.“ „To se sakra pleteš, Mel. Uvidíš, že to nedopadne dobře.“ A měl pravdu. Rozchod byl bolestný a Melanie se řadu týdnů plížila chodbami jako bez duše. „Příště poslouchej strýčka Granta, já to znám.“ Věděl dost, hlavně o přehradách, které si pečlivě budovala

kolem sebe. Znal ji už víc než deset let. Setkali se v době, kdy její kariéra stoupala, a už tehdy tušil, že z ní bude nová hvězda na televizním nebi. Ale zajímala ho spíš jako člověk a kamarádka. Měl ji natolik rád, že nechtěl jejich vztah kazit. Oba se úzkostlivě vyhýbali všemu erotickému.

Grant měl za sebou tři manželství a stabilní stáj „dočasných“ známostí, a Mel pro něj znamenala mnohem víc. Byli skuteční přátelé a nejdůležitější bylo nezklamat její důvěru. Už to zažila a Grant se nechtěl stát jedním z dalších. „Když budeme mluvit upřímně, Mel, většina mužskejch stojí za bačkoru,“ svěřil jí jednou v noci, poté, co ji pozval jako hosta do své show. Pak spolu vyrazili na drink a zůstali tam až do tří do rána. „Proč to říkáš?“ V očích se jí náhle objevil jistý odstup a opatrnost. Jednoho takového pravda zažila, ale domnívat se, že všichni jsou stejní, bylo děsivé. „Protože jen málo z nich dokáže dát tolik, kolik dostane. Chtějí, aby je ženská milovala celým srdcem i duší, ale sami se drží zpátky.

Ty potřebuješ člověka, který by ti uměl poskytnout tolik lásky, kolik dáš ty jemu.“ „Jak víš, že mi ještě nějaká zůstala?“ pokusila se o vtip, ale dost nepřesvědčivě. Staré rány se ještě nezacelily. Napadlo ho, jestli se vůbec někdy zahojí. „Znám tě moc dobře, Mel. Možná víc, než se znáš sama.“ „A ty si myslíš, že toužím najít toho pravého?“ Tentokrát se usmála. „Ne, naopak jsem si jistý, že se toho děsně bojíš.“

„Zásah!“ „Prospělo by ti to.“ „Proč? Je mi takhle dobře.“

„Kecáš. Nikomu není takhle dobře. Ne doopravdy.“

„Mám svoje děti.“ „To není stejné.“ Pokrčila rameny. „I ty si sám lebedíš.“ Pátrala v jeho očích, protože si nebyla jistá, co objeví, a překvapil ji záblesk osamělosti. I zářivý Grant byl jen člověk. „Kdyby mi to tak vyhovovalo, neženil bych se třikrát!“ Oba se tomu zasmáli a večer příjemně pokračoval.

Nakonec ji doprovodil až před dům a rozloučil se otcovským polibkem na tvář. Občas ji napadlo, jaké by to bylo zaplést se s ním, ale tušila, že by se tím všechno zkazilo. Oba se tomu snažili vyhnout. Takhle to bylo mnohem lepší. Teď k němu vzhlížela v chodbě před kanceláří, unavená, ale ráda, že ho vidí. Působil na ni něčím, co nikdo jiný neměl. Dvojčata byla ještě mladá a pořád něco potřebovala pozornost, lásku, výchovu, nové brusle, značkové džíny, Ale Grant dokázal příjemně zahřát u srdce, a to hned tak někdo neumí. „Dáme si ten hamburger zítra večer, co říkáš!“ „Nemůžu.“ Potřásl lítostivě hlavou. „Mám zrovna rande se dvěma senzačníma kočkama.“ Zdvihla oči k nebi a zakřenila se. „Ty jsi bezpochyby sexuální maniak.“ „Jojo.“ „A ještě je na to pyšnej!“ „To sedí!“ Zasmála se a mrkla na hodinky. „Radši už vyrazím, nebo mě Raquel nepustí domů. Víš, jaký je tyran.“

Posledních sedm let měla stálou hospodyni. Raquel byla pravé požehnání pro děti, ale vládla domácnosti pevnou rukou. Granta si mimořádně oblíbila a dlouho už se pokoušela dotlačit Mel, aby si s ním něco začala. „Pozdravuj ji!“ „Řeknu jí, žes mě zdržel!“ „Fajn. Zítra ti dám ten seznam několika kardiologů.

Zastihnu tě tady?“ „Jistě.“ „Zavolám ti.“ „Díky.“ Poslala mu vzdušný polibek a otevřela kancelář. Chvatně popadla kabelku a přitom se letmo podívala na hodiny. Bylo půl osmé a Raquel dostane záchvat. Letěla dolů po schodech, venku chytila taxík a o patnáct minut později už zatáčeli do Sedmdesáté deváté ulice. „Tak jsem tady!“ volala do ticha hned od vchodu. V chodbě byly decentní květinové tapety a bílá mramorová podlaha. Člověka obklopila přátelská a útulná atmosféra, jasné barvy a velké kytice květin okamžitě navodily dobrou náladu.

Buckley se tam vždycky cítil skvěle. Byl to evidentně dům, kde vládla žena. V předsíni trůnil mohutný starožitný věšák pokrytý Melinými klobouky a oblíbenými pokrývkami hlavy obou děvčat. Obývací pokoj byl laděný do jemné broskvové barvy, hluboké pohovky jako by přímo nabádaly k odpočinku. Decentní krémové závěsy byly bohatě nařasené a svázané ozdobnou stuhou, stěny měly stejný broskvový nádech se smetanovým vzorem.

Pohovka, do které se Melanie se spokojeným vydechnutím zabořila, dokonale ladila s její světlou pletí a zářivě rudými vlasy. Ložnici měla zařízenou bleděmodře s použitím hedvábných potahů,

kuchyň do oranžova v kombinaci se žlutou a modrou, a jídelnu bílou. Její domov dýchal přívětivostí, kterou člověk toužil vychutnávat a vracet se. Působil elegantně, ale ne přehnaně, aby se návštěvníci nebáli usednout. Žila v malém domě, pro jejich potřeby naprosto dostačujícím. Přízemí zabírala kuchyň, jídelna a obývací pokoj, v prvním patře měla

Mel ložnici a pracovnu a nad ní byly dva velké slunné pokoje pro obě děvčata. Melami padl dům hned napoprvé do oka a věděla, že je pro ně ideální. Spěchala po schodech do dívčích pokojíků a přitom si uvědomila bolest v zádech. To je určitě následek celodenní honičky. Ani se nezastavila v pracovně.

Věděla, co ji tam čeká, hora nevyřízené pošty a účty za děvčata. To ji teď nezajímalo. Chtěla vidět svoje děti. V jejich patře našla oboje dveře zavřené, ale hlučná hudba ji zdravila už na schodech. „Proboha, Jess!“ vykřikla do rachotu.

„Ztiš to trochu!“ „Cože?“ Vytáhlá rusovláska ležící na posteli zvedla hlavu. Všude kolem ležely rozházené učébnice a dívka měla k uchu přitisknuté telefonní sluchátko. Zamávala na matku a pokračovala v hovoru. „Ty se nechystáš na zkoušky?“ Po němém přikývnutí se Melanie zamračila. Jessica byla vždycky ta rozumnější, ale v poslední době začala mít ve škole problémy.

Nudila se tam a láska, kterou celý rok prožívala, se právě trochu zašmodrchala. Ale to nebyla omluva pro to, aby začala studium zanedbávat, zvlášť v době zkoušek. „Ukonči to, Jess!“ Stála u stolu, ruce zkřížené na prsou. Dcera viditelně otráveně zahuhlala cosi nesrozumitelného do telefonu a zavěsila. Přitom se zadívala na matku jako na někoho, kdo má nejen přehnané požadavky, ale je i nesnesitelný. „Teď to ztiš!“ Dívka pomalu sesunula dlouhé nohy z postele a doloudala se k magnetofonu. Přitom pohazovala měděnou hřívou. „Zrovna jsem si udělala přestávku.“ „Jak dlouhou?“ „Panebože, co mám dělat? Zařídit si pro tebe píchačky?“ „To není fér, Jess.

Můžeš odpočívat, jak potřebuješ. Ale fakt je, že tvoje poslední známky` „Já vím, já vím. Jak dlouho to budu muset poslouchat?“ „Dokud se nezlepšíš.“ Melanie se dceřina špatná nálada nedotkla. Jessica byla od rozchodu s Johnem nevrlá.

Mělo to pravděpodobně i vliv na její prospěch, ale Melanie ji nechtěla nechat jen tak bez dozoru. „Jak bylo?“ Vzala dceru jednou rukou kolem ramen a pocuchala jí vlasy. Ta vypnula hudbu a v místnosti zavládlo najednou podivné ticho. „Fajn?

Jak ses měla ty?“ „Šlo to.“ Jessie se usmála a v tu chvíli vynikla její podoba s matkou. Byla sice trochu hranatější a nejméně o pět centimetrů vyšší, ale měla s ní hodně společného

, spojovalo je zvláštní pouto. Občas ani nepotřebovaly slova, jindy to díky podobným reakcím mezi nimi třaskalo. „Dívala jsem se na tvůj pořad.“ „Co tomu říkáš?“ Vždycky si ráda vyslechla jejich názory, zvlášť Jessin. Ta měla dobrý postřeh a dokázala ho ventilovat na rovinu, na rozdíl od svého dvojčete, které mělo méně kritický, laskavější přístup. „Bylo to dobrý, ale asi by to chtělo přitvrdit.“ „Vidím, že se ti nezavděčím.“ Ale se sponzory je to podobné. Jessica pokrčila rameny a usmála se. „Naučilas mě ptát se a dávat najevo svůj názor.“ „Opravdu?“ Vyměnily si vřelý pohled. Byly na sebe všechny pyšné. Prožily spolu drsné časy, které je sblížily.

„Kde je Val?“ „Ve svém pokoji.“ „Jak bylo ve škole?“ „Fajn.“

Všimla si, že Jessica trochu zaváhala. Pak se znovu podívala matce pevně do očí. „Dneska jsem se potkala s Johnem.“ „Jak to dopadlo?“ „Pořád to bolí.“ Melanie přikývla a posadila se na postel, vděčná za upřímnost. „Co říkal?“ „Jen ahoj. Slyšela jsem, že chodí s nějakou jinou holkou.“ „To je nepříjemné.“

Rozešli se před měsícem a Melanie věděla, že je to pro Jess opravdová rána. Přitom ve třídě patřila vždycky mezi špičku, obklopovali ji přátelé a ctitelé už od třinácti let. Teď v šestnácti zažila první zklamání a Melanii při pohledu na ni bolelo srdce. „Ale vzpomeň si, že ti občas dost lezl na nervy!“ „Myslíš?“ podivila se dcera. „Jistě. Copak jsi zapomněla, jak tě nechal hodinu čekat, když jste šli tancovat?

A jel lyžovat s kamarády, místo aby šel s tebou na baseball?

Když“ Zdálo se, že si pamatuje všechny jeho prohřešky.

Jessica se zamračila. „Dobrá, dobrá, je to hajzlík, Ale stejně ho mám ráda“ „Právě jeho, nebo chceš jen s někým chodit?“ Chvíli bylo ticho. Jessica se na ni udiveně podívala.

„Víš, mami, tím si nejsem zcela jistá.“ Ten postřeh ji překvapil. Melanie se usmála. „Neber si to tak. Polovina vztahů na světě pokračuje kvůli tomu, aby se lidé necítili osamělí.“ Dívka si matku prohlížela s hlavou nakloněnou ke straně. Věděla, jakými problémy prošla. Někdy ji litovala. Ně koho by potřebovala. Kdysi doufala, že by to mohl být Grant, ale brzy pochopila, že si nejsou souzeni. Než mohla pokračovat, otevřely se dveře a vešla Valerie. „Ahoj, mami.“

Všimla si, že se obě tváří vážně. „Mám zase jít?“ „Ne.“

Melanie rychle zavrtěla hlavou. „Ahoj, lásko.“ Valerie ji políbila na tvář a usmála se. Vypadala tak odlišně od obou, že by člověk téměř pochyboval, že je jejich příbuzná. Byla menší než Melanie a měla smyslné tělo, které přitahovalo pohledy mužů, plné poprsí a útlý pas, zaoblené boky, urostlé nohy a záplavu plavých vlasů spadajících téměř do pasu. Matka čas od času registrovala mužské reakce na její dorůstající dítě a téměř viditelně se přitom krčila. Dokonce i Grant byl překvapený, když ji nedávno uviděl. „Proboha, Mel, natáhni jí přes hlavu pytel a nech ho tam, dokud jí nebude alespoň pětadvacet, jinak všichni chlapi v okolí zešílí.“ Ale Melanie mu odpovídala s hranou lítostí: „Obávám se, že zakrýt hlavu by nestačilo.“ Pozorovala Valerii bedlivě, víc než Jessiku, protože u ní brzy vycítila její přílišnou otevřenost a naivitu. Byla sice bystrá, ale ne tak průbojná jako její sestra. Součástí jejího šarmu bylo, že si svou přitažlivost téměř neuvědomovala. Pohybovala se se šťastným výrazem tříletého dítěte a nevnímala žíznivé pohledy mužů za sebou.

Jessica nad ní vždycky ve škole musela držet ochrannou ruku.

Byla si velmi dobře vědomá jejího vzhledu, takže Valerie měla v podstatě dvě matky. „Večer jsme se na tebe dívaly. Bylas dobrá.“ Na rozdíl od Jess neměla potřebu rozebírat proč, ani kritizovat. Zarážející bylo, že díky bystrému úsudku působila

Jess často přitažlivěji než její okouzlující sestra. Dohromady tvořily komplet, jedna dlouhá, hubená rusovláska, druhá kyprá blondýnka. „Dáš si s námi večeři?“ „Ráda. Odmítla jsem kvůli vám Granta.“ „Proč jsi ho nepozvala k nám?“ Val vypadala zklamaně. „Protože bych s vámi chtěla být někdy sama. Uvidím se s ním jindy.“ Val pokrčila rameny a Jessica přikývla. V tu chvíli se z přízemí ozvala domácím telefonem Raquel. Val vzala sluchátko, řekla: „Fajn,“ zavěsila a oznámila přítomným: „Večeře je na stole a Raquel vypadá nasraně.“ „Val!“ Melanie se zatvářila pohoršeně. „Nemluv takhle!“ „Proč? Všichni tak mluví!“ „To ještě neznamená, že musíš taky!“ Všechny tři vyrazily do jídelny. Cestou probíraly denní zážitky. Mel jim vyprávěla o svém pořadu, zmínila se dokonce o Pattii Lou, která zoufale potřebuje transplantaci srdce. „A jak bys to měla zařídit?“ vyzvídala Jess vzrušeně. Milovala takové příběhy a matka je zvládala dokonale. „Gram mi slíbil nějaké kontakty. Loni připravoval pořad se čtyřmi kapacitami na transplantace.“ „To by mohlo být zajímavé!“ „Mně to připadá nechutné,“ zatvářila se Val, zatímco vstupovaly do jídelny, kde je očekávala Raquel. „Myslíte, že na vás budu čekat celou noc?“ zavrčela hlasitě a odfičela lítacími dveřmi. Trojice si vyměnila významné pohledy. „Kdyby si nemohla zanadávat, asi by se zbláznila,“ zašeptala Jessica a všechny se tiše rozesmály do dlaní. Vzápětí se pokusily o vážný výraz, protože hospodyně se vrátila s mísou rostbífů. „Vypadá to skvěle, Raquel!“ chválila rychle Val a nabírala si první. „Hrmf.“ Opět zmizela, aby se znovu vynořila s opékanými brambory a dušenou brokolicí. Všechny tři prožily příjemný večer. Bylo to jediné místo, kde se Mel mohlz zcela oprostit od své práce.

3.

„Salty, Salty!“ Stále se potácela mezi vědomím a bezvědomím a Peter Hallam se na ni byl pětkrát nebo šestkrát podívat. Vzhledem k tomu, že probíhal teprve druhý pooperační den a těžko se dal odhadnout.další průběh, musel si přiznat, že není bezvýhradně spokojený. Konečně otev 24 25 řela oči a uvědomila si, kdo je. Když si přitáhl židli a vzal ji za ruku, pozdravila ho milým úsměvem. „Jak je vám?“ Mohla jen šeptat. „Není to valné.“ Kývl. „Je ještě brzy. Každým dnem budete nabírat síly.“

Zdálo se, jako by jí chtěl svými slovy doplnit energii, ale dívka jen pomalu potřásla hlavou. „Už jsem vám někdy lhal?“ Znovu potřásla hlavou a navzdory nepříjemné hadičce v nose promluvila: „Nebude to fungovat.“

„Když budete chtít, tak ano.“ Všechno se v něm sevřelo. Takhle nesmí uvažovat. Teď ne. „Tělo to nepřijme,“ šeptala znovu. Ale doktor zarputile vrtěl hlavou a zatínal zuby. Zatraceně, proč to vzdává? A jak se to dozvěděla? Celý den se toho bál.

Nesmí to vzdát, nesmí, proboha, vždyť je to stejné jako s

Anne, Proč najednou ztrácejí víru? Začala jeho nejhorší bitva. Daleko těžší než drogy či infekce. S těmi si člověk může nějak poradit, alespoň do určité míry, ale pacient musí chtít, věřit, že bude žít. Bez toho je všechno ztracené.

„Salty, zatím všechno probíhá dobře.“ Jeho slova zněla pevně a odhodlaně. Zůstal u ní přes hodinu a držel ji za ruku. Potom odešel na obvyklou vizitu. Obešel všechny pokoje a plně se věnoval každému pacientovi. Pak se vrátil do Sallyina pokoje, ale dívka opět spala. Dlouho nad ní stál a pozoroval ji. To co viděl, se mu nelíbilo. Měla pravdu. Její tělo odmítalo darované srdce. Bylo sice pro ni vhodné, ale instinktivně cítil, že přišlo už pozdě. Když odcházel, jako olověná deska na něj dolehlo vědomí, že ji brzy ztratí. Zastavil se v malém kumbálku, který používal jako občasnou pracovnu, a zavolal do své kanceláře, jestli něco nepotřebují. „Všechno v pořádku, doktore,“ ozval se energický hlas. „Právě vám někdo volal z

New Yorku.“ „A kdo?“ Ani ho to moc nezajímalo, určitě to byl některý chirurg, který by s ním rád prokonzultoval složitý případ. Myšlenky měl stále plné Salty Blockové. „Melanie

Adamsová z televize.“ I Peter ji dokonce znal, přestože žil tak izolovaně od světa. Nedokázal pochopit, co mu může chtít.

„Nevíte, co chtěla?“ „Neřekla, tvrdila jen, že je to důležité.

Prý jde o nějakou malou holčičku.“ Zvedl obočí. I televizní zpravodajky mají děti, možná potřebuje něco pro vlastní dceru.

Chvatně si poznamenal číslo, které tam nechala, pohlédl na hodinky a začal ťukat do telefonu. Dovolal se hned a Melanie běžela ke sluchátku přes půl sálu. „Doktor Hallam?“ Její hlas zněl zadýchaně. „Ano. Mám tu vzkaz, že jste volala.“ „To je pravda. Nečekala jsem, že se ozvete tak brzy. Dostala jsem na vás spojení.“ Sama slyšela tuhle větu často, ale čtyři jména, která dostala od Granta, nepřinesla žádný výsledek. Ani jeden z nich nebyl ochotný pomoci černé holčičce. Vystrašila je přílišná publicita případu a navíc bezplatná operace. Rychle

Hallamovi vysvětlila, o co se jedná a on se jí vyptal na řadu potřebných informací, které mu bez problémů sdělila. Za ten den už je pochytila. „Zní to celkem zajímavě.“ Pak bez obalu vypálil: „A co z toho budete mít vy?“ Prudce se nadechla.

Těžko se o tom dalo mluvit. „Z pracovního hlediska příběh pro své vysílání o soucitném lékaři, trpící nemocné holčičce a transplantaci.“ „Chápu. Nejsem si právě jistý, jestli potřebuji takovou publicitu. Navíc je dost obtížné najít dárce pro dítě. Pravděpodobně bychom se pokusili o něco méně obvyklého.“ „A to?“ zaujalo Mel. „Záleží na tom, v jakém je stavu. Nejdřív ji musím prohlédnout. Třeba jí srdce jen vyspravíme.“ Mel svraštila obočí. „To také jde?“ „Někdy.

Myslíte, že by přežila převoz?“ „Nevím, musím to zjistit.

Ujmete se toho?“ „Možná. Kvůli ní, ne kvůli vám.“ Jeho hlas zazněl ostře, ale Mel to nevnímala. Nabízel pomoc dítěti, aniž by se potřeboval předvádět v televizi! To zasluhovalo ocenění. „Dáte nám alespoň interview?“ „Jistě.“ Mluvil klidně. „Hlavně si musím ujasnit, proč bych to měl vůbec dělat. Jsem lékař a chirurg. Nemám zájem udělat z nemocnice cirkus.“ „To jsem rozhodně neměla v úmyslu.“ Viděl některé její pořady a věřil jí. „Ale ráda bych si .s vámi popovídala. A pokud budete Pattii Lou operovat, mohli bychom o tom udělat zajímavou reportáž.“ „O čem? O mně?“ Tvářil se vyděšeně, jako by ho to předtím ani nenapadlo. Mel se musela usmát. Je to možné, že si ani neuvědomuje, jak je známý? Zřejmě je tak ponořený do své práce, že to opravdu neví. Nebo je mu to jedno. To ji zaujalo. „O kardiologii a transplantacích vůbec, pokud vám to bude

vyhovovat.“ „To ano.“ V jeho hlase zazněl spokojený tón. „A co Pattie Lou?“ „Dejte mi spojení na jejího lékaře. Zjistím si podrobnější informace. Pokud bude schopná podstoupit operaci, můžete ji sem poslat a uvidíme. Budou s tím její rodiče souhlasit?“ „Myslím, že ano, ale musím si s nimi ještě promluvit. Funguji tady spíš jako prostředník.“

„Chápu. No, alespoň jde o dobrou věc. Doufám, že tomu dítěti pomůžeme.“ „Taky doufám.“ Chvíli bylo ticho. Mel měla neuvěřitelný pocit. že padla na správného člověka. „Mám se ozvat, nebo mi zavoláte?“ „Teď tu máme jeden vážný případ.

Ohlásím se sám.“ Náhle promluvil zoufale vážně, .jako by ho něco znepokojilo. Mel poděkovala a rozloučila se. Odpoledne navštívila Jonesovy a jejich těžce nemocné dítě. Rodiče byli vděční i za nepatrnou naději, kterou nabízela. Ze svého skrovného fondu byli schopní zaplatit tak letadlo do L. A. pro jednoho rodiče a otec rychle navrhl, aby letěla matka. Doma měli další čtyři děti, Pattie Lou byla nejmladší, a pan

Jones věřil, že si sami nějak poradí. Když Mel odcházela, měli oba navlhlé oči. Dvě hodiny poté, co se vrátila do kanceláře, volal znovu doktor Hallam. Mluvil s dívčiným ošetřujícím lékařem a dohodli se, že za pokus to stojí. Poté, co odpoledne dítě viděla na vlastní oči, Mel okamžitě zaslzela a promluvila chraplavým hlasem: „Jste opravdu hodný člověk!“ „Díky,“ usmál se. „Jak rychle jste schopná dostat ji do letadla?“ „Ještě nevím. Kdy byste ji tam chtěl mít?“ „Myslím, že zítra by to stačilo.“ „Pokusím se.“ Při pohledu na hodinky zjistila, že má nejvyšší čas připravit večerní zprávy. „Ozvu se vám za několik hodin, A doktore, díky“ „Není zač. To patří k mé práci.

A doufám, že jsme si ve všem rozuměli. Udělám to zadarmo kvůli tomu dítěti, ale nechci na sále žádné kamery. Vy dostanete interview, až bude po všem. Platí?“ „Platí!“ Pak neodolala, aby hovor trochu neprotáhla. Měla přece jen určité závazky ke svému zaměstnavateli. „Můžeme si pohovořit i o některých jiných případech?“ „V jakém směru?“ nastražil podezřívavě uši.

„Ráda bych připravila pořad o transplantacích srdce. Bylo by to možné?“ Třeba k ní má osobní antipatie. Člověk nikdy neví.

Možná nesnáší způsob, jakým prezentuje večerní zprávy.

Vysílají se po celé Kalifornii, takže ji určitě musel někdy vidět. Ale její obavy se naštěstí nevyplnily, protože nakonec přikývl. „Samozřejmě, to by šlo.“ Pak dodal zamyšleně: „Je dost neobvyklé uvažovat o lidském životě jako o pořadu.“

Vzpomněl si na Sally. To nebyl žádný „pořad“, ale dvaadvacetiletá mladá žena, lidská bytost, stejně jako tohle dítě z New Yorku. „Možná mi nebudete věřit, ale i pro mě je dost obtížné brát to z tohoto hlediska.“ Zhluboka se nadechla a napadlo ji, jestli mu nepřipadá moc otrlá. Ale její práce už někdy taková byla. „Ozvu se vám později a dám vám vědět, kdy přiletíme.“ „Zatím tady všechno připravíme.“ „Děkuji vám, doktore.“ „Není třeba děkovat, paní Adamsová.“ Mel tenhle úkol připadal mnohem ušlechtilejší než běžné reportáže a když zavěsila, přemýšlela ještě o jeho slovech. Během hodiny zajistila všechno potřebné k převozu holčičky a její matky do

Kalifornie, sanitku na letiště, zvláštní péči v letadle, zdravotní sestru jako doprovod, kterou zaplatila televize, malý štáb s kamerou na celou cestu a další skupinku pro pobyt v L. A„ hotel pro sebe, televizní pracovníky i dívčinu matku.

Už zbývalo jen informovat doktora Hallama. Nechala mu vzkaz u sestry. Nezastihla ho ani o několik hodin později. Večer informovala svoje dvojčata, že na pár dní odjíždí do Kalifornie. „Kvůli čemu?“ Jako obvykle se první zeptala Jessica a Mel vysvětlila příběh oběma. „Ale mami, z tebe se stane odborník přes medicínu!“ usmála se pobaveně Val. Mel se k ní otočila s unaveným povzdechem. „Dneska si tak připadám, ale měla by to být i dobrá reportáž.“

Znovu ten výraz. „Reportáž“ v porovnání s váhou lidského života. Co kdyby na jejím místě byla Valerie nebo Jessie? Jak by se asi cítila? Nakolik by to potom brala jako reportáž?

Dobře chápala doktorovu reakci. Napadlo ji, jaké bude setkání s ním, bude příjemný, nebo příšerně egocentrický? V telefonu tak nevypadal, ale slyšela, že většina chirurgů má takovou pověst. Ale tenhle jí byl sympatický. Hluboce ocenila jeho ochotu pomoci Pattii Lou. „Vypadáš unaveně, mami.“

Jessica si ji prohlížela. „Jsem unavená.“ „Kdy zítra odjíždíte?“ Už si zvykly na její odjezdy a příjezdy. Za její nepřítomnosti se o ně dobře postarala Raquel. Jakmile Mel odcestovala, zůstávala s nimi. „Z domova musím vyrazit nejpozději o půl sedmé. Letíme v devět. S kameramanem máme sraz před domem Jonesových.

Potřebuju vstávat tak v pět.“ „Uff!“ Děvčata se zatvářila zděšeně a Mel se rozesmála. „No co je? Není to všechno jen pohodlíčko, co?“ Dvojčata dobře věděla, že matčina práce není snadná, že často musela postávat před Bílým domem, mrzla ve sněhové vánici, pátrala ve vzdálených džunglích a informovala o politických vraždách a jiných úděsných situacích. Obě ji za to uznávaly a rozhodně jí nezáviděly slávu, ani netoužily po podobné kariéře. Val předpokládala, že se šťastně provdá, Jess by se líbila práce lékařky. Mel šla s nimi po večeři nahoru, sbalila si kufřík a brzy ulehla. Krátce poté, co zhasla, volal

Grant a chtěl vědět, jak pořídila s jeho seznamem. „Žádný z nich mi nepomohl, ale našli jsme doktora Hallama v L. A. Zítra za ním letíme. „Ty i dítě?“ podivil se. „A její matka, ošetřovatelka a kameraman.“ „To je celý cirkus.“ „Myslím, že doktorovi to taky tak připadalo.“ Ve skutečnosti použil stejný výraz. „To mě překvapil.“ „Vypadal jako velmi sympatický člověk.“ „Říká se to o něm. Ten rozhodně nepotřebuje publicitu. Nechá vás natáčet při operaci?“ „Ani nápad. Ale slíbil mi potom rozhovor. A nakonec, kdo ví, třeba změní názor, až tam budeme.“ „Možná. Ozvi se, až se vrátíš. A dej na sebe pozor.“ Bylo to jeho obvyklé varování a Mel se jen usmála. Úsměv měla na rtech, ještě když po několika minutách opět zhasínala. Peter Hallam se na druhém konci země neusmíval. Tělo Salty Blockové neúprosně odmítalo přijmout nové srdce a dívka během hodiny upadla do kómatu. Zůstal u ní téměř do půlnoci, pokoj opouštěl, jen aby si promluvil s její matkou. Nakonec dovolil nešťastné ženě, aby se k němu připojila. Nebyl důvod, aby jí tuhle možnost odmítl. Obavy z infekce byly v tomto případě bezdůvodné a v jednu ráno Salty zemřela, aniž nabyla vědomí a uviděla matku nebo doktora, kterému tak důvěřovala. Matka opustila pokoj s očima plnýma slz. Salty dobojovala. Peter Hallam podepsal úmrtní list a odjel domů, kde se posadil a zíral do tmy. Přemýšlel o Salty, Anne a ostatních. Seděl tam i o dvě hodiny později, v době, kdy Mel už odešla z domova. Peter Hallam si nevzpomněl ani na

Pattii Lou či Mel Adamsovou, jeho mysl naplňovala jen

Salty, hezká mladá blondýnka, odešla, stejně jako

Anne, jako tolik ostatních. A pak, pomalu, pomalu, jako by na svých bedrech cítil váhu světa, odešel do ložnice, zavřel dveře a tiše usedl na postel. „Je mi to tak líto“ Slova zašeptal a ani nevěděl, komu jsou určena. Manželce, dětem

Salty, jejím rodičům, sobě, Pak se mu v očích objevily slzy. Tiše mu stékaly po tvářích, jak v temnotě z hloubi duše želel, že tentokrát to nedokázal, tentokrát ne, ale příště, snad příště, Pak si konečně vzpomněl na Pattii Lou. Může se zase jen pokusit.

Ale někde hluboko se vzbudila naděje.

4.

Letadlem z Kennedyho letiště odcestovala Mel, televizní štáb, Pattie Lou, její matka a ošetřovatelka. Všichni se pohodlně usadili v první třídě. Ošetřovatelku doporučil

Pattiin lékař a zdálo se, že má zkušenosti s péčí o pacienty s nemocným srdcem. Mel se v duchu modlila, aby dorazili v pořádku. Jako noční můra ji děsila představa, že by s umírajícím dítětem na palubě museli někde přistát, ještě než se dostanou do Kalifornie. Její prosby byly zřejmě vyslyšeny, protože cesta proběhla klidně. V L. A. je očekávali dva lékaři z týmu doktora Hallama se sanitkou a Pattii Lou i s matkou rychle převezli přímo do Ústřední nemocnice Už předtím dohodli, že Melanie s nimi nepojede. Doktor chtěl dítěti poskytnout čas na aklimatizaci bez přítomnosti cizích lidí a sjednal si s Mel schůzku v nemocniční jídelně na sedm hodin příští ráno. Hodlal si s ní pohovořit o celkové situaci a plánu léčby. Dovolil jí přinést notebook a diktafon, ale přítomnost kameramanů zamítl. Oficiální interview přijde později. Mel přišlo vhod, že si mohla oddechnout od mediálního

ruchu. Zašla do hotelu, zavolala dětem do NewYorku, osprchovala se, převlékla a prošla se kolem hotelu na čerstvém jarním vzduchu, v mysli stále u Petera Hallama. Byla na něj moc zvědavá. Další den vstala v šest hodin a vypůjčeným autem dojela do nemocnice. Její podpatky rytmicky klapaly po dlaždicích. Zabočila vlevo do nekonečné chodby a minula dva muže z údržby táhnoucí za sebou smetáky s mokrými hadry.

Uctivě jí udělali místo a změřili si ji uznalým pohledem.

Zastavila před jídelnou a rozevřela dvoukřídlé dveře. Nasála bohaté aroma čerstvé kávy. Při pohledu do jasně osvětlené místnosti ji překvapilo, kolik lidí se tam v tak časnou hodinu vyskytovalo. U řady stolů snídaly sestry mezi směnami, asistenti popíjeli kávu, internisti končili dlouhou noční službu teplým jídlem nebo obloženým chlebíčkem. Několik zachmuřených civilistů u bočních stolků byli nepochybně příbuzní nebo přátelé nemocných. Jedna žena tiše plakala a otírala si oči kapesníkem, zatímco její mladší společnice se ji snažila utišit a vlastní slzy potlačit. Byla to scéna plná kontrastů, tichá únava mladých lékařů, veselé tlachání sestřiček, smutek a napětí návštěvníků, to všechno doprovázené klepáním podnosů a šplícháním horké vody v myčkách. Vypadalo to jako centrum podivného moderního města, velitelská kabina vesmírné lodi, zcela odříznutá od ostatního světa. Melanie uvažovala, která z bíle oděných postav je Peter

Hallam. Zahlédla skupinku mužů středního věku v naškrobených bílých hábitech, kteří důležitě diskutovali u stolku nad koblihami a kávou, ale žádný z nich jí nepřipadal jako člověk, kterého hledala, a nikdo se k ní ani nehlásil. „Paní

Adamsová?“ Hlas těsně za zády ji vyděsil. Otočila se na podpatku. „Ano?“ napřáhl velkou chladnou ruku. „Peter Hallam.“

Přijala ji a pohlédla do ostře řezané, pohledné tváře modrookého muže s šedými vlasy a úsměvem. který mu zářil v očích, ale k ústům už nedosáhl. Vůbec neodpovídal její představě. Byl mnohem vyšší a mohutnější. Ramena se mu sotva vešla do lékařského pláště, který si natáhl přes modrou košili s tmavou vázankou a šedé kalhoty. Člověk by okamžitě uhodl, že na škole patřil ke sportovním oporám. „Čekáte dlouho?“ „Ani ne.“ Následovala ho ke stolku a nelíbilo se jí, že se cítila nejistě. Byla zvyklá působit na své protějšky sebevědomě, a tady si připadala jako vlečená v brázdě za jeho lodí. Něco na tom muži bylo neuvěřitelně magnetického. „Kávu?“ „Ano, děkuji.“ Setkali se očima a opět uhnuli, oba pátrající po úmyslech toho druhého. Jednu myšlenku však měli společnou, Pattii Lou Jonesovou, a Mel už hořela netrpělivostí, aby se začala vyptávat.

„Smetanu a cukr?“ „Ne, díky.“ Nakročila, aby spolu s ním došla pro jídlo, ale mávl rukou k prázdné židli. „Hned jsem zpátky.

Zatím podržte stůl.“ Usmál se a Mel měla velmi příjemný pocit.

Působil uklidňujícím dojmem. Za chvíli už na tácku přinášel dva kouřící šálky kávy, dvě sklenice pomerančového džusu a pár toustů. „Nevím, jestli jste snídala.“ Z jeho projevu vyzařovala ohleduplnost a jemnost. Okamžitě si ji získal.

„Díky.“ Usmála se a pak už to nemohla vydržet. „Jak to vypadá s Pattií Lou?“ „Včera večer jsme ji přijali. Je to odvážná holčička. Ani nepotřebovala matku.“ Mel ale tušila, že své sehrálo přívětivé přivítání doktora Hallama a jeho týmu.

Pacientovo duševní rozpoložení bylo pro něj mimořádně důležité, což je u chirurga téměř vzácnost. S dívenkou strávil po jejím příjezdu několik hodin, aby ji poznal jako člověka a ne jako hromadu údajů. Po Sallyině smrti neměl momentálně žádný složitý případ, takže se teď mohl soustředit jen na

Pattii. „Má nějakou naději, doktore?“ Napětím až zatajila dech. Doufala, že uslyší příznivé prognózy. „Rád bych řekl, že ano, ale nechci se ukvapovat. Myslím, že je třeba pořádně prověřit situaci.“ Mel skepticky přikývla a upila kávy.

„Budete ji operovat?“ „Pokud najdeme dárce, což není příliš pravděpodobné. U dětí se objevují jen vzácně. Myslím, že můj první odhad byl správný. Pokusíme se jí vyspravit srdíčko.

Mohli bychom zkusit nahradit vadnou chlopeň vepřovou.“

„Vepřovou chlopní?“ Ta představa ji poněkud vykolejila.

Přikývl. „Tou, nebo ovčí.“ Zvířecí chlopně se už běžně používaly. Alespoň u Petera Hallama ano. „Kdy?“ Vzdychl a přivřel oči. „Dnes provedeme všechny potřebné testy a zítra můžeme operovat.“ „Má dost síly, aby to přežila?“ „Myslím, že ano.“ Jejich oči se střetly a chvíli tak zůstaly. V této záležitosti se nedalo nic zaručit. Vítězství nikdy nebylo jisté. Jistá je jen prohra. Bylo to drsné, žít s takovým vědomím, den za dnem. Musela ho obdivovat. Pocítila silnou touhu mu to sdělit, ale nějak jí to připadalo příliš osobní.

Pokračovala tedy v konverzaci o Pattii Lou a svém pořadu. Po chvíli se na ni pátravě zahleděl. Působila tak zajímavě, tak lidsky. Nechovala se jako obyčejný reportér. „Co vás na tom zajímá, paní Adamsová? Jde jen o další příběh, nebo o něco víc?“ „Je to zvláštní případ, doktore. Člověk se těžko ubrání, aby ho to nezaujalo osobně.“ „Staráte se takhle vždycky o svoje subjekty? To musí být hrozně vyčerpávající.“ „A co vy?

Máte ke všem stejný vztah?“ „Téměř vždycky.“ Tvářil se upřímně a nebylo těžké mu uvěřit. Pacient, o kterého by se pečlivě nestaral, by se sotva našel. Už to snadno odhadla. Pak se na ni podíval s překvapeným úsměvem. Hovořila s ním totiž s rukama v klíně. „Nevzala jste si notebook. Nahráváte si to?“

„Ne,“ potřásla tiše hlavou a vyloudila úsměv. „Zatím ne. Ráda bych, abychom se nejdřív poznali.“ To ho zřejmě zaujalo.

„Proč?“ „Protože můžu udělat daleko lepší reportáž o vaší práci, když o vás budu něco vědět. Ne z papíru nebo pásky, ale z toho, že vás budu pozorovat, poslouchat a poznávat.“ Byla ve svém oboru velmi schopná a doktor to vycítil. Ve skutečnosti byla opravdová profesionálka, dá se říct hvězda. Peteru

Hallamovi se to líbilo. Zaujala ho natolik, že jí náhle nabídl cosi, co předtím neměl v úmyslu. „Chtěla byste dnes se mnou projít vizitu? Jen tak pro zajímavost.“ „Oči jí zazářily.

Potěšila ji neočekávaná nabídka a doufala, že to znamená, že si ho získala, či ještě lépe, že jí začíná důvěřovat. To bylo velmi důležité pro splavnost reportáže. „To bych moc ráda, doktore.“ „Můžete mi říkat Petere.“ „A vy mně Mel.“ Usmáli se na sebe. „Fajn.“ Postavil se a dotkl se jejího ramene. Vyskočila, nadšená očekávaným zážitkem. Naskytla se jí vzácná příležitost a byla mu za ni vděčná. Při odchodu z kantýny se k ní znovu s úsměvem obrátil: „Moji pacienti z vás budou nadšení, Mel. Určitě vás všichni znají z televize.“ Z nějakého důvodu ji ta poznámka překvapila. „Pochybuje.“ Kvůli její skromnosti si z ní kolegové i kamarádi často utahovali, nejvíc Grant i obě dcery. Tentokrát se zasmál doktor. „Těžko můžete vystupovat jako anonymní osoba, to určitě víte.

Pacienti s nemocným srdcem se taky dívají na zprávy.“ „Spíš si myslím, že mě v civilu nemusí poznat.“ „To si pište, že vás poznají.“ Znovu se usmál a Melanie souhlasně přikývla.

Překvapilo ho, že jí za ta léta úspěch nestoupl do hlavy.

Čekal úplně jiné chování. „Každopádně, doktore,“ pokračovala,

„hvězda jste tady vy, a to oprávněně.“ Dávala najevo upřímný obdiv a tentokrát bylo na lékaři, aby se zatvářil skromně.

„Těžko se dá mluvit o hvězdě, Mel.“ Myslel to vážně. „Jen tady pracuje jako součást mimořádně schopného týmu. Můžete mi věřit, že pro pacienty budete rozhodně mnohem zajímavější než já. Prospěje jim, když uvidí novou tvář.“ Zmáčkl knoflík výtahu a když přijel, nastavil šesté patro. Přistoupili ke skupince lékařů v bílém a odpočinutých sester. Právě se vystřídaly směny. „Vždycky mě zajímaly vaše reportáže, způsob, jakým je zpracováváte.“ Mluvil tiše, zatímco kabinka stavěla v každém patře. Mel si všimla, že ji dvě sestry nenápadně pozorují. „Váš přístup je poctivý a přímý. Proto jsem souhlasil s vaším návrhem.“ „Ať už vás k tomu vedlo cokoli, jsem vám vděčná. Partie Lou vás zoufale potřebuje.“ Přikývl. V tomto případě. s ní musel souhlasit. Když o pár minut později usedli v jeho kumbálku v šestém patře, snažil se Melami poctivě vysvětlit rizika a nebezpečí transplantací. upuzornil ji, že může získat i negativní náhled, ale rád by to riziko podstoupil. Je lepší informovat o všem upřímně, než něco předstírat. Pokud všechny informace podá správným

způsobem, může i pozitivně ovlivnit veřejné mínění. Mel se tvářila překvapeně. „Myslíte, že bych mohla začít prohlašovat, že transplantace nejsou dobré? O tom mluvíte, Petere?“ „To byste mohla, i když by to nepřineslo nic dobrého. Pravdou je, že pacienti, kteří přicházejí na transplantaci, by stejně zemřeli, a to podstatně dřív. My jim nabízíme příležitost, někdy ne moc ideální. Rizika jsou vysoká, šance chabé, ale jsou, a nemocní se mohou sami rozhodnout. Někteří z nich ani nemají zájem všechno podstoupit a nabídku nevyužijí. Musíme to respektovat. Ale pokud mi to umožní, snažím se jim pomoci. Víc nemůžeme udělat. Rozhodně nepropaguji transplantace pro všechny pacienty, to by bylo šílenství. Ale pro někoho je ideálním řešením, a právě teď bychom rádi pootevřeli nové dveře. Nemůžeme pracovat jen s lidskými dárci, potřebujeme mnohem víc zdravých orgánů, takže hledáme nové možnosti. A právě tady narážíme. Lidé si myslí, že si hrajeme na Boha, ale není to pravda, jen se snažíme zachraňovat lidské životy.

Děláme, co jsme schopni, nic víc.“ Postavil se a ze své výše si ji prohlížel. „Až dnes skončíme, popovídáme si znovu. Abych řekl pravdu „ zúžil oči, „zajímá mě váš názor. Jste inteligentní žena a do téhle oblasti přicházíte s nezatíženým pohledem. Rád bych věděl, co vás bude šokovat, co vás vyděsí či příjemně překvapí.“ Cestou na oddělení se ještě zeptal:

„Povězte, Mel, máte už nějakou představu?“ Sledoval její tvář se svraštělým obočím. „Abych se přiznala, zatím nevím. Myslím, že všechno co děláte, má smysl, ale problémy, které jste mi vylíčil, mě překvapily. Děsí mě, že šance přežít po nějakou rozumnou dobu jsou tak nepatrné.“ Dlouze a vážně se na ni zadíval. „To co vám připadá krátké, může být pro umírajícího člověka poslední nadějí. Dva měsíce, dva dny, dvě hodiny jim třeba můžou znít jako zázrak. Samozřejmě, komplikace mi taky vadí, ale máme na výběr? Momentálně není nic lepšího.“

Přikývla a následovala ho do chodby. Přitom uvažovala o Pattii

Lou. Během vizity pozorně sledovala, jak Peter hovoří s pacienty a kontroluje výsledky vyšetření. Znovu a znovu vyslechla, jaké léky užívají nemocní po transplantaci, aby tělo neodmítalo nové srdce, a začala si pomalu dělat poznámky.

Hlavně otázky, které chtěla položit sama. Doktor náhle prudce vyrazil po chodbě. Několik kroků ho následovala, ale pak se nejistě zarazila. Jako by vycítil její váhání, otočil se a zamával na ni. . „Jen pojďte.“ Ukázal jí na kupu bílých plášťů na úzké ocelové kárce a naznačil, aby si jeden vzala. Za chůze jeden popadla a začala si ho navlékat. Den doktora Hallama začínal. Znovu se usmál a zatlačil do prvních dveří, za kterými ležel starší muž. Před dvěma týdny dostal čtyřnásobný bypass a tvrdil, že se zase cítí jako mladík. Sice tak zrovna nevypadal, byl bledý a unavený, ale po odchodu z pokoje ji doktor ujistil, že tenhle pacient bude v pořádku. Za dalšími dveřmi Melami zabolelo srdce. Hleděla do tváře malého chlapečka. Měl vrozenou srdeční vadu a slabé plíce a zatím ještě nepodstoupil žádnou operaci. Strašně sípal a vypadal na pět, šest let, přestože mu ve skutečnosti bylo deset. Čekal na transplantaci srdce a plic, ale zatím ho jen udržovali při životě. Melanie se dívala, jak doktor usedl na židli vedle chlapcovy postele a dlouze se s ním bavil. Několikrát musela potlačit slzy. Pak se přesunuli k muži, který dostal umělou chlopeň. Trpěl rozsáhlou infekcí, která působila viditelné komplikace. U těchto zoufale nemocných lidí bylo všechno rizikem. hrozbou nebo problémem.

Všude číhalo nebezpečí v jejich zničených tělech, ba i ve vzduchu. Infekce hrozila přímo vždy a vzhledem k oslabeným organizmům se jí těžko dalo předcházet. Další pacient se nacházel v kómatu a doktor po krátkém rozhovoru s ošetřovatelkou opustil pokoj. Po návratu do pracovny ještě zodpověděl některé Meliny dotazy. Při pohledu na hodinky ji překvapilo, že už je skoro poledne. Procházeli nemocnicí téměř čtyři hodiny a navštívili asi dvacet místností. „Jaké jsou šance?“ Pohlédl na ni přes šálek kávy. „Pacienti s transplantovaným srdcem mají asi pětašedesátiprocentní naději žít rok po operaci. „A déle?“ Vzdychl. Tyhle statistiky nenáviděl. Bojoval s nimi každý den. „No, zatím můžeme uvažovat o padesátiprocentní možnosti přežít pět let.“ „A co potom?“ Dělala si poznámky, vyděšená uváděnými přehledy.

Cítila sympatii ke vzdoru v jeho hlase. „Zatím jsme se dál nedostali.“ Oba si zároveň vzpomněli na

Pattii Lou. Přáli jí lepší výsledek. Měla na něj právo. Všichni ho měli. „Proč umírají tak brzy?“ „Tělo většinou nepřijme nový orgán. A potom infekce.“ „Copak se s tím nedá nic dělat?“ Jako kdyby to záleželo jen na něm. Přisoudila mu roli všemohoucího, stejně jako mnozí pacienti. Oba věděli, že to není spravedlivé, ale

Mel si svým způsobem přála, aby to dokázal. Všechno by bylo jednodušší. „Zatím nic. I když některé nové léky by mohly pomoci. Musíte si uvědomit“, mluvil k ní laskavě, jako by byla dítě, „že tihle lidé by bez nového srdce neměli vůbec žádnou naději. Takže každý výsledek je pro ně darem a oni to tak berou. Pokud chtějí žít, pokusí se o cokoli.“ „Jak to myslíte?“ „Někteří odmítají. Nemají zájem tohle všechno absolvovat.“ Pohodlně se opřel do židle, v ruce šálek s kávou.

„Je k tomu potřeba hodně odvahy, víte?“ Mel si však uvědomila něco jiného. Odvahu potřeboval i on. Svým způsobem byl jako zápasník vstupující do ringu s nerovným soupeřem zvaným smrt. Snažil se mu vyrvat jeho oběti. Napadlo ji, kolikrát už prohrál. Jako by slyšel její myšlenky, dodal tiše: „Moje manželka patřila mezi ně.“ Mel zůstala jako opařená. Co říkal?

Moje manželka? Doktor jí pohlédl přímo do očí. Viděla zármutek, který jí mnohé o něm naznačil. „Měla primární plicní hypertenzi. Nevím, jestli víte, o co jde. Poškozuje plíce a nakonec i srdce. Vyžaduje transplantaci obou orgánů, jenže v té době byly provedeny teprve dvě na světě, u nás žádná. Byl bych to samozřejmě nedělal sám“, vzdychl a naklonil se kupředu „operoval by ji jeden z mých kolegů, nebo jsme ji mohli odvézt k některému nejlepšímu specialistovi jinde, ale ona nesouhlasila. Chtěla umřít bez utrpení, kterým, jak dobře věděla, procházejí pacienti i jejich rodiny a ošetřující lékaři, a které by jí stejně prodloužilo život jen o šest měsíců nebo o rok, případně dva, Stavěla se k tomu neuvěřitelně vyrovnaně.“ Mel si všimla, že mu zvlhly oči.

„Nepoznal jsem nikoho jako ona. Snášela vše naprosto klidně, až do konce.“ Hlas se mu zlomil, ale pokračoval. „Stalo se to před půldruhým rokem. Bylo jí dvaačtyřicet.“ Díval se jí pevně do očí. Nestyděl se za své city. Ticho v místnůstce bylo ohlušující. „Možná jsme mohli všechno změnit. Ale ne nadlouho.“ Už mluvil zase jako profesionál. „Loni jsem dva takové případy operoval. Měl jsem k tomu pochopitelný důvod a prožíval jsem všechno mimořádně silně. Není důvod, proč by to nefungovalo, a taky to funguje.“ Pro jeho ženu však už příliš pozdě. Mel ho pozorovala s bolestí v srdci a bezmocnost, která ji zaplavila, se jí odrazila ve tváři. Ozvala se velmi jemně:

„Kolik máte dětí?“ „Tři. Markovi je sedmnáct, Pam bude v červnu čtrnáct a Matthewovi je šest.“ Při vzpomínce na děti se usmál. „Jsou už velké, ale Matthew je ještě zlobivé kůzle. Pro něj to bylo nejhorší, i když to samozřejmě ranilo všechny. Pam je ve věku, kdy by matku velmi potřebovala. Já ji nemůžu nahradit. Snažím se vracet domů co nejdřív, ale často se objevují naléhavé případy, které mě zdrží. Když .je člověk sám, není snadné poskytnout dětem všechno, co potřebují.“ „To znám,“ přikývla. „Jsem na tom stejně.“ Otočil se a chvíli jí hleděl do očí, jako by neslyšel. „Měla nám alespoň dát šanci.“

Mel řekla měkce: „A teď už by pravděpodobně stejně nežila. Je těžké se s tím smířit.“ Se smutným pohledem pomalu přikývl.

Pak prudce vstal a uchopil karty pacientů, jako by mezi ně potřeboval postavit nějakou překážku. „Promiňte. Nevím, proč vám to vyprávím.“ Ale Melami to nepřekvapilo. Lidé jí často otvírali svá srdce. Tentokrát k tomu došlo jen trochu rychleji. Doktor se to pokoušel zamluvit s rozpačitým úsměvem:

„Teď bychom mohli zajít za Pattií.“ Mel souhlasila, stále dojatá jeho výpovědí. Těžko se hledala správná slova, takže s úlevou přivítala možnost navštívit dítě, které přivezla.

Strávili s děvčátkem příjemnou půlhodinu, a když doktor prohlédl výsledky testů, zdálo se, že je spokojený. Obrátil se na holčičku s otcovským výrazem: „Zítra je tvůj velký den!“

„Ano?“ Vykulila oči a zdálo se, že se zmítá mezi nadšením a strachem. „Opravíme ti srdíčko, Pattie. Bude jako nové!“ „Budu potom hrát baseball?“ Oba dospělí se usmáli. „Ty bys chtěla?“

„Ano, pane!“ rozzářila se. „Uvidíme.“ Opatrně jí začal vysvětlovat procedury, které ji nazítří čekaly, výrazy, jimž mohla rozumět. Přestože měla obavy, zdálo se, že nemá velký strach. Evidentně si

doktora oblíbila. Když odcházeli, zesmutněla. Peter pohlédl na hodinky. Ukazovaly po půl druhé. „Co oběd? Musíte mít hlad.“ „Máte pravdu,“ usmála se. „Ale zaujalo mě to natolik, že jsem na jídlo ani nepomyslela.“

Potěšilo ho to. „Jsem na tom podobně.“ Vyvedl ji ven a čerstvý vzduch jim přinesl příjemnou úlevu. Cestou k jeho autu se dohodli na rychlém občerstvení. „Vždycky pracujete tak pilně?“ zeptala se s pobáveným pohledem. „Většinou. U takovéhle práce nemáte moc času nazbyt. Nelze vynechat ani den.“ „A co vaši kolegové? Nemůžete část odpovědnosti nechat na nich?“ Jinak to musí být neúnosné. „Samozřejmě to dělám.“ Ale tón jeho hlasu ji nepřesvědčil. Měla pocit, že většinu odpovědnosti nese sám a pravděpodobně mu to vyhovuje.` „A co děti? Myslíte, že půjdou ve vašich stopách?“ Chvíli přemýšlel. „Víte, ani přesně nevím. Mark chce jít na práva a Pam mění názory každý den, zvlášť teď. A Matthew je ještě příliš malý, aby měl o svém povolání nějakou představu. Loni se například rozhodl, že bude instalatérem.“ Doktor se přitom zasmál. „To je něco podobného, jako dělám já, ne?“ Zakřenil se na Mel. „Instalatér.“ Oba se rozesmáli. Teplé jarní slunce je zahřívalo a Melanie si všimla, že doktor tady vypadá mladší. Najednou si ho dokázala představit s dětmi. „Kam půjdeme?“ Usmál se na ni ze své výšky. Zjevně se ve svém království cítil dobře. Ale nešlo jen o to. Mezi nimi se začínalo tvořit přátelské pouto. Otevřel jí své srdce, vyprávěl jí o Anne. A najednou se cítil mnohem volnější. Měl téměř chuť oslavovat lehkost, kterou prožíval, a Mel jeho náladu vycítila. Usmála se na něj. Celá jejich situace jí připadala zajímavá. On se setkával s životem a smrtí a ona mu přivezla nemocné dítě. A mezitím stále žijí, jsou ještě mladí a pomalu se stávají přáteli. Pomalu`? Něco v jeho chování jí připomnělo okamžitou otevřenost, kterou cítila vždy při setkání s Gramem. U tohoto muže je to však mnohem silnější. Připadal jí mimořádně přitažlivý, jeho síla, jemnost, zranitelnost, upřímnost, skromnost spojená s úspěchem. Byl to neobyčejný člověk, a při pohledu na ni mu hlavou táhlo mnoho podobných myšlenek. Byl rád, že si spolu vyšli na oběd. Zasloužili si přestávku. Oba tvrdě pracovali, takže chvíle společně stráveného odpočinku je na místě. Mel se navíc utvrdila v tom, že to pomůže při interview. „Znáte L.

A.?“ zeptal se doktor. „Moc ne. Vždycky sem přijedu pracovně a kmitám z jednoho místa na druhé. Nikdy ani nemám čas v klidu se najíst a porozhlédnout se.“ Já jsem na tom stejně, usmál se v duchu, ale dneska je mi,fajn. Měl také pocit, jako by našel nového přítele. „Obvykle asi taky neobědváte?“ Jako by uměla číst myšlenky. „Občas ano,“ zakřenil se. „Obvykle tam.“ Mávl směrem k nemocnici a zastavil auto. Jeho velký, prostorný, stříbrošedý mercedes ji překvapil. Nějak jí k němu neseděl.

„Dal jsem ho před dvěma lety Anne,“ řekl tiše, tentokrát méně smutně. „Většinou jezdím v BMW, ale momentálně je v opravě. A kombík nechávám doma k dispozici hospodyni a Markovi.“ „Máte k dětem někoho šikovného?“ „Je výborná!“ Krátce na ni s úsměvem pohlédl od volantu. „Bez ní bych byl úplně nemožný. Je Něrnka a žije u nás od té doby, co se narodila Pam. O Marka se manželka starala sama, ale potom už začala mít problémy se srdcem, takže jsme sehnali tuhle paní, aby jí pomáhala s malou

Pam. Původně měla zůstat půl roku,“ usmál se znovu, „a už je to čtrnáct let. Je to opravdu dar z nebes,“ zaváhal jen lehce,

„zvlášť teď, co Anne odešla.“ Pomalu si začínal zvykat. A Mel dokázala pružně chytit konverzační míč a poslat ho dál. „Já mám k děvčatům skvělou paní ze Střední Ameriky.“ „Jak jsou staré?“ „V červenci jim bude šestnáct.“ „Oběma?“ Zatvářil se nechápavě, až se Mel rozesmála. „Jistě. Jsou to dvojčata.“

„Jednovaječná?“ Pousmál se při té představě. „Ne, dvouvaječná.

Jedna je rusovláska. Všichni tvrdí, že je mi hodně podobná, ale mně to nepřipadá. A ta druhá vypadá úplně jinak, je kyprá blondýnka, která na mě přivolává infarkt pokaždé, když vyjde z domu.“ Usmála se a Peter se rozesmál. „Během posledních dvou let jsem dospěl k názoru, že je jednodušší mít syny.“ Při vzpomínce na dceru jeho úsměv trochu pohasl. Když Anne zemřela, bylo Pam dvanáct a půl. „Myslím, že její ztrátu a začínající pubertu moc nezvládla.“ Vzdychl. „Vím, že

dospívání není jednoduché pro nikoho, ale u Marka to probíhalo nějak klidněji. Měl ovšem oba rodiče.“ „Ano, to je důležité.“ Během odmlky hledal její oči. „Jste s děvčaty sama?“ Už se o tom zmiňovala, nebo ne? Mel přikývla. „Už od jejich narození.“

„Jejich otec zemřel?“ Zatvářil se, jako by ho to ranilo. Byl ten typ člověka. „Ne.“ Její hlas zněl klidně. „Odešel od nás.

Nikdy nechtěl děti. Jakmile se dozvěděl, že jsem těhotná, zmizel. Děti ani nikdy neviděl.“ Peter Hallam vypadal šokovaně. Nedokázal si představit, že je někdo něčeho takového schopný. „Ach, to je strašné, Mel. Musela jste být velmi mladá.“ S lehkým úsměvem přikývla. Už to ani nebolelo. Teď je to jen mlhavá vzpomínka, jeden z okamžiků jejího života. „Bylo mi devatenáct.“ „Panebože, jak jste to mohla zvládnout?

Pomohli vám rodiče?“ „Nějaký čas. Musela jsem se přestěhovat z

Kolumbie, kde se dvojčata narodila, a taky jsem hledala práci spoustu různých zaměstnání, nakonec jsem zakotvila v recepci televize v New Yorku. Potom jsem přešla do zpravodajského oddělení jako písařka a konec už znáte.“ Teď na to dokázala vzpomínat bez trpkostí, ale doktor vycítil, že si užila svoje.

Důležité bylo, že nezahořkla, brala minulost realisticky. Ocitla se na vrcholu a nestěžovala si na problémy s výstupem. „Líčíte to jako idylku, ale myslím si, že to muselo být dost drsné!“ „To mi můžete věřit!“ S povzdechem sledovala míjející scenérii na ulicích. „Už si ani všechno nepamatuju. Je to zvláštní. Když člověk prožívá nějakou složitou situaci, kolikrát má dojem, že už to nemůže vydržet, ale když se to podaří zvládnout, při vzpomínání se to už nezdá tak zlé.“ Poslouchal ji a napadlo ho, jestli bude jednou schopný stejně uvažovat o Anne. „Víte, pro mě je nejtěžší vědomí, že nikdy nedokážu být otcem i matkou. A moje děti potřebují oboje, hlavně Pam.“ „Nemůžete si toho na sebe nakládat tolik. Jste taky jen člověk a dáváte jen to, co zvládnete.“ „Asi máte pravdu.“ Neznělo to příliš přesvědčivě.

Opět na ni pohlédl. „Nikdy vás nenapadlo, že byste se kvůli dětem znovu vdala?“ Je v jiné situaci, napadlo ho. Milovaná bytost jí nezemřela, takže je mnohem volnější, a také už.je to dávno. „Řekla bych, že manželství pro mě není. A myslím, že dcery už to pochopily. Dřív mě pořád uháněly. Občas jsem si připadala i provinile. Ale bylo nám lépe samotným než s nevhodným mužem, a zvláštní je,“ pousmála se rozpačitě, „že mám někdy pocit, že mi to tak i vyhovuje. Nevím, jak bych snášela v domě někoho cizího. Asi je to hrozný přístup, ale někdy to tak cítím. Pravděpodobně se k nim chovám příliš majetnicky.“ „To je ale pochopitelné, když jste s nimi celou dobu sama.“ Opřel se a zadíval se na ni. „Možná. Jessica i

Valerie jsou to nejlepší v mém životě.“ Vyměnili si úsměvy a doktor vystoupil, aby jí otevřel dvířka. Sklouzla ze sedadla a vzhlédla k němu. Byli v elegantní čtvrti Beverly Hills, pouhé dva bloky od proslaveného Rodeo Drive. Melanie se rozhlédla.

Bistro Gardens byla krásná restaurace, ve které se snoubila umělecká výzdoba s bujnou zelení loubí před budovou. Obědy už byly v plném proudu. U některých stolů si všimla známých tváří, filmové hvězdy, stárnoucí televizní královna, literární velikán, který píše jen samé bestsellery. Pak najednou postřehla, že se lidé dívají na ni. Dvě ženy cosi šeptaly třetí, a když se přiblížil číšník s rozzářeným obličejem, pozdravil i Melanii: „Dobrý den, doktore, dobrý den, paní

Adamsová, rád vás opět vidím.“ Nemohla si vzpomenout, že by se s ním už někdy setkala, ale bylo jí jasné, že ji zná a chce jí to dát najevo. Pobaveně ho následovala ke stolu pod slunečníkem a Peter se na ni tázavě podíval. „To vás všude takhle poznávají?“ „Vždycky ne. Záleží na prostředí. Myslím že na takovýchto místech ano. Patří to k jejich náplni práce.“

Pohlédla na vyzdobené stoly kolem. Bistro Gardens navštěvovali movití, úspěšní zákazníci zvučných jmen. Pak se znovu na doktora usmála. „To je stejné jako v nemocnici s doktorem

Hallamem. Tam na vás taky každý zírá, ať přijdete kamkoli.“

„Asi ano.“ Avšak nikdy nepostřehl, že by na něj někdo zíral.

Ale teď si všiml, že Melanie je středem pozornosti a zvládá to velmi dobře. Tvářila se, že zvědavé

pohledy vůbec nevnímá.

„Tadý je krásně.“ Nadechla se provoněného vzduchu a otočila se tak, aby jí sluneční paprsky dopadaly na obličej. Vládla tam opravdu téměř letní pohoda. Zavřela oči a vychutnávala teplo. Pak je znovu otevřela a pohlédla na Petera: „Děkuji, že jste mě sem vzal.“ S úsměvem se opřel. „Tušil jsem, že nemocniční jídelna nebude právě váš styl.“ „Nijak mi nevadila. Většinou se jinak nestravuji. Ale tohle je jako balzám na duši. Při práci většinou nemám moc času na jídlo, nemluvě o chvíli pohodového odpočinku na takovém půvabném místě, jako tady.“

„To jsme na tom stejně.“ Znovu si vyměnili úsměvy a Melanie zvedla tázavě obočí. „Máte pocit, že oba pracujeme přespříliš?“ „Asi ano. Ale bude to tím, že máme svoji práci rádi. To hodně pomáhá.“ „To jistě.“ Dívala se na něj klidně a doktor se po dlouhé době cítil v pohodě. Melanie si znovu uvědomila, že ho obdivuje. „Vracíte se ještě do nemocnice?“

„Samozřejmě. Musíme ještě provést nějaké testy u Pattie Lou.“

Při jeho slovech svraštila obočí.

„Bude to bolet`?“ „Pokusíme se o co nejjemnější přístup. Ale chirurgický zákrok je její jediná šance.“ „Opravdu jí hodláte vyndat srdce a opravit ho? „Ano. V příštích týdnech, možná i měsících, nemáme žádného vhodného dárce pro dítě. Jsme rádi, když se jich najde pár pro dospělé, kteří se snáze přizpůsobují. V průměru děláme pětadvacet až třicet transplantací ročně. Jak jste si mohla dnes všimnout, většinou provádíme bypassy. Zbytek jsou speciální zákroky, ale těch není mnoho. „Petere!“ Zatvářila se zmateně a upila bílého vína, které před ni postavil číšník. Cítila, jak ji jeho práce stále více fascinuje a chtěla se dozvědět víc. „Proč používáte vepřové chlopně?“ „U zvířecích transplantátů nepotřebujeme ředit krev. U Pattie je to opravdu výhodné. Zvířecí chlopně používáme stále a tělo je přijímá.“ „Nedalo by se použít celé srdce?“ Rychle zavrtěl hlavou. „To bohužel nejde, protože tělo ho okamžitě odmítá. Má nepochopitelné reakce.“ Přikývla, v myšlenkách u černé holčičky. „Doufám, že to klapne.“ „Já taky.

Momentálně máme tři čekatele na transplantaci.“ „Podle čeho určujete, kdo dostane první příležitost?“ „Rozhodující je velikost srdce. Nemůžete dát srdce z padesátikilové dívky stokilovému muži a naopak.“ Vzhlédla k němu s trochou posvátné úcty. „Děláte skvělé věci, příteli.“ „Taky mě to občas překvapuje. Ani ne tak můj podíl, jako celý mechanizmus a zázračné výsledky. Miluje svoji práci a myslím, že i to hraje určitou roli.“ chvíli si ho bedlivě prohlížela, potom přeskočila zrakem na šumící okolí, a pak se zase vrátila k němu. Měl na sobě tmavěmodré plátěné sako přes

světlemodrou košili a působil lehce ležérním dojmem. „Je to skvělé, když má člověk rád svoji práci, viďte?“ Odpověděl jí úsměvem. Měl stejné pocity. Pak si Melanie náhle vzpomněla na Anne. „Vaše manželka chodila do práce?“ „Ne.“ Vzpomněl si, jakou pro něj byla oporou. Měla zcela jinou výchovu než Mel, ale pro něj byla důležitá právě taková. „Byla v domácnosti a starala se o děti. Když zemřela, znamenalo to pro ně o to větší ránu.“ Teď ho ale zajímala Mel. „A co vaše děti. Nemají námitky proti vaší práci?“ „Doufám že ne.“ Snažila se být upřímná. „Občas brblají, ale myslím, že se jim líbí, co dělám.“ Zazubila se a vypadala jako mladá dívka. „Asi jim trochu dělá dobře, když můžou imponovat kamarádům.“ Usmál se také. I jemu to imponovalo. „Jen počkejte, až se moje děti dozvědí, že jsem s vámi obědval!“ Oba se rozesmáli. Po chvíli doktor zaplatil a téměř neradi vstávali od příjemné diskuse. Mel se v autě protáhla. „Připadám si nějaká líná,“ usmála se šťastně. „Máte tu krásně, jako v létě.“ Byl sice teprve květen, ale dostala chuť povalovat se u bazénu. Peter nastartoval a zamyšleně vyrazil kupředu. „Letos se jako obvykle chystáme do Aspenu.

Jak vy trávíte prázdniny, Mel?“ „Každý rok jezdíme do Marthas

Vineyardu.“ „Co to je?“ „Běháte tam celý den v šortkách a naboso, děti sebou plácnou na pláž a domky vypadají jako z doby našich babiček. Je tam krásně. Nemusím na nikoho dělat dojem, starat se o oblečení nebo se bavit s někým, o koho nestojím. Může prostě jen odpočívat. Trávíme tam vždycky celé dva měsíce.“ „To se můžete na tak dlouho uvolnit z práce?“ podivil se. „Dala jsem si to do smlouvy. Dřív to bylo jen na měsíc, ale poslední tři roky jsem si to prodloužila.“ „To není vůbec

špatné. Možná bych potřeboval zařídit něco podobného.“

„Dva měsíce v Marthas Vineyardu?“ Zdálo se, že ji ta představa nadchla. „Určitě by vás to uchvátilo, Petere! Je to absolutně dokonalé, kouzelné místo!“ Při pohledu na její rozzářenou tvář se usmál a teprve teď si blíže všiml jejích vlasů. Leskly se ve slunci jako satén a náhle zatoužil zjistit, jak působí na dotek. „Myslel jsem kontrakt v práci.“ Pokusil se odtrhnout zrak i myšlenky od třpytivých měděných vlasů. A její oči? Takovou zeleň ještě neviděl. Téměř smaragdové se zlatými skvrnkami. Byla to krásná žena a doktor ucítil, jak se mu sevřelo srdce. Zavezl ji zpátky do nemocnice a celou cestu se snažil hovořit o Pattii

Lou. Dorazili krátce po čtvrté a jejich vzácný soulad mu dělal starosti. Připadal si, jako by zrazoval Anne. Když vstupovali do nemocnice, přemýšlela Mel zmateně, proč tak náhle ochladl.

5.

Příští ráno opustila hotel přesně v půl sedmé. Dojela do nemocnice a našla Pattiinu matku sedět v chodbě před dceřiným pokojem. Když se vedle ní posadila, byla tichá a napjatá.

Operace měla začít v půl osmé. „Nechcete šálek kávy, Pearl?“

„Ne, díky.“ Žena se usmála a vypadala, jako by nesla na ramenou celý svět. „Ráda bych vám za všechno poděkovala, Mel.

Kdyby nebylo vás, nikdy bychom se sem nedostali.“ „To není moje zásluha. Zařídila to televize.“ „Tím si nejsem tak jistá.“ Pohlédla jí do očí. „Pokud vím, vy jste volala doktorovi Hallamovi a odvezla nás sem.“ „Hlavně doufám, že jí pomůže.“ „Já taky.“ Oči černé ženy se zaplnily slzami.

Odvrátila se a Mel ji jemně vzala kolem ramen. „Můžu pro vás něco udělat?“ Pearl Jonesová jen zavrtěla hlavou a osušila si oči. O necelých deset minut později se objevil doktor Hallam. Vypadal soustředěně a na časnou hodinu naprosto svěže. „Dobré ráno, paní Jonesová, Mel.“ Bez dalších slov zmizel v pokoji.

Po chvíli se ozval tichý nářek a Pearl Jonesová viditelně ztuhla. „Zakázali mi jít dovnitř.“ Zdálo se, že mluví spíš pro sebe. Třásly se jí ruce a začala žmoulat kapesník. Mel vzala její ruku do své. „Všechno bude v pořádku, Pearl.“ V tu chvíli se otevřely dveře a sestra vyvezla dítě na lehátku. Doktor kráčel vedle vozíku. Připevnili jí nitrožilní výživu a zlověstně vypadající trubičku do nosu. Pearl rychle doběhla k dcerce a shýbla se, aby ji políbila. Oči se jí leskly slzami, ale promluvila klidným, pevným hlasem: „Miluju tě, děťátko moje. Uvidíme se za chvíli.“ Peter Hallam se na obě usmál a poplácal Pearl po rameni. Chvatně pohlédl Mel do očí. Na vteřinu mezi nimi proběhlo něco elektrického. Potom obrátil pozornost k holčičce. Byla už napůl v bezvědomí a unaveně hleděla na doktora, Mel a matku. Hallam pokynul sestře a lehátko se pomalu sunulo chodbou. Držel Pattii za ruku, Mel a Pearl šly těsně za ním. Po chvíli zajel vozík do výtahu a

Pearl se zastavila a prázdně zírala na jeho dveře. Pak se obrátila k Mel. Ramena se jí otřásala. „Ach, můj bože!“

Setrvaly dlouho v objetí. Potom se vrátily zpět, čekat na novinky o operaci. Celé dopoledne se nekonečně táhlo. Ticho, občasná konverzace, nespočetné šálky kávy, dlouhé procházky chodbou a čekání, čekání, dokud se konečně neobjevil doktor

Hallam. Mel zatajila dech a pátrala v jeho obličeji, zatímco žena vedle ní jako by zamrzla do svého sedadla. Ale přicházel s úsměvem. „Operace dopadla skvěle, paní Jonesová! A Pattii

Lou se daří dobře.“ Matka se znovu roztřásla a náhle mu vklouzla do náruče a začala plakat. „Ach, panebože, moje dítě, panebože“ „Všechno proběhlo opravdu bezvadně.“

„Myslíte, že tělo neodmítne vepřovou chlopeň?“ Upřela se na něj ustrašené oči. „S chlopněmi nejsou problémy, paní

Jonesová. A celá oprava jejího srdíčka šla jako po másle. Je samozřejmě ještě brzy dělat konečné závěry, ale už teď můžeme být spokojení.“ Mel cítila, jak se jí klepou kolena. Čekaly víc jak čtyři hodiny. Zdálo se jí to jako nejdelší čekání v životě. Holčička jí opravdu přirostla k srdci. Znovu se usmála na Petera. Posadil se vedle ní se slavnostním výrazem. „Škoda, že jste to neviděla.“ „Taky

mě to mrzí.“ Ale zakázal jí to a v otázce přítomnosti kamery při operaci byl nesmlouvavý. „Možná jindy, Mel.“ Pozvolna před ní otvíral všechny své tajné komnaty. „Dnes odpoledne bychom se mohli pustit do toho interview.“ „Dám dohromady kolegy.“ Najednou se zatvářila starostlivě. „Nebude toho na vás najednou moc`?“ Zazubil se na ni. „Rozhodně ne.“ Vypadal jako chlapec, který právě vyhrál fotbalový zápas. Pohlédl na hodinky. „Teď musím obejít pokoje, pak máme poradu, ale kolem třetí budu volný. Hodilo by se vám to?“ „Nevím, jak rychle se mi podaří hochy sehnat.“ Čekali už dva dny a nepochybovala, že to klapne. „Myslím, že to nebude problém. Kde se sejdeme?“ Chvíli přemýšlel. „V mé kanceláři?“

„To bude nejlepší. Přijdeme ve dvě, abychom se stačili připravit.“ „Jak dlouhé si to představujete?“ „Podle toho, kolik času nám můžete věnovat. Co říkáte dvěma hodinám? Není to moc?“ „To by šlo.“ Napadlo ji ještě něco jiného. „A co

Pattie Lou? Nemohli bychom ji dnes alespoň krátce nafilmovat?“

Svraštil,oči a pak zavrtěl odmítavě hlavou. „Spíš ne, Mel.

Možná zítra, pokud všechno půjde podle očekávání. Kameraman musí mít sterilní plášť a zůstane jen pár minut.“ „Díky.“

Načrtla si chvatně několik poznámek na podložce, kterou nosila stále s sebou. Odpoledne by si chtěla ještě pohovořit s Pearl

Jonesovou, potom Peter, ráno Pattie Lou. Než to zabalí, mohli by také natočit nějaké záběry z denní praxe v nemocnici. Ráda by další večer chytila letadlo do New Yorku. Konec příběhu. A za měsíc nebo tak by se mohli k Pattii Lou vrátit. Ale zatím je předčasné o něčem takovém uvažovat. Základ pořadu vznikne tady. Pohlédla na Petera. „Ráda bych jednou udělala večerní program speciálně o vás.“ Benevolentně se usmál. Ještě ho hřála u srdce dopolední úspěšná operace. „Možná se to někdy povede. Ale nijak po tom netoužím.“ „Myslím, že je důležité, aby lidé věděli, jaké možnosti se v oblasti kardiochirurgie naskýtají.“ „S tím souhlasím. Ale je třeba o tom informovat správným způsobem a ve správný čas.“ Přikývla na souhlas a když se zastavili, vzal ji lehce za loket. „Uvidíme se tedy kolem druhé u mne v kanceláři, Mel.“ „Nebudeme vás před třetí obtěžovat. Dejte jen sekretářce instrukce, kde se můžeme rozložit.“ „Fajn.“ Spěchal do sesterny, kde si vyzvedl karty pacientů, a za okamžik už zmizel. Mel zůstala v hale úplně sama a vzpomněla si na dopolední nekonečné čekání. Pak se vydala k telefonu. Cestou zamávala na Pearl, která se současně smála a plakala v sousední budce. Sehnala členy svého týmu a domluvila s nimi interview s Pearl na jednu hodinu. Sejdou se v rohu nemocničního vestibulu, takže se nebude muset vzdalovat od dcerky. Mel chvatně zjistila přesný čas a začala si v hlavě dávat všechno dohromady. Ve dvě přejdou na Peterovo oddělení a připraví se na natáčení s ním. Neočekávala žádné problémy, takže mohla v klidu přemýšlet o cestě domů. Získá dobrý pořad.

A potřebovala na něj jen tři dny, i když jí to připadá jako tři týdny. Sešla do přízemí čekat na kolegy. Přišli přesně a natočili rozhovor s hluboce vděčnou Pearl Jonesovou. Potom Mel zhltla sendvič s šálkem čaje. Ve dvě se přesunuli, aby měli ve tři všechno připraveno. Místnost, ve které se usadili, měla podél dvou stěn police plné knih a byla obložená růžovým dřevem. Doktor seděl za masivním stolem a mluvil upřímně o nebezpečí, realistických obavách i naději, kterou lidem mohou nabídnout. Zmínil se otevřeně o riziku i šancích, a protože lidé potřebující transplantace jsou jinak stejně odsouzeni k smrti, operace jim v každém případě přináší určitou naději. „A co když pacient vaši nabídku odmítne?“ Promluvila tiše a jen doufala, že otázka nevyzněla příliš osobně a nezranila ho.

Odpověděl stejně tiše. „Potom zemře.“ Na okamžik se odmlčel a potom začal hovořit o Pattii Lou. Ukázal diagramy, které zaznamenaly všechny úkony. Zdálo se, že mu nedělá problémy popisovat chirurgické zákroky před kamerou. V pět hodin skončili a zdálo se, že se doktorovi ulevilo. Měl za sebou dlouhý a náročný den. „Bylo to skvělé, příteli.“ Zalíbilo se jí tohle oslovení. Měla radost z dokončeného úkolu. Zpracuje interview do patnáctiminutové speciální reportáže a už teď se na výsledek těšila. Doktor Hallam byl výmluvný a pozoruhodně klidný. „Měl jsem jen strach, abych

nemluvil moc odborně nebo složitě.“

„Bylo to v pohodě,“ zavrtěla hlavou. Stejně jako interview s

Pearl. Ta se smála i plakala zároveň a potom vyprávěla o dcerčině devítiletém životě. A pokud bude operace tak úspěšná, jak Peter předpokládá, má dítě velkou naději. Pattie Lou má v sobě něco magického, možná proto, že byla tak dlouho nemocná, nebo je prostě taková. Peter pozoroval Mel při práci a v jeho očích se zračil upřímný obdiv, možná větší než ten v jejích.

Ale běh jeho myšlenek zarazila jedna ze sester, která vešla do místnosti. Sklonila se k němu a tiše mu cosi šeptala. Okamžitě se zamračil a Mel bodlo u srdce. Rychle k nim přistoupila a zeptala se, jestli se něco nepřihodilo Pattii Lou. Peter rychle zavrtěl hlavou. „Ne, ta je v pořádku. Jeden z asistentů byl u ní před hodinou. Tohle je něco jiného. Právě se objevil nový případ. Potřebuje urychlenou transplantaci a my nemáme co poskytnout.“ Okamžitě ho pohltil nový problém. Chvatně pohlédl na Mel. „Musím jít.“ Potom se impulzívně zeptal: „Chcete jít se mnou?“ „Podívat se na pacienta?“ Potěšila ji jeho důvěra a honem přikývla. „Ano. Jen nikomu neříkejte, kdo jste. Vždycky vás můžu představit jako kolegyni z jiné nemocnice.“ Letmo se usmál. „Doufám, že vás nikdo nepozná. Nerad bych, aby si rodina myslela, že jejich neštěstí využíváme pro svoji publicitu.“ „Chápu a díky.“ Popadla kabelku, spěšně se rozloučila s televizním štábem a spěchala za doktorem. Po krátké chvíli už byli zpátky v šestém patře a mířili k pokoji nové pacientky. Když Peter otevřel dveře, zůstala Mel překvapeně stát. Pacientka byla mimořádně krásná devatenáctiletá dívka. Měla světle plavé vlasy, obrovské smutné oči, jemnou smetanovou pleť a zdálo se, že se vpíjí do tváří všech přítomných, jako by si chtěla zapamatovat každý jejich detail. Potom se usmála a náhle vypadala ještě mladší.

Melami se sevřel žaludek. Co dělá tahle půvabná dívka na tak strašném místě? Na jedné ruce už měla upevněný silný obvaz zakrývající místo, odkud jí odebírali velké množství krve, a druhá paže byla celá modrá od nitrožilních infuzí. Promluvila jemným hlasem a evidentně se jí těžce dýchalo. Přesto se zdálo, že je ráda vidí. Když ji seznamovali s Mel, pronesla cosi vtipného a lehce žertovala i s doktorem. Melanie v duchu zaprosila o srdce pro tuhle dívku. Co se to děje se světem, kde mnozí trpí a pomalu umírají díky slabému srdci, zatímco jiní tančí, lyžují, lezou po horách nebo kopou příkopy?

Nezdálo se jí to spravedlivé. Přesto v dívčině tváři neviděla ani stopu po zatrpklosti. Jmenovala se Marie Dupretová, vysvětlila jim, že rodiče jsou Francouzi. Doktor se usmál. „To je krásné jméno.“ Mnohem krásnější však byla dívka sama.

„Děkuji, doktore.“ Při těchto slovech si Mel všimla, že má lehký jižanský přízvuk. Vzápětí se Marie zmínila, že vyrůstala v New Orleansu, ale posledních pět let žije v L. A. „Někdy bych se tam ráda vrátila.“ Opět se zářivě usmála na Petera

Hallama. „Až mě tady doktor dá dohromady.“ Vrhla na něj pátravý pohled a její úsměv pozvolna mizel. Nahradil ho úzkostný výraz. „Jak dlouho myslíte, že to bude trvat?“ Na takovou otázku mohl těžko někdo odpovědět a Marie to dobře věděla. „Doufejme, že to půjde rychle.“ Snažil se ji uklidnit.

Začal vysvětlovat, co je ten den čeká. Nekonečné testy ji viditelně neděsily, vracela se však stále k nejdůležitější otázce, prosebně k němu obracela ohromné oči jako odsouzenec k smrti žádající prominutí trestu, který nespáchal. „Nejbližší dny budete mít velmi rušno, Marie.“ Znovu se usmál a poklepal ji po rameně. „Zastavím se tady zase zítra ráno a pokud by se objevil nějaký problém, tak se mi svěříte, ano?“ Poděkovala a doktor s Mel opustili místnost. Melami opětovně vyděsila hrůza, které musí všichni čelit, nakonec zcela sami. Napadlo ji, kdo bude Marii držet za ruku, a měla pocit, že mladá žena je na svůj život sama. Jinak by snad u ní byl manžel nebo rodiče! V jiných pokojích seděli partneři či alespoň přátelé, ale tady nikdo.

Proto Marie vypadala tak závislá na Peterovi. Možná to bylo také tím, že tu byla nová. Melanie měla najednou pocit, že ji opustili. Smutně se podívala na Petera. „Co se jí stalo?“

„Musíme pro ni co nejrychleji najít dárce.“ Zdálo se, že je zcela ponořený v myšlenkách. Pak si

uvědomil její přítomnost.

„Jsem rád, že jste tam byla se mnou.“ „Jaí W ky. Je to milé děvče.“ Přikývl. Přistupoval ke všem stejně, k mužům, ženám i dětem. A všichni na něm byli zoufale závislí. To si ale nesměl připouštět. Dělal pro ně maximum, i když někdy toho bylo zatraceně málo. Nesl těžké břemeno, tolik životů v rukou a tak málo naděje. Přesto nepůsobil zasmušile, spíš jako chodící naděje, a Melanie si znovu uvědomila, že ho obdivuje. „To zas byl den, viďte?“ usmál se na ni, když bok po boku vyšli ven. „Nechápu. jak to můžete každodenně zvládat. Mě by to nejpozději za dva roky udolalo. Ne,“, pohlédla mu s úsměvem do očí, „spíš za čtrnáct dní. Panebože, jen ta zodpovědnost a nervové vypětí. Běháte z operačního sálu do kanceláře, pak mezi pacienty a zase zpátky. Navíc to nejsou nemocní s puchýři, u každého se jedná otázku života a smrti“ Zase se jí vybavila tvář Marie Dupretové…jako ta dívka.“

„O to cennější je, když vyhrajete.“ Oba si vzpomněli na

Pattii Lou. Den měl minimálně jeden pozitivní výsledek. „Ano, to je pravda. Přesto je vaše práce neuvěřitelně náročná. A ještě jste nám věnoval dvě hodiny času pro natáčení.“ „To pro mě byla zábava.“ Usmál se, ale v myšlenkách už byl zpátky u

Marie. Prohlédl testy a kolegové se o ni dobře postarají.

Nejdůležitější je najít včas dárce, a to nemůže nijak ovlivnit. Maximálně se modlit. Mel přemýšlela o tomtéž.

„Myslíte, že se podaří najít pro Marii dárce?“ „Na to momentálně nikdo nezná odpověď. Doufám, že ano. Nemá moc času.“ Nikdo z nich. To je na tom nejhorší. Čekají na to, až někdo jiný zemře, aby oni mohli žít. „Doufám, že se to povede.“ Hluboce se nadechla čerstvého jarního vzduchu a pohlédla na vypůjčený automobil. „No, ` napřáhla ruku,

„myslím, že pro dnešek máme dost. Já tedy určitě. Snad si teď trochu odpočinete.“ „Ano. Doma s dětmi se vždycky uvolním.“

Upřímně se tomu zasmála. „Nechápu, jak můžete něco takového tvrdit, tedy pokud jsou ty vaše něco podobného jako moje.

Většinou, když se po absolutně vyčerpávajícím osmnáctihodinovém pracovním vypětí dopotácím domů, najdu Val se srdcem rozervaným mezi dvěma kluky a bezpodmínečně to musí se mnou probrat, a Jess očekává, že s ní prostuduji padesátistránkové vědecké pojednání. Obě na mě mluví najednou, takže mi z toho jde hlava kolem. To je ta náročnější stránka života osamělého rodiče. Nemáte se s kým rozdělit o radosti, ale i o povinnosti.“ Usmál se. Znělo to povědomě. „Něco na tom je, Mel. U nás doma to zvládají hlavně Matt a Pam. Mark už je hodně samostatný.“ Pak ho náhle něco napadlo. Hleděl na Melami s přemítavým úsměvem. Hodiny na parkovišti ukazovaly čtvrt na sedm. „Co kdybyste teď jela semnou? Můžeme si chvíli zaplavat a pak si dáme společně rychlou večeři.“ „Nevím, jestli se to hodí.“ Ale zaujalo ji to. „Proč ne` V hotelovém pokoji není žádná zábava. I s večeří to snadno zvládnete zpátky do devíti.“ Neuměla si to vysvětlit, ale ta představa ji lákala.

„Děti by jistě radši byly jen s vámi.“ „Ale ne, určitě by se zlobily, kdyby zjistily, že jste tady byla a nesetkala se s nimi.“ „Jen jestli to nepřeceňujete!“ Náhle ji to skutečně chytlo. „Opravdu nejste moc unavený?“ „Vůbec ne. Jen pojďte,

Mel. Bude legrace.“ „Hlavně pro mě,“ usmála se. „Mám jet za vámi?“ „Můžete nechat auto tady.“ „Ale budete mě muset přivézt. Nebo si chytím taxík.“ „Odvezu vás. Alespoň se ještě podívám na Pattii Lou.“ „Copak nikdy nekončíte?“ S potěšeným úsměvem se usadila vedle něj. „Ne. A co vy?“ Když se vymotávali z parkoviště a zamířili k Bel-Airu, tvářil se stejně nadšeně jako ona. Melanie se pohodlně opřela. „Je tady příjemně.“ Cesta se vinula malebnou krajinou, ve které občas zahlédli osamělé usedlosti obklopené zelení. „Proto se mi tu líbí. Nechápu, jak můžete vydržet v New Yorku.“ „Ten ruch má taky něco do sebe,“ zazubila se. „Opravdu to máte ráda?“ „Miluju to. Svoji práci, svůj dům, rušné město, přátele. Neumím si představit, že bych žila někde jinde.“ Přitom si náhle uvědomila, jak už se těší domů. V L. A. se jí líbilo, ale do New Yorku patří. Když na ni opět

pohlédl, cítila se volněji. V tu chvíli zatočil doleva, do hezky upraveného vjezdu vedoucího k rozlehlé budově ve francouzském stylu. Všude kolem vonělo plno květin a vzrostlých stromů. Dům vypadal jako z pohlednice a Melanie se udiveně rozhlížela. Něco takového rozhodně nečekala. Připadalo jí, že by se spíš hodil k nějakému jednoduššímu venkovskému sídlu nebo farmě. Ale tohle byl téměř zámeček, skutečně velmi elegantní. „To je nádhera, Petere.“ Prohlížela si lomenou střechu a pátrala po dětech, které zatím nebyly v dohledu.

„Vypadáte překvapeně,“ zasmál se. Trochu zrůžověla. „To ne.

Jen jsem si to představovala trochu jinak.“ Doktor se znovu usmál. „To navrhovala Anne. Postavili jsme to těsně předtím, než se narodil Matthew.“ „Je to opravdu překrásný dům,

Petere.“ „Tak pojďte dál.“ Otevřel dvířka na své straně a ohlédl se přes rameno. „Půjdeme dovnitř, představím vám děti.

Vsadím se, že je najdeme společně se čtrnácti kamarády u bazénu. Připravte se na nejhorší !“ Vystoupili z auta a

Melanie se podívala kolem. Bylo to tak odlišné od jejího domu v New Yorku! Trochu rozechvěle ho následovala a přemítala, jestli jeho děti budou také tak odlišné od jejích dvojčat.

6.

Peter odemkl hlavní vchod. Vešli do předsíně s podlahou vydlážděnou černým a bílým mramorem sestaveným do obrazců, na stěnách visely křišťálové lampy. Masivní stůl ve stylu Ludvíka XVI. s černou mramorovou deskou zdobila překrásná skleněná váza s čerstvě natrhanými květinami, které do vzduchu vydechovaly jarní vůně. Něco takového vůbec nečekala. Připadal jí tak skromný a uvolněný, že by ji ani v duchu nenapadlo, že žije v domě plném francouzských starožitností. Když nahlédla do obývacího pokoje, ani tam to nevypadalo jinak. Pohodlné pohovky potažené krémovým brokátem, stěny vytapetované v několika odstínech téže barvy, ozdoby na stropě vyvedené ve světlejší béžové, bílé a jemně šedé. Rozhlížela se, ve tváři úžas. Doktor ji dovedl do své pracovny, kde všechno ladilo do temně rudé barvy, včetně starožitných anglických židlí, dlouhé kožené pohovky a pěkně zarámovaných loveckých scén na stěnách.

„Vypadáte překvapeně, Mel.“ Pobaveně se usmíval a mladá žena zavrtěla hlavou a zasmála se. „Ani ne. Jen jsem si vás představovala v úplně jiném prostředí. Ale máte překrásný dům.“ „Anne chodila dva roky na Sorbonnu a potom další dva roky ve Francii zůstala. Myslím, že to mělo velký vliv na její vkus.“ Podíval se kolem sebe, jako by ji tam někde viděl. „Ale nestěžuju si. V patře už je to méně formální. Za chvíli vás provedu.“ Posadil se ke stolu, prolistoval došlou poštu a najednou se plácl do čela. „Zatraceně. Zapomněli jsme se zastavit u vás v hotelu pro plavky.“ Pak na ni s úsměvem mrkl. „Možná by vám pomohla Pam. Máte chuť si zaplavat? Je to skvělá věc.“ Bylo to neuvěřitelné. Celý den spolu strávili v nemocnici, natočili interview, doktor operoval Pattii Lou, a najednou mluví o plavání, jako by to byla jejich běžná činnost. Přesto všechno náhle vypadalo jako samozřejmost. Možná, že tohle mu pomáhá přežívat.

Prošli domem do ohromného kamenného pana, které obklopovalo velký oválný bazén. Tady se Mel cítila jako doma. Kolem pobíhal nejmíň tucet teenagerů a mezi nimi se pletl malý klučina. Ze všech tekla voda a z plných plic na sebe pokřikovali. Předtím si toho rámusu ani nevšimla, zato teď ho zaregistrovala v celé síle. Při pohledu na jejich šaškování, děti se strkaly, házely si míčem, sedaly si ve vodě na ramena a padaly dolů, se rozesmála. Peter se snažil upoutat jejich pozornost tleskáním, ale nikdo ho nevnímal, až malý chlapeček se náhle rozběhl a přitiskl se mu ke kolenům, takže všude, kde se ho dotkl, nechal mokrý obtisk. Peter na něj shlížel s pobaveným úšklebkem. „Ahoj, tati. Pojď se s námi vykoupat!“

„Ahoj, Matte. Můžu se nejdřív převléknout?“ „Jasně.“ Vyměnili si vlahé pohledy. Chlapec vypadal jako roztomilý rošťák s vlasy vybledlými sluncem. Vpředu mu chyběly zuby. „Rád bych tě představil jedné své přítelkyni.“ Obrátil se k Mel a ta přišla blíž. Hošík se Peterovi velmi podobal a byl jí sympatický.

„Matthewe, to.je Melanie Adamsová. Mel, tohle je Matt.“ Dítě svraštilo obočí a Peter se zakřenil. „Promiňte, Matthew

Hallam.“ „Jak se máte?“ Napřáhl mokrou ruku, Mel s ní obřadně zatřásla a současně si vybavila období, kdy dvojčata byla ve stejném věku. Od té doby už sice uplynuló deset let, ale někdy se to zdálo jako včera. „Kde je Pamela, Matte?“ rozhlédl se

Peter kolem sebe. U bazénu viděl jen Markovy kamarády, ale pozornost nejstaršího syna se mu nepodařilo upoutat, protože ten právě shodil do vody dvě dívky najednou a za nimi dalšího chlapce. „Je v pokoji.“ Matthew se zatvářil dost nevrle. „Asi zase telefonuje.“ „Když je tak krásně?“ podivil se otec. „To byla pořád zalezlá doma?“ „Skoro.“ Přeskakoval pohledem z

Petera na Melami. „Nemluví.“ Jak Peter věděl, děti se asi nějak nepohodly. Občasné rozmíšky se objevovaly běžně, ale teď

Pam procházela náročným obdobím, zejména v rodině složené výhradně, kromě ní, ze samých mužů. „Zajdu se za ní podívat a ty zatím na sebe dávej pozor!“ „Já jsem v pohodě.“ „Kde je paní Hahnová?“ „Právě šla dovnitř, ale se mnou si nemusíš dělat starosti, tati. Fakt.“ Na stvrzení svých slov skočil do bazénu a ohodil je oba od hlavy až k patě. Melanie uskočila s výbuchem smíchu a Peter se po ní omluvně podíval. „Matthewe, prosím tě, už dost!“ volal, když se hlavička opět vynořila nad vodu, ale hned zase rychle zmizela pod hladinou. Mrňous plaval jako ryba směrem k ostatním. V tu chvíli si jich všiml Mark a s výkřikem na ně zamával. Měl otcovu postavu, jeho výšku, půvab a dlouhé nohy. „Ahoj tati!“ Peter ukázal na nejmladšího syna, který plaval směrem k Markovi. Ten chápavě přikývl, chytil bratra do náruče a poslal ho na kraj bazénu, kde se už nepletl mezi odrostlejší mládež. Peter se uklidnil a otočil se k Mel. „Jste hodně postříkaná?“ Byla, ale nevadilo jí to.-Proti předchozímu celodennímu napětí pociťovala skvělé uvolnění. „To uschne.“ „Někdy pořádně lituju, že jsem ten bazén nechal udělat. Polovina sousedů tady tráví víkendy.“ „Pro děti je to vynikající.“ Přikývl. „To ano. Ale já si málokdy v klidu zaplavu, jen někdy, když jsou ve škole. Občas se vrátím domů na oběd, když mám čas.“ „A kdy to je?“ popíchla ho v žertu. Najednou jí připadalo, že všichni mají dobrou náladu. „Asi tak jednou za rok,“ zasmál se. „To jsem tušila.“ Přitom si vzpomněla na Matta a jeho bezzubý úsměv. „Ten malý je roztomilý.“ „Je to prima kluk.“ Zdálo se, že ho pochvala potěšila. „I Mark. Je tak odpovědný, že to někdy až zaráží.“

„Moje starší dcera, Jessica, je taky taková.“ „Která to je?

Ta, co je vám podobná?“ zajímal se. „Vy si to pamatujete?“

„Pamatuju si všechno, Mel. Při mé práci je to nezbytné. Jeden zapomenutý detail, pokyn, stopa. může způsobit ne 58 59 štěstí, když se pohybujete mezi životem a smrtí. Nemůžu si dovolit cokoli zapomenout.“ Poprvé se otevřeně přiznal ke svým mimořádným schopnostem a Mel si ho cestou k domu prohlížela se zvýšeným zájmem. Rozlehlá prosluněná místnost byla zaplněná pohodlnými bílými proutěnými křesly. U stěny trůnila obrovská televize a hudební skříň, třímetrové palmy dosahovaly svými listy až do stropu. A tady si Melanie náhle všimla spousty

Anniných obrázků ve stříbrných rámečcích, rozvěšených po stěnách. Při tenisu, s Peterem před Louvrem, s nemluvnětem v náručí, a jeden společný s celou rodinou u vánočního stromečku. Melami fascinovala její tvář, plavé vlasy a velké modré oči. Byla to atraktivní žena se štíhlou atletickou postavou. Svým způsobem si byli s Peterem podobní. Na fotografiích vypadali jako ideální dvojice. Náhle si uvědomila, že Peter stojí za ní a také si prohlíží fotografie.

„Je to neuvěřitelné, že už tady není.“ Jeho hlas zněl měkce.

„Ano, chápu to.“ Melanie nevěděla, co říct. „Ale svým způsobem žije dál. Ve vašem srdci, v dětech.“ Oba věděli, že to není totéž, ale víc nezbylo. Vzpomínky a dům, který byl přesně podle jejích představ. Melanie se znovu rozhlédla po místnosti. Byla to zajímavá kombinace běžného obývacího pokoje a pracovny. „K čemu slouží tenhle pokoj, Petere?“ Vypadal spíš jako dámský. „Bývají tady většinou děti. Přestože je tu převážně bílý nábytek, nedá se moc poškodit.“ Melanie přešla k proutěnému stoiku. od kterého byl pěkný výhled na bazén. „Tady pracovala,“ podotkl Peter. „Já trávím svůj volný čas ve svém

,kutlochu` nahoře. Pak mávl směrem k hale. „Pojďte, trochu vás provedu. Taky se podíváme po Pam.“ V patře bylo všechno znovu klasické a francouzské. Podlahy na chodbách vydlážděné světle béžovým travertinem, na každém konci barevně ladící stolky a překrásné tepané mosazné lustry. Menší, ale stejně tradičně zařízený obývací pokoj byl laděný světlemodře v sametu a hedvábí. Měl mramorový krb, nástěnné svícny a křišťálový lustr, světlemodré hedvábné závěsy s jemně žlutým a modrým vzorečkem, nabrané a stažené do strany tenkou mosaznou sponou, aby bylo vidět k bazénu. Za obývacím pokojem objevili další místnůstku zařízenou v bleděrůžové, ale když ji míjeli, Peter se zachmuřil, a Melanie okamžitě vycítila, že není obývaná.

Byla to Annina pracovna. Následovala příjemná knihovna v temně zeleném provedení, kterou si evidentně oblíbil Peter. Stěny pokrývaly police plné knih, na stole mírný chaos a proti stolu Annin portrét. Dvojité dveře vedly do společné ložnice, kde teď Peter přespával sám. Ta byla celá v jemně béžovém hedvábí, s francouzskými komodami, krásnou pohovkou, stejně bohatými záclonami a dalším nádherným lustrem. Přesto v pokoji působilo cosi, co člověka nutilo uvolnit se a zatančit si, popřít všechnu tu formálnost. Bylo jí až příliš mnoho, přestože vypadala nádherně, a Melanie stále víc pociťovala, že Peterovi není blízká. Vyšli po dalších schodech a tady všechno zářilo jasnými barvami. Za dveřmi se skrývaly tři velké slunné dětské pokoje. Podlahu Mattova pokoje pokrývaly hračky, Markovy polootevřené dveře ukázaly naprostý chaos a třetími přivřenými dveřmi Melanie zahlédla jen část velké bílé postele s baldachýnem a dívčí záda ležící na podlaze. Při zvuku jejich kroků se otočila a vstala, zašeptala něco do telefonu, který držela v ruce, a zavěsila. Melami udivilo, jak byla vysoká a působila dospěle. Těžko se dalo věřit, že jí ještě není čtrnáct. Byla samá ruka samá noha, měla zlatavé vlasy jako Val a velké zamyšlené oči. Ale především vypadala jako fotografie

Anny, které právě viděla. „Proč nejsi venku?“ Peter zapátral v jejích očích a Mel ucítila rostoucí napětí. „Potřebovala jsem si zavolat.“ „Mohlas použít telefon u bazénu.“ Chvíli stála nehnutě a pak pokrčila rameny. Otec ignoroval její chování a obrátil se k Mel. „Rád bych vás seznámil se svou dcerou Pam.

Pam, tohle je Melanie Adamsová z televize v New Yorku, o které jsem ti vyprávěl.“ „Já ji znám.“ Melanie napřáhla ruku a

Pamela s ní po krátkém váhání potřásla, protože otec už začínal bublat. Nechtěl, aby to mezi nimi takhle vypadalo, a přesto k tomu stále docházelo. Vždycky provedla něco, čím ho nadzvedla. Chovala se protivně k jeho přátelům, odmítala spolupracovat, pokud neměla na akci vlastní zájem. Proč, proboha, proč? Všichni byli nešťastní, že Anne zemřela, ale proč se Pam odreagovává na něm? Dělala to celou dobu od matčiny smrti, a teď je to stále horší. Omlouval to věkem, ale někdy si tím nebyl tak jistý. „Chtěl jsem tě poprosit, jestli bys mohla Mel půjčit nějaké plavky. Zapomněla si svoje v hotelu.“ Dívka opět lehce zaváhala. „Jistě. Mohla bych.

Ale“ Hledala vhodné slovo. Mel nebyla rozhodně výrazně silnější, ale ani tak štíhlá jako Pam. „, nevím jestli jí budou.“ A ještě něco. Pam se nelíbilo, jak se na sebe dívali.

Nebo přesněji, jak se otec díval na Mel. Ta rychle pochopila a mile se usmála. „To nevadí.“ Dívka se jí pátravě zadívala do očí. „Vypadáte jinak než v televizi.“ Jejímu pohledu chyběl úsměv. „Opravdu?“ Znovu se usmála na mírně nepříjemnou, ale jinak velmi půvabnou dívku. Ta neměla nic z Peterovy podoby a v její tváři se stále zračila určitá dětinskost, navzdory vysoké postavě a plnému poprsí, tělu, které trochu dříve vyspělo. „Moje dcery mi vždycky naznačují, že v televizi vypadám starší.“ „Jo, něco takového. Vážnější.“ „To asi mají na mysli.“ Stáli v hezkém bílém pokoji a Pam zírala na Melami. jako by v její tváři hledala na něco odpověď. „Jak jsou staré vaše dcery?“ „V červenci jim bude šestnáct.“ „Oběma?“ Pam to trochu zmátlo. „Jsou dvojčata,“ usmála se Mel. „To je zajímavé! Vypadají stejně?“ „Vůbec. Jsou dvouvaječné.“

„Myslela jsem, že to musí být vždycky kluk a holka.“ Mel se znovu usmála a Pam zrůžověla. „To znamená, že nejsou stejné.

Ale je to trochu matoucí označení.“ „Jak vypadají?“ Dvojčata ji viditelně zaujala. „Jako šestnáctileté

slečny,“ zasmála se

Mel. „Jedna je rusovláska jako já a ta druhá blond. Jmenují se

Jessica a Valerie, nejradši chodí na diskotéky a mají spoustu kamarádů.“ „Kde bydlíte?“ Peter pozorně sledoval probíhající konverzaci, ale nezapojoval se. „V New Yorku. Máme tam malý domek.“ Usmála se na Petera. „Je úplně jiný než ten váš.“ Pak se znovu obrátila k Pam. „Máte krásný dům a je určitě fajn mít na zahradě bazén.“ „Je to dobrý.“ Netvářila se moc nadšeně a pokrčila rameny. „Buď je tam plno Markových otravných kámošů, nebo tam čůrá Matthew.“ Zdálo se, že je pěkně naštvaná a Mel se zasmála. Petera to však nepobavilo. „Pam! To se neříká a navíc to není pravda!“ „Ale je! Ten malej spratek se tam vydělal právě před hodinou, hned jak paní Hahnová odešla. Na kraji bazénu. Jako by to nemohl udělat při plavání!“ Mel měla co dělat, aby přidusila smích a Peter zrudl. „Promluvím si s ním.“ „Markovi kamarádi určitě dělají to samý.“ Očividně neměla ráda žádného z chlapců. Potom se vydala hledat plavky pro Mel. Vrátila se s jednodílnými bílými, o kterých se domnívala, že by mohly sednout. Mel poděkovala a znovu se rozhlédla. „Máš opravdu hezký pokoj, Pam.“ „Maminka mi ho zařídila krátce předtím“ Hlas se jí zlomil a v očích se jí objevil zoufalý smutek. Pak vzdorně upřela zrak na otce. „To je jediná místnost v domě, která je jen moje.“ Mel jí bylo líto. Vypadala tak nešťastně a zdálo se, že si s nikým doma nerozumí. Jako by jim nemohla dát najevo svou bolest, zahrnovala je místo toho zlobou. jako by zavinili, že Anne už s nimi není. „Je to asi prima, když si sem pozveš kamarádky.“

Mel přitom myslela na vlastní děvčata a jejich přítelkyně rozložené po podlaze v jejich pokojích, jak poslouchají nahrávky. povídají si o chlapcích, chichotají se a sdělují si svá dívčí tajemství, o která jsou někdy ochotná podělit se i s ní. Byly velmi odlišné od téhle nepříjemné až nepřátelské dívky s tělem ženy a myslí dítěte. Prožívala právě velmi složité období a Mel chápala, že si Peter dělá starosti.

Nebylo divu, že se snažil vracet domů co nejdřív. Domácnost s šestiletým dítětem hladovějícím po lásce, starším teenagerem, na kterého je potřeba dohlédnout a nešťastnou dospívající dívkou jako je tato, potřebovala víc než jen hospodyni. Už pochopila, proč Peter cítil, že je nutné, aby s nimi trávil co nejvíc času, a občas si připouštěl myšlenku, že všechno sám nezvládne. Ne že by pro to neměl schopnosti, ale každé dítě potřebovalo svoje, a nejvíc asi tohle. Melanie sama by Pam nejraději objala, utěšila a slíbila, že všechno bude fajn. Jako by dokázala číst myšlenky, Pam náhle ustoupila o krok. „No, uvidíme se za chvíli dole.“ Byla to výzva k odchodu a Peter se pomalu vydal ke dveřím. „Přijdeš, Pam`?“ „Joo.“ Neznělo to právě nadšeně.

„Snad bys nemusela trávit celé odpoledne zavřená v pokoji!“

Prohlásil to důrazně, ale dcera se zatvářila, jako by měla chuť mu oponovat. Melanie mu jeho pozicí nezáviděla. Pam zatím působila jako dost problémové dítě, alespoň momentálně.

„Přijdeš brzy`?“ „Jistě!“ Vypadala jako nebe před bouřkou a oba dospělí radši opustili místnost. V přízemí došli na konec chodby, kde Peter otevřel dveře do půvabného modrobílého pokojíku pro hosty. „Tady se můžete převléknout, Mel.“ O

Pamele se už nezmínil a když se Melanie objevila o deset minut později, tvářil se klidněji. Vrátili se do velkého pokoje s proutěným nábytkem a Peter vyndal z lednice těsně za bílými lakovanými dveřmi dvě plechovky s pivem. Jednn jí podal, současně se natáhl pro dvě skleničky na poličku za sebou a mávl na ni, aby se posadila. „Chvilku počkáme, než se děti obléknou.“ Melanie vyhlédla k bazénu a zjistila, že zábava zřejmě končí. Také si povšimla, že Peter v tmavě modrých plavkách, tričku a naboso vypadá dobře. Nebyl moc podobný významnému člověku, který ji v uplynulých dvou dnech provázel po nemocnici. Spíš se stal obyčejným smrtelníkem, v duchu se tomu usmála. Jeho tvář byla díky problémům s Pam trochu zamyšlená. „Není to s ní snadné. Nebylo to jednoduché už za

Annina života. Ale teď se zmítá v hrozných rozporech. Jeden den mě šíleně miluje a vzápětí se dokáže chovat úplně nenávistně. Ke všem okolo. Má dojem, že jí nikdo nerozumí a většinu času se tváří, jako by žila v nepřátelském táboře.“ S unaveným úsměvem vzdychl a upil ze sklenice.

„Myslím, že jen potřebuje hodně lásky. Hlavně od vás.“ „Já vím. Ale ona je schopná nám pořád něco zazlívat. A“ zdálo se, že se mu to neříká snadno, „někdy dokáže být až protivná. Já to pochopím, ale klukům se to těžko vysvětluje.“ Poprvé přiznal své problémy. „Určitě se to zlepší. Dejte jí čas.“ Peter znovu povzdechl. „Už to trvá skoro dva roky.“ Melanie neměla odvahu mu sdělit, co ji napadlo. Ano, jsou to téměř dva roky, a přesto všude visí Anniny fotografie, na nic se od její smrti zřejmě nesmělo sáhnout, a Peter sám se chová, jako by zemřela před týdnem. Jak může očekávat, že se přizpůsobí dítě, když on sám to nezvládl? Stále si vyčítal, že nedokázal Anne přesvědčit, přestože se na tom už nedalo nic změnit. Mel se na něj jen mlčky dívala a Peter dodal: „Já vím. Máte pravdu. Sám jsem se z toho nevybabral.“ „Když se vám podaří zavřít dveře za minulostí, zvládne to Pam možná taky.“ Mluvila tiše, a když

Peter utkvěl očima na jedné z Anniných fotografií, bez přemýšlení vyhrkla otázku, kterou si předtím přísně zakázala:

Proč se nepřestěhujete?“ „Odtud?“ Vypadal šokovaně. „Proč?“

„Abyste mohli všichni začít znovu. Třeba by se vám ulevilo.“

Ale Peter rychle zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Obávám se, že by to nadělalo víc škody než užitku. Všichni jsme tu šťastní.“

„Opravdu?“ Mel to příliš nepřesvědčilo. Věděla, že na domě lpí stejně jako Pam a napadlo ji, jestli to chlapci cítí stejně. V tu chvíli vstoupila zavalitá žena v bílé uniformě a oba si důkladně prohlížela, hlavně Mel. Tvář měla opotřebovanou časem a ruce mozolnaté od mnohaleté těžké práce, avšak živé oči, které bystře vnímaly. „Dobré odpoledne, doktore.“ Doktore pronesla tónem, který téměř znamenal „pane Bože“ a Mel musela potlačit úsměv. Okamžitě pochopila, o koho se jedná a Peter vstal, aby je seznámil. Byla to nepostradatelná hospodyně, o které už předtím horoval, drahocenná paní Hahno 64 65 vá. Potřásla Mel rukou téměř brutálně, zatímco očima jí pročesala rezavou hřívu a půjčené bílé plavky ihned identifikovala. Měla přehled o všem, co se v domě jen šustlo, kdo přišel, odešel, kam šli a proč. Mimořádnou péči věnovala

Pamele. Zažila s ní své, když děvče víc jak půlroku odmítalo potravu a potom zase všechno, co snědlo, vyzvrátilo. Teď se

Pam konečně trochu stabilizovala, ale Hilda Hahnová věděla, že potřebuje, aby nad ní bdělo přísné oko. Proto byla na stráži.

Prohlédla si Mel pečlivě a usoudila, že vypadá sympaticky.

Věděla, o koho se jedná, že pracovala s doktorem, a očekávala, že bude namyšlená. První dojem jí ale nedal za pravdu. „Ráda vás poznávám, madam.“ Tvářila se formálně a na Melaniin úsměv nereagovala. Mel se v duchu musela smát, když ji porovnala s

Raquel. Jejich domovy byly naprosto rozdílné, počínaje hospodyní až po zařízení a děti, a přesto, Cítila, že má s

Peterem něco společného. „Nedáte si chlazený čaj?“ zadívala se hospodyně káravě na jejich pivo a Mel si připadala jako provinilé dítě. „Ne, díky.“ Opětovně se usmála, ale bez výsledku, a Hilda Hahnová zmizela se strohým kývnutím do svého království za lítacími dveřmi, které vedly do kuchyně a malé jídelny, spižírny a jejího obydlí v zadní části domu. Když paní Hallamová stavěla dům, slíbila Hildě vlastní byt. Byla to skvělá žena. Hilda to vždycky tvrdila a bude to opakovat i nadále, pořád, a zmínila se o tom znovu i v Melaniině přítomnosti, když přinesla večeři. Mel si všimla, jak se Pam při matčině jméně zaleskly oči. Vypadalo to, jako by se ji všichni snažili oživit. Člověku se až chtělo všechny ty fotografie zabalit a odeslat do jiného domu. Byli jí tak oddaní, jako by čekali, že se každou chvíli vrátí, až by jim jeden nejradši řekl, že to je absurdní. Musí přece žít svoje životy, každý z nich. Oba chlapci se s tím zřejmě vyrovnali snáz. Matthew byl tehdy ještě příliš malý a jeho vzpomínky jsou jistě jen mlhavé. Po koupání se ochotně vyšplhal Melami do klína a vyzvídal informace o dvojčatech. Stejně jako i

Pamelu ho uchvátila představa stejně starých sourozenců a chtěl znát všechny podrobnosti. A Mark vypadal jako šikovný sedmnáctiletý mladík, v jeho očích byl znát vyspělý rozum, možná větší, než

by odpovídalo jeho věku, a právě teď, kdy se zapojil do hovoru s Peterem a Mel, se zdálo, že je spokojený.

Jen když přišla Pam a stěžovala si, že jeho kamarádi se pořád motají kolem bazénu, zatvářil se otráveně. Hrozící roztržku včas zarazil Peter. „Nechte toho. Máme hosta!“ Pohlédl přísně na Pam a pak zapátral venku po zbývajících Markových přátelích. Byli to dva hoši a jedna dívka, kteří tiše seděli na betonu, povídali si a sušili vlasy. Ale Pam zřejmě nesnášela doma nikoho, kromě členů rodiny a paní Hahnové.

Problém s Mel vyřešila jednoduše tak, že ji od příchodu k bazénu naprosto ignorovala, kromě občasných kradmých zvědavých pohledů, zejména když mluvila s otcem. Zřejmě se chtěla ujistit, že nejde o nic zvláštního, ale hluboko v nitru ji instinkt varoval, že nebezpečí číhá. „Mám pravdu, Pam?“ Peter vyprávěl o škole, ale dcera upřeně pozorovala Melami a neposlouchala ho. „Hmmm?“ „Říkal jsem, že atletický program je vynikající a loni jsi vyhrála dva závody. Mají také přístup do místních stájí.“ Zase rozdíl proti škole, kam chodí její děvčata, která je velmi intelektuálně zaměřená. Životní styl v

L. A. se mnohem víc soustřeďuje na pobyt venku. „Líbí se ti ve škole?“ oslovila ji Mel měkce. „Jde to. Mám ráda svoje kamarádky.“ Mark se v tu chvíli zašklebil na důkaz nesouhlasu, a Pam okamžitě spolkla návnadu. „Co to má znamenat?“ „Že se zahazuješ s bandou hloupejch anoretickejch holek.“ Tohle označení ,ji rozzuřilo. „Já nejsem žádná anoretička, ty hajzle!“ Vyskočila a pronikavě zaječela. Peter se zatvářil unaveně. „Přestaňte!“ K Markovi dodal: „To snad bylo zbytečně surové.“ Mark přikývl. „Promiň.“ Věděl, že tohle slovo je u nich tabu, ale nevěřil, že se sestra úplně vyléčila. Připadala mu nepřirozeně hubená, ať si říká kdo chce co chce. Omluvně pohlédl na Mel a vyloudal se k bazénu. Pam odešla do svého pokoje, v patách s Matthewem, který pátral po nějakém pamlsku.

Peter seděl dlouhou chvíli mlčky a zíral oknem ven. Pak obrátil oči k Mel.

„To nebyla zrovna rodinná idylka, co?“ Zdálo se, že ho chování jeho dětí ranilo a cítil se odpovědný za jejich neshody a rozladění. „Omlouvám se, bylo vám to jistě nepříjemné.“ „To nic. S těmi mými to taky není jen procházka růžovou zahradou.“

Nemohla si sice právě vzpomenout, kdy se její dvojčata naposledy pohádala, ale tahle rodina se potácela v krizi a

Pamela jí připadala jako velmi nešťastná, smutná dívka. Doktor vzdychl, položil hlavu na opěradlo a zadíval se na bazén.

„Doufám, že se nakonec všechno vyřeší. Mark bude od příštího roku na koleji.“ Ale oba věděli, že problém není v Markovi, ale v Pam. A ta ještě dlouho nikam neodjede. Peter pohlédl na Mel. „Pam nesla matčinu smrt asi nejhůř.“ Toho si mohl všimnout každý, ale mnohem hůř ji nesl on, a stále se s ní nevyrovnal. Mel cítila, že by potřeboval ženu, která by Anne nahradila, pomáhala mu řešit jejich problémy. Ulevilo by se jemu i dětem. Bylo jí ho líto. Takový inteligentní, přitažlivý, schopný a silný muž mohl hodně nabídnout. Jak seděla vedle něj, v duchu se usmála při vzpomínce na Raquel a děvčata. Skoro slyšela jejich otázky: A co ty mami`?, Byl bezva?, Proč jste si někam nevyšli? , Najednou ,ji napadlo, jestli by si s ním mohla dát schůzku, zda by vůbec měla šanci. Připadlo jí to legrační ve chvíli. kdy spolu seděli u bazénu. Tolik se lišil od mužů, které znala! Ti, které si vybírala, byli svým způsobem nevhodní, a přesto jí to moc nevadilo. Ale Peter byl jiný, otevřený a realistický, rovnocenný partner. A velmi ji přitahoval. Nijak by ji to nezneklidňovalo, kdyby nazítří neodjížděla. „O čem přemýšlíte?“ Jeho hlas zněl měkce a Mel se rychle s úsměvem vrátila do současnosti. „Ani nevím.“ Rozhodně by nebylo vhodné mu vyprávět o mužích v jejím životě či dokonce o tom, jaké pocity v ní vzbuzuje. Jejich vztah nebyl nijak blízký, a přesto v jeho přítomnosti vnímala cosi nehmatné. Připadalo jí, že ho zná už dlouho. Měl v sobě něco

zranitelného, co se jí líbilo. Navzdory tomu, jak významným člověkem byl, zůstal lidský, a teď, kdy ho zažila v domácím prostředí, jí byl ještě sympatičtější. „Byla jste miliony kilometrů daleko.“ „Ne, tak daleko ne. Vzpomínala jsem na New York, na práci, děvčata“ „Je jim asi dost nepříjemné, že

tak často cestujete.“ „Někdy. Ale dokážou to pochopit. Už si zvykly. A

Raquel se o ně postará, když jsem pryč.“ „Jaká je?“ Evidentně ho zajímala a Melanie ho odměnila veselým úšklebkem. „Úplně jiná než paní Hahnová. V podstatě jsem před chvílí uvažovala o tom, jak jsou naše životy odlišné. Alespoň navenek. „V čem?“

„Například ve stylu bydlení. Váš dům je mnohem větší a formálnější než můj.“ Rozesmála se. „Mám na mysli, že u nás je znát, že tam bydlí samé ženy. Stejné je to s hospodyněmi.

Raquel vypadá, jako by se ani neuměla pořádně učesat, šaty má vždycky špatně zapnuté a pořád mluví. Ale my ji milujeme a o děvčata se stará skvěle.“ Peter se jejímu popisu usmál. „Jak vypadá váš dům?“ „Je světlý, veselý a malý, právě tak pro mě a moje holky. Koupila jsem ho před několika lety a jsem moc ráda, že jsem to udělala.“ Přikývl a pomyslel na všechny povinnosti, které musí zvládat sama. To byla jedna z věcí, které na ní obdivoval. Nejvíc ho přitahovala tím, že se tak lišila od Anne. Pak se na něj usmála. „Musíte se někdy přijet podívat.“ „Jednou snad.“ Náhle se přistihl, že si přeje, aby to bylo brzy, ani přesně nevěděl proč. Jen cítil, že Mel je po dlouhé době první člověk, s kterým je mu dobře. Než mohl říct cokoli dalšího, vrátil se Matthew s talířem plným sušenek, usadil se vedle Mel a nabízel jí. Kolem pusy i na buclatých ručkách měl plno drobečků a zbytek trousil kolem sebe i kolem

Melanie, ale té to ani trochu nevadilo. Malí chlapci pro ni byli novinka. Pustili se do vážné rozpravy o jeho škole a nejlepších kamarádech, takže Peter si zatím šel zaplavat. Když se vrátil, stále byli ještě hluboce ponořeni do debaty.

Matthew se mezitím vyšplhal návštěvě do klína a pohodlně se tam uhnízdil. Zdálo se, že je naprosto spokojený. Jak Peter stoupal z bazénu, zastavil se na poslední příčce žebříku a chvíli je se smutným úsměvem pozoroval.

Chlapec potřeboval někoho, jako je ona, všichni by ji potřebovali. Poprvé po téměř dvou letech si uvědomil, co všechno postrádá. Ale jakmile mu tahle myšlenka proletěl la hlavou, okamžitě ji zapudil a rychlým krokem se k nim připojil, popadl ručník ležící na stole a začal si prudce vytírat vlasy, jako by chtěl tyhle nápady z hlavy vytřepat.

Současně přišel Mark, jehož přátelé už odešli, a usadil se do

Peterovy prázdné židle. „Doufám, že vás z mých kámošů nebolí hlava,“ usmál se plaše. „Občas dost řádí.“ Při vzpomínce na kamarády svých dvojčat se musela zasmát. Někdy měla pocit, že zboří dům, rozhodně neřádili o nic méně než ti Markovi. „Mně připadali fajn.“ „To byste měla říct tátovi,“ pohlédl na ni uznale a snažil se nebrat na vědomí, jak v sestřiných plavkách vypadá ohromně sexy. „Copak je? Kdo tady o mně mluví?“ Mark se na něj vítězoslavně podíval. Otcova nová přítelkyně se mu líbila a holky byly u vytržení, že Melanie Adamsová se zničeho nic objevila u jejich bazénu. „Paní Adamsová si myslí, že moji kamarádi nejsou tak nejhorší !“ „To víš, je zdvořilá. Nesmíš taky všemu věřit.“ „To není pravda! Měl byste vidět Valerii a

Jessiku, když si přivedou svoji partu. Jednou při večírku málem zapálili křeslo!“ „Panebože!“ Peter se vyděsil a Mark usmál. Líbila se mu. Byla tak přirozená a otevřená, vůbec se nechovala jako televizní hvězda, a kdyby uměla číst myšlenky, asi by se pobavila. Nikdy o sobě neuvažovala jako o „hvězdě“.

„Co jste s tím udělala?“ „Dala jsem zákaz řádění na dva měsíce, ale po měsíci už jsem jim to odpustila.“ „To měli štěstí, že jste to nenahlásila do školy!“ Mark a Mel si vyměnili spiklenecké pohledy a Matthew, kterého to nezajímalo, se k ní trochu přitiskl, aby se připomněl. Jemně mu prsty pročísla vlasy a zdálo se, že mu nevadí, když se baví i s někým jiným. Věděl, že mu svým způsobem stále věnuje pozornost. V tu chvíli Mel zaletěla pohledem vzhůru a zahlédla

Pam, téměř ukrytou za záclonou svého pokoje. Jejich oči se setkaly a okamžik setrvaly. Pak dívka zmizela. Melanii napadlo, proč nepřišla k bazénu. Jako by toužila vyřadit se z jejich kolektivu. Nebo si přála mít otce jen pro sebe. Mel se o tom chtěla zmínit Peterovi, ale pak si to rozmyslela. Místo toho ještě chvíli žertovali, dokud je nevyhnal chladný větřík.

Bylo krátce po šesté a Mel mrkla na hodinky. Uvědomila si, že bude muset brzy odjet. Byl už téměř

čas na večeři a Peter si jejího pohledu všiml. „Ještě jste si ani nezaplavala, Mel.

Nechcete si tam na chvíli skočit? Pak bychom se najedli. Paní

Hahnová bude naštvaná, když přijdeme pozdě.“ Měli všechno tak dokonale zorganizované! Mel věděla, že to byla zásluha Anne, která vedla svoji domácnost jako dobře promazaný stroj. To nebylo nic pro ni, ale bylo zajímavé to pozorovat. Díky tomu vlastně všichni pokračovali ve vyjetých kolejích i po jejím odchodu, přestože by jim všem pravděpodobně prospěla změna, kdyby ji byli schopni akceptovat. Ale staré zvyklosti se těžce lámou, zvlášť v případě Petera a paní Hahnové. Děti odešly a

Mel se pomalu ponořila do vody. Peter ji zamyšleně pozoroval.

Je tak příjemná společnice! A dobře vypadá! Jak zručně klouzala po hladině, znovu ho přepadla vlna vzrušení. Nakonec připlavala ke břehu, vlasy mokré a oči zářící, ve tváři šťastný úsměv určený jen jemu: „Měl jste pravdu, právě tohle jsem potřebovala!“ „Já mám vždycky pravdu. A potřebujete taky večeři.“ Rozhodla se, že bude upřímná. „Doufám. že to dětem nebude moc vadit.“ Z Pameliny tváře toho vyčetla dost. Možná víc, než by si Peter přál. Jejich oči se setkaly a na chvíli se zastavily. „Obávám se, že přesně neví, jak mají moji návštěvu tady chápat.“ Peter došel k bazénu a posadil se na kraj. Nedokázal ovlivnit své pocity, ani o nich mluvit. „Ani já ne.“ Upřel na ni pohled, překvapený vlastními slovy, a Mel náhle vypadala polekaně. „Petere“ Měla najednou dojem, že by mu měla vyprávět něco o sobě, svých starých problémech, obavách z přílišné citové závislosti na mužích. Ale oba cítili, že se s nimi děje něco podivného.

„Promiňte. Bylo to hloupé.“ „Tím si nejsem tak jistá, ale

Petere“ A pak, když se podívala stranou, aby našla vhodná slova, znovu uviděla za záclonou Pam, která ihned zmizela.

„Nechtěla bych se vám plést do života.“ Přinutila se na něj pohlédnout. „Proč ne?“ Zhluboka se nadechla a vyšvihla se na břeh. Peter téměř vykřikl, když se vynořily její dlouhé štíhlé nohy a bílé plavky. Rychle odvrátil zrak, ale cítil, že ho zaplavuje touha. Mel se velmi jemně zeptala: „Objevil se od té doby někdo?“ Věděl, co má na mysli a zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Tak proč je tak rozrušená?“ „Kdo?“ Zatvářil se překvapeně a

Mel se rozhodla, že bude upřímná. „Pam.“ Peter vzdychl. „To nemá nic společného s vámi, Mel. Poslední dva roky pro ni byly moc těžké.“ „To chápu. Ale faktem je, že žiju přes více než pět tisíc kilometrů daleko a je dost pravděpodobné, že se hned tak neuvidíme. A práce na pořadu, který jsme spolu dělali, je vzrušující pro nás oba. Když člověk dělá něco takového, přihodí se i ledasjaká legrace. Je to jako posádka na lodi, prostě se překvapivě sblížíte. Ale zítra naše interview doděláme a já pojedu domů.“ V očích měla smutek. „A co s tím má společného večeře?“ Zamyšleně se posadila vedle něj.

„Nevím. Jen nechci dělat nic, co nemá smysl.“ Podívala se mu do očí a zjistila, že jsou také smutné. Bylo to k zbláznění.

Toužili po sobě, možná až příliš, ale k čemu by to vedlo?

„Myslím, že si děláte zbytečné starosti, Mel.“ Jeho hlas zněl tiše a téměř drsně. „Ano?“ Neodtrhla oči a Peter se tentokrát usmál. „Ne, spíš já. Myslím, že vás mám rád, Mel.“ „I já vás.

Na tom není nic špatného, pokud v tom nebudeme pokračovat.“

Najednou zatoužila, aby k tomu došlo. Připadalo jí to šílené, sedí na břehu bazénu, mluví o něčem, co není reálné, a přesto ji to velmi přitahuje. Mel nedokázala odhadnout, jestli jde o iluzi vyvolanou úzkou dvoudenní spoluprací, nebo zda je to reálné. Teď se to nedá zjistit a zítra už bude pryč. Jedna večeře koneckonců nemůže nikomu uškodit a zdá se, že předpokládají, že se jí zúčastní. Podíval se na ni znovu a tiše dodal: „Jsem rád, že jste tady, Mel.“ Měl hlas trochu jako Matt, až se tomu musela usmát. „Já taky.“ Jejich oči se na dlouhý okamžik setkaly a Mel cítila, jak jí po zádech přeběhla chladná vlna. Z toho muže vyzařovalo něco magického a zdálo se, že on cítí totéž. Se šťastným úsměvem se vztyčil a podal jí ruku. Vypadal téměř plaše a Mel ho následovala do budovy. Byla ráda, že se rozhodla zůstat. Převlékla se v pokoji pro hosty, vymáchala plavky, vyždímala je a

donesla nahoru Pam. Vlhké vlasy si zatočila do uzlu a lehce se nalíčila maskarem a rtěnkou. Jen málo žen v jejím věku vypadalo tak dobře bez mejkapu. Pamela ve svém pokoji poslouchala hudbu se zasněným výrazem ve tváři. Vypadala skoro polekaně, když Mel zaťukala na pootevřené dveře a vstoupila.

„Ahoj Pam. Díky za plavky. Mám ti je dát proschnout do koupelny?“ „Jasně, fajn, díky.“ Vstala a připadala si nemotorně. Mel najednou pocítila velkou touhu sevřít ji do náruče, bez ohledu na to, že je dlouhá a skoro dospělá. Uvnitř byla pořád osamělá, nešťastná holčička. „To je hezká nahrávka. Val ji má taky.“ „Která z nich to je?“ dala najevo zájem. „Ta blondýnka.“ „Je hezká?“ Mel se zasmála. „Myslím, že ano. Možná až jednou přijedeš s tatínkem na návštěvu, můžete se seznámit.“ Pam se znovu posadila na postel. „Někdy bych se docela ráda podívala do New Yorku. Ale těžko se někam dostaneme. Táta musí být pořád v práci, vždycky se najde někdo, komu se musí věnovat. Akorát v létě jezdíme do Aspenu, ale to zase volá každý dvě hodiny do nemocnice.“ Zatvářila se netečně a Mel se jí dívala do očí. Bylo v nich něco zraněného.

Potřebovala by nějaké vzrušení, zábavu. A hlavně někoho, kdo by ji měl rád a nahradil jí matku. To dítě toužilo po-Anne, a přestože se bude zuby nehty bránit komukoli jinému, právě to by potřebovalo ze všeho nejvíc. Ta suchá Němka dole jí těžko dá lásku a Peter dělá, co může. Ona však potřebuje něco jiného.

„V Aspenu je asi hezky.“ Mel se snažila rozbít přehradu mezi nimi. Chvílemi se jí zdálo, že v dívčiných očích zahlédla jiskřičku naděje, ale nebyla si tím jistá. „Jo, jde to. Je tam pěkná nuda.“ „Kam bys tedy jela radši?“ „Do Mexika, do

Evropy, do New Yorku, kamkoli.“ Váhavě se usmála. „Někam, kam jezdí zajímavý lidi, nejen milovníci přírody a turisti.“

Zašklebila se. Mel se pousmála. „Každé léto jezdíme do Marthas

Vineyardu. Je to přímo u moře, na pláži. Není tam zrovna rušno, ale moc příjemně. Možná bys tam mohla někdy za námi přijet.“ Pamela se ale znovu zatvářila podezřívavě a než Mel mohla cokoli dodat, vtrhl do pokoje Matthew. „Vypadni!“ Pam bleskově vyskočila, aby ochránila svoje území. „Ty jsi protivná!“ Chlapec se tvářil spíš rozzlobeně než dotčeně.

Obrátil se majetnicky k Mel. „Táta říkal, že večeře je hotová, máme jít dolů.“ Čekal na ni, takže už neměla možnost promluvit s Pam o samotě, aby ji ujistila, že pozvání bylo skutečně jen přátelské a nemělo být předzvěstí něčeho mezi jejím otcem a

Mel. Mračili se na sebe celou cestu po schodech, protože Matt neustále žvatlal s Mel. Peter už čekal v jídelně a když je spatřil přicházet společně, přeletěl mu přes čelo stín, ale hned zase zmizel. Asi vypadali v pohodě, což se zřejmě už dlouho nestalo. „Nedělali vám nějaké problémy? Trochu jsem z toho měl strach.“ „Ne. Mluvila jsem s Pam.“ Potěšilo ho to.

Všichni usedli na svá místa, jen Mel chvíli zaváhala, protože nevěděla, kam se posadit. Peter rychle odsunul židli po své pravici a Pam překvapeně, téměř šokovaně, vzhlédla. Seděla v čele naproti otci, s oběma chlapci po stranách. „To je“ „To nevadí!“ Promluvil ostře a Mel hned pochopila, co provedl.

Nabídl jí místo své manželky a Mel si přála, aby to byl neudělal. V místnosti se rozhostilo dlouhé tíživé ticho a Mel se na Petera prosebně zadívala. „To je v pořádku, Mel.“

Uklidnil ji pohledem, do kterého vzápětí zahrnul i všechny ostatní, a konverzace se pomalu opět rozproudila. Po chvíli se místnost naplnila obvyklým hlukem a všichni se s chutí pustili do polévky. Večeře nakonec proběhla příjemně a Peter se rozhodl správně. Nebylo nutné z toho dělat problém. Když děti odešly nahoru, vypili spolu ještě kávu a pak už nastal čas k odjezdu. Děti se už přišly jen rozloučit. Pam formálně potřásla hlavou, Mel cítila, že se jí ulevilo Mark ji požádal o autogram a Matthew ji chytil kolem krku a žadonil, aby ještě zůstala. „To nemůžu. Ale slibuju, že ti pošlu z New Yorku krásný pohled.“ V očích se mu objevily slzy. „Ale to není ono.“ Měl pravdu, ale víc nemohla udělat. Dlouze se k němu přitulila, pak ho něžně políbila na tvář a pocuchala mu vlasy.

„Třeba se za mnou přijedeš podívat.“ Ale když se na ni podíval, oba věděli, že k tomu hned tak

nedojde, pokud vůbec, a bylo jí ho hrozně líto. Když se konečně odtrhla a vyjeli z domu, chlapec mával tak dlouho, dokud auto nezatočilo za roh.

Mel se chtělo plakat. „Připadám si jako zrádce.“ Petera její reakce dojala. Natáhl se a vzal ji za ruku. Bylo to poprvé, co se jí dotkl a celým tělem mu projelo vzrušení. Rychle se odtáhl, protože Mel odvrátila zrak. „Je strašně milý, všichni“ I Pam. Potom lehce vzdychla. „Jsem ráda, že jsem zůstala.“ „Já taky. Přinesla jste nám pohodu. Tak příjemně jsme se necítili už, léta.“ Mel přesně věděla kolik let.

Žili v hrobě. Znovu ji napadlo, že by měli prodat dům, ale neodvážila se o tom zmínit. Místo toho se k němu obrátila:

„Děkuju, že jste mě pozval.“ „Já děkuju, že jste pozvání přijala.“ Nemocniční parkoviště se objevilo nečekaně brzy a oba dlouho postávali před autem a nevěděli co říct. „Díky,

Petere. Bylo to nádherné!“ V duchu se rozhodla, že zítra koupí něco pro děti -pokud jí před odjezdem zbude chvilka času.

Stejně chce něco přivézt i dvojčatům.

„Díky, Mel.“ Dlouze se jí zahleděl do očí a pak napřáhl ruku.

„Uvidíme se zítra.“ Ještě se krátce zastaví u Pattie Lou a to bude poslední možnost se s ním setkat. Doprovodil ji k jejímu vozu a tam zůstali další chvíli, než vklouzla za volant.

„Dobrou noc, Mel.“ Usmál se a vydal se k nemocnici, aby ještě naposledy překontroloval Pattii Lou.

7.

Těch několik záběrů na jednotce intenzívní péče proběhlo hladce. Navzdory všem hadičkám a přístrojem vypadala holčička mnohem lépe než předtím a Melanie byla nadšená. Připadalo jí, že Peter provedl zázrak a snažila se neuvažovat o tom, jak dlouho bude trvat. I kdyby to bylo jen na pár let, je to mnohem lepší než pár dní. Tímto živoucím příkladem si ji Peter

Hallam získal definitivně. Potkala ho na chodbě krátce poté, co odešla od Pattie Lou. Její štáb už také skončil a Mel se chtěla ještě rychle rozloučit s Pearl. Pak už jen zabalit v hotelu, trochu se poohlédnout po Beverly Hills a koupit nějaké maličkostí pro dcery. Když to bylo možné, vždycky jim ze svých cest něco vozila. Patřilo to už k určité tradici. „Dobrý den!“

Vypadal svěže a přitažlivě, jako by ani nepracoval. „Co máte dnes na programu?“ „Právě jsem viděla Pattii Lou. Vypadá báječně!` „Ano, mám taky radost.“ Zářil jako pyšný kohout.

„Navštívil jsem ji ráno.“ Ve skutečnosti už byl za ní dvakrát, ale radši se o tom nezmínil. Nechtěl, aby si Mel dělala starosti, že něco není v pořádku. „Chtěla jsem vám odpoledne zavolat, abych vám znovu poděkovala za včerejší večer. Byl skvělý.“ Opatrně hledala jeho oči v obavě, co spatří. „Dětem vaše návštěva udělala radost!“ „Jsou hrozně fajn.“ Přesto ji napadlo, jak asi reagovala Pam po otcově návratu. Všimla si, že ji zamyšleně pozoruje a lekla se, jestli se něco nestalo.

Zdálo se, že chvíli váhá, ale pak spustil: „Spěcháte?“ „Ani ne. Letím až večer v deset.“ O nákupech se nezmínila, uprostřed bojů o lidské životy jí to připadalo příliš povrchní. „Proč?“ „Myslel jsem, jestli byste neměla zájem podívat se ještě na Marii Dupretovou.“ Ta dívka ho velmi zaujala. Byla jeho poslední raněné ptáčátko. „Jak je jí?“

Překvapilo ji, že se lékař může tak intenzívně zajímat o pacienty. Ale byl už takový. Vyplývalo to z celého jeho jednání. „Zatím stejně. Pořád hledáme vhodné srdce.“ „Doufám, že ho brzy najdete.“ Znovu se cítila bezmocně. Dívka vypadala slabší a bledší než včera. Peter si k ní přisedl a tiše s ní hovořil, téměř intimně. Mel v duchu uvažovala, jestli se mu líbí. Ale v jeho přístupu nebylo nic erotického, šlo jen o starost, až se mohlo zdát, že se znají už léta. Po chvíli se

Marie zklidnila a očima vyhledala Mel. „Děkuji, že jste se na mě přišla ještě podívat, paní Adamsová.“ Byla tak bledá a slabá, dalo se přímo vycítit, že bez transplantace nemůže přežít. Zdálo se, že se její stav zhoršil a Mel se strachy sevřel žaludek. „Dnes v noci se vracím do New Yorku, Marie.

Ale budu se těšit na dobré zprávy o vás.“ Mladá žena s průsvitnou pletí dlouho mlčela a pak se

smutně usmála. „Díky.“

Oči se jí zalily slzami, které začaly stékat po tvářích.

„Nevím, jestli se podaří najít včas dárce.“ Peter k ní znovu promluvil. „Potom byste tady musela zůstat!“ Jeho oči se důrazně vpily do dívčiných, jako by ji tím chtěl uchovat při životě. Mel téměř cítila magnetickou sílu proudící mezi nimi.

„Všechno dobře dopadne.“ Vzala mladou ženu za ruku. Překvapilo ji, jak je studená. Dívce téměř nefungoval krevní oběh a to způsobilo její promodralý nádech. Pohlédla na Mel, každý pohyb ji viditelně vyčerpával. „Myslíte?“ Melanie přikývla, ale bojovala přitom se slzami. Přepadl ji pocit beznaděje, že

Marie svůj boj nevyhraje. V du 76 77 chu se začala horečně modlit a po odchodu se v bezpečí chodby obrátila k Peterovi s obavami v očích. „Myslíte, že vydrží, než najdete vhodného dárce?“ Už o tom pochybovala a ani Peter se netvářil moc jistě. Najednou vypadal vyčerpaně, což u něj bylo vzácné. „Doufám. Všechno závisí na tom, jak rychle se to povede.“ Melanie se radši neptala, co bude následovat, pokud neuspějí. „Přála bych si, aby se to povedlo.“ Peter se na ni významně podíval a pak přikývl. „Já taky. Někdy to pomáhá.

Podívám se za ní ještě později a sestry na ni neustále dohlížejí. Problém je, že nemá žádnou rodinu ani příbuzné.

Takhle osamělí lidé mívají někdy méně síly bojovat. Musíme jim dodat motiv. Ovšem výsledek nemůžeme nijak ovlivnit.“ A kdo může? Je tahle křehká dívka schopná dodat si chuť k životu? Asi by od ní čekali příliš. Melanie se za Peterem do sesterny téměř vlekla. Neměla už žádný důvod tady prodlévat. Peter se pustí do práce a ona musí odjet. Ta vyhlídka ji však příliš nenadchla. Nejradši by zůstala. Dávala by pozor na Pattii Lou, rozprávěla s Pearl a modlila se za Marii i všechny ostatní pacienty. Ale hlavním důvodem nebyl nikdo z nich. Byl jím

Peter. Neměla chuť ho opustit. A on zřejmě pociťoval to samé.

Vyšel ze sesterny s kartami v ruce a zamířil k ní. „Doprovodím vás do přízemí.“ „Díky.“ Jeho nabídka jí přišla vhod. Chtěla s ním být o samotě, i když zatím přesně nevěděla proč. Možná to bylo prostě jeho přístupem, srdečností, ale v nitru tušila, že jde o víc. Mimořádně ji přitahoval. Ale kam to může vést? Ona žije v New Yorku a on v L. A. Co kdyby bydleli ve stejném městě? Myšlenky jí zběsile kmitaly hlavou, zatímco došli k jejímu autu na parkovišti. Mel se mu znovu podívala do očí. „Díky za všechno.“ „Za co?“ usmál se na ni jemně. „Za záchranu

Pattiina života.“ „Dělal jsem to pro ni, ne pro vás.“ „Tak za všechno ostatní. Váš zájem, čas, spolupráci, večeři, oběd“

Najednou se jí nedostávalo slov a doktor se zatvářil pobaveně.

„Chcete ještě něco dodat? Kávu v pracovně?“ „Dobrá, dobrá“

Usmála se rozpačitě a Peter ji vzal nesměle za ruku. „Já děkuju vám, Mel. Udělala jste pro mě hodně. Jste první člověk, s kterým jsem si po dvou letech dokázal otevřeně pohovořit. To je pro mě ohromně důležité.“ Než mohla odpovědět, kvapně dodal: „Můžu vám někdy zavolat? Nebo máte vypnutý telefon?“

„To by mi udělalo velkou radost!“ Srdce jí poskočilo. Najednou se cítila jako děvčátko. „Ozvu se. Šťastnou cestu.“ Ještě jednou jí stiskl ruku, zamával a spěchal pryč. Jen tak. Cestou na Rodeo Drive se neubránila obavě, že už ho neuvidí. Během nákupů si Mel uvědomila, že jí doktor Hallam nejde z hlavy.

Neměla by na něj tolik myslet. Co pro ni vlastně znamená? Byl zajímavý, udělala s ním interview, nic víc. To, že ji přitahuje, není podstatné. Snažila se vzpomínat na dcerky, a najednou se jí znovu vynořil v mysli. Uvažovala o něm i při nakládání zavazadel do taxíku, cestou na letiště, a pak si vybavila jasnou představu Pam, osamělé, nešťastné holčičky.

„Do háje,“ zamumlala polohlasně a řidič se po ní ohlédl.

„Stalo se něco?“ Musela se usmát a zavrtěla hlavou. „Promiňte.

Na něco jsem si vzpomněla.“ Přikývl. Nijak ho to nevyvedlo z míry. Zajímalo ho hlavně, aby mu dala

tučné spropitné. A to se mu splnilo. Mel postavila kufr na chodník a zašla do haly, kde si koupila časopis. Posadila se blízko vchodu a čekala na odlet. Táhlo už na devátou. Za dvacet minut by měli nastupovat. Rozhlédla se a napadlo ji, že bude pěkně plno, ale jako obvykle poletí první třídou, takže ona se snad návalu vyhne. Listovala magazínem, s ušima nastraženýma, aby jí neuniklo číslo jejího letu. Ten den to byl poslední let do

New Yorku. Familiérně mu říkali „červené oko“, protože cestující do cíle dorazili v šest ráno nevyspalí, se zarudlýma očima, ale ušetřili celý den. Najednou zpozorněla. Zdálo se jí, že zaslechla svoje jméno, ale pak usoudila, že má asi halucinace. Oznámili číslo letu a Mel počkala, až první nápor opadne. Pak uchopila aktovku a kabelku, do ruky vzala letenku s místenkou, když vtom znovu uslyšela svoje jméno. Tentokrát si byla jistá, že se jí to nezdálo. „Melanie Adamsová, přijďte, prosím, k bílému telefonu, Melanie Adamsová, bílý telefon, Melanie Adamsová“ Chvatně pohlédla na hodiny, kolik času jí zbývá, a pak se vyřítila k bílému aparátu na vzdálené stěně. Udýchaně ho zdvihla. „Haló, tady Melanie

Adamsová. Myslím, že jste mě volali.“ Opřela si tašky o nohu a pozorně naslouchala. „Volal vás doktor Peter Hallam. Chtěl, abyste mu okamžitě zavolala, pokud budete mít možnost.“

Operátorka jí dala Peterovo číslo domů. Cestou k nejbližšímu automatu si ho několikrát opakovala a současně horečně hledala v kabelce drobné. Zároveň nespouštěla oči z velkých hodin nad sebou. Do ukončení nástupu zbývalo pět minut. Odlet nesměla zmeškat, zítra ráno musí být v New Yorku. Objevený deseticent vklóuzl do škvíry a Mel vyťukala číslo. „Haló`?“ Srdce cítila až v krku. Marně si lámala hlavu, proč s ní chce mluvit.

„Petere, tady Mel. Mám jen pár minut do odletu.“ „Ani já nemám moc času.“ Byl stručný. „Právě se objevil dárce pro Marii

Dupretovou. Já teď hned odjíždím do nemocnice a napadlo mě, jestli byste tu příležitost nechtěla využít.“ Na zlomek vteřiny cítila zklamání. Doufala, že se s ní chce ještě rozloučit, ale vzápětí ji zcela zaujala představa transplantace. Marie má naději. „Nevěděl jsem, jestli můžete změnit program, ale myslím, že je lepší, když jste se to včas dozvěděla. Ani jsem netušil, kterým spojem poletíte, tak jsem to jen tak zkusil.“ A udělal dobře. „Chytil jste mě v poslední chvíli.“ Pak se zamračila. „Mohli bychom operaci nafilmovat?“

To by byl senzační závěr celé reportáže a odůvodnil by prodloužení cesty. Ozval se po delší pauze. „Dobrá. Seženete svoje lidi včas?“ „Pokusím se. Musím se ale nejdřív domluvit s

New Yorkem, jestli můžu zůstat.“ Mezitím zmešká letadlo.

„Nevím, co dělat. Každopádně vám nechám v nemocnici zprávu.“

„Fajn. Musím letět. Na shledanou.“ Myšlenkami byl už někde jinde a Melanie stála u telefonu ještě několik vteřin a dávala myšlenky dohromady. V první řadě se musí domluvit s letištní službou. Mohli by odlet o pět až deset minut zdržet. To by snad stačilo na hovor s New Yorkem. Hlavně aby tam zastihla někoho odpovědného. Popadla věci a běžela k odbavovacímu pultu, kde stručně vysvětlila, o co se jedná. Přitom mávala novinářským průkazem. Úřednice se netvářila moc nadšeně, ale pro lidi z její branže dělávali různé úsluhy, zajistili například volná sedadla v nabitých letadlech, i za cenu odsunutí nic netušících pasažérů, nebo odložili odlet, jako v tomhle případě. „Dám vám deset minut, ale víc nemůžu.“

Aerolinie takové akce stojí pěkné peníze. Odvrátila se od Mel a promluvila do malé vysílačky, zatímco Mel odkvačila k automatu. Spojení dostala okamžitě, ale o čtyři drahocenné minuty přišla díky tomu, že hledali asistenta produkce nebo šéfredaktora, který se nakonec ozval. „Co se děje?“ „Skvělá šance! Jedna z pacientek v nemocnici čekala na transplantaci a právě jsem dostala od doktora zprávu, že mají dárce. Budou hned operovat. Mohla bych zůstat a natočit to?“ Čekala téměř bez dechu vzrušením. „Předtím jsi ho nenafilmovala v akci?“

„Ne.“ Napětím nedýchala. Věděla, že to může rozhodnout o všem.

„Tak zůstaň. Ale vrať se zítra večer.“ „Ano, pane.“ Radostně se zašklebila do sluchátka, zavěsila a letěla zpátky k pultu.

Odřekla letadlo a pak zavolala místní televizi a domluvila zapůjčení kameramana a zvukaře. Pak vyběhla ven chytit taxík.

Doufala, že se aerolinie v New Yorku postarají o její zavazadla, jak slíbili. V nemocniční hale už ji pracovníci televize čekali a společně hned vyrazili na chirurgii. Museli se pořádně vydrhnout, navléknout roušky a hábity, a pak je nahnali do jednoho koutku, odkud se nesměli hnout. Ale Mel v žádném případě neprotestovala. Byla Peterovi vděčná, že jim natáčení vůbec povolil. Konečně do sálu vjelo lehátko s Marií.

Měla zavřené oči a byla smrtelně bledá. Když Peter vešel dovnitř, také s rouškou a v plášti, a mluvil na ni, ani se nepohnula. Zdálo se, že Melami ani nezaregistroval, přestože se podíval směrem ke kameře a zatvářil se spokojeně. A pak začal koncert, který Mel sledovala s úžasem. Peter spustil nepřetržitou řadu příkazů a pokynů a jeho tým je dokonale plnil. Pohybovali se v naprostém souladu jako spletitý balet rukou. Mel při prvním říznutí odvrátila hlavu, ale pak ji drama vtáhlo a hodinu za hodinou stála, zírala a modlila se za

Mariin život. Její umírající srdce nahradilo srdce mladé ženy, která zemřela několik hodin předtím. Bylo fascinující pozorovat vyjmutí srdce z hrudi a vzápětí ponoření nového do dutiny, žíly a cévy připevněné háčký. Melami se až zatajil dech, když monitory najednou znovu ožily a tep srdce zazněl do místnosti jako buben. Celý kardiologický tým si ulehčeně oddechl. Bylo to něco úžasného. Srdce zemřelé opět ožilo v

Mariině těle. Chirurgické práce pokračovaly ještě téměř dvě hodiny. Konečně zašili poslední ránu a Peter se narovnal. Pot mu stékal po zádech i po hrudi, ruce ho pálily. Pozorně sledoval, jak pacientku pomalu přesouvají na vozík a odvážejí zpět na jednotku intenzívní péče, kde zůstane pod stálou kontrolou. Vyšel na chodbu a zhluboka se nadechl. Melanie ho následovala a cítila, jak se jí třesou nohy. Byl to pro ni mimořádný zážitek a byla mu nesmírně vděčná, že ji zachytil na letišti. Chvíli ještě promlouval s ostatními, stále v operačním oblečení, jen roušku odložil na stůl, a Mel ještě diskutovala s televiznimi kolegy. Ti se už balili a chystali k odchodu. I pro ně to byla výjimečná zkušenost. „Páni, ten chlap je ale machr!“ Kameraman svlékl plášť a zapálil si cigaretu. Najednou měl hlavu plnou jen toho, co právě natočili

, neúnavně kmitající ruce pracující v páru, někdy dva páry dohromady, bez zastavení, zdvihající tenká vlákna a žíly někdy tenké sotva jako vlas. „Když zažiješ něco takového, začínáš věřit na zázraky.“ Díval se na Melami s úctou, potom jí potřásl rukou. „Pracovalo se s vámi dobře.“ „Díky, že jste dorazili tak brzy.“ Usmála se a pak ještě probrali poslední detaily. Slíbil, že film hned nazítří odešle do New Yorku, a potom společně se zvukařem odešli. Mel také odložila nemocniční oblečení. Překvapilo ji, když se Peter znovu objevil, tentokrát v obleku. Nějak předpokládala, že zůstane v hábitu. Připadlo jí divné, že už je zase jen obyčejný smrtelník. „Jak to šlo?“ zeptala se, když společně vyšli na chodbu. Jako by ani nikdy neodešla. Něco uvnitř zatoužilo být s ním ještě chvíli. „Zatím dobře. Následujících čtyřiadvacet hodin bude kritických. Uvidíme, jak se bude držet. Byla už hrozně zesláblá. Viděla jste to srdce? Jako kus kamene. Už mu moc nezbývalo. Kdoví, jestli by se dožila zítřka. Měla z pekla štěstí, že se našel dárce.“ Dárce, dárce, bez tváře, beze jména, bez minulosti, prostě jen dárce, anonymní srdce ve známém těle, s obličejem Marie. Ještě se s tím těžko srovnávala. I po účasti na operaci trvající čtyři hodiny. Mel mrkla na hodinky a s překvapením zjistila, že už bylo šest a při pohledu z okna spatřila, že vychází slunce. Noc skončila a

Marie žije. „Musíte být unavená.“ Prohlížel si ji starostlivě a všiml si temných kruhů pod očima. „Dívání je někdy náročnější, než práce sama.“ „To pochybuju.“ Nepodařilo se jí potlačit zívnutí. Napadlo ji, jak se bude Marie cítit, až se probudí. To bude asi nejhorší a Melanie jí nezáviděla. Bude muset vstřebat všechny léky, bojovat proti infekci, navíc ji budou bolet rány, vždyť ji skoro napůl rozřezali. Mel se při té před 82 83 stavě až zachvěla. Peter si všiml, jak zbledla, a přistrčil jí nejbližší židli. Poznal příznaky nevolnosti ještě dřív než ona sama. Jemně jí přitlačil hlavu ke kolenům a Mel byla tak překvapená, že se nezmohla ani na slovo. „Pomalu, zhluboka nadechujte a vydechujte ústy.“ Chtěla prohodit něco vtipného, ale najednou cítila, že je jí hrozně špatně. Když to přešlo,

udiveně se na něj podívala. „Ani jsem netušila, že to přichází.“ „Možná že ne, ale dostala jste zajímavě zelenou barvu. Měla byste dole něco slupnout a zajet se do hotelu pořádně vyspat.“ Pak si uvědomil, že měla odjet a nemá tudíž žádný pokoj. Něco ho napadlo. „Co kdybyste se vrátila k nám?

Paní Hahnová vás pustí do pokoje pro hosty a děti ani nebudou vědět, že jste tam.“ Pohlédl na hodinky. Bylo pár minut před půl sedmou. „Zavolám jí.“ „Nevolejte, můžu jít do hotelu.“ „To je hloupost. Můžete se vyspat u nás. Nikdo vás nebude celý den rušit.“ Byla to velkorysá nabídka, Mel si však nebyla jistá, jestli je to správné. Když ale vstala, zjistila, že je tak unavená, že není schopná o ničem diskutovat, natož aby volala do hotelu a zařizovala si pokoj. Když Peter došel k telefonu, seděla a pozorovala ho jako vyčerpané dítě. Vrátil se a vypadal svěže jako předchozí ráno, přestože stejně jako ona celou noc nespal. Zřejmě na to byl zvyklý a navíc ho rozjařila úspěšná akce. „Bude vás očekávat. Děti nevstávají před osmou, kromě Marka, který už je pryč.“ Rozhlédl se a rychle něco řekl sestře. Pak se znovu obrátil k Mel. „Marii je dobře. Dojdu s vámi dolů a posadím vás osobně do taxíku. Pak se sem vrátím.“

„Opravdu nemusíte, je to hloupé“ Připadalo jí to směšné.

Zažila už ledacos, vraždy, potyčky a najednou měla dojem, že se jí celé tělo rozpouští, cestou do přízemí mu byla vděčná za pevné paže na dosah. „Asi stárnu,“ usmála se lítostivě, když čekali na taxi. „Měla bych něco vydržet.“ „Je to vyčerpáním.

Stane se to každému.“ „Co budete dělat vy?“ „Zůstanu v nemocnici a pokud to půjde, zkusím taky na pár hodin usnout.

Včera večer jsem požádal sekretářku, aby na dnešek zrušila všechny schůzky. Dopoledne mě někdo zastoupí a odpolední vizitu už zvládnu sám.“ Mel ale tušila, že mu není tak dobře, jak se tváří. Když ji usazoval do auta, něžně se na ni podíval. „Kdy se vracíte do New Yorku?“ „Dnes v noci. Už mí delší pobyt nepovolí.“ Pokýval hlavou. Byl rád, že ji včera dostihl. „Stejně už by nebylo co filmovat, Mel. Teď už budeme jen pozorovat, kouzlit s medikamenty a čekat. Všechno co bylo k vidění, jste natočili včera.“ Podívala se n:u do očí. „Jsem šťastná, že jste nám to dovolil.“ „Myslím, že to byl dobrý nápad. Teď už rychle jeďte a odpočiňte si.“ Dal řidiči adresu a přibouchl dvířka. Po chvíli mu taxík zmizel v husté losangeleské dopravě směrem na Bel-Air. Díval se za ním a náhle si uvědomil, jak je šťastný, že Mel zůstala a ještě ji uvidí. Jeho pocity ho mátly stejně jako Melanii. Ale něco k ní cítil. To věděl určitě.

9.

Paní Hahnová vyhlížela Mel z okna. Zamumlala něco na pozdrav a zavedla ji do hostinského pokoje. Mel poděkovala a rozhlédla se. Najednou byla vysílená a hladová a toužila po horké koupeli, ale únava jí nedovolila nic z toho realizovat.

Odložila aktovku a kabelku vedle postele, mlhavě ji napadlo, jestli se ještě setká se svými kufry v New Yorku, ale v podstatě ji to momentálně moc nezajímalo. Ani se nesvlékla a upadla na lůžko. S myšlenkami na Petera a Marii začala okamžitě usínat, když zaslechla zaklepání. Překvapeně zvedla hlavu a probrala se k vědomí. „Ano?“ Byla to paní Hahnová s malým podnosem. „Doktor myslel, že byste měla něco sníst.“ Nadšeně přivítala talíř kouřících míchaných vajíček s toustem, šálek horké čokolády voněl přes celou místnost. Připadala si jako pacientka. „Kávu jsem vám nedělala, protože pak by se vám asi špatně spalo.“

„Jste hrozně hodná. Moc děkuju.“ Trochu ji znervóznilo, že se nechá obsluhovat, ale jídlo vypadalo tak lákavě, že se posadila na pelest, oblečení zmačkané a vlasy rozcuchané. Paní

Hahnová bez dalších řečí položila tácek na stolek vedle postele a vzdálila se. Jak Mel hltala vajíčka a toust, najednou hladová jako vlk, zaslechla tiché zvuky z patra.

Uvažovala, jestli se Matthew nebo Pam chystají do školy, ale neměla sílu zajít je pozdravit. Dopila čokoládu, dojedla poslední toust a znovu si lehla, nasycená, vyčerpaná a spokojená s prací, kterou odvedla předchozí noc. Ležela na zádech, ruce zkřížené pod hlavou a když se znovu probudila, byly

tři odpoledne. Vyděšeně pohlédla na hodiny a vyskočila z postele, ale hned si uvědomila, že nemusí nikam pospíchat.

Napadlo ji, co si asi pomyslí paní Hahnová, že spí celý den, navíc by se každou chvíli měly vrátit děti. Procházela se po místnosti a znovu se jí vrátily myšlenky na Marii. Na stolku na protější straně pokoje uviděla telefon. Došla k němu a přitom si prohlížela svoje pomačkané oblečení. Vytočila číslo nemocnice, požádala o kardiologii a potom o doktora Hallama.

Žena na druhé straně jí sdělila, že doktora nesmí nikdo rušit.

Mel chtěla vědět, jestli také ještě spí. „Chtěla jsem jen vědět, jak je na tom Marie Dupretová, pacientka s transplantovaným srdcem.“ Ticho. „Tady je Melanie Adamsová, byla jsem včera v noci u té operace.“ Víc nepotřebovala dodávat. Všichni v nemocnici ji znali a věděli, že dělala s doktorem Hallamem reportáž o Pattii Lou. „Okamžik, prosím.“

Znělo to stroze, ale po chvíli uslyšela známý hlas. „Už jste vzhůru?“ „Tak na půl. Ale strašně se stydím, že jsem prospala skoro celý den.“ „Hloupost. Potřebovala jste to. Neměla jste daleko ke zhroucení. Dala vám paní Hahnová něco k jídlu?“

„Ano. Máte nejlepší hotel ve městě.“ S úsměvem se rozhlédla po pohodlném, výborně zařízeném pokoji a představila si, že všechno také zařizovala Anne. „Jak je Marii?“ „Zatím výborně!“ Vypadal nadšeně. „Včera jsem neměl čas vám to vysvětlit, ale zkoušeli jsme nový postup. A zabralo to. Potom vám ukážu pár náčrtků, ale zatím to musím zaklepat. Přesto je ještě nutné počítat s tím, že by tělo mohlo vzdorovat. Ale má všechny předpoklady pro úspěch. „Doufám, že to dopadne dobře.“ Znovu ji zaujalo, jak málo zásluh si doktor přičítá. „Spal jste vůbec?“ Odpověď zněla poněkud mlhavě. „Trochu. Nakonec jsem obešel i ranní vizity. Pak jsem se chvíli natáhl.

Pravděpodobně přijedu na večeři s dětmi. Nechám ve službě někoho jiného.“ Pak zamyšleně dodal: „Ještě se uvidíme, Mel.“

Znělo to přátelsky a srdečně a Mel si to najednou velmi přála.

„Vašim dětem už to bude protivné.“ „O tom pochybuji. Budou naopak nadšené, že jste ještě neodjela, stejně jako já. V kolik vám to letí? Nebo jste si to ještě nezjišťovala?“

„Myslím, že stejně jako včera.“ Cítila se dostatečně odpočatá, aby přežila „červené oko“. „Musím odtud odjet nejpozději v osm.“ „To je prima. Paní Hahnová nás pravidelně krmí v sedm a když všechno klapne, budu doma kolem šesté. Kdyby se objevil nějaký problém, tak zavolám.“ Na okamžik si představila, jak stejná slova říká Anne, a připadalo jí to zvláštní, jako by se snažila zaujmout její místo, ale rychle se za to v duchu pokárala a rozloučili se. Aby smyla myšlenky na Petera, zaběhla do sprchy a pustila ji naplno. Pak shodila šaty na postel a postavila se do proudu. Mohla by si také zaplavat, ale ještě si netroufala vyjít z domu. Potřebovala čas, aby se probudila a vyčistila hlavu, byla to dlouhá a náročná noc.

Pak si uvědomila, že musí zavolat studio v New Yorku a také

Raquel. Včera požádala šéfredaktora, aby jim dal zprávu a hospodyně jí potvrdila, že to udělal. Děvčata byla smutná, že se nevrátila, ale Mel slíbila, že zítra už bude určitě zpátky. Do televize sdělila, že všechno proběhlo skvěle a záběry z transplantace budou ohromně úspěšné. „Fajn. Už se na tebe těšíme.“ Ale Mel jejich názor tak úplně nesdílela. Nějak se jí nechtělo opustit L. A. ani Petera, zdálo se, že má tolik důvodů zůstat. Pattie Lou,

Peter, Marie, všechno to byly záminky, ale prostě nechtěla odjet. Položila sluchátko, oblékla se a vydala se hledat paní

Hahnovou. Našla ji v kuchyni, kde připravovala pečené maso k večeři. Mel znovu poděkovala za dobrou snídani a omluvila se, že prospala celý den. Paní Hahnovou to ani trochu nezajímalo. „Doktor říkal, že kvůli tomu jste tady. Dáte si něco k jídlu?“

Byla zdatná, ale měla daleko k přívětivosti. Z jejího chování čišelo něco odtažitého až zastrašujícího. Takový typ člověka by Mel rozhodně k dětem nechtěla a zajímalo ji, proč ji tam

Peter nechává, ale pak si vzpomněla, že ji najala Anne.

Posvátná Anne. Odmítla jídlo a rozhodla se pro šálek černé kávy a k němu si opekla chleba. Usadila

se ve světlém pokoji s bílým zahradním nábytkem. Připadal jí nejhezčí v celém domě.

Formálnost ostatních místností ji tížila. Rozložila se v pohodlném křesílku, jedla svůj toust a přitom pozorovala klidnou hladinu bazénu před oknem. Ani nezaslechla kroky a netušila, že není sama. „Co tady děláte?“ Vyskočila a vyšplíchla si trochu kávy na nohu. Nespálila se jen díky tomu, že měla černé gabardénové kalhoty. Obrátila se a spatřila Pam.

„Ahoj. Tys mě ale vyděsila.“ Usmála se, ale Pam ne. „Myslela jsem, že jste v New Yorku.“ „Už jsem byla na cestě, ale zůstala jsem, abych mohla natočit transplantaci, kterou tvůj otec dělal včera v noci. Byla to nádhera!“ Při vzpomínce na koncert Peterových prstů jí zazářily oči, ale jeho dcera se tvářila netečně až znechuceně. „Aha.“ „Jak bylo ve škole,

Pam?“ Zírala na Mel. „Tohle byl mámin oblíbený pokoj.“ „To se nedivím. Mně se taky moc líbí, je tady plno slunce.“ Ale její poznámka jen prohloubila napětí mezi nimi, přesně jak měla Pam v úmyslu. Dívka se pomalu posadila na druhé straně místnosti a vyhlédla ven. „Sedávala tady a dívala se na mě, jak plavu.“

Mel pozorovala její obličej a smutek, který se tam zračil.

Rozhodla se vzít býka za rohy. „Musíš ji hrozně postrádat.“

Pamelina tvář ztvrdla a dlouho neodpovídala. „Mohla se nechat operovat, ale nevěřila tátovi.“ Bylo to surové konstatování a

Mel napadlo, jestli to je její vlastní myšlenka. „Myslím, že to nebylo tak jednoduché.“ Vyskočila. „Co vy o tom víte, kromě toho, co vám řekl on?“ „Měla právo se rozhodnout.“ Mel cítila, že se pohybují po tenkém ledu. „Někdy člověk velmi těžko chápe jednání ostatních.“ „Stejně ji nemohl zachránit.“ Nervózně přecházela po místnosti. „I kdyby se dala operovat, dneska už by asi nežila.“ Mel pomalu přikývla. Bylo to velmi pravděpodobné. „Co měla podle tebe udělat?“ Pam pokrčila rameny a odvrátila se. Mel si všimla, že se chvěje a bez dlouhého rozmýšlení k ní přistoupila. „Pam“ Jemně ji obrátila a uviděla, že se jí po tváři kutálejí slzy. Jemně ji k sobě přitiskla a nechala ji plakat. Dívka chvíli stála v jejím objetí a Mel jí něžně hladila vlasy. „Je to moc smutné,

Pam“ „Ano“ Konečně se vyprostila a znovu si sedla, mokré tváře utřela do rukávu. Dívala se na Mel se zoufalstvím v očích. „Tolik jsem ji měla ráda.“ „Určitě tě taky milovala.“

„Tak proč to nezkusila? Mohla tady ještě být.“ „Na to těžko někdo může odpovědět. Myslím, že i tvůj otec si celou dobu klade stejné otázky. Ale musíte žít dál, i když to bolí.“ Pam tiše kývla a pohlédla na Mel. „Nějakou dobu jsem přestala jíst. Chtěla jsem taky umřít.“ Alespoň psychiatr to tvrdil.

„Mark si myslí, že jsem chtěla naštvat tátu, ale to není pravda. Prostě jsem jinak nemohla.“ „Tvůj otec to chápe. Máš pocit, že teď je to lepší?“ „Někdy. Nevím“ Vypadala zoufale nešťastně a Mel mohla udělat tak málo. Mohla s ní jen cítit. Pam měla dva bratry, z nichž ani jeden jí nemohl nijak pomoci, tvrdou německou hospodyni, od které se těžko dal čekat srdečný přístup, a otce, který veškeré úsilí věnoval záchraně životů jiných lidí. Nebylo pochyby, že tohle dítě potřebuje něco jiného. Na okamžik si Mel přála, aby s ní mohla zůstat. Ale má svůj vlastní život vzdálený pět tisíc kilometrů, vlastní děti, problémy, práci. „Ráda bych, abys mě někdy přijela navštívit do New Yorku. Pam.“ „Vaše dcery si o mně budou určitě myslet, že jsem pitomá. Bráchové si to alespoň myslí.“ Nahlas popotáhla a tvářila se jako malé dítě. Mel se na ni něžně usmála. „Myslím, že děvčata jsou přece jen příjemnější. Kluci to většinou nechápou. Mark má co dělat sám se sebou a Matt je ještě příliš malý.“ „To nejsem,“ ozval se tichý hlásek. Vůbec nepostřehly, že vešel do pokoje. Právě se vrátil ze školy.

„Umím si ustlat, vykoupat se a ještě uvařit polévku!“ Dokonce i Pam se rozesmála a Mel se na něj přívětivě usmála. „Ja vím, že jsi bezvadnej kluk!“ „Vy jste se vrátila!“ S nadšeným výrazem se k ní rozběhl a posadil se vedle. „Jen jsem musela odjezd odložit. Jak bylo, kamaráde?“ „Dobrý.“ Podíval se na

Pam. „Proč zase brečíš?“ Než mohla odpovědět, znovu se obrátil k Mel. „Pořád kňourá. Holky jsou pitomý.“ „Ne, to není pravda.

Každý někdy pláče. I dospělí muži.“ „Můj táta nikdy nebrečí.“

Prohlásil to s mimořádnou pýchou, a Mel napadlo, že Peter před ním hraje siláka. „Obávám se, že to taky umí.“ „Ne!“ Trval na svém, ale Pam zasáhla. „To víš, že jo. Jednou jsem ho viděla. Když“ Větu nedokončila. Nebylo třeba. Všichni pochopili a

Matt na ni mlčky civěl. „To není pravda. Je silný. Mark taky.“

V tu chvíli přišla paní Hahnová a odvedla chlapce, aby si umyl ruce a obličej. Snažil se odporovat, ale neměl šanci, takže

Mel znovu osaměla s Pamelou. „Pam“ Přistoupila k ní a vzala ji za ruku. „Kdybych pro tebe mohla něco udělat, kdybys potřebovala kamarádku, zavolej. Nechám ti tady moje číslo.

Ozvi se kdykoli. Umím dobře naslouchat a New York není na konci světa.“ Dívka si ji pozorně prohlížela a pak přikývla.

„D í ky.“ „Myslím to vážně. Kdykoli.“ Pam znovu kývla a zvedla se. „Půjdu si udělat úkoly. Kdy odjíždíte?“ Znělo to částečně nadějně, jak měla ještě neujasněný vztah k Mel. „Dnes v noci odlétám do New Yorku. U vás zůstanu asi do osmi.“ „Budete s námi večeřet?“ Zatvářila se rozladěně a Mel si vzpomněla, o čem mluvila. „Možná, ještě nevím. Vadilo by ti to moc?“ „Ani ne.“ Ve dveřích se obrátila. „Chcete zase půjčit plavky?“

„Myslím, že dnes to vydržím bez nich. Ale díky.“ „Jasné.“

Znovu pokývala hlavou a zmizela. Po několika minutách vtrhl do místnosti Matthew, v ruce dvě knížky. Bylo zcela jasné, že oba postrádají společnost a lásku. Matt ji zabavil až do Peterova příchodu a Mel si všimla, že celodenní zápřah si na něm vybral svou daň. Byl bledý a unavený a Mel ho litovala. Děti by ho tak potřebovaly a práce mu odebírala tolik energie a času.

Bylo s podivem, že mu vůbec něco pro děti zbylo. Pro sebe už neměl nic. „Jak je Marii?“ V jejích očích viděl zájem a unaveně se usmál. „Zatím to zvládá perfektně. Neotravoval vás

Matthew celé odpoledne?“ „Vůbec ne. A hezky jsme si popovídaly s Pam.“ Zatvářil se překvapeně. „To je co říct! Nedáme si sklenku vína?“ „Ráda.“ Přešli do obývacího pokoje a Mel se znovu omlouvala za to, že využila jeho pohostinnosti.

„To je směšné. Měla jste včera náročnou noc. Proč byste si nemohla u nás odpočinout?“ „Je to hrozně milé!“ „Fajn.“ Usmál se na ni a podal jí sklenku vína. „Vy taky.“ Už zase vypadal přívětivě. Zdálo se, že stejně jako jeho dcera bojuje se svým vztahem k Mel, ale sama si uvědomila, že má podobný problém a nevěděla, co s ním. Dívala se mu jen do očí a upíjela víno.

Vrátili se v hovoru k nemocnici, kterou teď považovala téměř za druhý domov, a než dopili druhou sklenku, hospodyně tiše zaťukala na dveře. „Večeře je na stole, doktore.“ „Děkuji.“ V jídelně se k nim připojili Pam s Matthewem a Mark, který se krátce předtím vrátil. Děti se u stolu jako obvykle hašteřily, ale Mel se mezi nimi cítila v pohodě, a když nastal čas odjezdu, ani trochu se jí nechtělo. Pam na rozloučenou objala,

Mattovi dala pusu na tvář a Markovi potřásla rukou. Poděkovala paní Hahnové a nakonec měla pocit, jako by se loučila se starými přáteli. Obrátila se k Peterovi a podala mu ruku.

„Ještě jednou díky. Dnešek byl ze všeho nejpříjemnější.“

Přeletěla pohledem jeho děti stojící opodál a pak se vrátila k němu. „Teď bych si měla zavolat taxík, abych vás zase nezdržovala.“ „To nemyslíte vážně. Dovezu vás na letiště.“

„Ani nápad! Byl jste celou noc vzhůru a přes den jste si jistě moc neodpočinul.“ „Stačilo mi to. Jedem! Žádné hlouposti!“

Jeho hlas zazněl podivně ostře. „Kde máte kufry?“ Mel se rozesmála. „Čekají na mě v New Yorku, aspoň doufám.“ K jeho zmatenému pohledu dodala: „Včera večer už jsem měla odbavená zavazadla.“ „Jsem rád, že to berete sportovně,“ dodal s úsměvem. „Takovou příležitost jsem si přece nemohla nechat ujít!“ Pohlédla na svou pomačkanou hedvábnou halenku, na kterou během uplynulých hodin úplně zapomněla. Stav oblečení jí však teď nepřipadal právě nejdůležitějši. „A nebulte tvrdohlavý. Zavoláme taxi.“ Mrkla na hodinky. Bylo dvacet patnáct. „Už mám nejvyšší čas.“ Vytáhl z kapsy klíčky od vozu a zamával jí s nimi před očima. „Jedeme!“ Obrátil se k dětem a paní

Hahnové. „Kdyby volali z nemocnice, vrátím se nejpozději za dvě hodiny.“ Pro jistotu tam ještě krátce zavolal, aby zjistil, v jakém stavu jsou Pattie Lou a Marie, a po uspokojivé odpovědi vyprovodil Mel ze dveří. Zamávala naposledy dětem a nasedli do auta. „Tak se mi zdá, doktore, že rozhodujete za mě a já ani nejsem schopná protestovat.“

Rozesmál se. „Bude to así tím, že jsem zvyklý téměř pořád vydávat příkazy.“ Usmál se na ni. „A očekávám, že budou splněny.“ „To jsme na tom stejně.“ Zazubila se. „Je to pro mě příjemná změna nechat za sebe rozhodovat někoho jiného, třeba i v takových maličkostech jako je taxík.“ „To je to nejmenší, co pro vás můžu udělat. Během posledních čtyř dnů jste byla jako můj stín a myslím, že jste odvedla skvělou práci.“ „Ještě jste neviděl výsledky!“ „Poznám to už podle stylu vaší práce.“ „Děkuji vám za projevenou důvěru, ani nevím, jestli si ji zasloužím.“ Znovu na ni pohlédl. „Samozřejmě.“ Pak se zamračil. „Mimochodem, o čem jste mluvily s Pam?“ Mel vzdychla. „Není moc šťastná, viďte?“ „Bohužel. Je to velký problém.“ „Trápí se kvůli Anne.“ Jméno jeho ženy jí šlo přes rty jen ztěžka. „Myslím, že po čase se z toho dostane.

Především si potřebuje s někým povídat.“ „Pošlu ji k psychoanalytikovi,“ prohlásil v sebeobraně. „Potřebuje víc než to. A“ Zaváhala, ale pak se rozhodla jít do toho čelem.

„Paní Hahnová mi zrovna nepřipadá moc srdečná.“ „To není, alespoň ne navenek, ale moje děti miluje. A je mimořádně schopná.“ „Pam potřebuje s někým mluvit, Petere, stejně jako

Matt.“ „A co byste navrhovala?“ Znělo to hořce. „Abych si kvůli nim našel novou manželku?“ „Ne. Pokud povedete normální život, najdete si ji ve správný čas pro sebe.“ „Tak jsem to nemyslel.“ Všimla si, že zaťal zuby a uvědomila si, žé jsou oba přetažení. „Proč ne? Byl jste šťastně ženatý předtím, proč byste se nemohl šťastně oženit znovu?“ „Už to nikdy nemůže být takové.“ Smutně se na ni podíval. „Opravdu nemám chuť se ještě někdy ženit.“ „Nemůžete zůstat po zbytek života sám.“ „Proč ne? Vy jste se taky nevdala. Proč bych to měl dělat já?“ Byl to dobrý argument. „Já nejsem vhodný typ pro manželství, ale vy ano.“ Zasmál se nahlas. „To je věc! Jak jste na to přišla?“ „Prostě jsem to pochopila. Příliš se věnuji své práci a nemůžu se vázat.“

„Tomu moc nevěřím. Myslím, že máte strach.“ Málem nadskočila.

Trefil do černého. „Strach?“ Znělo to překvapeně. „Z čeho?“

„Ze závazku, lásky, přílišné blízkostí. Nevím přesně. Neznám vás tak dobře.“ Ale vidí do ní dokonale. Dlouho seděla mlčky, jen zírala do noci ubíhající kolem. Pak se k němu otočila:

„Asi máte pravdu. Ale na změnu už jsem dost stará.“ „Ve vašem věku? To nemyslíte vážně!“ „Ale myslím. Je mi pětatřicet,“ usmála se, „a vyhovuje mi to tak, jak to je.“ „Až vaše dcery odejdou do života, budete mluvit jinak.“ „Vy jste na tom přece stejně. Ale vaše děti potřebují někoho hned, právě tak jako vy.“ Pak se náhle dala do smíchu. „Je to bláznivé. Skoro tady na sebe křičíme, že bychom si měli najít partnera a přitom se ani pořádně neznáme.“ Vrhl na ni pobavený pohled. „Já mám ale pocit, jako bychom se znali už léta.“ Zasnila se. „Mám stejný dojem.“ Letiště se vynořilo příliš brzy a najednou je obklopily davy lidí a jasná světla. Peter podplatil hlídače, aby mohl nechat auto u chodníku a doprovodil Mel do haly.

Litoval, že mají tak málo času k rozhovoru. Po minulé noci k ní měl ještě blíž než předtím. Záchrana lidského života se pro ně stala jakýmsi zvláštním pojítkem, jako by se stali spolubojovníky nebo možná ještě něčím bližším, a Peter litoval jejího odjezdu mnohem silněji než včera. „Určitě mi dejte vědět, jak dopadlo natáčení.“ Stáli nejistě a neohrabaně ve dveřích a když hlásili odlet, Mel zatoužila, aby ji sevřel do náruče. „Jistě. Mějte se hezky a pozdravujte děti. A taky

Marii a Pattii Lou,“ dodala tiše. „Dejte na sebe pozor. A nepřehánějte to s prací, Mel.“ „To mi radí ten pravý!“

Vyhledal její oči, ale nebyl schopný mluvit. Připadal si zmatený a nevěděl, co dělat. Neměli žádné soukromí a navíc si ještě nebyl jistý, co k ní vlastně cítí. „Dík za všechno.“

Letmým polibkem na tvář mu roztříštila veškerou sebekontrolu, ale současně už mizela ve dveřích. Ještě se naposledy otočila a zamávala na rozloučenou. Peter jen stál a zíral, ale ozvalo se jeho pípátko, takže musel rychle hledat telefon. Nemohl ani počkat na odlet. Zavolal do nemocnice a

jeho zástupce žádal informace ohledně Marie. Měla lehce zvýšenou teplotu, takže chtěl vědět, jestli mají provést nějaké změny v léčení. Peter mu poskytl potřebné pokyny a namířil si to zpátky k autu, hlavu plnou nikoli Marie. ale Mel. Když se obrovský stříbrný pták zdvihl do vzduchu, pátrala Mel v nekonečném množství zaparkovaných vozidel pod sebou, jestli ho ještě nezahlédne a uvažovala, zda se s ním nebo s jeho dětmi vůbec ještě někdy setká. Tentokrát už nepochybovala. Bylo jí opravdu líto, že musí odjet. Ani se nepokoušela namlouvat si, že to není pravda. Jen zírala do temného okénka a přemýšlela o něm a uplynulých čtyřech dnech. Věděla, že ho má ráda a nikam to nepovede. Žijí oddělené životy v oddělených světech, v městech vzdálených pět tisíc kilometrů. A na tom se nedá nic změnit.

10.

Let do New Yorku proběhl poklidně. Mel cestou vytáhla zápisník a načrtla si pár poznámek, dokud je měla v čerstvé paměti. Pak na ni padla únava, takže zaklapla sešit, opřela hlavu o sedadlo a zavřela oči. Letušky jí několikrát nabízely občerstvení, ale všechno odmítala. Chtěla zůstat jen se svými myšlenkami a po čase usnula. Cesta nikdy nebyla dost dlouhá, aby si mohla odpočinout, do New Yorku dorazili pohodlně za necelých pět hodin. Probudilo ji hlášení o přistání a stewardka, která ji jemně upozornila, aby se připoutala.

„Děkuji.“ Pohlédla na letušku rozespalýma očima a snažila se potlačit zívnutí. Pak vytáhla z tašky hřeben. Měla pocit, jako by už hrozně dlouho nosila stejné šaty. Napadlo ji, jestli se ještě setká se svým kufrem. Připadalo jí hrozně dávno, kdy téměř odcestovala z L. A. Přitom to bylo nějakých třicet hodin, co ji zastavil Peterův telefonát. Pak v myšlenkách opět zaletěla k němu. Když zavřela oči, objevila se jeho tvář jako živá, ale hned se donutila je zase otevřít, protože ucítila náraz na ranvej v New Yorku. Byla doma. A čekala na ni hora práce ve studiu a na filmu, který přivezla, a také s děvčaty.

Musela se věnovat svému životu, ale přesto cítila podivnou lítost. Přála si, aby byla mohla v L. A. zůstat déle, ale to by těžko zdůvodňovala svému zaměstnavateli. Kufr na ni čekal v kanceláři výdeje zavazadel. Popadla ho, vyšla ven a mávla na taxík. Plnou rychlostí vyrazili směr New York City. V půl sedmé ráno byly silnice volné a slunce vrhalo po obloze zlaté šipky, které se odrážely v oknech mrakodrapů lemujících cestu.

Když přejeli most a zamířili na jih, znovu se v ní něco hnulo.

V New Yorku to cítila pokaždé. Bylo to nádherné město. Konečně se začala těšit domů. Sem patří, je to její město. Usmála se a současně si všimla, že ji řidič pozoruje ve zpětném zrcátku.

Připadala mu povědomá a nemohl si ujasnit odkud. Možná už ji někdy vezl, uvažoval, nebo to je manželka nějakého známého muže, politika nebo filmové hvězdy. Věděl určitě, že tuhle tvář už viděl. „Byla jste dlouho pryč?“ Snažil se vypátrat něco podrobnějšího. „Jen pár dní, na západním pobřeží.“ „Aha.“

Kývl a zabočil doprava na Sedmdesátou devátou. „Taky jsem tam jednou byl. Ale New Yorku se to v ničem nevyrovná.“ Usmála se.

Newyorčané byli na svoje město pyšní. Navzdory psím výkalům, pouliční kriminalitě, nečistotě, přelidnění a myriádám dalších chyb a hříchů. Má totiž půvab, který se najde málokde, určitý náboj, který se člověku dostává pod kůži. Cítila to i teď, kdy ulice začínaly ožívat. „Je skvělý!“ Jeho hlas byl plný obdivu k rodnému městu a Mel přikývla. „Máte pravdu.“ Byla šťastná, že je zase zpátky. Zastavili před domem a Mel už se nemohla dočkat, až zase uvidí děvčata. Zaplatila řidiči, vynesla zavazadla do předsíně a po dvou schodech vyběhla do patra. Obě ještě spala. Tiše vešla do Jessina pokoje, posadila se na okraj postele a pozorovala ji. Její ohnivě zbarvené vlasy se rozprostíraly po polštáři jako měděná deska. Když zaslechla matčin hlas, rozespale se pohnula a otevřela jedno oko. „Ahoj, lenochu!“ Nahnula se a políbila ji na tvář. Dcera se usmála.

„Ahoj, mami. Už jsi doma?“ Posadila se, protáhla, a s malátným úsměvem ji objala. „Jak bylo?“ „Fajn. Ale jsem ráda zase doma.“ A myslela to vážně. Nechala Kalifornii daleko za sebou, včetně

Petera Hallama, Marie Dupretové i Ústřední nemocnice.

„Natočili jsme skvělé záběry!“ „Ty ses dívala na operaci?“ To ji probudilo. Taky by ji to hrozně zajímalo, na rozdíl od sestry, které by se určitě už jen při té představě udělalo špatně. „Ano. Včera ne, bylo to už předevčírem, jsme nafilmovali transplantaci srdce.“ Časové údaje se jí trochu popletly. „A bylo to něco fantastického, Jess.“ „Uvidím ten film?“ „Jistě. Můžeš se zastavit ve studiu ještě před vysíláním.“

„Díky, mami.“ Pomalu se vyhrabala z postele. Její dlouhé nohy se pod krátkou růžovou noční košilkou zdály ještě delší.

Melaníe se vydala do vedlejšího pokoje za druhým dvojčetem.

Valerie byla zahrabaná v přikrývce a tvrdě spala. Nezabralo ani několikeré jemné šťouchnutí a poklepáni. Matka z ní nakonec musela stáhnout deku a vytáhnout ji za nohy. Val ještě v polospánku mrzutě zavrčela: „Nech toho, Jess“ Pak otevřela oči a spatřila Melami. Zatvářila se překvapeně a zmateně. „Jak ses dostala domů?“ „To je pěkné přivítání! Pokud vím, tak tady bydlím!“ Valerie se rozespale zakřenila a obrátila se na bok. „Zapomněla jsem, že se dneska vracíš.“ „A co jste chtěly dělat? Celý den spát a vykašlat se na školu?“

Ve skutečnosti se toho neobávala, i když Valerie byla někdy méně svědomitá. „To je výborný nápad! Nakonec. za chvíli budou prázdniny.“ „No, myslím, že to budeš muset ještě nějakých pár týdnů vydržet.“ „Hmmmm, mami“ Zavrtala se zpátky do polštáře a Melanie ji polechtala. „Tak honem!“ Val se s výkřikem posadila. Mel znala dobře všechna jeji citlivá místa a za chvíli se obě smály a Jessica přiběhla zjistit, co se děje. Jedním skokem se vrhla do postele, aby pomohla matce, a vzápětí se rozpoutala polštářová bitva. Nakonec se všechny tři rozvalily na posteli, usmáté a udýchané, a Mel se cítila šťastná. Ať dělala cokoli, cestovala kamkoli, doma bylo nejlépe. Současně se jí vynořila vzpomínka na vzdálenou Pam a její smutný osamělý život. Při snídani dvojčatům vyprávěla o doktorových dětech, zvlášť o Pamele. Obě ji litovaly, zvlášt když se dozvěděly o Annině smrti. „Musí to být pro ni rána!“

Val, soucitnější z obou, dala první najevo zájem a pak se zamračila. „A co její bratr? Určitě je fajn!“ „Val“ Jess se zatvářila nesouhlasně. „To si myslíš o každém!“ „No a co?

Vsadím se, že takový je!“ „Koho to zajímá? Nebydlí tady! V L.

A. žije rozhodně spousta fajn kluků! Co s tím máš společného ty v New Yorku?“ Jess se rozohnila a Mel je pobaveně pozorovala. Dopila čaj a obrátila se k mladší dceři: „Chceš tím naznačit, že místní zásoby už jsi vyčerpala?“ Dívka se rozesmála. „Vždycky se najde místo pro někoho nového!“ „Zajímalo by mě, jak si můžeš pamatovat jejich jména.“

„Pochybuje, že si je pamatuje,“ zabručela rychle Jess.

Neschvalovala sestřin přístup. V tom byla podobná matce.

Nezávislá, klidná, ve styku s chlapci opatrná, občas až příliš, až to Mel někdy dělalo starosti. Její životní styl očividně ovlivnil starší z dvojčat. Možná obě. Kdo ví, proč

Val tak úzkostlivě dbala na to, aby se nestýkala s floutky.

Nechtěla skončit jako Mel. „Jen se na ně hezky usmívá a vzdychá na školních chodbách, a jim zřejmě ani nevadí, že zapomíná jejich jména.“ Mel věděla, že je v tom víc nesouhlasu než žárlivosti. Sestřino nadšení pro opačné pohlaví připadalo

Jessice, která se radši zajímala o intelektuální a vědecké projekty, triviální. Scházela se však samozřejmě s chlapci také, což jí Mel jemně připomněla, když Val odešla připravit si věci do školy. „Já vím, ale ona se chová. jako by neměla mozek. Na nic jiného nemyslí, mami.“ „Za pár let ji to přejde.“ „Jo.“ Pokrčila rameny. „Kdoví jestli.“ Pak obě odklusaly do školy vzdálené deset bloků a Melanie se pustila do vybalování. Chtěla zajít do studia co nejdřív, aby si utřídila poznámky. Sotva vyšla ze sprchy, zazvonil telefon.

Zvedla sluchátko ještě mokrá. Byl to Grant a Mel se při zvuku jeho hlasu usmála. „Tak už jsi konečně zpátky. Skoro jsem si myslel, že se nevrátíš!“ „Nic tak dramatického. I když ten poslední den k tomu neměl daleko. Našli dárce k transplantaci srdce pro pacientku, která už měla namále, tak jsem si

posunula odlet a natočili jsme celou operaci.“ „Vidím, že máš silnější žaludek než já.“ „Tím si nejsem tak jistá, ale byla to fascinující podívaná.“ Znovu jí před očima přeletěla

Peterova tvář. „Byla to velmi úspěšná cesta. A jak se máš ty?“

„Vše při starém. Několikrát jsem volal děvčatům, jestli jsou v pořádku. Na jejich společenský život ale bohužel nemůžu dohlížet.“ „To jsme na tom stejně. Ale jsi hodný, že sis o ně dělal starost.“ „Slíbil jsem ti to přece.“ Zdálo se, že ji rád slyší. „Jak to dopadlo s tou holčičkou?“ „Skvěle. Když jsem ji viděla naposledy, vypadala báječně. Je to něco úžasného,

Grante.“ „A co ten doktor? Byl taky úžasný?“ Jako by tušil, co cítí, ale je bláhová, když si něco takového připouští. Je na to už dost stará. Náhlá okouzlení radši přenechá Valerii. „Je to zajímavý člověk.“ „To je všechno? Jeden z nejslavnějších kardiochirurgů v zemi a ty pro něj máš jen tohle?“ Pak se najednou zasmál. Znal ji moc dobře. „Nebo je v tom něco víc?“

„Nic takového. Prožila jsem jen pár hektických dní.“ Chtěla si své pocity vůči Peterovi Hallamovi nechat pro sebe. Nebyl důvod je komukoli sdělovat, ani Grantovi. Stejně ho už asi nikdy neuvidí. „Fajn. Až budeš mít náladu, brnkni mi a zajdeme někam na drink.“ „Ráda.“ Ale momentálně se jí nechtělo. Zatím ještě neměla chuť vynořit se ze svého soukromého světa. „Tak zatím ahoj.“ A po krátké pauze: „Jsem moc rád, že jsi zpátky.“

„Já taky.“ Ale nebyla to pravda. Ani okouzlení po návratu do

New Yorku tentokrát nestačilo. Když odcházela z domu, zjistila pohledem na hodinky, že je téměř jedenáct. Peter už je jistě na chirurgii. Najednou ji zaplavila touha zavolat do nemocnice a zjistit, jak je Marii. Musí se teď ale vrátit ke své práci.

Nemůže brát jejich problémy za své, Mariino srdce, Peterovy děti, Pamelin osamělý, prázdný život, malý Matthew s velkýma modrýma očima, znovu po nich zatoužila. Odhodlaně odsunula vzpomínky na ně z mysli a mávla na taxík. Cestou si prohlížela město, které milovala, davy spěchající na metro, chytající taxíky a proudící pod mrakodrapy za zaměstnáním. Připadala si jako součást filmu. Do studia vešla v povznesené náladě a s úsměvem. „Co se děje?“ zavrčel šéfredaktor, když se mihla kolem se dvěma kazetami filmu. „Mám radost, že jsem zpátky.“

Zavrtěl hlavou a když zmizela, zamumlal: „Blázen.“ Na stole objevila horu pošty, řadu vzkazů na záznamníku, přehledy o nejnovějších událostech, o které přišla během své nepřítomnosti. Pak zaskočila do haly podívat se na teletypy.

Zemětřesení v Brazílii, záplavy v Itálii, které zahubily sto šedesát lidí, prezident se chystá během víkendu na Bahamách rybařit, Nevypadalo to nijak zvlášť zajímavě ani špatně a když jí sekretářka přišla oznámit, že má telefon, vrátila se do kanceláře a vstoje zvedla sluchátko. Nepřítomně se ohlásila, zatímco si prohlížela poznámky na stole. „Adamsová.“

Chvíli bylo ticho, jako by někoho na druhé straně zarazila svým ostrým přízvukem. Slyšela jen vzdálený šum. Neměla ani čas přemýšlet, kdo tam je. „Nevolám nevhod?“ Poznala ho okamžitě a překvapeně se posadila. „Vůbec ne. Jak se máte?“

Promluvila měkce a na opačném konci bylo cítit stejné tajemné vlnění, které vnímal od první chvíle, co se setkali. „Fajn.

Před chvílí jsme skončili operaci, a tak mě napadlo, že bych mohl zavolat, jestli jste dorazila v pořádku. Našla jste svůj kufr?“ Mluvil rozechvěle a Mel potěšilo, že zavolal. „Našla.

Jak je Marii?“ Možná má špatné zprávy. „Zatím výborně. Ptala se po vás, stejně jako Pattie Lou. Stala se místní hvězdou.“

Mel zvlhly oči a najednou měla stejný pocit jako v letadle při návratu, kdy zatoužila být zase v L. A. „Vyřiďte jí můj pozdrav. Až jí bude trochu lépe, mohla bych jí třeba zavolat.“

„To by měla určitě radost. A co děvčata?“ Zdálo se, že chce něco říct a Mel z toho byla zmatená. „Díky, mají se dobře.

Myslím, že Valerie se v mé nepřítomnosti zase několikrát zamilovala a Jessica žárlí, že jsem byla u transplantace.“ „To je ta, co by ráda šla na medicínu?“ Potěšilo ji, že si vzpomněl a usmála se. „Ano, to je ona. Dnes ráno udělala sestře kázání kvůli tomu, že se dokáže zamilovat šestkrát do

týdne.“ Peter se zasmál.

„Mívali jsme stejný problém s Markem, když mu bylo asi patnáct. Ale v poslední době se usadil.“ „Ach, jen počkejte na

Matta!“ rozesmála se Mel. „Od něj budete muset slečny odhánět holí!“ „Bojím se, že máte pravdu,“ odpověděl s úsměvem.

Nastalou mezeru vyplnila Mel: „Jak je Pam?“ „Vše při starém,“ vzdychl. „Myslím, že jí prospělo, že si mohla promluvit s někým jiným než s paní Hahnovou. Mel si netroufla dát najevo své smýšlení o té studené ženě. Věděla, že na to nemá právo.

„I já jsem si s ní ráda popovídala.“ Měla tak zoufalou potřebu citlivého kontaktu a zdálo se, že v ní bylo nahromaděno i množství vzteku. Mel si neodpustila otázku: „Dostali dárečky, které jsem jim poslala?“ „Dárečky?“ podivil se. „Vy jste jim něco posílala? To jste neměla.“ „Chtěla jsem jim udělat radost. Objevila jsem něco bezvadného pro Pam a chlapcům by to bylo líto. Nakonec mě přijali velmi tolerantně. Jak jste říkal. nechodí k vám od, v poslední době moc návštěv, takže se museli trochu divit, když jsem se tam tak náhle objevila.

Chtěla jsem se jim alespoň trochu odvděčit za jejich pohostinnost.“ „To jste neměla dělat, Mel,“ ozval se měkce.

„Byli jsme rádi, že jste nás navštívila.“ Jeho slova ji téměř pohladila po tváři, až zrudla. Z toho člověka tryskalo něco velmi intimního, vnímala to dokonce i přes telefon, na vzdálenost pěti tisíc kilometrů, a Mel se opět přistihla při představách, které si zakázala. Byl současně zranitelný i silný, skromný a laskavý, a přitom dělal zázraky. To byla kombinace, která pro ni měla ohromnou přitažlivost. Vždycky se jí líbili silní muži, a přesto se jim často radši vyhýbala.

Bylo snazší vybrat si menší záři. „Dobře se mi s vámi spolupracovalo.“ Nevěděla, co říct a pořád ještě netušila, proč vlastně volá. „Musím se přiznat, že jsem se velmi obával toho interview, ale díky vám jsem rád, že jsem se k tomu odhodlal. Všichni tady se mnou souhlasí.“ Ne tolik jako on, ale o tom se radši nezmínil. „Jen počkejte, až uvidíte zpracovaný pořad. Doufám, že se vám bude taky líbit.“ „Jsem si tím jistý.“ „Díky za důvěru.“ Byla mu skutečně vděčná, ale stále cítila, že jde ještě o něco jiného. „Víte Mel, já“

Nevěděl, jak převést své pocity do slov. Najednou zapochyboval, jestli je dobře, že zavolal. Mel je žena, která dává autogramy a objevuje se v celostátní televizi. „Prostě vás mám hrozně rád.“ Připadal si nemotorný jako patnáctiletý kluk. Oba se zasmáli. „Já vás mám taky ráda.“ Možná, že je to opravdu tak jednoduché a nikomu z nich to neublíží. Proč proti tomu tak bojovala? „Dobře se mi s vámi pracovalo, ráda jsem se seznámila s vašimi dětmi a poznala váš domov.“ Pak pochopila ještě něco. „Bylo mi taky hrozně milé, že jste mi dovolil nahlédnout do svého soukromí.“ „Nějak jste ve mně vzbudila důvěru. Rozhodně jsem původně neměl v úmyslu mluvit o čemkoli osobním, nebo o Anne“ Hovořil teď velmi tiše. „Jsem ráda, že jste to udělal.“ „Já taky, myslím, že jste to s Pattií Lou zvládla opravdu výborně.“ „Díky, Petere.“ Byla ráda, že to řekl. Uvědomila si, že jí příliš přirostl k srdci. Z druhé strany zazněl lehký povzdech. „No, myslím, že vás budu muset nechat pracovat. Ani jsem si nebyl jistý, jestli po včerejší noční cestě budete v práci. Mírně se pousmála. „Čas kvapí a v šest hodin už musím vysílat zprávy. Právě jsem se dívala na teletypy.“ „Doufám, že jsem vás nevyrušil,“ zamumlal kajícně.

„Kdepak, to je podobné jako na videu. Můžeme si pásku zastavit, když je potřeba, a navíc se dnes zatím nic mimořádného neděje.“ „My jsme na tom podobně. Teď půjdu do kanceláře, mám tam řadu restů.“ Už byli oba zase zpátky u své práce, dětí, odpovědnosti, a Mel si opět uvědomila, kolik toho mají společného. „Víte, je fajn vědět, že někdo pracuje. stejně intenzívně jako já.“ Její slova ho překvapila. Myslel si totiž to samé o ní. Dokonce i u Anne mu někdy vadilo, že neměla nic jiného na práci než zdobit dům, kupovat starožitnosti a vozit děti sem a tam. „Doufám, že to nezní moc troufale, přece jen nezachraňuji životy, ale přesto je moje práce dost náročná, což mnoho lidí nepochopí. Někdy tady končím v noci úplně vyčerpaná.“ I to byl jeden z mnoha důvodů, proč neměla zájem o další manželství.

„Naprosto vám rozumím. Ale přiznejme si, že někdy by se člověk potřeboval o svoje problémy s někým podělit.“ „To já vlastně nikdy nikoho neměla. Jsem víceméně pořád sama a myslím, že je to tak jednodušší.“ „Možná“ neznělo to však příliš přesvědčivě, „ale pak se nemůžete podělit ani o úspěchy.“ S

Anne se o ně mohl vždycky podělit, stejně jako o problémy a prohry. Je pravda, že její život nikdy nebyl tak bohatý jako jeho, ale možná tím byla volnější a mohla ho spíš podporovat.

Těžko si dokázal představit, že by jeho manželka byla zaměstnaná, ale přesto obdivoval, když si lékaři brali lékařky, právničky bankéře, profesorky vědce. Tyhle kombinace jim zřejmě poskytovaly potřebné impulzy, i když je to pravúěpodobně na druhé straně vyčerpávalo. „Netuším, jak na to odpovědět. Vím jen, že není vždycky snadné být sám.“ „Stejně jako není jednoduché s někým žít.“ „Jistě, ale někdy to může přinést příjemné výsledky.“ Zvlášť, když si vzpomněl na děti.

„Samozřejmě, s tím souhlasím. To se nikdy nedá určit jednoznačně.“ Bývaly chvíle, kdy si myslela. že už to neutáhne, ale zvládla to. A zvládla to dobře. Měla zajištěnou kvalitní práci, výrazný úspěch, šťastné a hodné děti. „Máte za sebou pěkný kus práce, Mel.“ Ta slova pro ni hodně znamenala. „Vy taky.“ Její hlas mu zněl do uší jako hebké sametové pohlazení. „Ale já se s tím potýkám teprve rok a půl, zatímco vy patnáct let. To je rozdíl.“ „Jen pár šedivých vlasů navíc,“ zasmála se tiše. Vtom na ni ode dveří zamával jeden z redaktorů. Odpověděla mu gestem, že už končí. „Vypadá to, že už tady po mně budou chtít nějakou práci. Právě se tu pro mě stavil jeden kolega. Doufám, že mají hotový ten film z L. A.“

„Tak brzy?“ „Dělají to na počítačích, takže to jde rychle. Dám vám vědět, jak to dopadlo.“ „To bude fajn.“ „Dík za zavolání, Petere. Stýská se mi po vás všech.“ To „všech“ bylo pro jistotu. Znamenalo to, že se jí nestýská jen po něm. Připadala si jako Val nebo Jess při telefonickém špitání s ctiteli a v duchu se pokárala. Pak s úsměvem dodala: „Ozvu se co nejdřív.“ „Prima. Taky se nám stýská.“, „Nám“ místo „mně“. Hráli stejnou hru, aniž by přesně věděli proč. Nebyli ještě připravení. „Mějte se.“ „Vy taky. Nashle.“ Zavěsili a Mel zůstala dlouhou chvíli sedět u stolu a přemýšlela. Bylo to bláhové, ale nadchlo ji, že volal.

Byla vzrušená jako malá holčička. A do laboratoří spěchala s blaženým výrazem ve tváři, který se ani nesnažila zakrýt.

Zůstal tam i během promítání. Viděla se, jak mluví s ním, s

Pattií Lou a Pearl, a dokonce i s Marií, zopakovala si celý průběh její operace končící ve dvě ráno a cítila tlukot jejího srdce pokaždé, když Peter mluvil, kdykoli kamera zabrala jeho oči. Po rozsvícení téměř nedýchala. Byl to skvělý film.

Potřeboval samozřejmě ještě pořádně prostříhat a upravit, ale cestou z laboratoře Mel nedokázala myslet na nic jiného než na

Petera

11.

Ten večer byla Mel okouzlující jako obvykle. Zpravodajství uváděla s příjemným profesionálním úsměvem, který znali diváci po celých Spojených státech, a když se objevila v záběru, netušila, že ji Peter Hallam bedlivě sleduje na obrazovce ve své pracovně v L. A. Uprostřed vysílání vešla Pam a zůstala stát. Otec ji ani nevnímal. „Někdo zastřelil prezidenta nebo něco takovýho, tati?“ Pohlédl na ni rozmrzele. Měl za sebou perný den a chtěl v klidu sledovat zprávy. Znal Melami už dřív, ale to bylo něco úplně jiného. Najednou mu připadalo hrozně důležité ji zase uvidět, zvlášť po jejich dlouhém telefonátu. „Pam, přijdu za tebou za chvíli. Chtěl bych se teď sám podívat na televizi.“

Pam stála dlouhé vteřiny ve dveřích a bojovala se svými pocity

, na jedné straně ji Mel dost přitahovala, na druhé straně se na ni zlobila. Když spolu mluvily, byla jí moc sympatická, ale nelíbilo se jí, jak se otec na ni díval. „Jo, jasně, dobře“ Seděl u přijímače možná trochu déle než obvykle, pak ho vypnul a vypravil se za dětmi. Byl už opravdu vyčerpaný.

Odpoledne se dvě hodiny věnoval Marii. Vypadalo to, že se objevila infekce a reakce na léky. Sice to očekávali, ale přesto je to komplikace. Mel v New Yorku spěchala hned po zprávách domů a povečeřela s děvčaty. Pak se vrátila do studia na noční show v jedenáct hodin a teprve potom se sešla s

Grantem. Čekal na ni hned po vysílání. „Dnes se ti to výjimečně povedlo,“ pohlédl na ni ze své výšky se srdečným úsměvem a všiml si, jak je unavená. Ale viděl i něco jiného.

Něco, co dříve postrádala. Určitý žár. „Jak to můžeš vydržet beze spánku?“ „Už začínám vadnout,“ připustila s chabým úsměvem, ale měla radost, že ho zase vidí. „Tak honem domů a do postele!“ „Ano, tati.“ „Starý jsem na to dost, tak pozor!“

„Jistě, pane!“ Vesele zasalutovala a za pár minut už podřimovala v taxíku. Vyběhla po schodech do svého pokojíku, shodila šaty na podlahu vedle postele a vklouzla mezi chladivá prostěradla, nahá a klidná, mysl konečně naprosto uvolněnou.

Probrala se až příští den odpoledne, kdy zvonil telefon. Byl to znovu Peter. „Dobré ráno? Není moc brzy?“ „Vůbec ne!“

Potlačila zívnutí a mrkla na hodiny. V L. A. měli čtvrt na jedenáct. „Jak je?“ „Fofr. Čekají mě dva trojité bypassy.“

„Jak to vypadá s Marií a Pattií Lou?“ Posadila se na posteli a rozhlížela se po pokoji. „Zatím dobře. Pattie Lou je na tom trochu líp.“ Byl to opravdu velký úspěch. „Ale co je mnohem důležitější jak se vede vám?“ „Jsem úplně mrtvá!“ Usmála se.

„Měla byste si pořádně odpočinout. Přeháníte to s tou prací,

Mel!“ „To prohlásil ten pravý!“ Snažila se předstírat, že je to úplně normální, když každý den volá, ale v koutku duše byla napnutá. „Naštěstí se brzy chystám na dovolenou.“ „Opravdu?“

Zatvářil se překvapeně. V L.A. se o tom nezmínila, nebyl na to čas. „Kam?“ „Na Bermudy.“ Těšila se na to už dlouho. Jeden známý televizní producent jí nabídl na pár dní pronájem svého domu, a protože v té době nebyly žádné prázdniny, rozhodla se, že tam vyrazí sama. „Pojedete s přáteli?“ Znělo to nervózně.

„Ne. Sama.“ „Sama?“ Zeptal se udiveně, ale se zřejmou úlevou.

„Vy jste opravdu nezávislá dáma.“ Obdivoval ji za to. On sám by se na to necítil. Připadal by si bez dětí jako ztracený, když ho Anne opustila. Ale Mel už žije sama mnohem déle.

„Myslím, že by to mohlo být prima. Holky žárlí jako ďas. Ale mají tu kamarády a nemohou se uvolnit ze školy.“ „Já taky žárlím.“ „Není proč. Bude tam asi nuda.“ S ním by určitě nebyla. Rychle ten nápad zahnala. „Ale potřebuju na chvíli vypnout.“ „To je pravda.“ Přál jí to. Jen zatoužil, aby tam mohl jet s ní. Ale byla to bláznivá představa. Vždyť se ani pořádně neznají, Ještě chvíli povídali a pak musel doktor na oddělení a Mel do studia zjistit, jak jsou daleko s filmem.

12.

Následující středu zařinčel telefon právě ve chvíli, kdy odcházela z domova. Pospíchala do obchodního domu. Nutně si potřebovala koupit nové plavky na blížící se výlet na Bermudy. Ty loňské už byly zoufale vytahané a vybledlé. Celé dva letní měsíce tráví vždycky v plavkách a také podle toho vypadají.

„Haló!“ „To jsem já!“ Volal Grant. „Co se děje? Zrovna si letím koupit plavky.“ Konečně se začala těšit. Odjíždí už za pouhé dva dny! „Mám ti taky něco vzít?“ „Ne, díky. Zapomněl jsem, že odjíždíš. Nepotřebuješ s sebou komorníka nebo sekretáře?“ „To by nebylo špatné!“ zasmála se do sluchátka a

Grant si uvědomil, že ji od návratu z L. A. skoro neviděl.

„Chtěl jsem se jen něco zeptat ohledně Marcie Evansové.“ Byla to primadona místního divadla a Mel s ní před půl rokem připravila rozsáhlou reportáž. „Budu ji mít dnes večer v programu.“ Mel se škodolibě zakřenila. „Tak hodně štěstí. Je to pěkná dračice.“ „Sakra! Myslel jsem si to. A producent mě tvrdil, že si nemusím dělat žádné starosti. Neporadíš mi nějaký recept na přežití?“ „Vybav se na

boj s hadem. Tak jedovatou ženskou hned tak nepotkáš. Dávej si pozor, aby tě nemohla chytit za slovo.“ „Tos mi pomohla!“ Netvářil se právě nadšeně. Měl vztek, že se do toho nechal nastrčit. „Až se vrátím z nákupu, ještě ti něco poradím. Zavolám ti.“ „Nešla bys se mnou na večeři, abys mi dodala kuráž?“ „Co kdyby ses zastavil u nás. Už jsi dlouho neviděl děvčata.“ „Pokusím se,“ vzdychl. „Pokud mi do toho nic nepřijde. Ozvu se později.“

„Fajn.“ Zavěsila, letmo pohlédla do zrcadla a popadla kabelku.

Měla na sobě bílé plátěné šaty a černý hedvábný kabátek.

Nazula si k tomu černobílé lakové střevíce, které si loni koupila v Římě. Vypadala dobře a také se podle toho cítila.

Celý týden pracovala, až se z ní kouřilo. Dávali dohromady film o doktoru Hallamovi a Pattii Lou a Mel byla s výsledkem velmi spokojená. Když otvírala dveře, telefon zazvonil znovu.

Ani se nezatěžovala ho vzít, stejně určitě volá ten zatracený redaktor a bude pro ni mít další práci. Konečně si potřebuje udělat chvíli klidu na nákupy. Ale vyzváněl tak naléhavě, že to vzdala, vrátila se do pokoje a zdvihla bílý telefon ukrytý v koutku. „Ano?“ Chvíli otráveně čekala, že uslyší hlas obávaného kolegy. Už s ním od rána mluvila dvakrát. Ale byl to opět Peter Hallam. Volal jí často. „Dobré ráno, Mel.“ Po jejím příkrém začátku zněl jeho hlas trochu nejistě. „Dobré ráno. Petere. Omlouvám se, že jsem nevrlá. Právě jsem odcházela, ale“ Znovu si připadala mladá a nervózní, jako pokaždé, když s ním mluvila. Má na ni zvláštní vliv, který jako by ji zbavoval sebevědomí. Najednou se cítí zase jako mladé děvče, nebo možná „jen“ jako žena. „ráda vás slyším.“ Několik dní se neozval. „Jak je Marii?“ Lekla se, že má pro ni špatné zprávy, ale rychle ji uklidnil. „Mnohem lépe. Včera v noci se objevily problémy a měl jsem obavy. že tělo odmítá přijmout transplantát, ale teď už je zase všechno pod kontrolou.

Změnili jsme medikaci a domníváme se, že by dokonce mohla za pár týdnů do domácího ošetření.“ Toho by se Melanie ráda zúčastnila, ale nestačilo to na odůvodnění cesty přes celý kontinent. „Co děti?“ „V pořádku. Chtěl jsem jen vědět, jak se vám vede. Sháněl jsem vás ve studiu, ale nezastihl jsem vás.“

„Trošku se flákám,“ zasmála se. Cítila se šťastná a v pohodě.

„Tenhle víkend odlétám na Bermudy a potřebuju ještě nakoupit pár věcí.“

„To zní skvěle. My taky budeme mít zábavný víkend. Mark se chystá na tenisový turnaj a Matthew připravuje večírek na oslavu narozenin.“ „Moje děvčata zase pojedou na Cape Cod s kamarádkou a jejími rodiči.“ Hovorem o dětech evidentně zastírali něco jiného a Mel si uvědomila, že by chtěla vědět, jak se má on, ne Pam nebo Matt. Pak se rozhodla. „A co vy,

Petere? Není toho na vás moc?“ „Samozřejmě že je!“ zasmál se, ale její otázka ho potěšila. „Ale neumím si představit, že bych dělal něco jiného, stejně jako vy.“ „Máte pravdu. Až zestárnu a půjdu do penze, rozhodně nebudu vědět, co s volným časem.“ „Už byste měla o něčem přemýšlet.“ „Jo, možná se dám na neurochirurgii.“ Oba se zasmáli. Mel se posadila a myšlenky na plavky jí zcela vypadly z hlavy. „Asi bych ráda napsala knihu.“ „O čem?“ „Svoje paměti,“ zažertovala. „Ale ne, vážně.“

Ne každému dokázala odhalit svoje tajné sny, ale s ním se jí mluvilo tak lehce. „Ještě přesně nevím, myslím, že by se mi líbilo něco o tom, jaké to je být ženou zpravodajkou. Je to dost tvrdá práce, i když v současnosti to přece jen jde snáz.

Ale ne vždycky. Často narážíte na tuhý odpor, lidé jsou napůl s vámi, napůl proti. Přitahuje mě právě ta náročnost. Výsledná reportáž je jen špičkou ledovce, šlehačkou na zákusku, a ta spousta dřiny za tím není vidět.“ „To zní jako námět na bestseller.“ „Třeba nebude, ale chtěla bych to zkusit.“ „Taky mě několikrát napadlo, že bych mohl dát dohromady knížku o kardiochirurgii pro laiky, o co jde, co se od toho dá čekat, co můžete požadovat od lékaře, jaká jsou rizika. Nevím, jestli by to někoho zajímalo, ale spousta lidí přichází zcela nepřipravená.“ „To by byl námět!“ Okamžitě ji to zaujalo.

Takové informace jsou rozhodně zapotřebí. „Třeba bychom se mohli spolu vypravit do Jižního

Pacifiku a psát svoje knihy.

Až nám odrostou děti,“ dodal rychle. „Proč čekat?“ Nejdřív to vypadalo jako lehké žertování, ale Mel si náhle vzpomněla na výlet na Bermudy. „Nikdy jsem v Jižním Pacifiku nebyla.“ A na Bermudách už ano. Jsou tam tropy a je to blízko, ale rozhodně nic vzrušujícícho. Nebo to je tím, že jede sama? Co kdyby jel

Peter s ní? Odpovědět si radši netroufala. „Vždycky jsem toužil podívat se na Bora Bora,“ přiznal, „ale zatím jsem nikdy nemohl opustit svoje pacienty na tak dlouho.“ „Spiš jste nechtěl.“ Tohle mu vyčítala už Anne. „Asi máte pravdu.“

Nedělalo mu potíže být k ní upřímný. „Budu si to muset nechat do penze.“ Odkládal takhle spoustu věcí a teď Anne odešla a už je pozdě toho liťovat. Nebude žádné později nebo příště.

Alespoň ne pro ně dva. Má vlastně smysl pořád něco odsouvat na

„později“? Co kdyby dostal infarkt, kdyby zemřel, kdyby

„No, možná se k tomu dopracuji dřív.“ „To byste měl. Hodně si dlužíte.“ Ale co? V poslední době ho zajímá jen ona. „Těšíte se na výlet, Mel?“ „Ano, i ne.“ Už byla sama na romantických místech i dřív. Má to také své stinné stránky. „Pošlete mi pohled.“ „Ráda.“ Radši už vás nechám jít. Ozvěte se, až se vrátíte! A pořádně si odpočiňte!“ „Potřebujete si vydechnout stejně jako já. Možná i vic.“ „O tom pochybuji.“ Mrkla na hodinky a zauvažovala, kde asi je. V Kalifornii bylo půl desáté dopoledne. „Dnes nejste v nemocnici?“ „Ne. Každou poslední středu v měsíci máme celostátní konference o nejnovějších objevech a postupech léčby. Probíráme a porovnáváme svoje zkušenosti za uplynulý měsíc.“ „To jsem měla vědět. Mohli jsme to připojit k filmu.“ „Začínáme v deset.

Ukončil jsem vizitu dřív.“ Jeho hlas zazněl až chlapecky nadšeně. „Hovory s vámi jsou pro mě požitkem, na který se vždycky těším.“ Takové věci se ří 110 111 kaly snáz do telefonu. Najednou byl vděčný za vzdálenost, která je dělila.

„To mi lichotí.“ Chtěl jí potvrdit, že to tak je, že nikdy nevolal jinou ženu, ne takhle, od svatby s Anne, ale mlčel.

„Několikrát jsem vám taky chtěla volat. Zajímalo mě, jak to vypadá s Marií, ale s tím časovým posunem mi to nějak nevychází.“ „Taky se mi to stalo. Každopádně jsem rád, že jsem vás ještě chytil. Hezký pobyt na Bermudách!“ „Díky. Mějte se dobře. Ozvu se hned, jak se vrátím.“ Poprvé slíbila něco tak konkrétního a upřímně se na to těšila. „Mimochodem, náš film vyšel báječně!“ Mile se usmál. „To mám radost.“ Ale kvůli tomu nevolal. „Dejte na sebe pozor, Mel.“ „Zavolám příští týden.“

Najednou cítila, že se mezi nimi vytvořilo pouto, a cestou do obchodního domu si připadala mladá, vzrušená a bezstarostná.

Vyzkoušela si dvoje modré, jedny černé a jedny červené plavky, ale červené se jí nehodily k vlasům, takže si nakonec vzala tmavě modré a černé. Byly trochu odvážnější, ale dnes měla exotickou náladu. A jak tak stála usměvavá u pultu a čekala s platební kartou v ruce na zaplacení, přiběhla k ní jakási žena tonoucí v slzách. „Postřelili prezidenta!“ zaječela na celou místnost. „Zasáhli ho do prsou a do zad! Umírá!“ Celý obchod se po chvilce vyděšeného překvapení rozezvučel, jak si všichni navzájem předávali tu strašnou novinu. Ale Mel automaticky odhodila plavky na pult a dolů k východu brala schody po dvou.

Vtrhla do prvního volného taxíku, udýchaně ze sebe vysypala adresu do studia a požádala řidiče, aby zapnul rádio. Oba pak v mrazivém tichu vyslechli další strohé informace. Zatím nikdo nevěděl, jestli prezident přežil. Byl právě na jednodenní návštěvě v Los Angeles, kde měl jednat s guvernérem. Před několika okamžiky ho dopravili do nemocnice v kritickém stavu, zatímco na chodníku zůstali ležet mrtví dva členové tajné policie. Mel s obličejem bílým jako stěna zaplatila taxikáři a řítila se lítacími dveřmi do budovy. Všechno už bylo v naprostém zmatku. Když doběhla do kanceláře svého šéfa, pohlédl na ni s úlevou. „Díkybohu, Mel. Doufal jsem, že se objevíš.“ „Letím skoro celou cestu z obchoďáku.“ Věděla, že její místo je tady. „Chci okamžitě zahájit zvláštní vysílání.“

Prohlédl si, co má na sobě a zatvářil se spokojeně, i když v tu chvíli by mu bylo jedno, kdyby byla třeba nahá. „Trochu se namaluj a zapni si sako. Ty šaty jsou pro kameru moc světlé.“

„Jasně. Jaké jsou poslední zprávy?“ „Zatím nic nového. Je na chirurgii a vypadá to bledě.“ „Sakra!“ Odfičela do své kanceláře a chvatně se nalíčila. O pět minut později už byla zpátky, vlasy učesané a kabátek upnutý, připravená vstoupit do éteru. Producent ji doprovodil do studia a předal jí kupu papírů, aby si je rychle pročetla. Podívala se na něj s vážným výrazem. „Nevypadá to dobře, co?“ Prezident dostal tři rány do hrudníku a podle předchozích informací měl zasaženou také páteř. I kdyby přežil, může ochrnout. Byl v Ústřední městské nemocnici a Mel okamžitě napadlo, že Peter Hallam by mohl vědět podrobnosti, které tisk zatím nemá. Jenže před vysíláním neměla čas ho volat. Rychle došla ke svému stolu pod žhavé reflektory a odvysílala nejnovější zprávy. Všechny běžné programy zastavili, ale situace se zatím neměnila, takže nebylo o čem informovat. Přesto musela strávit ve studiu celé odpoledne a tři hodiny neměla ani přestávku. Pak ji konečně •vystřídal kolega z víkendového zpravodajství. Všichni zaměstnanci zůstali ve studiu a mezi reportážemi ze západního pobřeží prostřídanými záběry z nemocnice, která byla Melami náhle tak blízká, donekonečna probírali nastalou situaci. Mel litovala, že tam nemůže být. Ale do šesti večer se nic nezměnilo kromě toho, že prezident žije a je v nemocnici, takže odvysílali obvyklý zpravodajský pořad, samozřejmě doplněný o téměř exkluzívní informace z Los Angeles. Když skončila, obrátil se k ní producent: „Mel.“ Tvářil se ponuře a podával jí další haldu papírů. „Chci, abys tam zajela.“ Na okamžik strnula. „Jeď domů, zařiď potřebné a pak se vrať sem.

Po zprávách v jedenáct tě nechám odvézt na letiště.

Zadrží pro tebe letadlo a zítra ráno můžeš začít vysílat rovnou z nemocnice. Co bude potom, ví jen Bůh.“ Muž, který prezidenta zasáhl, byl už ve vyšetřovací vazbě a podrobnosti z jeho pestré minulosti neustále zněly éterem střídavě se záběry na hlavní chirurgy, kteří sdělovali svůj náhled na pacientův zdravotní stav. „Zvládneš to?“ Oba věděli, že je to řečnická otázka. Neměla na vybranou. Byla to její práce a události celostátního významu k ní nedílně patřily. V duchu rychle probírala seznam nejdůležitějších opatření. Věděla, že Raquel se postará o děvčata. Uvidí se s nimi ještě při balení. Doma našla všechny tři v slzách před televizí. Jessica se k ní vrhla. „Co bude dál, mami?“ Raquel se hlasitě vysmrkala. „To zatím nikdo neví.“ Pak jim sdělila žhavou novinku. „Dnes v noci musím odletět do Kalifornie. Přežijete to?“ Obrátila se přitom na Raquel a věděla předem, jaká bude odpověď. „Jasně.“

Tvářila se téměř dotčeně. „Vrátím se hned, jak bude po všem.“

Rozloučila se s nimi a odkvačila zpátky do studia odvysílat noční zprávy. Cestou na letiště za doprovodu policejní houkačky pozorně poslouchali rádio. Dorazili tam v rekordně krátkém čase a zadržené letadlo odstartovalo jen s desetiminutovým zpožděním. Letuška jí několikrát přinášela nejnovější informace od pilotů, kteří je získávali z odbavovacích věží, které cestou míjeli. Prezident byl stále naživu, ale nikdo nedokázal odhadnout, jak dlouho to takhle vydrží. Cesta do L. A. jí připadala nekonečná a při přistání byla doslova vyčerpaná. Znovu se jí ujala policie a Mel se rozhodla, že nejdřív zamíří do nemocnice a potom zkusí na pár hodin usnout v hotelu. V sedm ráno by měla začít vysílat, takže jí zbývaly tři hodiny. Ale v nemocnici se nic nového nedozvěděla a do hotelu se dostala po páté ráno. Rozhodla se, že se zbývající hodinku až dvě prospí a požádala na centrále o vzbuzení telefonem, aby nezaspala. Ubytovali ji v hotelu blízko centra, ve kterém dosud nebyla. Najednou jí došlo, že je zase zpátky v L. A„ a přemýšlela, jestli vůbec bude mít čas na setkání s Peterem. Možná, až bude po všem. Pokud prezident nezemře, protože v tom případě by se musela zúčastnit pohřbu ve Washingtonu. Doufala, že k tomu nedojde.

Kvůli prezidentovi i kvůli Peterovi. Tak ráda by ho zase viděla! Vzbudila se okamžitě při prvním zazvonění, všechny smysly v pohotovosti, přestože ji celé tělo bolelo a připadalo jí, že ani nezamhouřila oka. Bude se muset nadopovat spoustou černé kávy, aby se udržela na nohou. Spěšně na sebe hodila tmavošedé šaty a černé lodičky s vysokým podpatkem a v půl sedmé už seděla v policejním voze směřujícím k nemocnici. V

New Yorku už je skoro deset a celé východní pobřeží už jistě netrpělivě očekává další novinky. V hale se setkala s kameramanem a zvukařem, se kterými pracovala pří poslední návštěvě, ale kromě nich se tam motalo dalších minimálně padesát kameramanů a dva tucty reportérů. Zřejmě tam přenocovali a dostávali nejnovější informace každou půlhodinu.

Konečně se v osm hodin objevila první dobrá zpráva. Prezident přišel k vědomí a jeho páteř není poškozená. Jestliže přežije ostatní zranění, neochrne. Přesto ještě nebylo zcela vyhráno. Za další tři hodiny se k nim připojila prezidentova manželka a promluvila také do televize. Mel dostala na rozhovor s první dámou tři minuty. Ta ubohá žena vypadala vyčerpaně a zoufale, přesto diskutovala důstojně a pevným hlasem. Mel ji nechala mluvit, položila jí jen několik otázek a ujistila ji o podpoře celého národa. Pak se jí zázračně podařilo získat k mikrofonu i prezidentova ošetřujícího lékaře. Do šesti večer už pak neměla žádné mimořádné vysílání, takže na zbývajících pět hodin ji místní televize uvolnila, aby se mohla trochu dospat, pokud bude mít zájem. Když ale došla do hotelu, zjistila, že stejně nemůže usnout. Ležela v šeru a hlavou jí kmitaly tisíce myšlenek. Najednou držela v ruce telefon a vytáčela místní číslo. Zvedla to paní Hahnová a Mei bez jakéhokoli zdvořilostního úvodu požádala o Petera. Ozval se za okamžik.

„Mel?“ „Dobrý den. Nevím, jestli neruším, jsem už ze všeho tak zmatená. Chtěla jsem vám jen říct, že jsem tady.“

Jemně se usmál. Její hlas zněl opravdu vyčerpaně. „Já přece taky pracuji v Ústřední nemocnici, jestli si pamatujete.

Nehledě na to, že tam dokonce máme i televizi. Viděl jsem vás dneska už dvakrát, ale nevnímala jste mě. Jste v pořádku?“

„Jo. Zvládnu to, jsem na to už zvyklá. Člověk musí přepnout na automatického pilota a doufat, že cestou do koupelny někde nenarazí do zdi.“ „Kde jste teď?“ Dala mu jméno hotelu. Peter musel připustit, že navzdory děsivým okolnostem je rád, že ji má zase tak blízko, i když není jisté, zda se vůbec setkají.

„Můžu pro vás něco udělat?“ „Zatím asi ne. Ale dám vám vědět.“

Najednou si připadal jako naprostý trouba, ale musel se zeptat: „Myslíte, že bychom se, mohli někde, setkat?

Myslím mimo halu plnou reportérů.“ „Ještě nevím.“ Byla k němu upřímná. „Záleží to na vývoji situace.“ Povzdechla si. „Jak myslíte, že to dopadne, Petere? Jaké jsou jeho šance?“ Měla se na to zeptat už dřív, ale byla tak unavená, že reagovala pomaleji. „Řekl bych, že celkem dobré. Srdce má v pořádku, jinak by mě k tomu přizvali. Pro jistotu jsem se byl podívat na operaci, ale nepotřebovali mě.“ Tohle ve zprávách nebylo, ale Mel tušila, že spousta informací k nim nedojde. Zatím věděli téměř všechno jen o útočníkovi, třiadvacetiletém muži, který strávil posledních pět let v psychiatrické léčebně a před dvěma měsíci se svěřil sestře, že chce zabít prezidenta.

Nikdo ho nebral vážně, protože o svém spolubydlícím tvrdil, že je Bůh a vrchní sestra Marilyn Monroe. Všichni předpokládali, že ani neví, kdo je prezident, ale spletli se. Věděl toho dost a skoro ho zabil. „Zítra budeme chytřejší, Mel.“ „Kdybyste se něco dozvěděl, ozvete se mi?“ „Jistě. Ale proč si radši nejdete lehnout? Chcete se stát naším dalším pacientem?“

„Snažila jsem se usnout, ale jsem tak hrozně umlácená, že se mi to nedaří.“ „Jen to zkuste. Zavřete oči a uvolněte se.

Nemyslete pokud možno vůbec na nic.“ Jeho hlas ji uklidňoval a

Mel byla ráda, že mu zavolala. „Chcete zítra ráno odvézt do nemocnice?“ „Zítra?“ zasmála se sarkasticky. „Vysílám ještě dnes večer v jedenáct!“ „To je ale nelidské!“ Pohoršilo ho to.

„Stejně jako atentát na prezidenta.“ Na tom se oba shodli a zavěsili. Melanie měla z hovoru dobrý pocit. Přála si, aby se mohli ještě sejít. Byla by to opravdu smůla když jsou tak blízko, ale mohlo se to snadno stát. Když se zavrtávala do hotelových peřin, modlila se v duchu, aby jim setkání vyšlo.

13.

Celý pátek strávila Mel spolu s ostatními mediálními zástupci hektický den v nemocniční hale. Půl tuctu poslíčků je zásobovalo sendviči a kávou, a střídavě vysílali nejnovější informace o

prezidentově stavu. Ale od šesti ráno do sedmi večer se v podstatě nic významného neudálo. Když Mel konečně po osmé odcházela, třeštila jí hlava a pálily oči. Doklopýtala na parkoviště a vyčerpaně sklouzla za volant automobilu, který si předchozí večer najala. `viděla tak rozmazaně, že se bála otočit klíčkem a vyrazit k hotelu. Hlas, který v tu chvíli zaslechla, k ní přicházel odkudsi z mlhy. „Myslím, že by nebylo nejlepší, abyste v tomhle stavu řídila, paní Adamsová.“

Nejdřív se domnívala, že je to někdo z kolegů, ale když chvíli mžourala, vynořila se před ní známá tvář. Potěšeně se usmála a opřela o sedadlo. „Vy jste mě vyděsil! Co tu děláte?“ v téměř předkolapsovém stavu si všimla výrazných temně modrých očí a jeho přítomnost ji nadchla. „Přece jsem tady zaměstnaný, copak jste na to zapomněla?“ „Není na vás přece jen trochu pozdě?“ Přikývl a pozorně si ji prohlížel. Byla šťastná, že ho vidí, ale únavou se nedokázala ani pohnout. „Posuňte se, zavezu vás do hotelu.“ „Neblázněte, já to zvládnu. Jen musím“ „Podívejte, myslete logicky. Když se tím autem někde omotáte kolem stromu, nemáte v současné situaci ani šanci na jednotku intenzívní péče. Všichni kmitají kolem prezidenta, takže si oba ušetříme bolení hlavy a já vás zavezu do hotelu, ano?“ Neměla ani sílu protestovat, jen se usmála jako unavené dítě, pokývala hlavou a přesunula se na vedlejší sedadlo. „Hodná holka.“ Letmým pohledem zapátral, jestli nemá proti tomu označení námitky a s úlevou zjistil, že ne. Apaticky tam seděla a čekala, co bude dál. Zkušeně se proplétal losangeleským provozem, který byl pořád dost hustý, a čas od času se po ní krátce podíval. „Jste v pořádku, Mel?“

„Jsem úplně zničená, ale když se trochu vyspím, bude zase dobře.“ „Kdy se musíte vrátit?“ „Bohudíky až zítra ráno v šest.“ Trochu se narovnala na sedadle. „Máte nějaké novinky o prezidentovi? Doufám, že to přežije.“ „Jako všichni v téhle zemi. Ale měl vlastně z pekla štěstí. Stačilo málo a kulka zasáhla páteř. Viděl jsem to na rentgenovém snímku.“ „Je mi hrozně líto jeho manželky. Chovala se tak statečně.“ Nebyla už mladá a poslední dva dny pro ni musely být dost náročné. „Má nemocné srdce, víte to? Tohle jí moc neprospěje.“ Mel se na něj unaveně usmála. „Aspoň že jste na dosah, kdyby měla problémy.“ V tu chvíli byla nesmírně vděčná, že ho má na dosah i ona. Uvědomila si, že by ten překážkový běh těžko sama zvládla. Když zastavili před vchodem do hotelu, poděkovala mu.

„Přece bych vás nemohl nechat v takovém stavu odjet.`° „Měla jsem opravdu štěstí, že jste se tam objevil.“ Lehce ožila, ale ne natolik, aby pochopila, že tenhle problém předvídal a čekal na ni záměrně. Chtěl to pro ni udělat a měl radost, že se mu to podařilo. „Mockrát děkuju, Petere.“ Oba vystoupili a doktor na ni pohlédl ze své výšky. „Dojdete v pořádku do hotelu?“

Musela se jeho péči usmát. Nikdo se o ni takhle nestaral už léta. Pokud kdy vůbec. „Je mi fajn. Můžu dokonce i chodit, jen s tím řízením by to bylo slabší.“ „Ráno vás vyzvednu. Ve třičtvrtě na šest?“ „To po vás nemůžu chtít.“ Proč ne?

Normálně bývám v práci v půl sedmé. Půlhodina už není takový rozdíl.“ „Můžu jet sama, opravdu.“ Jeho pozornost ji skoro přivedla do rozpaků, ale trval na svém. Najednou se zarazila.

„Jak se vůbec vlastně odtud dostanete domů?“ „To není problém.

Dovezu vaše auto zpátky na parkoviště a vezmu si svoje. Já jsem naprosto svěží, to jen vy sotva stojíte na nohou.“ „Ale

Petere, nechtěla jsem“ Zívnutím přerušila větu a rozesmála se. „Ano? Chcete ještě něco sdělit svému publiku?“ zavtipkoval a Mel zamrzelo, že je tak unavená.“ „Jen vám chci poděkovat.“ Jejich oči se setkali a na okamžik se zastavily. „Jsem ráda, že jsme se viděli.“ „Myslím, že toho moc nevidíte.“ Jemně ji dovedl ke dveřím a doprovodil až do vestibulu. „Teď běžte hezky do svého pokoje a trochu se prospěte. Jedla jste něco?“

„Jo, dost. Teď jen potřebuju postel. Jakoukoli.“ V tu chvíli jí připadala velmi sympatická i podlaha. Doktor stiskl knoflík výtahu a potom ji něžně postrčil dovnitř. Než mohla cokoli říct, ustoupil zpátky. „Uvidíme se ráno!“ Chtěla něco namítnout, ale dveře se zavřely a výtah ji dopravil do jejího patra.

Pak stačilo jen dojít k pokoji, otevřít dveře, znovu je zavřít a upadnout na postel. Ani se

nezatěžovala svlékáním, jen zavolala na centrálu, aby ji vzbudili v pět hodin, a pak už jen věděla, že spí a zvoní telefon. „Pět hodin, paní

Adamsová!“ „Už`?“ zachraptěla v polospánku. Musela se otřepat a posadila se se sluchátkem v ruce. „Slyšeli jste nějaké nové zprávy? Je prezident ještě naživu?“ „Myslím, že ano.“ V opačném případě by ji jistě sháněli z televize nebo z nemocnice.

Mel vyskočila a horečně vytáčela číslo do místního studia. Vše při starém. Prezidentův stav je stabilizovaný, ale dosud kritický. Zamířila do sprchy. Bylo dokonce příliš časně i na objednání kávy. Před třičtvrtě na šest sešla před hotel a přemýšlela o tom, že měla večer Peterovi jeho úmysl rozmluvit.

Přece po něm nemůže chtít, aby ji vozil po městě. Byl to opravdu bláznivý nápad. Ale přesně v pět čtyřicet pět před ní zastavil (vypadal naprosto svěže), a když se usadila vedle něj, nabídl jí termosku s kávou. „Panebože, to je ta nejlepší obsluha, kterou znám!“ „V tašce jsou sendviče,“ ukázal s úsměvem na hnědý papírový sáček na podlaze. „Dobré ráno!“

Správně uhodl, že večer nejedla a sám jídlo připravil. „Je to skvělé, mít v L. A. přátele!“ Mohutně se zakousla do chleba s krůtím masem a spokojeně se zabořila do měkkého opěradla jeho mercedesu s šálkem kávy v ruce. „Takhle se mi to líbí!“ Trochu plaše se na něj usmála. „Když jsem před čtrnácti dny odjížděla, skoro jsem si myslela, že už se nikdy neuvidíme.

Nebo alespoň dlouho ne.“ „Taky jsem si to myslel. Je jen škoda, že máme možnost se setkat jen za tak vážných okolností.

Ale jsem rád, že jste tady, Mel.“ „Víte co?“ Usrkla si horké kávy. „Já taky. Je hrozné to tak říct, když vezmeme v úvahu, proč jsem přijela, ale nevím“ Na chvilku odvrátila pohled, ale hned se na něj znovu podívala. „Hodně jsem o vás přemýšlela, ani jsem přesně nevěděla proč. Možná že naše další setkání mi v tom pomůže.“ Přikývl. Měl stejný problém. „Těžko bych vám vysvětloval, co cítím. Neustále vám volám a vyprávím vám o Marii, nebo o práci v nemocnici, či cosi o dětech“ „Myslím, že jste byl hrozně osamělý a já jsem vám trochu pomohla otevřít dveře. A teď nevíte co s tím.“ Znovu přikývl a Mel se zamyslela. „Zvláštní je, že ani já ne. I vy jste mi pootevřel dvířka a musela jsem na vás pořád myslet.

Když jste se poprvé ozval, měla jsem velkou radost.“ „Cítil jsem, že to musím udělat.“ „Proč?“ Oba hledali odpověď.

„Nevím, Mel. Když jsem zjistil, že jste tady, hrozně se mi ulevilo. Možná se mi tentokrát podaří říct to, co mám na srdci, nebo si netroufnu“ Mel se odvážila zeptat: „Máte z toho strach?“ „Ano.“ Trochu mu zakolísal hlas a radši se upřeně díval na cestu. „Dost velký.“ „Pokud vás to uklidní, já taky.“ „Proč?“ pohlédl na ni překvapeně. „Jste sama už léta.

Víte, co dělat. Já ne.“ „Jenže já žiju sama už patnáct let a za tu dobu jsem se s nikým příliš nesblížila. Když se o to někdo pokoušel, vždycky jsem práskla do bot. Ale s vámi, nevím v čem to vězí, ale něco mě na vás hrozně přitahuje.“

Zastavil na parkovišti u nemocnice a otočil se k ní. „Jste první žena, která mě za posledních dvacet let zajímá. Jinak než moje manželka. A to mě zatraceně vyvádí z míry.“ „Proč?“

„Těžko říct. Ale je to tak. Od Anniny smrti jsem se stáhl do ústraní, ale teď mám najednou pocit, že už mi to névyhovuje.“,

Dlouhou chvíli seděli mlčky. Mel první prolomila ticho.

„Můžeme tomu nechat volný průběh. Hlavně bychom neměli nic uspěchat. Nic v podstatě neriskujeme. Několikrát jsme spolu telefonovali a teď jsem tady kvůli postřelenému prezidentovi. A to je zatím všechno.“ Snažila se přesvědčit jeho i sebe, ale moc se jí to nevedlo. „Víte jistě, že je to všechno?“ V očích měl něhu a Mel se na něj usmála. „Ne, to nevím. To je ten problém. Ale když nebudeme pospíchat, nebudeme se toho ani bát.“ „Doufám, že se mě nebojíte, Mel. Mám vás příliš rád na to, abych vás chtěl děsit.“ „Spíš to vychází ze mě. Nechtěla bych zase trpět nebo být na někom závislá. Vystavěla jsem kolem sebe pevnost, a kdybych do ní někoho pustila, mohl by mi ji

poškodit, a dát ji potom zase dohromady trvá zatraceně dlouho!“ Při téhle upřímné zpovědi jí vstoupily slzy do očí.

„Nerad bych vás zklamal, Mel, spíš bych vám chtěl sejmout část nákladu z ramen.“ „Ale já nevím, jestli si to přeju.“

„Ani já si nejsem jistý, že bych to zvládl hned.“ „Je to tak lepší.“ Ještě se na chvíli opřela. „Největší problém je v tom, že k sobě máme tak daleko. Vy žijete tady, já tam. Těžko tak můžeme něco řešit.“ „Mohli bychom to zkusit teď,“ podotkl s nadějí v hlase, ale Mel jen potřásla hlavou. „Při takovémhle zápřahu je to dost nepravděpodobné.“ Ale Peter se nechtěl nechat odradit. Potřeboval zjistit, co cítí k té ženě, která ho tak přitahuje. Zahleděl se do velkých zelených očí, které si tak dobře pamatoval. „Posledně jste se zajímala o moji práci. Tentokrát bych to chtěl prohodit. Být s vámi po celou dobu. Možná vyšetříme nějakou chvilku na rozhovor.“ „To by se mi líbilo, jenže vidíte, jak to vypadá. Pracujeme nonstop, ve dne v noci.“ „Uvidíme. Až skončím vizity, pokusím se vás najít v hale. Můžeme si dát lehký oběd.“ Ten návrh ji potěšil, ale neměla představu, bude-li schopná se uvolnit. „Vynasnažím se.

Ale musíte počítat s tím, že se to třeba nepovede.“ „Chápu.“ A pak ji poprvé vzal za ruku. „Jsem tady, Mel. ?nikam neodejdu.“

Ale možná odjede ona. Oba mlčky doufali, že to nebude příliš brzy. Usmála se na něj a jeho ruka ji hřála. „Díky za svezení,

Petere.“ „K vašim službám, madam!“ Vystoupil, otevřel jí dvířka a za chvíli už je pohltil dav ve vestibulu. Ještě se po ní ohlédl, ale byla už zabraná do konverzace s ostatními zpravodaji, kteří strávili v nemocnici celou noc. Novinky vypadaly nadějně. Prezident stále žil a před půl hodinou oznámil mluvčí nemocnice, že došlo i k určitému zlepšení. V osm hodin se znovu objevila první dáma. Přespala v hotelu

Be!-Air a cestu davem jí uvolňovala skupina bodyguardů. Bylo nemožné se k ní přiblížit, přestože se o to Mel i řada ostatních pokoušela. Prezidentova manželka vypadala vyčerpaně a pobledle a Mel ji litovala. V půl deváté měla první vysílání pro New York a v devět další. Celý zbytek dne

shromažďóvala informace, aniž by měla chvilku času na myšlenky o sobě nebo o

Peteru Hallamovi. Setkali se zase až ve tři, kdy se náhle vedle ní vynořil. V naškrobeném bílém plášti vypadal interesantně a vzápětí se kolem něj sesypaly davy novinářů.

Domnívali se, že přináší novinky, a bylo téměř nemožné je překřičet a vysvětlit jim, že přichází čistě jako soukromá osoba. Spolu s Mel se uchýlili do rohu, ale mnozí reportéři je pronásledovali až tam, takže si nakonec v zoufalství svlékl plášť a ukryl ho za odpadkový koš. „Panebože, myslel jsem, že mě roztrhají!“ Unaveně se usmála. Pracovala bez přestávky devět hodin a za celou dobu snědla jen sendvič, který měli ráno v autě. Zato vypila celé litry kávy. „Jedla jste?“ „Ještě ne.“ „Můžete teď odejít?“ Podívala se na hodinky. „Za deset minut natočíme zprávy pro New York. Potom bych mohla.“ „Jak dlouho tu musíte ještě zůstat?“ „Ještě pár hodin. Končím v šest, ale když bude potřeba, musím se v osm vrátit, abychom udělali ještě večerní zpravodajství. Pravděpodobně k tomu dojde. Ale potom snad bude konec. Pokud se neobjeví něco mimořádného.“ Chvíli přemýšlel. „Asi vás teď opustím a vrátím se v šest. Můžeme někam zaskočit na večeři. „Nevím. jestli nebudu polomrtvá. Abych náhodou u stolu neusnula.“ „To mi nevadí. Nebyla byste první, ale měla byste pro to seriózní omluvu.“ Usmál se na ni a pocítil nutkavou touhu sevřít ji do náruče. Úsměv mu opětovala. „Budu se těšit.“ „Prima. Tak v šest.“ Odkvačil do své kanceláře a vrátil se přesně za tři hodiny. V té době už měla Mel kruhy pod očima a když nastupovala do auta, bylo na ní vidět, že je zcela vyčerpaná.

Přesto se pokusila o unavený úsměv. „Jak bylo v práci?“

„Všechno v pořádku. Co prezident?“ Dal tím najevo, že Mel toho ví víc než on. Byl tak vytížený svými pacienty, že neměl čas starat se o kohokoli dalšího. „Zatím se drží. Začínám konečně věřit, že to přežije. Co si myslíte vy?“

„Doufám, že máte pravdu.“ Pak s úsměvem dodal: „Ale nerad bych, aby najednou vyskočil z

postele, protože pak byste se musela vrátit domů.“ „To asi hned tak nehrozí. Nebo ano?“ „Určitě ne.“ Tvářil se přitom potěšeně a směřoval k blízké restauraci. „Jak se daří dětem?“ „Dobře. Vědí z televize, že jste tady, ale zatím jsem neměl čas jim říct o našem setkání.“

Na chvíli se odmlčela. „Možná byste ani nemusel.“ „Proč ne?“ zatvářil se překvapeně. „Třeba by jim to nemuselo být příjemné. Děti mívají pozoruhodný postřeh. Znám to z domova.

Zvlášť od Jess. Val je spíš zabraná do svých problémů, ale

Jessica často vycítí věci ještě než k nim dojde.“ „Pam je někdy taky taková. Ale kluci jsou jiní.“ „S tím souhlasím. Pam má co dělat sama se sebou a je lepší nepřidělávat jí starosti.“ „Proč myslíte, že by si kvůli vám dělala starosti`?“ „A proč myslíte, že by si je nedělala? Jen se nad tím trochu zamyslete. V posledních dvou letech se celý její svět obrátil vzhůru nohama, ale měla alespoň jistotu, že má vás. A neexistovaly žádné ženy, s kterými by o vás musela soupeřit. Když jsem se objevila já, musím pro ni představovat značné ohrožení.“ „Jak jste na to přišla?“ „Jste její otec.

Patříte jen jí. A každá žena ve vaší blízkostí jí konkuruje.“

„Můj zájem o kohokoli jiného přece nemůže změnit můj přístup k ní!“ „Myslím, že svým způsobem by ho ovlivnil. Nepochybuji, že váš vztah s Pam byl za života vaší ženy jiný. Měl jste na ni méně času. Najednou jste jen její, nebo z větší části. Návrat do starých kolejí, a ještě kvůli cizí ženě, by si jistě nepřála.“ Když zastavili před malou italskou restaurací, tvářil se hloubavě. „Nikdy jsem o tom takhle neuvažoval.“ Pak se pomalu usmál. „Ani jsem nepotřeboval. Asi s ní budu muset mluvit opatrněji.“ „Bude to tak lepší,“ zazubila se. „Bože, po téhle návštěvě už mě nebudete chtít v životě vidět. Vypadám hrozně. Když se pořádně nevyspím, rychle odpadnu.“ „Jako všichni.“ „Měla jsem pocit, že vás se to netýká. Vy jste se držel přímo zázračně.“ „I já mám svůj limit.“ „Já taky, a překročila jsem ho přede dvěma dny.“ „Pojďte, najíme se. Někdy to pomáhá.“ Vešli dovnitř a číšník je uvedl na klidné místo.

„Víno?“ Rychle zavrtěla hlavou. „To bych rychle upadla do talíře.“ Zasmála se a objednala si malý biftek. Ani už neměla hlad, ale věděla, že protein jí udělá dobře. Během příjemné večeře si s údivem uvědomila, jak se v jeho přítomností cítí uvolněně. Zajímal se o její práci a Mel už toho věděla dost o té jeho. Vedli příjemnou, ale podnětnou konverzaci a Mel se na závěr pohodlně opřela a popíjela kávu. Byla nasycená a spokojená. „Vy jste opravdový poklad. Víte to?“ „Rád to slyším.“ „Tohle jsem rozhodně v L. A. nečekala.“ „Já vím,“ usmál se. „Touhle dobou jste měla být na Bermudách.“

„Opravdu?“ Úplně ztratila přehled o čase a od svého příjezdu ani neměla čas zavolat dcerám. Ale věděla, že to pochopí.

Konečně, stejně jsou na návštěvě v Cape Codu. Ani si neuvědomila, že už začal víkend. Zdálo se jí, že je v L. A. už několik týdnů. Trochu si přála, aby to tak bylo skutečně.

Předtím ji nikdy nic takového nenapadlo. Celý život se soustředila na New York, ale teď je všechno jinak. Její život je tady. „To je mi líto, že jste přišla o cestu na Bermudy,

Mel.“ „Ani mi to moc nevadí,“ podívala se mu upřímně do očí.

„Tady jsem mnohem radši.“ Nevěděl přesně, co na to odpovědět, tak se jen natáhl a vzal ji za ruku. „Jsem hrozně rád, že jste tady, Mel. Je jen škoda, že musíte tolik pracovat.“ Mel se tvářila smrtelně vážně. „To je jen malá cena za to, že tu můžu být s vámi.“ Peter nedokázal potlačit nepříjemnou myšlenku.

„Obávám se, že prezident by nesdílel-váš názor.“ Mel zamyšleně přikývla a pak lítostivě pohlédla na hodinky. Byl nejvyšší čas k návratu do práce. Nabídl jí, že ji znovu odveze do nemocnice a počká na ni, ale snažila se mu to rozmluvit.

„Až skončím, dojedu do hotelu taxíkem.“ „Už jsem vás na to jasně upozornil. Po dobu vašeho pobytu tady jsem vaším šoférem.“ Zatvářil se rozpačitě. „Ledaže by vám to bylo nepříjemné“ Tentokrát ho vzala za ruku ona. „Naopak.“

„Dobrá.“ Zaplatil a do nemocnice dorazili právě včas, aby Mel mohla informovat diváky v New Yorku, že prezident má mírně zvýšenou teplotu, což se dalo očekávat. O půl hodiny později ji Peter

zavezl do hotelu a slíbil, že se ráno pro ni zastaví ve stejnou dobu. Mel se znovu doplazila do pokoje a stěží se vyšplhala na postel. Tentokrát ale nemohla usnout, a když za půl hodiny volal znovu, byla ještě vzhůru. „Haló?“ Polekala se, že jsou to špatné zprávy o prezidentovi. „To jsem já.“

Vydechla úlevou a řekla mu proč. „Nerad jsem vás vyděsil.“ „To je v pořádku. Stalo se něco?“ „Ne.“ Chvíli váhal a Mel téměř slyšela jeho dech. „Jen jsem vám chtěl říct, že jste skvělá!“

Sám se tím vyplašil a cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

AMelanie se posadila na posteli. Byla rozechvělá a nejistá.

„To jsem zjistila o vás už při své poslední návštěvě.“ Polilo ho horko a připadal si hloupě, ale Mel se zasmála a pak chvíli jen tak klábosili. Když konečně zavěsili, cítili vzrušení, obavy i štěstí, jako dvě děti. Oba se drobnými krůčky vydali ze své osamělosti, ale ještě stále měli otevřená dvířka zpátky. Každým dnem se však sbližovali čím dál víc a ani jeden z nich radši nepřemýšlel o tom, co se stane, až se Mel vrátí do New Yorku. Na to bylo zatím dost času. V tu chvíli se cítili spokojení. Dobrou noc, Mel. Uvidíme se zítra, ležela v příšeří pokoje a snažila se usnout, ale jeho hlas jí pořád zněl Í v uších, a najednou měla pocit, jako by tančila na školním plese a nejpřitažlivější spolužák ji vyzval do kola, bylo to nepochopitelné a vzrušující, jak jí Peterova společnost vracela mládí

14.

Příští ráno ji opět vyzvedl před hotelem a dopravil do nemocnice, kde zjistila, že prezidentovi je zase trochu lépe.

Poprvé vyšetřila během dne pár minut pro sebe a najednou ji napadlo, že by mohla navštívit Marii. Seděla na posteli, půvabná, ale velmi bledá. Melanie si všimla, že po lécích trochu otekla, tvářila se však šťastně. „Kde se tady berete?“

Překvapeně zírala na Melami. Měla ještě stále zavedenou nitrožilní výživu, ale vypadala mnohem lépe než před operací.

„Přišla jsem se na vás podívat. Ale ne až z New Yorku. Jsem tady kvůli prezidentovi.“ Marie přikývla s vážným výrazem. „To je hrozné. Už je mu líp?“ „Trochu se to dnes zlepšilo. Ale pořád nemá vyhráno.“ Pak si náhle uvědomila, že to byla netaktní poznámka, protože Marie je na tom podobně . Mile se na ni usmála. „Nemá takové štěstí jako vy.“ „To proto, že ho neléčí doktor Hallam.“ Při vyslovení jeho jména se jí v očích objevilo nadšení a Mel tomu rozuměla. Peter Hallam se pro tuhle dívku stal téměř bohem. Bylo to přirozené, že závisela na muži, který jí zachránil život. Ale když o chvíli později přišel do pokoje a při spatření Melanie zrudl, zjistila něco víc.

Pozoruhodnou komunikaci mezi lékařem a pacientkou.

Posadil se k Marii na lůžko a hovořil s ní svým tichým konejšivým hlasem a zdálo se, jako by pro ně v místnosti už nikdo neexistoval. Mel si najednou připadala jako vetřelec a po krátké chvíli se vrátila do vestibulu mezi davy reportérů.

S Peterem se setkala až večer. Jako předtím měla dvě hodiny pauzu a cestou na večeři se zmínila o Marii. „Myslím, že vás zbožňuje, Petere.“

„To je hloupost. Je stejná jako každý jiný pacient.“ Ale věděl, co má Melanie na mysli. Mezi ním a jeho nemocnými existovalo zvláštní spojení. Možná je u Marie silnější, protože nemá nikoho, kdo by jí dodával sílu. „Je to milé děvče a potřebuje si popovídat. Když člověk celý den jen leží a přemýšlí, musí se o ty myšlenky taky s někým podělit.“ „A vy jste tak nekonečně trpělivý,“ usmála se a napadlo ji, jak to může všechno zvládnout. Pořád se jen rozdává, téměř až za hranice svých možností, svého času, svého srdce i své trpělivosti. Nedokázala to pochopit. V polovině večeře ho volali z nemocnice k naléhavému případu. „Marie?“ vyptávala se

Mel starostlivě, když spěchali k autu. Zavrtěl hlavou. „Ne, muž, kterého jsme přijali před týdnem. Nutně potřebuje transplantaci, ale zatím nemáme dárce. Je to pro něj velký problém.“ „Myslíte, že přežije?“ „Nevím. Doufejme.“ Zkušeně kličkoval mezi vozidly, takže se do nemocnice dostali během deseti minut. To bylo naposledy, co ho ten večer viděla. Do haly dostala zprávu, že doktor Hallam bude několik hodin na operačním sále. Zajímalo ji, jestli našli dárce, nebo se Peter bude mezitím

snažit o nějakou „opravu“. Do hotelu se vrátila taxíkem a překvapilo ji, jak jí chybí. Dala si horkou koupel.

Zamyšleně zírala na dlaždičky na stěně a litovala, že se ho vyptávala na Marii. V její tváři se při jeho jméně objevil zvláštní výraz a doktor s ní rozmlouval tak intimně. Mel měla pocit, že snad žárlí. V půl desáté už byla v posteli a spala tvrdě až do pěti ráno. Ve třičtvrtě na šest na ni čekal jako obvykle. Tentokrát však vypadal unaveně. „Ahoj.“ Rychle vklouzla na sedadlo a na okamžik ji napadlo, že by ho chtěla políbit na tvář, ale v poslední chvíli si to rozmyslela.

Hledala jeho oči a najednou si uvědomila, že se něco stalo.

„Všechno v pořádku?“ „Já ano.“ Moc mu nevěřila. „Jak to večer dopadlo?“ „Nepřežil.“ Nastartoval a Mel si prohlížela jeho profil. V jeho obličeji se zračilo něco tvrdého a osamělého.

„Dělali jsme, co jsme mohli, ale nedal se už zachránit.“ Mel náhle něco pochopila. „Mně to nemusíte vysvětlovat,“ řekla tiše. „Vím, jak jste se snažili.“ „Jo. Možná potřebuju přesvědčit sám sebe.“ Natáhla ruku a dotkla se jeho ramene.

„Petere“ „Je to hrozné, Mel.“ Vrhl na ni unavený pohled a

Mel si zoufale přála, aby mu mohla nějak pomoci. „Měl mladou ženu a tři malé děti.“ „Přestaňte si dávat vinu!“ „A koho mám obvinit?“ obrátil se k ní s náhlou zlobou. „Už vás někdy napadlo, že nejste Bůh? Že nedokážete dávat lidem život?“ Byla to příkrá slova, ale Mel si všimla, že naslouchá. „Není to přece ve vaší moci, i kdybyste byl sebelepší doktor!“ „Byl perfektním kandidátem na transplantaci, kdybychom byli našli dárce.“ „Ale nenašli jste a tím je to skončeno. Musíte jít dál.“ Zaparkovali u nemocnice a Peter na ni pohlédl. „Máte pravdu a já to vím. Po všech těch letech bych se tím už neměl trápit, ale nedokážu to.“ Tiše vzdychl. „Máte čas na kafe?“

Její přítomnost mu poskytovala uklidnění a to teď potřeboval.

Mrkla na hodinky a zamračila se. „Jistě. Jen zjistím, jestli není něco nového. Asi nic nebude.“ Ale bylo. Během tří minut měla vysílat. Prezident se dostal z nejhoršího. Ta zpráva vyvolala v hale rozruch. Pro většinu zpravodajů to znamenalo brzký návrat domů. Mel odvysílala nejnovější informace.

Zatímco celá země si oddechla, na ni i na Petera dolehla podivná deprese. Jejich oči se setkaly. „Budete muset hned odjet?“ zašeptal s obavami. „Zatím ne. Mám ještě udělat interview s prezidentovou manželkou, pokud mi ho poskytne.“ V tu chvíli Petera odvolali k pacientovi. Mel poslala první dámě, která poslední dva dny přespávala v pokoji sousedícím s prezidentovým, žádost o rozhovor. Byl jí přislíben na poledne, čímž zmizela do nenávratna naděje na oběd s Peterem, ale interview pro 128 129 bíhalo příjemně a Mel měla radost, že připravila další povzbudivou reportáž. Prezident překonal krizi. Když ji Peter večer odvážel na rychlé občerstvení, napětí trochu polevilo. „Jaký byl den?“ Zhroutila se do sedadla a pohlédla na něj s úsměvem. „Ten můj byl příšerný, ale situace se pomalu a jistě konsoliduje.“ „Ani na chvilku jsem se nezastavil. A moc vás pozdravuje Marie.“ „Taky jí vyřiďte pozdrav.“ Ale myšlenkami byla jinde. Uvažovala o tom, jak rychle skončí její práce v L.

A. Proslýchalo se, že prezidenta brzy přestěhují do nemocnice ve Washingtonu, ale první dáma to nepotvrdila. „Na co myslíte,

Mel?“ Všimla si, že už nevypadá tak unaveně jako ráno. Usmála se. „Na deset tisíc věcí najednou. Zaslechla jsem, že hodlají prezidenta převézt do Washingtonu. Myslíte, že je to možné?“ „Pokud se bude jeho stav zlepšovat, tak ano.“ Ta představa ho viditelně příliš nenadchla, stejně jako Mel, ale během večeře na to zapomněli a Peter jí vyprávěl zábavné historky z doby, kdy byly Mattovi dva nebo tři roky, a legrační zážitky z nemocnice, když sám začínal. Nakonec se smáli jako dvě děti, a při zpáteční cestě neměla vůbec náladu hlásit zprávy s vážnou tváří. Dobrá nálada jim kupodivu zůstala, i když po více než hodině nemocnici opět opouštěli. Vzájemný kontakt jim záhadně dodával chuť k životu. „Nezajela byste k nám na drink?“

Rozhodně neměl chuť ji teď opustit a současně si uvědomil, že za pár dní už může být pryč. Chtěl plně vychutnat každou minutu její přítomnosti. „Nevím, jestli je to vhodné. Myslím, že pro děti by

to mohlo být nepříjemné.“ „A co já? Nemám právo setkávat se s přáteli?“ „Jistě, ale brát je domů je něco jiného. Jak by asi reagovala Pam, kdybych se tam najednou zase objevila?“ „Třeba si na to bude muset zvyknout.“ „Stojí to za to, na těch pár dní?“ Mel si to nemyslela. „Proč bychom se nemohli zastavit u mě v hotelu? Není sice moc útulný, ale bar vypadá přijatelně.“ Nešlo jim samozřejmě o alkohol, chtěli jen společně posedět a povídat si, dokud nepadnou únavou. „Víte, mohl bych si s vámi povídat celou noc.“ Ještě se stále nedokázal orientovat ve spoustě

protichůdných pocitů, které k ní cítil, vzrušení, přitažlivost, respekt, důvěra, obavy, odstup a blízkost současně. Ale ať šlo o cokoli, zdálo se, že se toho nemůže nasytit. Melaniina přítomnost v jeho životě na něj působila evidentně povzbudivě. Chytil se a nevěděl co s tím. „Mám stejný pocit a přestože se sotva známe, připadá mi, jako bychom se stýkali už léta.“ Nikdy se s nikým tak dobře necítila a už pomyšlení na to ji trochu zneklidňovalo. Když na něj hleděla přes druhou irskou kávu, cítila se odvážně. Směs kávy a whisky mírně uvolnila jejich zábrany. „Bojím se, že mi budete hrozně chybět.“ Soustředěně se na ni díval. „Vy mně taky. Myslel jsem na to celý den. Neumím si představit, že už vás nebudu každé ráno vyzvedávat před hotelem.“ „Měl byste si udělat nějaký čas pro sebe a strávit ho s dětmi. Ještě si nestěžují?“ „Myslím, že mají svých problémů dost.“ „Stejně jako moje dvojčata. Měla bych jim zavolat. Už se vrátila z návštěvy, ale musím se trefit do časového rozdílu. Když vstávám, jsou ve škole, a když se vrátím z práce, spí.“ „Brzy budete zase s nimi.“ Pronesl to lítostivě a Mel chvíli neodpovídala. „Vedu bláznivý život, Petere.“ Podívala se mu zpříma do očí, jako by chtěla zjistit jeho názor. „Ale myslím, že naplněný. Oba jsme v neustálém kolotoči, ale máte-li svoji práci ráda, není to tak hrozné.“ „To jsem si vždycky myslela.“

Usmála se a Peter se natáhl přes stůl pro její ruku. Byl to jediný kontakt, který si dovolili, ale teď to bylo milé gesto.

„Díky za všechno, co jste pro mě udělal, Petere.“ „A co to bylo? Několikrát jsem vás odvezl z hotelu a do hotelu? To je těžko nějaká významná zásluha.“ „Přesto to bylo milé.“ Znovu se na sebe usmáli. „I mně to působilo potěšení. Až odjedete, budu si najednou připadat nesvůj.“

Zasmála se. „Pravděpodobně budu každé ráno v šest postávat před svým domem v New Morku a čekat, kdy se vynoří váš mercedes.“ „Rád bych“ odmlčeli se. Po chvíli zaplatili a pomalu se loudali do vestibulu. Bylo už pozdě a oba příští ráno museli brzy vstávat. Když se loučili, zatoužila Melanie, aby nemuseli. „Uvidíme se zítra, Petere.“ Přikývl, zamával a dveře výtahu zaklaply. Cestou domů uvažoval o Mel a životě bez ní. Radši na to nechtěl ani myslet. Melanie stála v hotelovém pokoji dlouho u okna, vzpomínala na Petera a všechno, o čem spolu mluvili během posledních několika dnů a najednou ji zaplavil bolestný pocit osamělosti, jaký ještě nezažila. Náhle se jí vůbec nechtělo odjet do New Morku. Ale byl to bláznivý nápad. Podobný jako při minulé návštěvě L. A„ ale ještě nutkavější. Tu noc uléhala s pocitem, že Peter Hallam jí pronikl pod kůži hlouběji, než chtěla. Když byla s ním, tak jí to ani nepřišlo, prostě se spolu bavili jako lidé, kteří se znají léta. Upadla do neklidného spánku a ulevilo se jí, až když ho ráno znovu uviděla. Rychle vklouzla na sedadlo vedle něj a v příjemné náladě dojeli do nemocnice. Pak se Peter náhle zasmál a otočil se k ní. „Je to skoro jako v manželství, co říkáte?“ Mel ztuhla. „Co myslíte?“ „Jezdit spolu každý den do práce.“ Zatvářil se rozpačitě. „Musím se k něčemu přiznat.

Mám rád pravidelnost. Jsem člověkem zvyku.“ „To já taky,“ usmála se a cítila úlevu. Na okamžik se vylekala. Znovu se opřela a pozorovala nemocniční budovu před nimi. „To jsem zvědavá, co mě dneska čeká za novinky.“ Prezidentův stav se stabilizoval a čekalo se na informace o jeho převozu. Přesto, když se dozvěděla, že ho příští den dopraví zvláštní letadlo do Washingtonu za doprovodu týmu lékařů, zůstala jako omráčená. Měla pocit, jako by dostala ránu na solar. Zcela

nekontrolovatelně vydechla: „Ne.“ Ale bylo to tak. Odjížděl. A chaos ve vestibulu se rozproudil nanovo. Televizní stanice vysílaly poslední zpravodajství, rozhovory s doktory a Mel nejméně desetkrát mluvila s New Morkem. Snažili se jí zajistit letenku do Washingtonu, ale cesty s prezidentem se smělo zúčastnit jen šest zástupců médií, a Mel se v duchu modlila, aby se mezi tyhle šťastlivce nedostala. Ale v pět hodin jí z centrály potvrdili, že je mezi nimi. Odjezd zítra kolem

poledne. Musí se dostavit do nemocnice do devíti hodin a zajistit vše potřebné. Když ten večer sedala k Peterovi do auta, podklesávaly pod ní nohy. „Co se stalo, Mel?“ Okamžitě postřehl, že něco není v pořádku. Sám měl za sebou perný den, čtyři hodiny na operačním sále a objevily se i komplikace u

Marie. Ale Melanii se o nich radši nezmiňoval. Ta se k němu obrátila s nešťastným výrazem ve tváři. „Zítra musím odjet.“

„Proboha!“ Dlouho na ni zíral a pak pokýval hlavou. „No, věděli jsme, že tu nejste navždy.“ Chvíli mu trvalo, než se uklidnil, a pak nastartoval. „Musíte se sem dnes ještě vrátit?“ Zavrtěla hlavou. „Mám volno až do devíti ráno.“

Potěšeně se usmál a mile na ni pohlédl. „V tom případě mám pro vás návrh. Dovezu vás do hotelu, chvíli si odpočinete, pokud budete chtít, můžete se převléknout, a pak si vyrazíme někam na prima večeři. Co vy na to?“ „Zní to skvěle. Víte jistě, že nejste moc unavený?“ Teprve teď si všimla, že vypadá vyčerpaně. „Rozhodně. Už se moc těším. Chcete se znovu podívat do Bistra`?“ „Ano“ Konečně se usmála. „Jediné místo, kam nechci, je New York. Není to hrozné?“ Byla pryč týden, ale měla pocit, že už je to nejméně rok. Najednou se jí v mysli promítl její život v New Morku. Zprávy v šest a v jedenáct, dvojčata, denní rutina. V tu chvíli ji nic z toho nepřitahovalo a jak mířila po hotelových schodech nahoru, aby se převlékla, padla na ni tíha. Uvolnila se až v půl osmé, kdy ji Peter znovu vyzvedl v hale. Měl na sobě tmavošedý flanelový dvouřadový oblek a nikdy jí nepřipadal tak hezký. Sama neměla v oblečení velký výběr. Vzala si hedvábné šaty a smetanově zbarvený hedvábný kabátek. Když vstoupili do Bistra, působili jako velmi distingovaný pár. Vrchní je uvedl na příjemné místo. Peter objed 132 133 hal pití a požádal o jídelní lístek. Ale Mel ani neměla hlad.

Chtěla si hlavně povídat s Peterem, být mu nablízku, a během večera měla mnohokrát chuť se k němu přitulit. Na závěr, po čokoládovém zákusku a kávě, objednal pro oba koňak a smutně se na ni podíval. „Chtěl bych, abyste zůstala, Mel.“ „Já taky.

Zní to asi bláznivě, ale prožila jsem tu nádherný týden, přestože jsem musela tak tvrdě pracovat.“ „Vrátíte se.“ Ale bůhví kdy. Před interview nebyla v L. A. víc než rok a jen

„šťastná“ náhoda ji sem přivedla podruhé tak brzy. „Kéž bychom nebydleli tak daleko od sebe!“ Řekla to truchlivě jako holčička novému kamarádovi. Usmál se a vzal ji kolem ramen.

„Ano, je to smůla. Ale určitě vám zavolám.“ Ale co pak? Najít odpověď bylo v podstatě nemožné. Žili na protilehlých stranách země, měli své domovy, děti, kariéru, přátele. Nic z toho se nedalo zabalit do kufříku a přestěhovat. Telefonáty a občasná setkání jim rozhodně nemohou stačit. To všechno jí táhlo hlavou, když se po večeři procházeli po Rodeo Drive. „Přála bych si, abychom alespoň žili ve stejném městě, Petere.“ „S tím naprosto souhlasím. Ale jinak musím konstatovat, že jsme měli ohromné štěstí, že jsme se vůbec setkali. Pro můj život je to rozhodně velký přínos.“ „I pro mě.“ Usmáli se na sebe a pevněji propletli prsty. Chvíli kráčeli ponořeni v myšlenkách. Pak se zastavili a Peter na ni pohlédl ze své výšky, její ruku stále ve své. „Bude mi tady bez vás zatraceně smutno.“ Při zvuku vlastních slov téměř nevěřil, že je dokázal vyslovit.

Trochu mu napomohl koňak. Týden v její společnosti mu připadal jako dar, který by nikdy nečekal. Každým dnem se mu Mel více přibližovala a představa, že zítra odjíždí, ho deprimovala víc, než předpokládal. Pomalu se vrátili k autu. Dovezl ji zpátky do hotelu a ještě se chvíli posadili venku. „Uvidíme se zítra, Mel?“ „Mám tam být až v devět.“ „Já jsem na oddělení od sedmi. V kolik má prezident odletět?“ „V poledne.“ Oba seděli sklesle a dívali se na sebe. Pak, aniž cokoli dodal, se k ní naklonil, vzal její tvář něžně do rukou a políbil ji. Zavřela oči a vnímala jeho rty. Měla přitom pocit, jako by jí mozek explodoval a zatočila se jí hlava. Přitiskla se k němu a pak vzhlédla a jemně mu rukou přejela po obličeji. Sklouzla ke rtům a Peter ji líbal na konečky prstů. „Budeš mi chybět, Mel,“ šeptal přitom. „Ty mně taky.“ „Zavolám ti.“ Ale co dál?

Žádná odpověď. Pevně ji objal a dlouho ji držel. Nakonec ji doprovodil do vestibulu a předtím, než zmizela ve výtahu, ji naposled políbil. Pak se pomalu loudal zpátky k autu. Cestou domů cítil na

srdci podivnou tíhu, kterou nezažil od Anniny smrti. A nikdy už ji nechtěl zažít. Trochu ho to vystrašilo.

Bylo by pro něj mnohem jednodušší, kdyby mu na Mel tolik nezáleželo.

15.

Když Mel příští ráno dorazila do nemocnice, měla možnost krátce pohovořit s první dámou, zatímco se horečně připravoval převoz jejího manžela. Odjezd byl stanoven na desátou. Prezident se cítil poměrně dobře, přesto jeho žena nezastírala obavy. Těžko se dalo předvídat, co se může během cesty přihodit. Mel dokončila interview a čekala na chodbě, dokud se neobjevila nosítka s pacientem. Ten přátelsky zamával sestrám a ostatním shromážděným, pokusil se o úsměv a zamumlal pozdrav, ale byl velmi bledý, celé tělo měl ovázané a do ruky zavedenou nitrožilní výživu. Obklopovala ho skupina ochranky, promíchaná s lékaři a ošetřovatelkami, kteří pocestují do Washingtonu s ním. Mel je následovala v uctivé vzdálenosti a do vestibulu sjela jiným výtahem. Tam se připojila k ostatním reportérům, kteří získali povolení odletět s Air Force One.

Čekala na ně speciální limuzína, a když do ní Mel nastupovala, ještě se rychle ohlédla přes rameno. Byla by ráda nechala zprávu pro

Petera, ale nenaskytla se ani příležitost, ani čas. V následujícím okamžiku už mířili k letišti. „Jak se ti líbil?“ zeptal se stručně kolega vedle. Současně si prohlížel poznámky na klíně a jednou rukou si zapaloval cigaretu. Všichni se chovali uvolněně, ale přesto bylo cítit ve vzduchu napětí.

Prožili náročný týden a teď už by byli nejradši doma. Většině z nich se jejich přání splní hned po příletu do Washingtonu a

Mel už měla také zamluvenou letenku do New Yorku na deset večer. Připadala si, jako když se vrací z jiné planety. Ale nebyla si vůbec jistá, že se tentokrát chce vrátit. V myšlenkách se jí stále objevoval Peter a jeho měkké rty z předchozího večera. „Hmmm?“ Reportérovu otázku nevnímala. „Ptal jsem se, jak vypadal!“ Zatvářil se nevrle a Mel při vzpomínce na prezidenta ležícího na nosítkách zúžila oči.

„Špatně. Ale žije.“ Pokud se nepřihodí něco drastického během letu nebo se neobjeví vážné komplikace, je dost nepravděpodobné, že by zemřel. Měl velké štěstí, což také reportéři ve svých příspěvcích neustále zdůrazňovali. Někteří jiní prezidenti dopadli hůř. Cestu na letiště si krátili obvyklým vtipkováním a černým humorem, proloženým nejnovějšími drby. Mel však přemýšlela o uplynulém týdnu a opětovném shledání s Peterem. Kdoví kdy ho zase uvidí. Marně hledala nějakou vhodnou příležitost a to ji deprimovalo. Kolega na ni znovu pohlédl. „Vypadáš, jako by tě ten týden úplně odrovnal,

Mel.“ „Ani ne.“ Zavrtěla hlavou a odvrátila oči. „Jsem jen trochu unavená.“ „A kdo není `?“ O půl hodiny později se usadili v zadní části letadla. Vpředu byla zřízena jakási provizorní ošetřovna a nikdo z reportérů tam nesměl. Během cesty je každou hodinu navštěvoval tiskový tajemník a informoval je o prezidentově stavu. Za čtyři a půl hodiny přistáli ve Washingtonu a pacienta převezli do místní nemocnice. Mel si najednou uvědomila, že je po všem. Všichni doprovodili prezidenta až k nemocnici, Mel se ještě krátce setkala s jeho manželkou, a potom nastoupila do další připravené limuzíny, která ji odvezla zpátky na letiště. Do odletu směr New York zbývala asi hodina. Mel se posadila a připadala si jako v šoku. Uplynulý týden se jí začínal jevit jako sen a náhle si nebyla jistá, jestli si Petera a chvíle s ním jen nevysnila. Pomalu došla k telefonnímu automatu, vhodila do něj minci a vytočila číslo domů. Vzala to Jessie a

Mel ucítila v očích slzy°. Uvědomila si, jak je vyčerpaná.

„Ahoj, Jess.“ „Ahoj, mami! Odkud voláš?“ Její hlas plný vzrušení zněl dětsky. „Ještě z Washingtonu, broučku. Jsem na letišti. Doma bych měla být v půl dvanácté. Panebože, mám pocit, že jsem byla pryč celý rok.“ „Strašně jsi nám chyběla!“

Ani matce nevyčítala, že se celou dobu neozvala. Dobře věděla, že jí to nabitý program nedovolil. „Jsi v pořádku?“ „Naprosto zničená. Už se nemůžu dočkat, až budu doma. Ale nečekejte na mě.

Okamžitě skočím do postele a omdlím.“ Nedoléhala na ni jen únava. Když si uvědomila, jak je daleko od Petera, dopadla na ni deprese. Věděla, že je to bláhové, ale nemohla si pomoct. „Děláš si legraci?“ Jess se zatvářila uraženě. „Neviděly jsme se celý týden! To víš, že počkáme. Když to bude nutné, odneseme tě nahoru.“ Mel se dojatě usmála do sluchátka. „Mám tě moc ráda, Jess.“ Pak dodala: „Co dělá Val`?“ „Má se dobře.

Obě jsme tě postrádaly.“ „I já vás, zlatíčko.“ Ale v

Kalifornii se s ní událo něco důležitého. Potřebovala si to vše nějak utřídit, nebo alespoň vstřebat, a v tu chvíli byla ochotná mluvit jen se svými dvojčaty. Očekávaly ji v obývacím pokoji a jedna po druhé se jí vrhaly do náruče, šťastné, že ji mají zase doma. Když se Mel rozhlédla, její dům jí nikdy nepřipadal tak útulný jako teď. „Bože, jak jsem ráda, že jsem zpátky!“ Ale nepatrný hlásek uvnitř jí našeptával, že tomu tak není. Připomínal jí, že by chtěla být pět tisíc kilometrů daleko a večeřet s Peterem. Ale to bylo už všechno pryč a teď na to musela zapomenout. Alespoň v tuto chvíli. „Muselo to být hrozné, mami! Podle toho, co jsme viděly ve zprávách, to vypadalo, jako byste celý čas trávili v nemocnici.“ „Skoro. Měli jsme jen pár hodin na spánek“ A chvíle s Peterem, Dívala se jim do očí, jako by očekávala, že na ní uvidí něco neobvyklého. Ale nevšimly si. Nebylo čeho. To co cítila, dokázala dobře ukrýt. „Byly jste tu hodné?“ Val přinesla coca-colu a Mel se na ni vděčně usmála. „Díky, miláčku.“ Pak se zazubila. „Máte nějakou novou lásku, mladá dámo?“ „Zatím ne,“ zasmála se dcera. „Ale pracuje se na tom.“ Mel v žertu obrátila oči ke stropu a pak dlouho seděly a vyprávěly si. Do postele se dostaly až kolem jedné hodiny. Před pokojem políbily matku na dobrou noc a odběhly do svého patra. Mel vybalila kufr a dala si ještě horkou sprchu, a když se znovu podívala na hodiny, zjistila, že už jsou dvě ráno, na západním pobřeží jedenáct, najednou bylo všechno, co se zdálo důležité, na druhé straně kontinentu, kde byl on. Jako by se rozdvojila. Měla svůj život tady v New Yorku, ale část své osobnosti nechala pět tisíc kilometrů daleko. Takhle se jí bude špatně žít, hlavně teď. Potřebovala by si to všechno srovnat v hlavě, co pro ni Peter znamená, ale v skrytu duše to už věděla.

16.

Grant volal těsně před polednem a vzbudil ji. Jeho hlas ji potěšil. Rozvalila se na posteli a dívala se ven na zářivý červnový den. „Vítej doma, děvče. Jak bylo v L. A.?“ „Skvěle!“

S úsměvem se protáhla. „Celou dobu jsem seděla u bazénu a chytala bronz.“ Oba se rozesmáli. „A co ty?“ „Plno práce, blázinec. Jako obvykle. A jak to vypadá s tebou? Umím si představit, že sotva stojíš na nohou.“ Ale nepůsobila moc zničeně. „Máš pravdu, jsem polomrtvá.“ „Přijdeš dneska do studia`?“ „Jo, budu dělat zprávy v šest. Dřív se tam nedostanu.“ „To stačí. Počkám na tebe. Docela jsi mi chyběla, děvče. Budeš mít čas na drink?“ Čas možná, ale chuť ne.

Potřebuje v klidu přemýšlet. A Grantovi to zatím rozhodně nehodlá sdělit. „Dnes ne, lásko. Možná příští týden.“ „Fajn.

Uvidíme se později.“ Vylezla z postele a při myšlence na

Granta se usmála. Má štěstí, že získala takového kamaráda.

Když vcházela do sprchy, uslyšela zvonit telefon a uvažovala, jestli volá znovu. V poledne jí volává domů jen málo lidí a sotva někdo ví, že je zpátky z L. A. Zdvihla sluchátko se zvědavě nakrčeným obočím. Nahým tělem se opřela o pracovní stůl a nahlížela do zahrady za domem. „Haló?“ „Ahoj, Mel.“

Působil nervózně a při zvuku jeho hlasu jí srdce zběsile poskočilo. Do ucha jí zazníval vzdálený šum. „Nevěděl jsem, jestli budeš doma. Mám jen pár minut, ale rád bych s tebou mluvil. Dostala ses domů v pořádku?“ „Ano, prima“ Slova se jí pletla na jazyku. Zavřela oči a poslouchala jeho hlas. „Máme krátkou přestávku mezi dvěma operacemi, tak jsem ti jen chtěl říct, jak mi chybíš.“ Jednou krátkou větou jí znovu rozbušil srdce. Neodpověděla. „Mel?“ „Ano, Jen jsem přemýšlela“ Pak se rozhodla odhodit veškerou opatrnost a posadila se s povzdechem na stůl. „I mně se po tobě stýská. Rozhodně jste můj život obrátil vzhůru nohama, doktore!“

„Opravdu?“ Očividně se mu ulevilo. Byl na tom stejně. Minulou noc skoro nespal, ale netroufal si volat dřív, aby ji náhodou neprobudil. „Uvědomuješ si, do jaké bláznivé situace jsme se dostali, Petere? Kdo ví, kdy zase budeme mít možnost se setkat, chováme se jako dvě děti.“ Přesto se cítila šťastná.

Stačilo, že s ním zase mluví. Měla jem trochu obavy z toho, co uslyší. Nebyla připravená na vášnivé vyznání lásky, ale ani Peter je ještě nedokázal pronášet. Zatím byla v bezpečí. Vlastně ani nevěděla, zda o takové vyznání stojí.

„Myslím, že je to tak úplně v pořádku.“ Zasmál se. „A jak se vede děvčatům?“ „Dobře. A co tvoje herecká společnost?“ „Jde to. Matthew si včera večer stěžoval, že mě nikdy nevidí. Asi spolu tenhle víkend někam vyrazíme na ryby jestli se mi podaří se utrhnout. Závisí to na další operaci.“ „Co to bude?“

„Trojitý bypass, ale mělo by to proběhnout bez komplikací.“

Přitom se podíval na hodiny v místnosti, odkud volal. „Jak tak na to koukám, měl bych se do toho pustit. Budu na tebe myslet,

Mel.“ „Radši ne. Radši se soustřeď na pacienta.“ Ale usmála se. „Možná bych měla končit zprávy pozdravem: „Dobrou noc,

Petere, ať jsi kdekoli.“ „Víš moc dobře, kde jsem.“ Jeho hlas zněl něžně a Mel zabolelo u srdce. „Právě,“ povzdechla. Pět tisíc kilometrů daleko. Zatvářila se smutně. „Proč nepřijedeš na víkend?“ „Zbláznil ses? Právě jsem se vrátila.“ Ale ta myšlenka se jí zalíbila, přestože byla nereálná. „To bylo něco jiného. Muselas pracovat. Udělej si trochu volna a přijeď na návštěvu.“ „Jen tak?“ Pobavilo ji to. „Jistě. Proč ne?“ Ale

Mel nebyla ještě připravená na tak významný krok a tušila, že by jim to oběma jenom

zkomplikovalo život. „Možná vás to, doktore Hallame, překvapí, ale mám tady svůj život a dvě děti.“ „A celé prázdniny máš volno. Sama jsi mi to řekla.

Můžeš vzít děvčata do Disneylandu nebo tak nějak.“ „Proč za námi nepřijedeš do Martha’s Vineyardu?“ Ta hra jim dělala dobře. ` „Nejdřív, milá přítelkyně, musím udělat trojitý bypass.` Konec zábavy. „Tak hodně štěstí. A dík za zavolání!“

„Ještě se ozvu, Mel. Budeš večer doma?“ „Ano. Mezi vysíláním.“

„Zavolám.“ A zavolal. Srdce se jí znovu rozbušilo. Právě dovečeřely a Peter se vrátil z nemocnice. Byla rozechvělá ještě cestou na noční relaci a v duchu se přesvědčovala, že je blázen. Úporně se snažila myslet na nejnovější zprávy.

Podařilo se jí zůstat koncentrovaná až do konce pořadu, ale když před studiem potkala Granta, tvářila se roztěkaně. „Ahoj,

Mel! Děje se něco?“ Za patnáct minut šel do éteru, takže neměli moc času. „Ne, proč?“ „Vypadáš divně. Jsi v pořádku?“

„Jistě.“ Ale v očích měla zasněný výraz a Grantovi připadala jako duchem nepřítomná. Pak najednou pochopil. Podobně se tvářila už jednou, přestože tehdy ji to zřejmě nezasáhlo tolik jako teď. Byl zvědavý, o koho jde, a marně si lámal hlavu, kdy na to vzala čas. A kde. V New Yorku, nebo v L. A.? Zaujalo ho to, neboť Mel se tvářila jako z jiného světa. „Jdi domů a vyspi se, zlato. Mám dojem, že jsi ještě napůl v bezvědomí.“

„To máš pravdu.“ Usmála se a dívala se za ním. Na zpáteční cestě si ale uvědomila, že Peterův telefonát ji celou rozhodil. Jak se má, proboha, soustředit na práci? Stěží je schopná vůbec myslet. Domů dojela taxíkem. Děvčata už byla v posteli a Raquel si vzala pár dnů volna za minulý týden. Mel padla jak dlouhá tak široká na gauč v obývacím pokoji a v hlavě přemílala svůj život. Uvažovala o Peterově nabídce přijet do L. A„ ale připadala jí šílená. Teď musí pár týdnů zůstat v New Yorku a pak vyrazí do Martha’s Vineyardu. Snad si tam zase, jako každý rok, vyčistí hlavu. Je tam slunce a moře a naprosto klidný život. Všechno se zase vrátí do normálních kolejí.

17.

„Máte všechno“ Melanie volala z přízemí do patra a naposledy se rozhlížela kolem. Na léto dům v New Yorku zavírala a v hale už stály dva objemné kufry spolu s třemi tenisovými raketami a dvěma slaměnými širáky děvčat (Mel měla svůj na hlavě) a Raquelin zelený vinylový kufřík. Jezdila s nimi každoročně na šest týdnů a na posledních čtrnáct dní si brala dovolenou v New Yorku. „Pospěšte si! Musíme být za půl hodiny na letišti!“ Ale jeli jen do LaGuardie, takže věděla, že to bez problémů stihnou. Když odjížděli do Marthas

Vineyardu, měla pokaždé skvělý pocit a připadala si zase jako holčička. Včera se rozloučila ve studiu posledními zprávami a pak zašli s Grantem na drink, aby oslavili její dočasnou svobodu. Bylo jim spolu dobře, ale v Melaniiných očích se stále zračil zmatek, a po chvíli začala být unavená a nervózní. Měla za sebou náročné dokončování snímku z kalifornské kardiochirurgie a další dvě rozsáhlá interview, která se budou vysílat během léta. K práci přistupovala jako vždy svědomitě, ale v posledních dnech přeci jen pociťovala, že je toho na ni nějak moc. Grant však předpokládal, že za tím bude její emocionální vír, i když dosud nevěděl žádné podrobnosti. Peter volal každý den a Melanie pořád neměla představu, co bude dál. Pokud vůbec něco bude. Nakonec se ještě začala obávat o svůj pracovní úvazek, který jí končil v říjnu, a měli by jí ho zase prodloužit. Ve studiu došlo k řadě změn, dokonce se mluvilo o novém majiteli, takže zavládla všeobecná nejistota. Grant ji přesvědčoval, že nemusí mít žádný strach a Peter jeho názor potvrdil. Přesto jí tahle situace nepřispěla ke klidu. Teď je ale konečně všechno sbaleno a na dva měsíce může pustit problémy z hlavy. Nemusí myslet na práci, ale ani na Petera nebo Granta. Bude prostě relaxovat se svými dcerami. To se jim ale těžko povede, jestli se budou tak strašně loudat, konstatovala v duchu, zatímco spolu s Raquel netrpělivě přešlapovaly v hale. Konečně se řítily ze schodů, ruce plné různých her, knih a balíčků.

Valerie vlekla ohromného plyšového medvěda. „Val, proboha` „Mami, musím si ho vzít. Dostala jsem ho minulý týden od Joshe. Jeho rodiče mají dům v Chappaquiddicku a on se chystá k nám na návštěvu. Kdybych ho neměla s sebou“

„Dobrá, dobrá. Hlavně už to konečně dejte dohromady a usaďte se do taxíku, abychom vůbec stihly letadlo.“ Jakékoli cestování s dvojčaty bylo vždycky náročné. Ale taxikáři se nakonec podařilo umístit většinu zavazadel do kufru a vyrazili s Mel a oběma děvčaty na zadních sedadlech, Val s medvědem na klíně, a Raquel vpředu s klobouky a raketami. Mel se ještě v duchu ujišťovala, že zamkla dvířka do zahrady a zavřela všechna okna, zapojila poplašné zařízení, vypnula plyn, vždy měla nepříjemný pocit, že na něco zapomněla. Ale jinak měly všechny báječnou náladu. Mel cítila úlevu, jako by se jí povedlo nechat všechny zmatky za sebou v New Yorku, a doufala, že v Marthas Vineyardu najde klid. Peter volával jednou až dvakrát denně, a přestože Mel měla z jejich rozhovorů radost, na druhé straně ji trápily. Proč volá? Kdy se zase uvidí? A konečně, k čemu to všechno? Připustil, že v tom má stejný zmatek jako ona, ale přesto cítili potřebu posouvat se po téhle stezce neúprosně kupředu k dosud neviditelnému cíli, kterého se zatím báli a o kterém se snažili nemluvit.

Zůstávali u bezpečných námětů k hovoru, jen sem tam nadhodili, že se jim stýská. Ale proč, ptala se Mel často sama sebe, proč mi chybí? Odpověď zatím neznala, nebo ji nechtěla znát. „Mami, myslíš, že moje kolo bude ještě dobré, nebo už zrezivělo?“

Valerie se rozhlížela okénkem letadla a objímala svého plyšového kamaráda. Vypadala naprosto šťastně, až na ni muž sedící přes uličku fascinovaně a žádostivě zíral. Mel byla ráda, že jí nedovolila obléknout kratičké džínové šortky, které měla u snídaně, a měla v úmyslu v nich cestovat. „Nevím, miláčku. Uvidíme, až tam přijedeme.“ Paní, od které si každoročně pronajímají dům, jim dovolila některé věci nechat ve sklepě. V Bostonu si najaly auto a dojely do Woods Hole, a odtud trajektem do Vineyard Haven. Na loď se vždycky nejvíc těšily. Připadaly si, jako by opouštěly reálný svět a všechnu zodpovědnost s ním související. Melanie postála několik minut u zábradlí a nechala si vánkem čechrat vlasy. Tak volně se necítila už dlouhé měsíce. Najednou si uvědomila, jak zoufale potřebovala dovolenou. Vychutnávala tu chvíli o samotě, než ji dcery objevily. Zanechaly Raquel,

diskutující s nějakým mužem, na spodní palubě, a když se k nim opět připojila, škádlily ji kvůli tomu. Mel se musela usmát při vzpomínce na Peterovu paní

Hahnovou. Těžko si dovedla představit, že by s ní někdo mohl takhle žertovat, natož aby dokonce flirtovala s neznámým mužem na trajektu. Ale Raquel byla skoro jako členka rodiny a Mel potěšilo, když si všimla, jak ji Jess před přistáním objala. I

Raquel se usmívala. Vineyard byl pro ně všechny nebem na zemi, a když dorazily do známého domu v Chilmarku, rozběhla se děvčata bosky po pláži a nadšeně se honila. Jako každoročně se všechny rychle sžily s prostředím a večer už si připadaly, jako by přijely nejméně před měsícem. Po několika odpoledních hodinách na pláži jim zrůžověly tváře, měly vybaleno a medvěd tiše odpočíval v houpacím křesle ve Valině ložnici. Dům byl pohodlně, ale jednoduše zařízený. Vypadal trochu staromiisky, měl verandu s proutěným nábytkem a v každém pokoji bavlněné květované závěsy. Děvčata sem jezdila už od dětství, a jak Mel večer vysvětlila Peterovi, když volal, Chilmark pro ně tvořil součást domova. „Jsou tu šťastné a já taky.“ „Zní to krásně,

Mel.“ Snažil si jejich „ráj“ představit podle popisu. Dlouhé pláže, bílý písek, neformální oblečení, šortky, trička, bosé nohy, a intelektuálové z New Yorku, kteří se čas od času zastaví na pečené kraby a škeble. „My jezdíme každý rok na hory do Aspenu.“ To bylo něco úplně jiného než Marthas Vineyard, ale přesto to vypadalo zajímavě. „Proč nepřijedeš i s děvčaty? Budeme tam prvních deset dní v srpnu.“ „Odtud je nedostaneš ani za milion dolarů, dokonce ani když jim slíbíš schůzku s jejich oblíbenou rockovou hvězdou. No“ Oba se zasmáli. Jejich telefonický vztah pokračoval v lehkém duchu, ale občas se zdál neskutečný. „Rozhodně nehodlám nikoho k ničemu nutit.“ „Asi bys neuspěl.“ Rozhostilo se podivné ticho a Mel poslouchala a přemýšlela, jak to myslel. Ale když znovu promluvil, vypadalo to, jako by žertoval. „To je špatné.“ „A co?“ Nedávalo to smysl a Mel neměla chuť na hádanky po telefonu, ale Peter měl zjevně hravou náladu. „Že se nechceš odtamtud hnout.“ „Proč?“ Srdce se jí divoce rozbušilo. Trochu ji znervóznil. „Protože jsem dostal pozvánku na konferenci v

New Yorku, kde bych měl přednášet chirurgům z celého východního pobřeží.“ Chvíli neodpovídala, jak zadržovala dech, ale pak rychle vydechla. „Opravdu? A pojedeš?“ „Mohl bych.

Normálně bych to odmítl. zvlášť v tuhle roční dobu. New York v červenci není žádné potěšení, ale myslel jsem, že možná, za těchto okolností“ Cítil, jak mu stoupá horko do tváře. Mel vykřikla. „Petere! Ty přijedeš?“ Jemně se zasmál. Byli opravdu jako dvě malé děti. „Dnes odpoledne jsem jim to slíbil. Tak jak to bude s Marthas Vineyardem?“ „Sakra!“ Rozhlédla se po místnosti. „Zrovna jsme sem přijely.“ „Byla bys radši, kdybych nejezdil? Nemusím.“ „Proboha, neblázni. Jak dlouho myslíš, že můžeme takhle pokračovat? Volat si jednou nebo dvakrát denně a nikdy se nesetkat?“ Od jejího pobytu v Kalifornii utekly teprve tři týdny, ale oběma to připadalo neskutečně dlouho.

Potřebovali se znovu sejít a ujasnit si alespoň některé pocity. „Právě to jsem měl na mysli. Takže“ Znovu se zasmál. Potěšila ho nadějná vyhlídka. „Kdy přijedeš?“

„Letenku mám zamluvenou na příští úterý.“ Tiše dodal: „Přál bych si, aby to bylo už zítra.“ „Já taky.“ Pak hvízdla. „To už je za šest dní.“ „Ano.“ Cítil náhlé vzrušení. „Mám rezervaci v

Plaze.“ Ale Mel mezitím přemýšlela. Zatím se neodvažovala o tom promluvit, ale dostala strach ze setkání na nevhodném místě. Na druhé straně by to mohlo být fantastické. „Proč bys nemohl bydlet u nás? Děvčata nebudou doma a můžeš mít celé jejich patro k dispozici. Měl bys to mnohem pohodlnější než v hotelu.“ Na okamžik se odmlčel a vážil všechna pro a proti, stejně jako Mel před chvílí. Bydlet pod jednou střechou, to už bylo téměř závazné, ale v jiném patře, „Nevadilo by ti to?

Asi by to bylo příjemnější, ale nerad bych tě obtěžoval, vlastně“ Trochu se do toho zamotal a Mel se zasmála a natáhla na posteli, sluchátko stále u ucha. „Vidím, že jsi z toho stejně nervózní jako já, ale snad jsme, proboha, už dospělí, tak bychom to měli zvládnout.“ „Myslíš?“ usmál se do telefonu. Nebyl si tím tak jistý. „Můžeš nechat děvčata samotná?“ „Ne, ale Raquel je tu s námi, takže to není problém.“ Najednou se na setkání hrozně těšila. „Ach, Petere, už se nemůžu dočkat!“ „Ani já ne!“

Příštích šest dní se oběma neuvěřitelně vleklo. Mluvili spolu dvakrát i třikrát denně a

Raquel konečně pochopila, že jde o někoho velmi důležitého, ale dvojčata to nijak nebrala na vědomí. V neděli večer se Mel jen tak mimochodem zmínila, že bude muset na několik dní odjet do New Yorku, a její zpráva byla přijata otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima. Dosud se nikdy během prázdnin nevzdálila, pouze jednou, když si Jess zlomila ruku a Mel si přála, aby ji prohlédl ortoped v New Yorku, a zůstaly tam jen dva dny.

Tentokrát matka oznámila, že se vrátí až v pátek večer, to znamená, že chce být pryč celé čtyři dny! Nechtěly tomu uvěřit, ale Mel trvala na tom, že jde o problém v práci, u kterého musí být osobně přítomná. Večer, když děvčata odešla s přáteli na pláž, pozorovala ji Raquel bystrým pohledem. „Vypadá to vážně, co?“ Mel dělala, že nechápe a odnášela hromadu talířů do kuchyně. „Co myslíte?“ „Mě neoblafnete. Máte nového nápadníka.“ „To vůbec není pravda. S tím člověkem jsem dělala důležitou reportáž.“ Ale netroufala si pohlédnout jí do očí. Věděla, že by ji těžko

přesvědčovala. „Hlavně dejte na holky pozor, zvlášť na Val. Všimla jsem si, že Jacobsovic kluk už hezky vyrostl a je z ní celý vedle.“ „Ten jí nic neudělá.

Dám na ně pozor.“ Dívala se za Mel, která odešla do svého pokoje, a pak si v kuchyni sedla s cigaretou. Nebyla to žádná paní Hahnová, ale řízná stará žena a měla je ráda. V úterý ráno se Mel přeplavila trajektem zpátky na pevninu a letadlem z Bostonu do New Yorku. Domů dorazila ve čtyři odpoledne, takže měla spoustu času, aby vyvětrala, zapnula klimatizaci a zaskočila koupit čerstvé květiny a nějaké pečivo. Peter měl přiletět až v devět a Mel se vydala na letiště v půl osmé, což bylo právě včas, protože provoz byl ještě hustý, takže dorazila přesně ve třičtvrtě na devět. Rychle zjistila, kterým východem by měl přijít, a udýchaně tam doběhla. Pak tam stála půl hodiny a nervózně poklepávala nohou, protože měli patnáct minut zpoždění. Konečně se velký stříbrný pták posadil na přistávací plochu a pasažéři začali vystupovat. Sledovala je pozorně, opálené, se slaměnými klobouky, holýma nohama a hedvábnými košilemi rozepnutými až do pasu. Konečně mezi nimi spatřila muže, který se od nich lišil v béžovém plátěném obleku s modrou košilí a tmavěmodrou kravatou, vlasy jen lehce vybledlé sluncem, snědou tvář. Když kráčel k Mel, tvářil se vážně, a potom se bez jakýchkoli okolků sklonil a políbil ji.

Stáli tam dlouho a lidé proudili kolem nich jako řeka kolem ostrova. Pak se jí podíval do očí a usmál se. „Ahoj !“ „Jaká byla cesta?“ „Zdaleka ne tak příjemná jako přivítání.“ Zazubil se a pak se ruku v ruce vydali pro zavazadla a potom pro taxík. Ale každou chvíli se zastavovali a líbali a Mel připadalo nepochopitelné, jak mohla tak dlouho bez něj vydržet. „Vypadáš báječně, Mel.“ Byla krásně opálená, takže vynikly její zelené oči a měděné vlasy. Na sobě měla bílé hedvábné šaty a bílé sandály s vysokými podpatky. Do vlasů si dala květinu. Působila letně, zdravě a šťastně, očima se vpíjela do jeho, jako by na něj čekala celý život. „Víš, nebyl jsem v New Yorku už celá léta.“ Díval se na nevzhlednou scenérii, která je míjela cestou do města, a potřásl hlavou.

Pak se naklonil a znovu ji políbil. Nečekala, že bude tak odvážný, ani že jí to bude tak příjemné. Ale nekonečné telefonické konverzace je zřejmě dostatečně sblížily. Znali se sice jen dva měsíce, ale připadalo jim to jako dva roky, možná i víc. „Máš hlad?“ usmála se. „Ani ne.“ Pro něj bylo teprve třičtvrtě na sedm, ale v New Yorku už táhlo na desátou.

„Najedl jsem se doma, ale můžeme někam zajít, jestli chceš.“

„Mně je to jedno.“ Nemohl od ní odtrhnout oči. Vzal ji za ruku. „Jsem tak rád, že tě zase vidím, Mel.“ Zdálo se jim to téměř neskutečné, že se znovu sešli. „Je to trochu jako sen, viď? „To ano. Takový se mi už dlouho nezdál!“ Usmál se a pohladil ji po šíji. „Zjistil jsem, že ti dlužím minimálně jednu cestu k vám, vzhledem k tomu, že jsi byla v L. A. už dvakrát.“ Pořád ještě si potřeboval odůvodnit svůj příjezd.

Nedokázal jen tak skočit do letadla a přijet za ní. „Prezident se skoro uzdravil.“ „Ano, myslím, že už dokonce několik hodin denně pracuje.“ Mel zavrtěla hlavou, stále užaslá, ale pak si na něco vzpomněla. „Jak to vypadá s Marií?“ „Dobře.“ Přes obličej mu přeletěl stín, ale rychle ho zapudil. „Zatím se o ni starají dva kolegové. Jinak je v pořádku, má jen potíže se steroidy. Napuchl jí obličej

jako měsíc, ale s tím se nedá nic dělat. Už jsme vyzkoušeli všechno možné.“ Zatvářil se nešťastně. „Přál bych jí, aby to pro ni nebylo tak těžké.“ Mel se na chvíli pokusila soustředit na Marii, ale momentálně ji zajímal jen Peter. Děti, pacienti, televize, to všechno jim náhle připadalo neskutečné a vzdálené. Peter cestou v taxíku sledoval ruch na ulicích, zvědavý na to, kde Melanie bydlí, na její dům a vůbec všechno kolem ní. Svým způsobem hodně věděl o jejích názorech a pocitech, ale o prostředí, ve kterém žije, téměř nic. Vystoupili a Mel se v duchu usmála při vzpomínce na dům v Bel Air a jeho formálnost. Uvědomovala si, že mu její obydlí bude připadat velmi odlišné, a měla pravdu. Když vstoupili dovnitř, obklopila je vůně květin. Petera nadchly jasné barvy a půvabná zahrádka. Otočil se k ní s překvapeným úsměvem. „Tenhle dům je stejný jako ty. Věděl jsem, že nějak takhle bude vypadat.“ Vzal ji kolem pasu a Mel se usmála.

„Líbí se ti tu? Odpověď znala předem. „Pojď, ukážu ti zbytek.“

Vzala ho za ruku a vedla nahoru. Zastavili se ve dveřích jejího pokoje, pak u děvčat, kde už bylo všechno připraveno pro jeho pohodlí. Čerstvé květiny na stole i blízko postele, stříbrná termoska naplněná ledovou vodou. u vany kupa huňatých ručníků a příjemná tlumená světla. Dala ho do Jessina pokoje, protože Jess byla pořádnější a úprava pro návštěvu snazší. „Je to tu kouzelné.“ Posadil se ke stolku a potěšeně se rozhlížel, pak se znovu podíval na Mel. „Dokážeš kolem sebe šířit takovou pohodu!“ Totéž si myslela o něm, i když u něj doma, kde přetrvával chladný Annin styl, to nebylo tak znatelné. Teď ale viděla v jeho očích něhu. Pomalu k němu přistoupila a Peter ji vzal za ruce. „Ani nevíš, jakou mám radost, že jsme zase spolu. Mel.“ Stáhl ji k sobě na klín a políbil ji. Pak se vrátili do jídelny a dlouho si povídali. Když se konečně kolem druhé hodiny ráno zvedli a vyšli nahoru, rozloučili se před

Meliným pokojem dalším nekonečným polibkem. Peter s úsměvem zamával a zmizel na schodech. Mel si znovu vybavovala všechno, o čem ten večer mluvili a uvědomila si, jak je jí s ním dobře. Nepřestala na něj myslet ani při čištění zubů a svlékání, a když vklouzla do postele, byla ráda, že ho má doma. Jeho kroky nad hlavou jí zněly příjemně. Vzhledem k časovému posunu se

Peterovi ještě nechtělo spát, ale ani Mel nemohla usnout.

Ležela a přemýšlela o něm a zdálo se jí, že to trvá nekonečně dlouho, když zaslechla, jak tiše sestupuje po schodech a prochází kolem jejího pokoje. Pak cvakly dveře do kuchyně. Mel vylezla z postele a vypravila se za ním.

Seděl u stolu a cpal se obloženým chlebem se šunkou a sýrem, u ruky měl plechovku s pivem. „Nabízela jsem ti večeři!“ usmála se a nalila si limonádu. „Proč nespíš, Mel?“ „Nemůžu usnout. Asi z rozčilení.“ Posadila se naproti němu a Peter se usmál.

„Jsem na tom stejně. Teď bych tu s tebou mohl povídat celou noc, ale zítra při přednášce budu usínat.“ „Máš připravenou řeč?“ „Víceméně.“ Vysvětlil jí, o čem bude. „A co ty hodláš celou dobu dělat?“ „Vůbec nic. Dva měsíce mám volno, takže chci odpočívat. Můžu jít s tebou?“ „Zítra ne, ale v pátek.

Chtěla bys?“ „Samozřejmě.“ Zatvářil se překvapeně a Mel se rozesmála. „Pamatujete se na mě? Já jsem ta dáma, co s vámi dělala interview v Ústřední nemocnici.“ Spráskl ruce s hraným údivem. „Tak to jste vy`? Měl jsem pocit, že už jsem vás někde viděl, ale nemohl jsem si vzpomenout kde.“ „Vtipálku!“

Zatahala ho lehce za ucho a on ji za to objal. Cítili se spolu příjemně, uprostřed noci. Konečně se znovu vydali nahoru, bok po boku, drželi se za ruce, jako by spolu žili už léta, a když se zastavili před Meliným pokojem, sklonil se k polibku.

„Dobrou noc, milá přítelkyně.“ „Dobrou noc, lásko.“ Slova jí sklouzla mimoděk ze rtů a rychle se na něj vyděšeně podívala.

Něžně ji sevřel v náručí a Mel se tam cítila v bezpečí.

„Dobrou noc.“ Zašeptal znovu, políbil ji naposledy a zmizel nahoře. Mel ani nerozsvítila a vlezla do postele, plnou hlavu

Petera a toho, co právě řekla. S nadšením si připustila, že to je pravda. A Peter ve svém lůžku

nahoře už věděl jistě, že ji také miluje.

18.

Když se ráno probudila, byl už Peter pryč. Pomalu vstala, došla nahoru ustlat, ale našla jeho pokoj v perfektním stavu a v kuchyní našla lístek. „Sejdeme se tady v šest. Hezký den. S láskou P.“ Usmála se té jednoduché zprávě, ale cítila se dobře. Zašla do obchodního domu a koupila si něco pro sebe, něco do domu i pro děvčata, a po návratu měla báječný pocit, že už za pár hodin nebude sama. Usadila se v obývacím pokoji s vychlazenou lahví vína a čekala. Konečně se objevil. Vypadal zmuchlaně a unaveně a těšil se na ni. Vyskočila a rozběhla se k němu. „Ahoj, lásko,jak bylo?“ „Teď už je báječně!“ S úsměvem vešel do pokoje ozářeného zapadajícím sluncem. „Jak ses měla ty?“ „Bez tebe mi to vůbec neutíkalo.“ Bylo to upřímné přiznání. Znovu si sedla na pohovku a poklepala na místo vedle sebe. „Posaď se a povídej.“ Připadalo jí neuvěřitelné, že může večer konverzovat s někým jiným než s děvčaty. Vyprávěla mu o svých nákupech a dalších pochůzkách a pak mu plaše přiznala, že doslova počítala hodiny zbývající do jeho příchodu. Petera to potěšilo. „Já jsem na tebe také pořád myslel. Není to trochu bláznivé?“ Vzal ji kolem ramen a přitiskl k sobě a jejich rty se setkaly. Líbali se, až jim docházel dech, a když se oddělili, zdálo se, že není o čem mluvit. Toužili jen po dalších polibcích. „Neměla bych udělat lehkou večeři nebo něco takového?“ zasmála se Mel, jako by potřebovali nějaké rozptýlení. ` „Co takhle studenou sprchu ve dvou?“ Znovu se usmála. „Nejsem si jistá, jestli právě to by pomohlo.“ Vstala, ale stáhl ji znovu do náruče. „Miluju tě, Mel.“ Ještě to neřekl žádné jiné ženě, kromě Anne, a Mel se dlouhé roky přesvědčovala, že už nikdy taková slova nechce slyšet. Ale tentokrát to bylo pro oba důležité, a když ji znovu políbil, cítila, jak se jí touhou sevřelo srdce. Přitiskla se k němu, jako by jí hrozilo nebezpečí. Líbal ji na tváře, na rty, šíji a ruce, a pak, bez rozmyslu, se Mel zvedla a jemně ho vedla nahoru do svého pokoje. Pak se mu podívala do očí. „I já tě miluju.“ Mluvila tak tiše, že kdyby se na ni nedí-1 val, sotva by ji zaslechl. „Neboj se, Mel, prosím“ Přistoupil k ní a opatrně jí rozepnul šaty, zatímco pomalu rozepínala knoflíky na jeho košili, a potom ji něžně položil na postel a lehce začal přejíždět rukama po její hedvábné pokožce, dokud se nevzepjala proti němu. Tiskli se k sobě stále pevněji, až se jejich těla spojila v závratném opojení, a pak leželi v tichu a sluneční paprsky se třepotaly na podlaze. Peter pohlédl pod sebe a spatřil v jejích očích slzy. „Ach, miláčku, promiň, já“

Polekal se, ale Mel zavrtěla hlavou a políbila ho. „Mám tě tak moc ráda, že mě to skoro děsí.“ Objal ji tak pevně, až se těžko dalo věřit, že kdy zažili něco jiného než slast. V devět ráno sešli dolů, nazí a ruku v ruce. Mel připravila obložené chlebíčky a pak se vrátili nahoru, kde se dívali na televizi a dobře se bavili. „Jako novomanželé!“ zažertoval a Mel obrátila se smíchem oči ke stropu, předstírala mdloby a Peter ji chytal do náruče. Uvědomila si, že nikdy nebyla tak šťastná. Tu noc spali v jedné posteli a několikrát se probudili a milovali a když Peter musel ráno odejít na konferenci, vstala s ním a udělala mu kávu a smažená vajíčka. Když odešel, posadila se, nahá a osamělá, a těšila se na okamžik, kdy se zase vrátí.

19.

V pátek šla Mel na konferenci s Peterem, zaujatě ho poslouchala a měla radost z reakce publika. Jeho informace a snímky nejnovějších postupů byly přijaty potleskem a po skončení přednášky ho víc než na hodinu obklopili kolegové.

Mel ho z uctivé vzdálenosti pyšně pozorovala. „Jak se ti to líbilo?“ zeptal se, když byli večer konečně sami. Rozhodli se pro tichou večeři doma, protože nazítří odjížděl a chtěli se ještě co nejvíc užít. „Jsi skvělý!“ Šťastně se usmála, v ruce sklenku bílého vína. Odpoledne koupila humry a teď je naservírovala studené se salátem a česnekovým chlebem. „Všimla jsem si, že z tebe byli všichni nadšení!“ Zatvářil se spokojeně. „Mám z toho radost.“ Pak se naklonil a něžně ji políbil na rty. „To je dobře, žes tam byla se mnou.“ Přes čelo jí přeletěl stín, protože si uvědomila, že zítra už bude Peter pryč. Z domu musí v osm, odletá v deset. V L. A. bude v jednu hodinu místního času, aby ještě

zastihl Pam a strávil s ní pár hodin, než odjede na tábor. „Stalo se něco, zlatíčko?“ Vzal ji za ruku. „Vypadáš najednou smutně.“ Po sté od chvíle, kdy se poprvé milovali, ho napadlo, jestli nelituje, že si s ním začala. Musí ji zase opustit a ani jeden netuší, kdy se zase uvidí. „Právě jsem přemýšlela o zítřku.“ „Já taky.“ Položil sklenku s vínem a vzal ji za obě ruce. „Takhle to dál nepůjde.“ Přikývla a oba se usmáli. „Musíme něco vymyslet.“

Znovu se vrátil ke svému návrhu. „Co kdybys přijela s děvčaty do Aspenu? Budeme tam asi za tři týdny a jistě by se jim tam líbilo. Je to skvělé místo pro děti, pro nás, pro každého.“ Přivřel oči. „Mohli bychom být zase spolu.“ „Ale ne jako teď.“ Vzdychla a lítostivě na něj pohlédla. „Až naše děti zjistí, o co jde, budou určitě dělat potíže.“ Minimálně jeho dcera, ale věděla, že i její dvojčata by to mohlo poplašit. Musí je na to nejdřív pomalu připravit. Peter je pro ně cizí člověk, jméno, které zatím slyšely jen v souvislosti s její prací. Těžko může přijít a zvolat: „Holky!

Jedeme s ním a jeho dětmi do Aspenu!“ „Zvyknou si. Taky nemusí vědět všechny detaily.“ Tvářil se tak přesvědčivě, že se opřela a dívala se mu do očí s líným, šťastným úsměvem. Na muže, který se dvacet let stýkal jen se svou manželkou a od její smrti s žádnou jinou ženou, vypadal pozoruhodně sebejistě a Mel přemítala, jestli to způsobil vztah k ní, nebo to byl prostě následek jeho profese. „Berete to náramně klidně, milovaný pane!“ Rozesmálo ho to. „Ještě nikdy mi nebylo tak dobře, Mel.“ Možná až se kolem budou motat děti, bude to jiné, ale doufal, že ne. „Věřím, že to zvládnou. Ty ne?“ „Chtěla bych mít tvoji jistotu. Co Pam?“ „Líbila ses jí. A v Aspenu je pořád co dělat. Chodíme na procházky, plaveme, hrajeme tenis, rybaříme, večer bývají koncerty nebo diskotéky. Děti tam mají plno kamarádů. Řekl bych, že nás ani nebudou moc brát na vědomí, protože budou mít svůj program.“ Mel to ale připadalo příliš idealistické. „Kromě toho“ přitiskl se blíž, „se obávám, že bez tebe dlouho nevydržím.“ Opřela mu hlavu o hruď a obklopilo ji jeho teplo. „Nevím, jestli můžeme přijet,

Petere. Myslím, že by toho bylo pro ně moc najednou.“ „Jeho?

Že jsme přátelé?“ Zatvářil se překvapeně a rozladěně.

„Nepodkládej jim představy, které neuvidí.“ „Nejsou slepí,

Petere. Kromě Matta už jsou všichni skoro dospělí. Nenechají se tak snadno podvést.“ „Kdo je podvádí?“ Odtáhl se a podíval se jí zpříma do očí. „Já tě miluju, Mel.“ Na nic jiného nedokázal v její přítomnosti myslet. „Chceš, aby se to dozvěděli?“ Usmál se. „Nakonec k tomu musí dojít, ne?“ „A pak co? Budeme žít dál pět tisíc kilometrů od sebe a děti budou vědět, že se milujeme? Uvědom si, jak se budou cítit.“ Před očima se jí objevila Pamelina vyplašená tvář. „Zvlášť Pam.“

Peter vzdychl. „Moc přemýšlíš.“ „Myslím to vážně.“ „To bys neměla. Mohli bychom jet do Aspenu a trochu si užít. A s dětmi si nemusíš dělat starosti. Budou prima, uvidíš.“ Mel jeho idealizmus pobavil. Někdy ji překvapovalo, jak naivně o svých dětech uvažuje. Musela ale připustit, že navzdory všem námitkám by je ráda znovu viděla a Aspen by byl ideální příležitost. Pokud by se jí podařilo přesvědčit dvojčata, aby na jeden až dva týdny opustila Marthas Vineyard. Při té představě stáhla obočí. „Neboj se tolik, Mel. Jen přijeďte.“

Usmála se, znovu se líbali a pak Mel zamyšleně upíjela víno.

„Nevím, jak bych jim to měla vysvětlit.“ „Řekni, že hory jim víc prospějí.“ „Pohlédla na něj s hlavou skloněnou do strany.

„Ty nemáš rád moře?“ „Jistěže mám, ale hory miluju. Je tam čerstvý vzduch, nádherné vyhlídky, pěkné procházky.“ Ani ji nenapadlo, že by měl rád pobyt v přírodě, ale vzhledem k jeho náročné práci bylo pochopitelné, že potřeboval uvolnění. A to mu hory poskytovaly v nebývalé míře. Jenže Mel si oblíbila pobyty u moře už od dětství a Marthas Vineyard přesně odpovídal její představě prázdnin s dětmi. „Mohla bych se jim zmínit o Markovi“, zazubila se „což by možná přesvědčilo Val, ale takový bolehlav nepotřebujeme.“ Peter se ten večer už neodvažoval tenhle námět rozvádět, ale ráno, když se usadili u kávy, si chtěl udělat jasno. Za hodinu odjíždějí na letiště a všechno měli sbaleno. Mel už se nechtěla do září vracet. „Tak co, Mel, přijedete?“ „Ráda bych.“ Položil šálek a natáhl se k ní, aby ji políbil. „Přijedete koncem měsíce do Aspenu, Mel?“

„Pokusím se. Musím to pořádně promyslet.“ Převracela ten nápad mnohokrát v hlavě, ale pořád se nedokázala rozhodnout. Ale když nepojedou, třeba ho dlouhé měsíce neuvidí, a to by opravdu nechtěla. S povzdechem odložila šálek. „Nevím, jestli je to ten nejlepší nápad zatahovat do toho děti.“ „Proč?“

Zatvářil se zničeně.

„Protože to pro ně bude náročné!“ „Myslím, že je podceňuješ.“

„Jak jim vysvětlíš náš příjezd?“ „Je potřeba to vysvětlovat?“

„Proboha, co si myslíš? Samozřejmě že je!“ „Dobrá, dobrá. Tak jim to objasníme. Řekneme jim, že jsme staří přátelé.“ „O čemž zatraceně dobře vědí, že to není pravda.“ Začínalo ji to znervózňovat. Mrkla na hodinky. Bylo půl osmé. Nezbývalo příliš času na rozhodnutí. Když nepojede, bůhví, kdy se zase uvidí. „Je mi úplně jedno, co dětem řekneš, Mel. Tvým, nebo mým. Ale chci, abys přijela do Aspenu.“ Jeho tvrdohlavost ji trochu rozzlobila. „Musím si to rozmyslet.“ „Ne, nemusíš.“ Tyčil se nad ní jako mramorový sloup. „Jsi dost dlouho schopná se rozhodovat, abys věděla, co máš dělat.“ „To s tímhle nemá nic společného.“ Začali zvyšovat hlas. „Máš naivní představy o reakci našich dětí.“ „No a co, proboha? Nemáme právo na vlastní život? Nemám právo tě milovat?“ „Jistě, ale nemůžeme zneklidňovat děti kvůli něčemu, co nemá budoucnost.“ „Proč si to myslíš?“ Už skoro křičel. „Máš jiné plány?“ „Bohužel, náhodou žiju v New Yorku a ty v L. A„ nebo už jsi na to zapomněl?“ „Pamatuju si to výborně. Proto jsem se s tebou chtěl setkat na půl cestě. Nebo po tobě chci moc?` „Proboha, dobře!“ vykřikla. „Dobře, dobře! Přijedu do Aspenu!“

„Výborně!“ Pak chvatně pohlédl na hodiny. Bylo pět minut po osmé a Peter se natáhl po Mel a přivinul ji k sobě. Čas kvapil příliš rychle. Měli odjet už před pěti minutami. Políbil ji na čelo a láskyplně jí pocuchal vlasy. „Myslím, že jsme právě prošli první hádkou,“ usmál se. „Jsi pěkně houževnatá ženská,

Mel.“ „Já vím. Promiň.“ Zvedla hlavu a políbili se. „Jenom bych nerada ublížila našim dětem.“ Přikývl. „Chápu to, ale musíme myslet i na sebe.“ „To jsem teď dlouho nedělala. Jen jsem se bránila, aby mi někdo neublížil.“ „Já ti neublížím,

Mel.“ Znělo to smutně. Polekalo ho, že by se musela bránit i proti němu. „Nikdy.“ „Tomu se těžko vyhneš. Když máš o někoho zájem, můžeš se zranit. Jedině kdybys zůstal v bezpečné vzdálenosti.“ „Ale to není život.“ „Není, ale je to bezpečné.“

Vážně se na ni podíval. „Ale já tě miluju.“ „Já tebe taky.“

Při těch slovech se zachvěla. „Kéž bychom teď nemuseli odjíždět.“ Pokud chtěli chytit letadlo, měli nejvyšší čas vyrazit. Peter se znovu podíval na hodinky. „Mám nápad.“

„Jaký?“ „Zavolám domů a domluvím si ještě jeden den volna.

Když to beze mě vydrželi tak dlouho, zvládnou to i o den déle.

Co tomu říkáš?“ Usmála se jako holčička a celým tělem se k němu přitiskla. „Zní to nádherně.“ Pak si vzpomněla. „A co

Pam? Chtěls ji ještě vidět, než odjede na tábor!“ „To je pravda, ale teď mám po dvou letech poprvé možnost udělat něco pro sebe. Uvidím ji za tři neděle, až se vrátí. Jistě to beze mě přežije.“ „Myslíš?“ Zamyšleně na ni pohlédl. „A co ty?

Mohla by ses vrátit do Vineyardu až zítra?“ „AMyslíš to vážně,

Petere?“ Zatvářila se zmateně, ale okamžitě pochopila, že jeho rozhodnutí je pevné. „Ano. Chci s tebou ještě zůstat. Mohli bychom spolu strávit víkend.“ S láskyplným výrazem ho k sobě přitiskla. „Jsi skvělý člověk.“ „Zamilovaný do skvělé ženy.

Myslím, že dohromady tvoříme velmi atraktivní dvojici, ne?“

„Jistě.“ Stáli proti sobě a Mel se slabě usmála. „Pokud neodjíždíte, mohli bychom na chvíli zaskočit nahoru, co říkáte, doktore Hallame?“ „Vynikající nápad, paní Adamsová!“

Odešla do svého pokoje a Peter zatím zavolal do nemocnice a dohodl se svým zástupcem prodloužení volna. Kolega si z něj kvůli tomu trochu utahoval, ale to mu nevadilo, a o dvě minuty později už spěchal do patra po dvou schodech a k Melanii vtrhl s chlapecky nadšeným výrazem.

„Můžu zůstat!“ Neodpověděla.

Přistoupila k němu a kousek po kousku mu svlékala oblečení.

Pak pro ně přestal okolní svět existovat. Věděli jen, že jsou si o další krůček blíž.

20.

„Proč nemůžeš přijet?“ Pamela neměla daleko k pláči, když jí Peter před obědem zavolal. „Vždyť v New Yorku nemáš žádné pacienty!“ Byla rozzlobená i zraněná zároveň a její hlas byl plný výčitek. „Zdržel jsem se na konferenci, holčičko. Vrátím se zítra v noci.“ „Ale já odjíždím na tábor už ráno!“ „Já vím.

Paní Hahnová tě doprovodí k autobusu. Vždyť nejedeš poprvé.“

Je to zvláštní, když se člověk musí bránit vlastnínu dítěti, uvažovala Mel při jejich disputaci. „Jsi už přece stará profesionálka, Pam. A za tři týdny budeš zase zpátky.“ „Jo.“

Znělo to ponuře a vzdáleně a na srdce mu zabušil pocit viny.

Tím spíš, že bylo rozhodnuto a uplynulé dvě hodiny se miloval s Mel. Teď už se nezdálo tak naléhavé, aby zůstal, a Pam mu připomněla jeho domácí povinnosti. „Dobře.“ Odepsala ho a bylo mu z toho nanic. „Miláčku, nedalo se s tím nic dělat.“ Ale dalo, a tím si připadal hůř. Udělal chybu, že zůstal? Ale ksakru, copak nemá právo na vlastní život a pár chvilek s Mel?

„To je dobrý, tati.“ Ale snadno poznal, že je zklamaná a skleslá, a uvědomil si, jak to bylo nerozumné ji takhle zarmoutit. „Víš co? Zajedu za tebou příští víkend!“ Tábor byl nedaleko Santa Barbary a z L. A. by se tam snadno dostal autem, ale pak si vzpomněl, že musí být celou dobu na dosah z nemocnice. „Promiň, to nemůžu. Tak ten další.“ „To nevadí. Měj se hezky.“ Najednou se zdálo, že chce rychle skončit a Mel si prohlížela Peterův obličej. Byl snadno čitelný. Když zavěsil, posadila se vedle něj. „Ještě můžeš stihnout odpolední letadlo, jestli chceš.“ Zarputile potřásl hlavou. „Myslím, že bych to neměl dělat. To, co jsem ti řekl, je pravda. Máme právo být také spolu.“ „Ale ona tě taky potřebuje, a ty nevíš, kam dřív.“ „Nevím, čím to je, ale vždycky ve mně vyvolává pocit provinilosti. Dělá to už od Anniny smrti. Jako by mě obviňovala za to, že ztratila matku, a do konce života mám za to trpět.“ „To je těžký úkol. Pokud ho přijmeš.“ „Mám na výběr?“ Zatvářil se nešťastně. „Od té doby, co Anne zemřela, zažila všechny možné emocionální problémy, počínaje anorexií až po kožní alergie a noční můry.“ „Ale trauma může mít kdokoli. Bude se muset smířit s tím, co se stalo. Nemůže na tobě vyžadovat, abys za to platil donekonečna.“ Peter byl rozhodnutý zůstat a Mel o chvíli později zavolala do Chilmarku dvojčatům a Raquel. Děvčata očividně zklamalo, že nepřijede, Jessiku víc než Val, ale obě se tvářily, že se tedy těší, až ji uvidí zítra večer a předaly sluchátko Raquel, která mlčky počkala, až obě opustí pokoj. „Páni, ten musí být ale bezva!“

„Kdo?“ Snažila se o neutrální výraz, protože Peter rozhovor poslouchal. „Ten nový nápadník v New Yorku.“ „Jaký nápadník?“

Teď už zrudla. „Raquel, vy taky na nic jiného nemyslíte! Jak to vypadá s děvčaty?“ „Dobrý. Val má novýho kluka. Včera ho potkala na pláži, a myslím, že i Jessica má zájemce, ale dělá, že ji to nevzrušuje.“ Mel se usmála. „Zdá se, že všechno probíhá jako obvykle. Co počasí?“ „Skvělý. Už jsem černá jako z Jamaiky.“ Obě se zasmály. Mel zavřela oči a představila si

Vineyard. Zatoužila, aby tam byli spolu s Peterem.

Nepochybovala, že by se tam líbilo i takovému milovníku hor.

„Uvidíme se zítra, Raquel. Kdyby se něco dělo, budu doma, nebo na zahradě.“

„Asi to nebude třeba.“ „Díky.“ Byla ráda, že děvčata jsou v dobrých rukách. Zavěsila s tichým úsměvem, protože si představila rozdíl mezi Raquel a paní Hahnovou. Svěřila se i

Peterovi. „Máš svoji hospodyni ráda, viď?“ Přikývla. „Jsem jí hrozně vděčná za všechno, co pro nás udělala. Občas taky dokáže být pěkně protivná, ale děti miluje, a myslím, že má ráda i mě.“ „To není nic těžkého!“ Políbil ji na rty, posadil se a díval se na ni. Zvládala to s dětmi jinak než on, mluvila se svou hospodyní tak, jak on nikdy, a zdálo se, že její život běží pozoruhodně splavně. Na okamžik si položil otázku, zda má právo ho narušovat, a Mel si všimla jeho výrazu. Strávili spolu nádherné

dopoledne, bylo to jako mimořádný dárek, protože to nečekali, a tím víc ho dokázali ocenit. „O čem přemýšlíš, Petere?“ Stále ji zajímaly jeho myšlenky a vzrušovaly jeho reakce. „Všiml jsem si, jak máš dobře organizovaný život a jak spolehlivě běží v zavedených kolejích. Nevím, jestli tady nepůsobím spíš jako rušivý element.“ „Jak tě může něco takového napadnout?“ Rozvalila se, tak jak byla neoblečená, na pohovce, a Peter po ní znovu zatoužil. „Když tě tady tak vidím, nedokážu logicky uvažovat.“

„Ani já ne!“ Zakřenila se a kývla na něj prstem. Peter si k ní lehl a pomalu se přes ni překulil. Přitom stáhl její štíhlé tělo na sebe. „Jsem z tebe celý pryč, Mel.“ „Toužila po něm tak silně, že sotva dýchala. „I já“ Milovali se a hodili za hlavu všechny problémy, odpovědnosti a viny, dokonce i starost o děti. Táhlo na půl druhou, když konečně vstali, osprchovali se, oblékli a vyšli z domu na žhavé slunce. Melanie předla jako kočka: „Jsem pěkně líná!“ „Proč ne? Zasloužíme si to. Ani si nepamatuji, že bych někdy strávil takovýhle příjemný odpočinkový víkend.“ Usmáli se na sebe. „To jsme na tom úplně stejně. Na práci bych byla příliš unavená.“ „Fajn. Budu tě muset vždycky pořádně unavit, abys konečně přestala na práci myslet.“ Jeho poznámka ji překvapila. Neměla pocit, že by na ni pořád myslela. „Máš takový dojem?“ „Trochu. Je na tobě znát, že se nezajímáš jen o svoje děti, dům a manžela.“ „Aha.“

Začalo jí svítat. „Chceš mi tím naznačit, že nejsem jen domácí putička. Vadí ti to?“ „Ne.“ Pomalu zavrtěl hlavou. Vzpomněl si, jak se procházeli po Lexington Avenue. Byl žhavý letní den a bylo jim spolu dobře. „Nevadí. Respektuji tvoji práci, ale všechno by bylo jiné, kdybys byla jen“ Chvíli hledal slova a pak se usmál. „Obyčejný smrtelník.“ „To je nesmysl! V čem by byl rozdíl?“ „Těžko bys třeba mohla se mnou jen tak odjet na půl roku do Evropy.“ „Máš pravdu. Ale to bys nemohl ani ty!“ „To je něco jiného, já jsem muž.“ „Ale Petere!“ vykřikla. „Ty se právě teď chováš jako mizernej šovinista!“ „Ano!“ podíval se na ni hrdě. „Přesto beru ohled na tvoji práci. Pokud se budeš chovat jako žena a současně zvládat všechny ženské povinnosti.“ „Co to má znamenat?“ Ohromně ji to pobavilo. Na kohokoli jiného by se rozzlobila, ale u něj to nedokázala.

„Myslíš třeba voskování parket a pečení koláčů?“ „Ne. Být dobrou matkou, mít děti, pečovat o partnera. Neklást zaměstnání na první místo. Byl jsem vždycky šťastný, že Anne nechodila do práce, protože tam byla pro mě. Vadilo by mi, kdyby žena, kterou mám rád, nebyla se mnou doma.“ „Nikdo nemůže být doma věčně, Petere. Ani žena, ani muž. Ale když o někoho stojíš, jsi u něj, když tě potřebuje. Je to otázka dobré organizace času a správného pořadí hodnot. Pro děvčata jsem k dispozici v podstatě pořád.“ „To já vím.“ Uvědomoval si to od začátku. „Ale nechceš do svého života pustit žádného muže.“ „To máš pravdu.“ Byla k němu upřímná. „A co teď?“ V očích měl obavy, jako chlapec, který se bojí, že nenajde maminku.

„Na co se mě ptáš, Petere?“ Na chvíli se rozhostilo ticho.

Cítili, že se dotkli něčeho, z čeho měli oba strach, ale Peter měl větší odvahu. Rád by věděl, kde Mel stojí, nechtěl ji ale poplašit. Možná bylo ještě příliš brzy na takové otázky.

Vycítila jeho obavy a natáhla se k němu. „Nedělej si takové starosti.“ „Rád bych jen věděl, co tohle všechno, k čemu mezi námi došlo, pro tebe znamená.“ „To, co pro tebe. Něco nádherného, co jsem předtím nikdy nezažila. A pokud tě zajímá, kam to směřuje, to ti těžko povím.“ Pokýval hlavou. „To je mi jasné. Je to jako v chirurgii. Nechci nic uspěchávat, potřeboval bych jen zjistit, kam jdu, jaký bude příští krok.“

Usmál se na ni. „Rád totiž plánuju, Mel.“ „Já taky. Ale tohle se nedá naprogramovat.“ Usmála se a nálada mezi nimi se vyčistila. „Proč ne?“ Teď už žertoval a Mel se rozesmála. „Co bys rád? Chceš se mnou uzavřít kontrakt?“ „To je skvělý nápad.

Smlouva na tohle báječné tělo!“ Objali se a Mel k němu šťastně vzhlédla. „sem moc ráda, že jsi zůstal.“ „Já taky.“ Došli do

Central Parku a procházeli se tam až do pozdního odpoledne, pak se pomalu přesunuli na Pátou Avenue do hotelu Stanhope a v předzahrádce si dali drink. Potom se vrátili do Melina útulného domečku. Milovali se a pozorovali západ slunce. Pak se vydali na večeři k Elaine’s. Bylo to rušné

místo a Mel tady znala skoro polovinu návštěvníků. přestože většina známých odjela na víkend z města. Okamžitě bylo znát, že tohle všechno je nedílnou součástí jejího života, celebrity, které znaly ji a ona je, i celý ten vzrušující kolotoč jí vyhovoval. V L. A. také existovala podobná místa, ale Peter po nich netoužil. Měl dost starostí se svým zaměstnáním a rodinou. „Tak co, doktore, jak se vám líbí New York?“ Loudali se ruku v ruce dolů po

Druhé Avenue zpátky domů. „Myslím, že ho miluješ a on miluje tebe.“ „Tak nějak to bude.“ Šťastně se usmála. „Ale náhodou miluju i tebe.“ „Přestože nejsem vážený host talk show, politik ani věhlasný spisovatel?“ „Jsi něco mnohem významnějšího, Petere. Jsi skutečný člověk.“ Kompliment ho potěšil. „Díky, ale oni také.“ „To je něco jiného. Mým životem jenom procházejí, nikdy se nedostanou blíž. Předtím jsem nenašla nikoho, kdo by pochopil obě části mého života. Rodina i zaměstnání jsou pro mě stejně důležité, i když se tak diametrálně liší.“ „Zdá se, že zvládáš oboje.“ S úsměvem přikývla. „Není to vždycky snadné.“ „A co je?“ Vybavila se mu reakce dcery na jeho pobyt v New Yorku a pomyslel si, že mu to neprojde tak lehko, až se vrátí. Bylo to tak vždycky. Ale Mel se usmívala a potom se vrátili domů, lehli si do postele a povídali dlouho do noci. Příští ráno si dali snídani v Zelené hospůdce a pak se zašli podívat na trh do Greenwich Willage. V létě se toho v New Yorku moc nedělo, ale jim to nijak nevadilo. Chtěli jen být spolu. Procházeli se dlouhé hodiny, vyprávěli si o své minulosti, práci, dětech, o sobě. Jako by se toho nemohli nabažit. V pět hodin se jen neradi vrátili domů a naposledy se milovali. V sedm hodin nasedli do taxíku.

Čas najednou přímo letěl. Když se museli rozloučit a objali se v odbavovací hale, připadalo jim, že spolu strávili jen chvíli. „Budeš mi hrozně chybět.“ Byl nesmírně rád, že do New

Yorku přijel. Cítil, že to změnilo celý jeho další život a už se toho ani neobával. Prstem jí pozvedl bradu. „Slibuješ, že přijedeš do Aspenu?“ Usmála se a polkla slzy. „Objevíme se.“

Pořád ale nevěděla, jak to vyřídí s dvojčaty. „Tak je to lepší.“ Přitiskl ji k sobě a něžně políbil. Když zmizel v letadle, měla Mel dojem, že s sebou odnesl i část jejího srdce. Zpáteční cesta do Martha’s Vineyardu byla dlouhá a osamělá, a Mel dorazila do Chilmarku až po půlnoci, kdy už všechno spalo. Bylo jí to milejší. Neměla chuť mluvit s nikým kromě Petera, který stále ještě směřoval do L. A. Dlouho seděla na verandě, naslouchala šumění moře a nechala se chladit jemným vánkem. Byl tam báječný klid a Mel znovu zalitovala, že Peter nemůže být s ní. Prozatím to jinak nejde.

A návštěva Aspenu bude dostatečný problém. Pořád ještě nevěděla, kdy a jak to sdělí děvčatům, ale ráno při snídani se rozhodla, že jim poskytne co nejvíc času, aby se s tou myšlenkou smířily. Zatím nikdy během léta z Vineyardu neodjížděly a Mel věděla, že jim to bude připadat divné. Co víc, pravděpodobně i podezřelé. „Aspen?“ Jessica udiveně zírala. „Proč bychom tam měly jezdit?“ Mel se snažila vypadat nenuceně, ale cítila, jak jí bije srdce, neboť jim musela lhát. „Protože je to velmi zajímavá nabídka a ještě jsme tam nebyly.“ Raquel cestou do kuchyně pro javorový sirup významně pokašlávala a Val se na matku dívala vyděšeně. „Ale přece nemůžeme odjet. Tady je skvěle a v Aspenu nikoho neznáme.“ Mel pohlédla na druhou dceru s klidem. Ta se dá snáze přesvědčit než její sestra. „Neboj, Val, v Aspenu je taky plno kluků.“

„Ale to je něco jiného. A tady už to známe!“ Začala natahovat moldánky, ale matka zůstala pevná. „Myslím, že to je příležitost, kterou bychom neměly propást.“ Nebo spíš měla říct „já“? Cítila se provinile. „Proč?“ Jessica sledovala každý její pohyb jako ostříž. „Co je v Aspenu?“ „Nic, vlastně, ach, proboha, Jess, přestaň se chovat jako u výslechu. Je to krásné místo, hory a spousty mládeže a možností, výlety, koně, procházky, rybaření“ „Pchááá!“ přerušila ji Valerie znechuceně. „To všechno nesnáším!“ „Bude se ti to líbit!“ Jessica zasáhla praktičtěji. „Ale to znamená, že přijdeme o většinu pobytu tady. A dům jsme si pronajaly na celé dva měsíce.“ „Odjedeme jen na čtrnáct dní. Pořád vám ještě zbývá šest neděl.“ „To prostě nechápu.“ Jess odešla evidentně rozmrzele od stolu a Val s pláčem odběhla do svého pokoje. „Já nechci! Je zrovna to nejlepší léto, co jsem zažila, a ty ho hodláš zničit!“ „Já přece“ Ale dveře za dcerou zaklaply a Mel se rozpačitě dívala na Raquel uklízející ze stolu. „To vypadá vážně,“ pokývala moudře hlavou a Mel podrážděně vyskočila. „Ale Raquel, proboha!“ „Dobře, dobře.

Nemusíte nic říkat. Ale jen počkejte. Do půl roku budete vdaná. Ještě jsem nezažila, abyste chtěla opustit Vineyard.“

„Bude to báječný výlet.“ Snažila se přesvědčit všechny kolem, ale hlavně sebe, a přála si, aby to probíhalo snáz. „Já vím

A co já. Musím jet taky?“ Netvářila se o nic nadšeněji než dvojčata. „Proč byste si nemohla vzít dovolenou teď místo koncem prázdnin?“ „To by možná šlo.“ Alespoň jedna starost z krku. Val zůstala dvě hodiny zavřená v pokoji a když se vynořila s červenýma očima i nosem a vypravila se za kamarády na pláž, naprosto matku ignorovala. Jessica přišla po hodině na verandu. Posadila se na schůdky u matčiných nohou a čekala, až vzhlédne od dopisů, které psala. „Jak jsí na to přišla, že bychom měly jet do Aspenu, mami?“ Dívala se jí zpříma do očí a bylo jen obtížné neříct pravdu, protože jsem se zamilovala do jednoho muže a on tam právě bude. „Myslela jsem, že by to mohla být příjemná změna, Jess.“ Ale trochu uhýbala očima a nevšimla si, jak ji dcera bedlivě pozoruje. „Žádný jiný důvod?“ „Jako co?“ Hrála o čas a čmárala perem po papíru.

„Nevím, jen nechápu, proč tam chceš!“ „Pozvali nás přátelé.“

Alespoň polopravda, ale bylo to tak obtížné, jak Mel předpokládala. A pokud si Peter myslel, že u nich to proběhne snáze, byl blázen. „Jací přátelé?“ Dcera ji probodávala pohledem a Mel se zhluboka nadechla. Nemá smysl si něco vymýšlet, stejně by na to přišla. „Peter Hallam s rodinou.“ Jessica strnula. „Ten doktor, cos ho natáčela v Kalifornii?“

Mel přikývla. „Proč by nás měl zvát do Aspenu`?“ „Protože jsme oba sami s dětmi a byl velmi milý a spřátelili jsme se. Má tři děti v přibližném věku jako jste vy.“ „No a co?“ Zatvářila se ještě podezřívavěji. „Mohla by být legrace.“ „Pro koho?“

Zásah. Mel si najednou připadala nesmírně vyčerpaná. Možná to byl opravdu hloupý nápad, nutit je, aby jely do Aspenu.

„Podívej, Jess. Nechci se s tebou hádat. Pojedeme tam a hotovo!“ „Co to má znamenat?“ Stála s rukama v bok. „Máme tady tyranii, nebo demokracii?“ „Říkej tomu, jak chceš. Za tři neděle jedeme do Aspenu a já doufám, že se ti tam bude líbit.

Pokud ne, prožiješ během dlouhých krásných prázdnin dva otravné týdny. Nerada ti připomínám, že si tady téměř dva měsíce v pohodě můžete užívat a příští týden vám uspořádám skvělou oslavu narozenin. Snad nemáte tolik důvodů ke stížnostem!“ Jessica však evidentně důvody měla. Zafuněla, otočila se na podpatku a beze slova odkvačila. Během následujících čtrnácti dnů nedošlo k žádnému zlepšení nálady, i přes ohromný narozeninový mejdan na pláži pro pětasedmdesát dětí. Všichni se ohromně bavili, čímž děvčata získala ještě větší nechuť tohle skvělé prostředí opustit. Mel už jejich neustálé stížnosti ubíjely. „A co ty, lásko?“ Natáhla se na posteli, v ruce sluchátko. Stále spolu dvakrát denně telefonovali a nemohli se dočkat setkání, navzdory dětem.

„Ještě jsem jim to neřekl. Je dost času.“ „To nemyslíš vážně!

Vždyť už je to příští týden!“ Vyděsila se. Už čtrnáct dní si nechává nadávat od svých dětí a Peter ještě ani nezačal!

„Nesmíš to tak dramatizovat!“ Tvářil se absolutně klidně a Mel si pomyslela, že se asi zbláznil. „Petere, musíš jim dát čas, aby si na tu představu zvykli, jinak je to hrozně překvapí a

pravděpodobně se naštvou.“ „To bude v pořádku. Povídej mi o sobě.“ Vyprávěla mu, co celý den dělala a on jí referoval o ranní operaci. Marii se zatím dařilo mimořádně dobře a zřejmě ji za několik dní propustí. Sice později, než původně předpokládali, ale zato v dobré kondici. „Už se nemůžu dočkat, až tě uvidím, miláčku.“ „Já taky.“ Při té představě se láskyplně usmál a potom ještě chvíli rozmlouvali. Ale když se o čtyři dny později vrátila Pam, úsměv na tváři mu ztuhl. „Jak to myslíš, že jsme pozvali přátele do Aspenu?“ Hleděla na něj přes stůl se zsinalou tváří. Peter se o tom předchozí večer jen tak mimochodem při odchodu zmínil Markovi. Ten se sice tvářil překvapeně, ale nebyl čas to rozebírat. Mattovi to chtěl sdělit až po rozhovoru s Pam, ale ta se tvářila, jako by chtěla vzteky vyletět komínem. „Jaký přátele?“ „Jednu rodinu, která by se vám mohla líbit.“ Cítil, jak mu po zádech pomalu stéká pot a měl na sebe kvůli tomu zlost. Proč jí dovoluje, aby ho tak

znervózňovala? „Mají dvě děvčata v přibližně stejném věku jako jsi ty.“ Protahoval to, ale v tu chvíli měl hrůzu jí říct, že jde o Mel. Co když se z toho zase zhroutí?

„Kolik jim je?“ „Šestnáct,“ zahučel s nadějí v hlase, ale ta se bleskově rozplyvala. „Ty tak o mě budou stát! Jsem mladší!“

„Doufám, že jo.“ „Já nikam nejedu.“ „Pam, proboha“

„Zůstanu doma s paní Hahnovou.“ Tvářila se tvrdě jako nula.

„Ta si přece bere dovolenou.“ „Tak pojedu s ní. S tebou do

Aspenu mě dostaneš pouze tehdy, když se zbavíš těch lidí. Kdo to vůbec je?“ „Mel Adamsová a její dvojčata.“ Muselo to ven a

Pam jen doširoka rozevřela oči. „Ona? Tak to rozhodně nejedu!“

Něco v jejím projevu ho rozladilo. Než se mohl zarazit, sevřel ruku v pěst a praštil do stolu. „Uděláš, co ti řeknu, rozumíš?

A když řeknu, že pojedeš do Aspenu, tak tam pojedeš! Jasný?“

Ale Pam neodpověděla ani slovo. Vzala svůj prázdný talíř a mrštila s ním o stěnu, až se roztříštil na drobné střepy a vyběhla z míst 166 167 posti. Kdyby byla naživu Anne, přinutila by ji, aby se vrátila a uklidila po sobě, ale Peter neměl sílu. Byla dítě bez matky.

Místo toho zůstal sedět a zíral na svůj talíř, po chvíli odešel do své pracovny. Trvalo mu půl hodiny, než našel odvahu zavolat Mel. Potřeboval jen slyšet její hlas. O rodinném konfliktu se radši nezmínil. Příští ráno Pam nepřišla k snídani a Matthew si ho zvědavě prohlížel. Vrátil se včera po večeři od babičky. „Kdo s námi pojede do Aspenu, tati?“ Peter se mu bojovně podíval do očí. „Paní Adamsová. Ta paní, která s námi tady jednou večeřela, a její dvě dcery.“ Očekával podobnou bitvu jako v předchozím případě, ale chlapcův obličej se rozzářil radostí. „Hurá! Kdy přijede?“ Peter si oddychl a s úsměvem se opřel do křesla. Díky bohu, aspoň jeden z nich neprotestuje. Ještě neslyšel Markovu reakci, ale snad se nebude chovat tak nepřístupně jako Pam. „Sejdeme se v Aspenu, Matte.“ „Huuh! Proč nepřijde sem? Mohli bychom letět všichni společně?“ „Letět kam?“ Mark s rozespalým zívnutím otevřel dveře. Vrátil se pozdě večer a teď pospíchal, ale měl hlad.

Požádal už paní Hahnovou o smažená vajíčka, slaninu a tousty, pomerančový džus a kávu. „Mluvili jsme o Aspenu.“ Peter se připravil do obranného postoje a čekal výbuch. „Matt myslel, že Mel Adamsová a její dcery by mohly přijet sem.“ Protože se nedočkal odpovědi, obrátil se zpět k mladšímu synovi. „Jedou z východního pobřeží, takže je pro ně jednodušší letět rovnou do Denveru a potom přímo do Aspenu.“ „Jsou hezký?“ „Kdo?“ Peter se zatvářil nechápavě. Měl ještě našponované nervy z Pameliny včerejší reakce. Ještě se neobjevila a když u ní klepal na dveře, neodpovídala. Rozhodl se, že ji nechá vychladnout a promluví s ní večer, po návratu z nemocnice. „Její dcery, jestli jsou hezký!“ Mark se díval na otce jako na mimořádného hlupáka a Peter se opřel a s úlevou se rozesmál. „Panebože, k čemu to potřebuješ vědět?“ „Tak jsou, nebo nejsou?“ „Jsou co?

Ach, promiň, já nevím. Předpokládám, že ano. Paní Adamsová je pohledná žena, tak její dcery budou určitě taky!“ „Hmmm“

Mark váhal mezi snídaní a diskusí o vzhledu Meliných dvojčat.

„Doufám, že to nebudou žádný ksichty.“ „Ty jsi protiva,“ podíval se na něj Matt znechuceně. „Určitě jsou krásný.“ Peter se vztyčil. „Pánové, přeju vám krásné ráno. Pokud uvidíte svoji sestru, pozdravujte ji ode mne. Uvidíme se večer. Marku, budeš doma?“ Přikývl, pusu plnou chleba a jedno oko na hodinách, aby nakonec nepřišel pozdě do práce. „Asi jo, tati.“

Peter spěchal do nemocnice. Ten den neměli žádnou operaci.

Projednávali nové postupy včetně těch, o kterých později odpoledne podrobně informoval Mel. Když skončil, rozhodl se přiznat Pamelinu reakci. „Bude to v pořádku. Myslím, že ji to jen trochu vyplašilo a zaskočilo.“ „Ještě pořád chceš, abychom přijely?“ „O čem to mluvíš?“ Podivil se, jak se vůbec může ptát. „O cestě bez vás vůbec neuvažuji. A co tvoje kočky? Už se s tím smířily?“ „S odporem.“ Klidné přijetí, které očekával, se rozplynulo. Mel měla pravdu. Alespoň co se týče

Pam. „Matt je nadšený. A obávám se, že Mark už si na děvčata dělá zuby. Ale neboj, je neškodný.“ „Jen si nemysli!“ zasmála se. „Počkej, až uvidíš Val!“ „Určitě není tak exotická!“ Mel pořád mluvila o dceřině svůdné postavě a smyslném chování, ale určitě se na svoje dítě nedívá objektivně. „Petere,“ promluvila Mel pevně. „Valerie není vůbec exotická, je prostě jen sexy. Měl bys pro jistotu začít dávat Markovi do čaje brom. „Ubohý chlapec. Myslím, že je ještě pořád panic a dělá všechno pro to, aby to změnil. Příští týden mu bude osmnáct, v září nastupuje do koleje, a do té doby by rozhodně rád nabral zkušenosti.“

„No, hlavně mu poraď, aby se zaučoval na někom jiném než na mojí dceři.“ „To je dost těžké, pokud se můžu já zaučovat u její matky.“ Zasmáli se a začali se společně těšit do Aspenu, bez ohledu na děti. „Myslíš, že to přežijeme?“ „Ani na okamžik o tom nepochybuji, miláčku. Bude se nám tam všem ohromně líbit!“ „A co Pam?“ „Určitě to zvládne. Musíme taky trochu myslet na sebe. Já tě miluju, Mel.“ Odpověděla podobně a po chvíli zavěsili. Ale Peterova předpověď byla zřejmě přece jen poněkud optimistická, jak zjistili, když o několik dní později nastupovali do letadla. „Tak pojď, ty zakyslá cibule, je čas nastoupit.“ Markovi připadalo její trucování nesnesitelné.

Nemluvila ani s otcem. „Pěkně nám všem otrávíš prázdniny!“

„Stejně jako ty!“ Z jejího tónu by se každému zvedla hladina adrenalinu a Mark vypadal, že by ji nejradši praštil. „Pojďte už!“ Peter měl na sobě pohodlné plátěné kalhoty, kostkovanou košili a přes ramena přehozený červený svetr. V jedné ruce držel všechny pasy a druhou rukou Matta. Ten byl tak nadšený, že dokonce nadbíhal Pam, která se usadila přes uličku. Tři mužští zástupci rodiny seděli v jedné řadě, s Mattem u okénka, aby se mohl dívat ven, Peter u uličky, aby hlídal Pam. Ale ta se první polovinu cesty dívala z okna na druhé straně, pak si do oběda četla a v jídle se jen pošťourala. Peter se necítil dobře. Když vybalil sáček bonbonů, které pro ně vzal na cestu a podal jí taky, odmítla, aniž na něj pohlédla. „Je fakt otravná, tati,“ zašeptal mu Mark do ucha krátce před přistáním v Denveru. „To bude v pořádku. Melina děvčata ji rozveselí.

Asi se cítí ohrožená, protože nebude zrovna královnou večera.

Je zvyklá být jedinou dívkou mezi třemi mužskými, a najednou se objeví tři nové konkurentky. Chce to chvíli času, aby si na to zvykla.“ „Od té doby, co máma umřela, si myslí, že si může dělat, co chce.“ Podíval se na otce vyčítavě. „Máma by jí to nikdy nedovolila.“ Výčitka Petera ranila. Tolik se snaží! Proč si všichni pořád myslí, že Anne dělala všechno líp? Za chvíli přistávali a pospíchali, aby chytili přestup do Aspenu. Po krátkém kodrcavém letu nad vrcholky hor se ponořili mezi dva kopce na titěrné letiště plné malých soukromých letadel. Aspen přitahuje velmi bohaté, ale také zajímavé návštěvníky. Najdete tam všechny druhy lidí, a právě proto se tam Peterovi tak líbilo. Návštěva tohoto letoviska patřila mezi tradice, které sdílel s Anne, a stále je dodržoval, protože tam spolu prožili šťastné chvíle. V zimě i v létě. „Tak jsme tady!“ zvolal potěšeně a celá rodinka se vylodila a najala si na letišti auto, kterým se přepravila do města. Jako obvykle tam bylo vše při starém, včetně kouzelného výhledu na okolní hory. Stačili se jen ubytovat v chatě, vybalit a zaskočit do supermarketu pro nějaké potraviny, a Peter už se chystal k Melinu letadlu.

Rozhlédl se po dětech konzumujících jídlo a pronesl jednu ze svých „nenucených“ nabídek. „Chce někdo jet se mnou?“ „Já pojedu!“ Mark vyskočil od stolu a nazul si na bosé nohy letní sandály. Měl na sobě khaki šortky a červené tričko, a dokonce i Peter musel konstatovat. že jeho syn je se svým opálením a vlasy vybledlými sluncem pohledný mladík. Melina dvojčata budou koukat, a když ne, nejsou úplně normální, zakřenil se v duchu, pyšný na nejstaršího potomka. „Já taky!“ vypískl Matt a popadl svůj oblíbený kosmický kulomet. „Tohle potřebuješ mít s sebou?“ Hračka byla hlučná a Petera to občas rozčilovalo.

„Jistě. Třeba nás přepadnou mimozemšťani!“ „Přiletí nejbližším letadlem!“ podotkla Pam kousavě a Peter překvapeně vzhlédl.

„Tak to už by stačilo! A vůbec.“, Díval se na ni rozzlobeně -

„Bylo by slušné, abys jela s námi. Jsme jednou rodina a měli bychom být spolu.“

„Jak dojemné!“ Postavila se do dveří vedoucích do kuchyně.

„Myslím, že zůstanu.“ „Pohni se!“ Mark do ní strčil, Pam mu to vrátila a Peter už na ně zaječel. „Tak sakra, co je to? Teď se budete chovat slušně!“ Pam otcův hněv očividně rozladil, takže na letiště dorazili mlčky všichni čtyři. Přesto měl Peter obavy, aby dcera návštěvě neřekla něco nevhodného. Když ale spatřil Mel vystupující z letadla, jeho myšlenky zaplnila jen láska k ní a zoufalá touha sevřít ji do náruče. Před dětmi však museli udržovat zdvořilý odstup. Rudé vlasy měla stažené do velkého uzlu, oči zastíněné slaměným kloboukem a na sobě půvabné krémové plátěné šaty a sandály ve stejné barvě. „Rád vás zase vidím, Mel.“ Podal jí ruku, ona ho lehce políbila na tvář a hned se otočila k dětem. Vší silou se musela brzdit, aby ho nepolíbila na ústa. „Ahoj, Pam, jak se máš?“ Letmo jí sáhla na rameno a shýbla se k Mattovi, který se jí vrhl kolem krku, a konečně pozdravila i Marka, ale ten zíral na dívku za ní. „Dovol, abych tě seznámila s mými dcerami. Tohle je

Jessica.“ Podle barvy vlasů bylo na první pohled jasné, že jsou matka a dcera, ale Markovu pozornost zaujala ta druhá. „A tohle Valerie.“ Obě děvčata tiše pozdravila a Mel je představila i Peterovi, který měl co dělat, aby se nerozesmál.

Jeho starší syn se tvářil, jako by každou chvíli chtěl padnout

Valerii k nohám. Když odešli vyzvednout zavazadla, podíval se významně na Mel a potřásl hlavou. „Mělas pravdu. Nejsem si jistý, jestli by ten brom vůbec pomohl.“ To děvče oplývalo sexappealem, který se vymykal běžnému popisu, zejména proto, že působila tak svěže a naivně. „Neměla bys ji radši pouštět na ulici, Mel.“ „Snažím se, drahý, snažím.“ Podívala se mu do očí. „Tak jak? Zvládáte to?“ „V pohodě.“ „A co Pam?“ Koutkem oka k ní zabloudila a všimla si, že mluví s Jessikou, zatímco Matt na Jess zíral s neskrývaným obdivem. Mark se živě bavil s

Val a Jessica při hovoru s Pam vzala Matta za ruku a obdivovala jeho kulomet. „Jsou to hodné děti.“ „Stejně jako jejich matka.“ „Miluju tě,“ zašeptala zády k dětem a toužila, aby ji objal. „I já tě miluju.“ Přiblížil ústa k jejímu uchu, zatímco jim nosič pomáhal s kufry. Ještě štěstí, že si najali dodávkové auto. Přesto se do něj sedm lidí s bagáží sotva vměstnalo. Mluvili jeden přes druhého, dokonce i Pam jako by pomalu vycházela ze své ulity. Ani moc neprotestovala, když

Peter vysvětloval rozdělení pokojů. Děvčata dostala společnou ložnici se dvěma palandami. Byl tam sice trochu stísněný prostor, ale zdálo se, že jim to nevadí. Chlapci se uchýlili do pokoje s manželskými postelemi a rodiče si rozebrali zbývající dvě malé jednolůžkové místnůstky. „Mají všichni kde spát?“ „Jasně!“ Val rychle odpověděla s obdivným pohledem na

Petera a později zašeptala matce: „Ten je bezva,“ až se Mel rozesmála. Totéž si také myslela i o jeho synovi, ale Mel ji už dřív varovala, že by dalším románkem jen zkomplikovala všem pobyt v Aspenu. Val cestou do Denveru poslušně souhlasila, ale když připravovali večeři a Val s Markem pracovali společně na salátu a pečených bramborách, začala Mel pozvolna ztrácet naději, že by se jí podařilo zabránit vznikající romanci. Jen tajně doufala, že se během těch čtrnácti dnů vzájemně nasytí. „Valiny vztahy většinou nemívají dlouhé trvání,“ informovala

Jess s úsměvem Pamelu, když se pohodlně usadily u krbu. Zdálo se, že citlivě vnímá Pameliny pocity ohrožení. Peter se vesele zazubil. Potěšila ho snaha Meliny starší dcery ulehčit Pamele situaci. Chovala se velmi dospěle a Peter si vzpomněl, co mu

Mel o ní vyprávěla. Bylo to zvláštní, mít je před sebou poté, co se o nich tolik dozvěděl. Ale byly takové, jak je Mel popisovala, zvlášť Val, kterou by si člověk mohl snadno představit na titulní straně Playboye. Přesto z ní vyzařovala příjemná nevinnost. „Slyšel jsem, že bys šla ráda na medicínu,

Jess.“ Zvedla oči a Pam se zatvářila znuděně. „Jaká nechutná práce!“ „Já vím,“ pohlédla Jess smířlivě na Pam. „Všichni si to myslí, ale já chci dělat gynekologii nebo pediatrii.“

„To jsou dobré specializace, ale dost náročné.“ „Já chci být modelkou!“ Pam zaujala útočné postavení, ale Jess se usmála.

„Taky by se mi to líbilo, ale nemám tvoji vizáž.“ Nebyla to pravda, ale Jess tomu věřila. Příliš dlouho žila ve Valině stínu. „Můžeš dělat, cokoli si vybereš, Jess.“ Mel seděla u krbu. Cítila se uvolněná a šťastná, že je zase blízko Petera.

Připadalo jí, že už se neviděli nejméně tisíc let. „Nechcete jít na procházku?“ Mark vtrhl do místnosti a po chvíli přemlouvání celá skupina souhlasila, kromě Matta, který už slyšitelně spal ve své posteli. „Může tady zůstat sám?“ Mel se zatvářila starostlivě, ale Peter s úsměvem přikývl. „Spí jako pařez. Díky čerstvému vzduchu. Anne vždycky říkala“ Zarazil se a viditelně zbledl. Mel ucítila, jak jí po zádech přejel mráz. Bylo těžké jít v Anniných stopách, být tady s jejími dětmi, Cestou chladnou horskou přírodou se pokoušela promluvit s Pam, ale ta raději dávala přednost žvatlání s Jessikou, takže se půl hodiny procházeli ve třech spokojených dvojicích: Val s Markem, Jessie s Pam a Melanie s Peterem.

„Vidíš? Všechno klape.“ Znělo to namyšleně a Mel se rozesmála.

„Neříkej hop, dokud nepřeskočíš! Teprve jsme přijeli.“

„Neblázni. Co by se mohlo stát?“ Rozhodila ruce s výrazem odevzdanosti před boží

všemohoucností. „Nebuď naivní. Cokoli.

Musíme jen doufat, že tohle malé dobrodružství neskončí žádnou vraždou, zlomenou končetinou nebo nechtěným těhotenstvím.“

„Netušil jsem, že jsi taková optimistka!“ Zatáhl ji za strom a chvatně políbil, aby si děti nevšimly, a pak s něžným chichotáním pokračovali v cestě. Měl dobrý pocit, že jsou zase spolu, i z toho, že děti si očividně rozumějí, přestože Mel předpovídala kdovíjaký horor. Do chaty se vrátili rozesmátí, spokojení a unavení z výletu, a všichni zapadli do svých pokojů bez jakýchkoli problémů. U každé místnosti bylo vlastní sociální zařízení, takže se vyhnuli frontě s kartáčkem na zuby, a Mel slyšela dívčí smích ještě dlouho potom, co zhasly.

Měla hroznou chuť vyplížit se do Peterova pokoje, ale věděla, že by to nebylo rozumné. Ještě ne. Děti jsou moc blízko. Ale když se zavrtávala do pokrývky a vzpomínala na jejich společné chvíle v New Yorku, otevřely se dveře a dovnitř se vsunul tmavý stín. Překvapeně se posadila právě ve chvíli, kdy usedl vedle ní. „Petere!“ Vyplašila se. „Jak jsi mě poznala? Potichu se rozesmál a Mel ho vzala kolem krku a políbila. „Tos neměl, co kdyby děti“ „O ty se neboj, děvčata určitě hlavně doufají, že je neslyšíme, a Mark je už jistě v limbu jako Matt, teď konečně přišla naše chvíle, kotě.“ Objal ji a rukou zabloudil pod noční košili, až se musela držet, aby nevykřikla. „Bože, jak se mi stýskalo!“ Mel však neodpovídala, ale z její reakce snadno pochopil, že ho postrádala stejnou měrou. Jejich těla splývala dlouhé hodiny, ale nakonec ji musel neochotně opustit. Po špičkách ho doprovodila ke dveřím a dívala se za ním, jak mizí ve tmě. Všude bylo ticho a Mel si nevzpomínala, kdy se cítila tak šťastná. Vrátila se k posteli, která ještě voněla jejich vášní, a při usínání objímala polštář.

21.

Nazítří se vydali na delší vycházku. Zastavili se u mělkého brodu a Matt objevil slepýše, kterým potom Mark vyděsil všechna tři děvčata. Ta s hurónským křikem hledala útočiště u rodičů, kteří z toho měli legraci. Matthew nakonec nebohého plaza propustil a putovali dál až do pozdního odpoledne, kdy se vrátili do chaty. Pak si zaplavali v bazénu a děti se tvářily jako staří kamarádi. Mel si ale všimla, že jakmile Pam chvíli nemluví s Jessikou, pozoruje Petera a ji. „Vypadají spolu dobře, viď?“ O tom nebylo pochyby. Všechny děti byly moc hezké, ale Pamela měla v očích pořád smutný stín, zvlášť když viděla otce v Melině společnosti, a ta byla nesmírně vděčná Jessice, že ji bavila. Valerie s Markem tvořili samozřejmě od rána nerozlučnou dvojici. Mel se unaveně usmála. „Ano, vypadají dobře, ale snad bude lepší nepustit je z dohledu.“ „To jsi celá ty! Čeho se pořád bojíš?“ Její reakce ho pobavila. Pořád nad něčím dumá. Přesto mu bylo jasné, že je skvělá matka.

„Nebojím se, ale mám otevřené oči.“ Usmála se a Peter pohlédl na Val s Markem. „Ti jsou neškodní! Mají plno elánu, ale ani jeden naštěstí zatím neví, co s tím. Příští rok už bychom nemuseli mít takové štěstí.“ „Ach, bože“ Mel zvedla oči ke stropu. „Škoda, že jsem ji neprovdala už ve dvanácti. Nevím, jestli ji dokážu hlídat ještě další čtyři nebo pět let.“ „Tak dlouho snad ani nemusíš. Je opravdu moc hezká.“ Mel s povzdechem přikývla. „Bohužel taky příliš důvěřivá. Je úplně jiná než

Jess.“ Souhlasně kývl. Už si toho všiml. „Vypadá to, že Pam si Jessiku oblíbila.“ „Umí zacházet s mladšími dětmi.“

„To vídim.“ Šťastně se usmál. Takhle dobře už mu dlouho nebylo. „Matt ji zbožňuje.“ Naklonil se k Mel blíž a zašeptal:

„A já zbožňuju tebe. Myslíš, že bychom tu mohli zůstat navždy?“ „To by bylo perfektní!“ Ale nemyslela to tak úplně vážně. Víc se jí líbily společné chvíle v New Yorku. Tady se nemohla chovat uvolněně a musela dávat pozor na děti. Čtyři starší se vypravili po večeři do kína, zatímco Mel a Peter zůstali doma s Mattem, ale když Val s Markem projevili po návratu zájem ještě se sami procházet, postavila se Mel tvrdě proti. „Bylo by to nevhodné vzhledem k ostatním! Jsme tady všichni společně!“ O skutečném důvodu se radši nešířila, ale každý den, když se procházeli, jezdili na koních a svačili na loukách plných květin, nespustila z nich oči. Vypadala tak přirozeně a smyslně v těsném tričku a šortkách, nepatrných plavkách uprostřed svěží horské přírody. Ještě nikdy se Val netvářila tak zaujatě a Mel to dělalo větší starosti, než

Peterovi přiznala. Zmínila se o tom Jessice a ta její postřeh potvrdila. „Co si o tom myslíš, mami?“ Mezi dvojčaty existovalo pevné pouto a Jessica si o sestru pořád dělala starosti. „Asi bude dobré mít ji na očích.“ „Chceš říct“

Jessica měla nepříjemný pocit. „Tomu nevěřím, že by“ Mel se usmála. „Ani já ne, ale je velmi snadné nechat se unést rozkvetlými loukami, zasněženými horami nebo žhavou nocí. Mark je mnohem citlivější než kluci, na které je zvyklá. A já chci jen mít jistotu, že neudělá nějakou hloupost. I když si myslím, že je rozumná.“ „Tentokrát se mi příliš nesvěřuje, mami!“ To bylo velmi nezvyklé. Většinou Jessice vybreptala všechny podrobnosti, zvlášť pokud šlo o nápadníky. Ale o Markovi zarytě mlčela. „Třeba si myslí, že je to tentokrát vážnější. První láska.“ Mel se znovu usmála. „Hlavně aby neprovedla nějakou pitomost!“ „Neboj.“ Mel se tvářila sebejistě. „A co Pam`? Co si o ní myslíš?“ Důvěřovala dceřinu úsudku víc než mnoha jiným. V poslední době možná i Peterovu, ale ten může být ke své dceři sotva objektivní. „Asi není moc šťastná. Mluvili jsme o spoustě věcí a Pam už je trochu otevřenější, ale najednou se zase naježí. Myslím, že jí chybí máma. Mark už je starší a Matthew byl ještě malý, když jim umřela, ale Pam to zasáhlo nejvíc. Vypadá to, že to má otci za zlé.“ „Řekla ti to, Jess?“ Její hlas byl plný soucitu.

„Víceméně. Ale hlavně v tom má zmatek. Nemá to jednoduchý, mami.“ Jessica se chovala jako mnohem starší a rozumnější, než odpovídalo jejímu věku a Mel to dojalo. „Já vím. A jsem ráda, že ses jí ujala. Jsem ti za to vděčná.“ „Je mílá.“ Znělo to upřímně. „Pozvala jsem jí, aby za námi někdy přijela do New

Yorku.“ Mel se zatvářila překvapeně. „Nevadí ti to?“ „Naopak!

Všichni Hallamovi jsou kdykoli vítáni!“

Jess se na chvíli odmlčela a pak pohlédla na matku. „Co je mezi tebou a doktorem Hallamem, mami?“ „Nic zvláštního. Jsme přátelé.“ Ale cítila, že dcera tuší víc. „Mám ho ráda.“

„Hodně?“ Jessica pátrala v jejích očích a Mel věděla, že k ní musí být upřímná. „Ano.“ „Miluješ ho?“ Mel zatajila dech. Co to znamená? Co chce Jess vědět? Pravdu, řekla si v duchu. Jen to. Musí jí říct pravdu. „Ano, myslím, že ano.“ Jessica vypadala, jako by dostala ránu. „Ach.“ „Překvapilo tě to?“ „Trochu jo, a trochu ne. Napadlo mě to, ale nebyla jsem si jistá. Když to uslyšíš, je to něco jiného.“ Vzdychla a podívala se na matku. „Je sympatický.“ „To jsem ráda.“ „Chcete se vzít?“ Tentokrát Mel zavrtěla hlavou. „To ne.“ „Proč?“

„Protože jsme od sebe příliš daleko. Já nemůžu jen tak odejít z práce a přestěhovat se do L. A. a on zase nemůže přijet do

New Yorku. Oba dva máme ve svém bydlišti důležitá pouta.“

Jessica jí zapátrala v očích. „Kdybyste bydleli ve stejném městě, vzali byste se?“ „To nevím. Není to náš případ, takže zatím se jen snažíme využít společné chvíle, které máme.“ Mel vzala dceru za ruku. „Mám tě ráda, Jess.“ „Já tebe taky, mami,“ usmála se. „Nakonec je dobře, že jsme jely. Mrzí mě, že jsem dělala potíže.“ „To je v pořádku. Mám radost, že jsme se domluvily.“ „Neruším?“ Peter

uviděl, že se drží za ruce, ale

Mel rychle zavrtěla hlavou. „Jen jsme si povídaly.“ „To je prima.“ Usmál se na Jess. „Kde jsou ostatní?“ „Netuším.“ Bylo skoro pět hodin a Mel se chvíli předtím vrátila z obchodu.

Předpokládala, že zbývající děti jsou v bazénu, kde se tou dobou ráchaly po celý uplynulý týden. „Val s Markem vzali

Matta na procházku.“ „Opravdu?“ podivila se Mel. „A kde je

Pam?“ „Spí v pokoji. Odpoledne ji bolela hlava. Myslela jsem, že to víte.“ Ale Mel se pořád tvářila překvapeně a Peter ji poklepal po paži. „Mark se o ně postará, neboj se, Mel.“ Ale když se do sedmi ještě nevrátili, Mel už měla vážné obavy a

Peter se zdaleka netvářil tak sebejistě. Zastavil se v dívčím pokoji. „Nevíte, kam mohli jít? Jessica zavrtěla hlavou a Pam se tvářila neutrálně. „Celé odpoledne jsem spala.“ Přikývl a vrátil se k Mel. Venku bylo ještě světlo, ale rozhodl se porozhlédnout kolem. „Za chvíli jsem zpátky.“ Když se ale neobjevil ani za hodinu, Mel už byla vystrašená stejně jako děvčata. „Co se mohlo stát, mami?“ šeptala Jessica. Pam seděla se strnulým obličejem v pokoji. „Nevím, miláčku. Peter je najde.“ Ten však bezvýsledně bloudil po svazích za domem a volal jejich jména. Když konečně objevil Marka s Val, poškrábané a vyděšené, byla už skoro tma. „Kde je Matt?“ oslovil syna tvrdě, v hlase strach a napětí, protože si všiml, že Valin obličej je pokrytý slzami a škrábanci. Mark vypadal, že má taky slzy na krajíčku. „To nevíme, tati.“ „Kdy jste ho viděli naposledy?“ Peter sevřel čelisti. „Asi před dvěma nebo třemi hodinami. Šli jsme spolu, ale najednou jsme se otočili a on tu už nebyl.“ Val začala nesouvisle líčit svoji verzi prokládanou vzlyky a Peter zaregistroval, že Mark ji stále drží za ruku. Začalo mu docházet, co se stalo a proč ztratili

Matthewa. „Co jste to provedli?“ Zakřičel a Val se ještě víc rozplakala a Mark provinile svěsil hlavu. Současně na jeho tvář dopadla otcova ruka. „Ty mizero, když jsi vzal bratříčka s sebou, měl ses o něj postarat!“ „Já vím, tati.“ Z očí se mu začaly kutálet slzy. Další hodina hledání nepřinesla nic nového. Peter je zavedl na stezku, ze které sešli, a zpátky do chaty. Musí zavolat policii a zahájit pátrání po Mattovi.

Když-se obje 178 179 vil jen s většími dětmi, děvčata se rozplakala. Peter se rozběhl k telefonu a za necelou půlhodinu vyrazila pátrací skupina s lany, nosítky a ohromnými reflektory. „Jestli ho nenajdeme, vyšleme ráno helikoptéru.“ Ale Peter si nedokázal představit, že by Matt strávil v lese celou noc sám. Přepadaly ho děsivé vidiny, že dítě spadlo do strže a zlomilo si nohu nebo ještě něco horšího. Třeba někde leží v bezvědomí. Odešel s muži a Mel zůstala s děvčaty a Markem. Mladík už zcela bez zábran slzel, až se ho Mel snažila utišit, ale vina, kterou cítil, se nedala ukonejšit slovy. S Val se jí prakticky nepodařilo promluvit. Bylo už skoro deset hodin a zatím nikde ani stopy po ztraceném dítěti. Najednou Pam vybuchla a začala křičet na Valerii: „To je tvoje vina, ty krávo, kdyby ses někde nemrouskala s Markem, můj bratříček by se neztratil!“

Val nebyla schopná odpovědi a s hysterickým pláčem se zhroutila do matčiny náruče. V tu chvíli Mel zaslechla nahoře v kopcích výkřik a zatroubení. Zakrátko se s vítězným výrazem objevila celá skupina s Mattem v náručí. Peter, stěží potlačující slzy dojetí, na ně už zdálky mával. „Je v pořádku?“ Mel se k nim rozběhla a konečně se i jí z očí uvolnil slaný proud. Dlouho stáli v obietí a vzlykali štěstím.

Matthewa kousek za nimi nesl jeden ze šerifových mužů. Našli ho kousek od jeskyně, vystrašeného, prochladlého, ale nezraněného. Tvrdil jim, že šel chvíli sám a zabloudil. Také prý zahlédl medvěda. „Ach, Mel“ Peter ani nemohl mluvit.

„Už jsem se bál, že ho taky ztratíme!“ Přikývla a slzy se jí stále kutálely po tvářích. „Díky bohu, že je v pořádku.“ Pak ho uviděla, špinavého, poškrábaného a potrhaného. Zřejmě několikrát spadl, ale tvářil se nadšeně, že ho nese člen policie a na hlavu si posadil čísi klobouk. Mel ho popadla a sevřela do náruče. „Tys nás pěkně vyděsil, Matte.“ „Jsem úplně v pořádku, Mel.“ Najednou vypadal dospěle a statečně. „To jsem ráda.“ Políbila ho na tvář a podala ho otci, který děkoval celé skupině. Pak konečně vešli do chaty a zhroutili se v obývacím pokoji. Mark tiskl bratříčka k hrudi a Valerie se

usmívala mezi slzami. Dokonce i Pam křičela úlevou. Všichni si vzrušeně sdělovali své pocity a když se zklidnili, blížila se už půlnoc. Pam se omluvila Valerii a Mark přísahal, že už nikdy nikam sami nepůjdou. Usadili se kolem krbu a konzumovali hamburgery, které jim připravila Mel. „Rád bych si jednu věc vyjasnil,“ obrátil se k nim Peter. „Myslím, že dnešní večer nás všechny něco naučil.“ Významně pohlédl na Val a Marka, pak na Matta a nakonec na Jessiku a Pam. „Můžeme se tady mít skvěle, ale nesmíte se nikde potulovat. Jak vidíte, dá se tu snadno zabloudit, může vás uštknout had a bůhví co ještě. A já bych byl rád, kdybyste každý cítil odpovědnost i za ty ostatní. Od téhle chvíle vás chci vidět všechny pohromadě, nebo vůbec ne. Pokud budete chtít někam jít, půjdete všichni.

Je to jasné?“ Patřilo to zejména jeho staršímu synovi, který sklonil hlavu a vypadal, že nemá daleko k mdlobám. Tak usilovně se snažil vsunout Valerii jazyk do úst a ruku do šortek, že úplně zapomněl na bratra. A když konečně nabrali dech, byl pryč. „Jestli uvidím, že se někdo separuje, pojede okamžitě domů, ať je to kdokoli!“ hřímal Peter a všichni věděli, koho má na mysli. „Teď si běžte lehnout a pořádně se vyspěte. Byla to náročná noc pro všechny!“ Mládež se rychle vypařila, ale vznikl mezi nimi nový kamarádský vztah. Mel si všimla, že Val se znovu sblížila s Jessikou a Pam s Markem.

Dokonce i Pamela s Valerií, a Matt se všemi, protože se o něj báli. Byla to pro ně dobrá lekce, ale tu hrůzu by Mel ani

Peter nechtěli znovu zažít. „Páni, Mel, myslel jsem, že tam na kopcích dostanu infarkt, jestli ho nenajdeme.“ Ležel v její posteli a všechno mu znovu táhlo hlavou. Mel ho pevně objímala a cítila, jak se jí chvěje v náručí. „Už je to za námi, lásko.

Je v pořádku a nikdy se to nebude opakovat.“ Ani se tu noc nemilovali. Přitiskli se k sobě, Mel ležela vedle něj a pozorovala, jak spí, dokud se neobjevily první známky svítání.

Pak ho něžně vzbudila a když odešel do svého pokoje, konečně usnula. Ale celou dobu myslela jen na to, jak ho miluje, ale i jeho děti, a strašně si. přeje, aby je nepotkalo nic zlého. Poprvé si uvědomila, jak silně celá

Peterova rodina zakotvila v jejím srdci. A když se ráno probudili, opravdu vypadali jako jedna rodina. Pět dětí bylo stále spolu a přestože si Mel všimla, že Mark často drží Val za ruku nebo se jí zasněně dívá do očí, už se nikdy nepokoušeli odsunout do ústraní. Zbývající týden dovolené jim utekl až příliš rychle. Poslední večer je Peter všechny vytáhl ven. Smáli se a vyprávěli si jako staří přátelé. Nezasvěcený člověk by nikdy nepoznal, že nevyrostli pod jednou střechou, ani by nevěřil, že se tomuto výletu usilovně bránili. Peter se několikrát šťastně usmál na Mel. Bylo to skvělých čtrnáct dní, i přes jednu příšernou, nervy drásající noc. Ale i to už pomalu upadalo do zapomnění. Dlouho do noci seděli u krbu, dokonce i Matt, který nakonec usnul Jessice na rameni a ta ho s Pamelinou pomocí uložila do postele. Pak se konečně rozešli do svých pokojů. Všichni litovali, že je konec, a Mel s

Peterem leželi dlouho s otevřenýma očima, oba smutní, že se musí opět rozloučit. „Připadá mi neuvěřitelné, že zase odjíždíme.“ Opřel se o loket a dlouze se na ni díval. „Nedá se nic dělat.“ Pak náhle dostala nápad a nadějně se usmála. „Víš co, v pondělí druhého září je Svátek práce, co kdybyste přijeli do Marthas Vineyardu!“ „Na tři dny je to dost dlouhá cesta, Mel.“ Zatvářil se pochybovačně, ale snažil se chytit každé naděje. „Tak přijeďte na týden.“ Na měsíc, na rok, „To nemůže.“ „Ale děti by mohly.“ Připadalo jí to jako skvělé řešení. „Mark už v té době skončí brigádu a může přiletět s tebou. Pam a Matt by mohli dorazit dřív.“ „To zní skvěle!“

Usmál se. V tu chvíli ani moc nepřemýšlel o dětech. Zoufale si přál zůstat s ní, ale nenacházel žádné řešení. „Hrozně tě miluju, Mel.“ „Já tebe taky.“ Objali se a opakovaně se milovali až do úsvitu. Ráno oba vypadali sklesle. Večer už nebude žádné milování, žádné dlouhé procházky v lese nebo po loukách. Byl čas vrátit se domů. Zpátky do reality. Ale Mel se zmínila o své představě ohledně prodlouženého víkendu a děti jásaly. „To by šlo!“ Vítězně se podívala na Petera a ten se zasmál. Ta myšlenka se mu rozhodně také zamlouvala. „Fajn.

Vyhrálas. Přijedeme.“ „Hurá!“ Jejich křik bylo slyšet daleko do kopců a celou cestu na letiště nadšeně štěbetali. V Denveru všichni slzeli a Peter jí vroucně zašeptal do ucha: „Miluju tě, Mel. Nikdy na to nezapomeň!“ „Pamatuj si, že i já tě miluju!“ Děti se tvářily, že nic nevidí, ale Val s Markem se usmívali a Pam se otočila. Jessica ji ale držela za ruku, takže se necítila tak opuštěná. Matt dal Melanii na rozloučenou obrovskou pusu. „Mám tě moc rád, Mel!“ „Já tebe taky!“ Políbila i ostatní Peterovy děti a dodala k Pam: „Dávej na tátu pozor!“ V duchu doplnila: Pro mě. „Budu!“ V dívčině hlase zazněla nečekaná něha. Když se rozešli, Matthew se rozplakal. „Chci, aby jeli s námi.“ „Zase je brzy uvidíš.“

„Kdy?“ „Za čtrnáct dní.“ Peter pohlédl na Marka a spatřil v jeho obličeji zasněný výraz. Rád by věděl, jak daleko s Val došli, ale předpokládal, že to nebylo slavné. V letadle do

Bostonu seděly Jessica a Val mlčky a Mel vyhlížela z okénka, ale viděla jen Peterovu tvář. Dlouhé tři týdny do vytouženého víkendu jí připadaly nekonečné. A co potom? Nekonečný rok do příštího Aspenu`? Hrozně si zkomplikovali život, ale Mel stejně jako Peter věděla, že už není cesty zpátky.

22.

Po návratu z Aspenu se jim týdny v Marthas Vineyardu neuvěřitelně táhly, přestože se touhle dobou obvykle nadšeně vrhaly do všech letních zábav. Místo toho Val většinu času zírala do neznáma a Mel ho trávila u telefonu. Jessica si z obou utahovala. „Bože, s vámi je ale zábava!“ Valerie se mohla každé ráno přetrhnout, jak se hnala ke schránce pro dopis od Marka, a vždycky, když Mel odešla domů, Jess se jí po návratu ledabyle vyptávala: „Další hovor?“ Všechny se pokaždé rozesmály. Jen Raquel se tvářila, jako by je postihla vážná nemoc. Pořád je upozorňovala, že za půl roku, uvidí! Její varování znělo zlověstně a Mel na ně vždycky reagovala pobaveně. „No tak, Raquel, jen klid!“ „Tentokrát je to vážné, milá paní!“ „To je, ale vážný a definitivní není totéž.“ Volal také Grant, aby ji pozdravil. Šíleně se zamiloval do

„rosničky“ z pátého programu, a byla tu taky roztomilá rusovlasá jezdkyně, nemluvě o jakési okouzlující sexy Kubánce.

Mel si z něj dělala legraci a nabádala ho, aby se ve svém věku mírnil. Nakonec mu řekla i o Peterovi, nebo spíš děvčata, a když si zase vzala sluchátko, cítil se dotčený. „To se to musím dozvídat od jiných? Myslel jsem, že jsme kamarádi.“ „To jsme, ale potřebovala jsem si to nejdřív srovnat v hlavě.“

Grant se zatvářil překvapeně. „To je to tak vážné?“ „Mohlo by, ale ještě jsme pořád nevyřešili problém vzdálenosti.“

„Vzdálenosti?“ Najednou mu to došlo. „Ty potvůrko, to je ten chirurg z Kalifornie, co?“ Zakřenila se jako dítě a zachichotala se do sluchátka. „Ty bláho, co budete dělat? Ty jsi tady a on tam!“ „Zatím nevíme.“ „Jak to? Už zase sis našla

,nesplnitelný sen`? Ani jeden z vás nebude chtít opustit svoji práci, oba jste pevně připoutaní ke svému domovu. Znovu sis to pěkně zavařila, má drahá!“ Jeho slova jí zněla v uších ještě dlouho poté, co zavěsila, a řadu dní přemýšlela o tom, jestli nemá pravdu. Zapletla se do dalšího nereálného vztahu? V tomhle rozpoložení vytočila Peterovo číslo. Byl nadšený z pokroku, který udělala Marie, a Mel se v duchu modlila, aby se příští týden neobjevil nějaký nový pacient na transplantaci, protože jinak by Peter nemohl přijet na domluvený víkend.

Informoval ji, že Matt i Pam už se připravují na výlet a

Matthew se hrozně těší. „A co Pam?“ „Navenek to nedává tolik najevo, ale myslím, že je na tom stejně.“ „Moje holky se už taky nemůžou dočkat, až přijedete.“ Promýšlely desítky možností, jak zabavit Pam, a Mel se ujme Matta. Dokonce i

Raquel představa návštěvy zaujala, i když v žertu hudrala, že jí jen přibude práce. Hodiny strávily úvahami, jak se rozloží ke spaní. Nakonec se dohodly, že Marka uloží ve spacáku na pohovku v obývacím pokoji a Pam na rozkládací křeslo k dvojčatům. Matt bude spát s Raquel a Peter dostane pokoj pro hosty. S trochou dobré vůle jim dům bude stačit. Když Pam s

Mattem dorazili, celým donnem zavládla sváteční nálada.

Všechny děti vyběhly na pláž, kde se připojily k ostatním kamarádům. Mel je celý týden šťastně pozorovala a dvakrát denně referovala Peterovi. „Chtěla bych, abys už byl tady!“

„Já taky. I Mark téměř umírá netrpělivostí!“ Ale večer před odjezdem se málem všechno zhatilo. Do nemocnice přivezli mladou ženu. která se před čtyřmi měsíci podrobila transplantaci, s vážnou infekcí. Mel tu zprávu poslouchala se staženým žaludkem, ale nenaléhala na Petera. aby tu ubohou ženu zanechal v péči svých schopných kolegů. Pacientka přesto k ránu zemřela a Peter jí to volal se smutkem v hlase.

„Nemohli jsme vůbec nic dělat.“ Přesto ho to velmi deprimovalo. „To je mi jasné. Myslím, že ti teď jen prospěje, když si odpočineš.“ „Máš pravdu.“ Ta událost mu ubrala hodně nálady a v letadle do Bostonu toho moc nenamluvil. Ale v druhé části cesty trochu ožil a spolu s Markem diskutovali o Mel a jejích dcerách. „Jsou opravdu fajn, tati.“ Mark se snažil tvářit neutrálně, ale prozradilo ho začervenání, a Peter se na něj usmál. „Jsem rád, že se ti líbí. Mně taky.“ Když jejich malé letadlo přistávalo na úzké ranveji, těšil se, že znovu uvidí Mel a spěchal za synem, který proletěl dveřmi a pádil dolů po rozvrzaných kovových schůdkách. Zabrzdil před Val a najednou nevěděl, jestli jí má potřásat rukou, políbit ji nebo prostě říct ahoj. S rudou tváří chvíli rozpačitě přešlapoval a Val na tom byla skoro stejně. Peter popadl Mel a pevně ji objal. Potom se pozdravil s ostatními dětmi, zatímco Val s

Markem se vydali pro zavazadla. Peter si všiml, že se drží za ruce a kývl na Mel. „Už to zase začíná!“ Ta se při pohledu na ty dvě zamilované hrdličky usmála. „Tady aspoň nemůžou zabloudit.“ Během víkendu však měli snahu vyjíždět příliš často jen sami na lodičce, až jim Peter musel připomenout povinnost pohybovat se ve skupině, kterou zavedl v Aspenu.

„Tady platí stejná pravidla!“ „Ale tati!“ Mark se zatvářil zklamaně. Toužil být jen s Val. „Chceme si jen povídat.“ „To můžete i s ostatními.“ „Uff.“ Pam zakroutila očima a plácla se do čela. „Ty jejich řeči bys měl slyšet!“ Ale Mel si všimla, že na pláži je jeden čtrnáctiletý kluk, kterého Pam neshledává tak nezáživným. Koncem víkendu to vypadalo. že zdravý rozum si zachovali jen Jessica a Matt. Jess už pomalu přemýšlela o škole a Matt byl spokojený, že se mu věnuje táta i Mel. O takové péči se mu už dlouho ani nesnilo. Peter se usmíval na

Raquel, která si ho samozřejmě oblíbila. Neustále ho přesvědčovala o tom, jaké má štěstí, že našel Mel, která potřebuje dobrého muže, takže by se v první řadě měla co nejdřív vdát. Když se s tím svěřil Mel, byla z toho naprosto vyděšená. „To nemyslíš vážně! Tohle ti vykládá?“ „Ano. Možná má pravdu. Asi opravdu potřebuješ dobrého manžela, který by tě držel u plotny a zásoboval tě dětmi.“ Zdálo se, že ho to pobavilo stejně jako pohled na dovádějící potomky na pláži.

Pozorně sledoval hlavně Marka. Snažil se především zabránit tomu, aby se někam nevytratili s Val. Všiml si, že během víkendu s nimi hormony pořádně cloumaly. Pak se vrátil k

Raquelině poznámce. „Co si o tom myslíš?“ „Nepochybuju, že v televizi by z toho byli nadšení.“ Ten nápad ji pobavil, ale nepovažovala ho za reálný. Momentálně pro ni bylo nejdůležitější, že jsou zase spolu. O budoucnosti můžou přemýšlet později. „Něco jsi mi připomněl. Musím zavolat svému právníkovi.“ „Kvůli čemu?“ „V říjnu mi končí kontrakt a měla bych si pomalu připravovat nový.“ Obdivoval, jak se staví ke své práci. Když se to tak vezme, bylo toho na ní k obdivování stále dost. „Proč rovnou neodejdeš?“ zazubil se. „A co bych měla dělat?“ Nepřipadalo jí to tak zábavné. „Přestěhovat se do

Kalifornie.“ „A prodávat na pláži zmrzlinu?“ „No, možná tě to překvapí, ale my už u nás máme taky televizi. Ba dokonce i zpravodajství.“ Usmíval se a Mel napadlo, že ještě nikdy nevypadal tak přitažlivě. „Opravdu`? To je vzrušující!“ V tu chvíli nebrala jeho návrh vážně, ale Peter se natáhl, vzal ji za ruku a podíval se jí do očí. „Víš, že bys to mohla udělat?“

„Co?“ Navzdory zářícímu slunci ji zamrazilo v zádech. „Odejít ze studia a přestěhovat se do Kalifornie. Uplatnění bys určitě našla.“ Posadila se a zírala na něj. „Máš vůbec ponětí, kolik let mi trvalo, než jsem se vypracovala tam, kde jsem? Umíš si představit, jak vypadá Buffalo při dvaceti

pod nulou? Nebo

Chicago`? Dala jsem do té práce všechno, tak prosím tě nežertuj! Nikdy!“ Položila se znovu vedle něj do písku, ale necítila se dobře. Vůbec se jí to nezdálo vtipné. „Proč ty neopustíš nemocnici a nezačneš znovu v New Yorku?“ Podíval se na ni a Mel zalitovala, že použila tak ostrý tón. Vypadal dotčeně. „Kdyby to šlo, udělal bych všechno, abych mohl být s tebou.“ Z toho vyplývalo, že ona ne, a to nebylo fér. „Můžeš pochopit, že pro mě to není o nic jednodušší?“ Tentokrát promluvila mírněji. „Odjet z New Yorku by teď pro mě byla každopádně ztráta, ať bych šla kamkoli.“ „I do L. A.?“

Najednou na něj padla únava. Jejich situace byla neřešitelná.

„I do L. A.!“ Chvíli mlčky hleděli na šumící moře. „Musíme najít nějaký způsob, jak bychom mohli zůstat spolu.“

„A co navrhuješ`? Víkendy v Kansas City?“ Tentokrát reagoval

Peter rozzlobeně a zahořkle. „Jak myslíš, že se náš vztah bude vyvíjet? Zůstane prázdninovou romancí? Prodlouženými víkendy s dětmi?“ „Nevím, co s tím. Mohla bych jezdit do L. A. a ty sem.“ „Víš dobře, že své pacienty můžu opouštět jen málokdy.“

A Mel na tom byla stejně s dvojčaty. „O čem to tedy mluvíme?

Že se mám vzdát své práce? To bys chtěl?“ Najednou ji tahle konverzace vyděsila. „Na to nemám odpověď, Petere.“ „Ani já ne, ale mám takový neblahý pocit, že ji ani nechceš hledat.“

„To není pravda! Oba máme důležité povolání na opačných koncích země a ani jeden z nás ho nemůže jen tak opustit a odjet. Nakonec ani nechceme. Nejsme na to připraveni.“

„Nejsme?“ Znovu se zatvářil podrážděně. „Jak to?“ „Protože se zatím známe jen pár měsíců.“ „S Anne jsme se taky znalí krátce, a přesto to klapalo.“ „To byla Anne.“ Už na něj křičela, ale naštěstí byli na pláži sami. Děti odběhly hrát volejbal a Matt s Raquel hledali mušle. „Já nejsem Anne, Petere. A nehodlám jít v jejích stopách. I když jsem se nechala přemluvit a přijela do Aspenu, kam jste jezdívali spolu.“ „A co má být, sakra? Nelíbilo se ti tam?“ „Ano, líbilo, ale musela jsem nejdřív překonat nepříjemný pocit, že tam všude jsi byl s ní, možná jste dokonce spali i ve stejné posteli.“ Peter vyskočil a Mel ho následovala. „Možná by tě mohlo zajímat, že jsem objednal jinou chatu. Nejsem tak necitlivý, jak si myslíte, paní Adamsová!“ Chvíli na sebe bezeslova zírali. Pak Mel potřásla hlavou. „Promiň, Nechtěla jsem tě ranit“ Pohlédla na něj zamyšleně. „Je to někdy těžké, zvlášť když vím, jak jste si byli blízcí.“ Pomalu ji k sobě přitáhl. „Žili jsme spolu plných osmnáct let, Mel.“ „Já vím, ale pořád mám pocit, že mě s ní srovnáváš. S dokonalou manželkou. Dokonalou ženou. A já nejsem dokonalá. Jsem, co jsem.“ „Kdo tě srovnává?“ Zatvářil se překvapeně. Nikdy nic takového neřekl. Ani nemusel. Mel pokrčila rameny a znovu se posadili těsně vedle sebe na písek. „Ty, tvoje děti, možná i paní Hahnová.“ Podíval se jí zblízka do očí. „Ty ji nemáš moc ráda, viď? Řekni mi, proč?“ „Asi proto, že byla Annina.

Nebo proto, že je tak studená. Obávám se, že naše pocity jsou vzájemné.“ Vzpomněla si na Raquel a usmála se, i Peter se rozesmál, protože ho napadlo, na co myslí. „No, rozhodně má daleko k Raquel, ale té se hned tak někdo nevyrovná.“ Byla mu sympatická, ale nebyl si jistý, jestli by chtěl mít doma její ostrý jazyk a uvolněné chování. Vyhovoval mu přístup paní

Hahnové a způsob, jakým se starala o děti. Raquel k ním přistupovala spíš jako kamarádka, se smetákem v jedné a mikrofonem v druhé ruce. „S tím stěhováním jsi to myslel vážně, Petere?“ Tvářila se ustaraně a Peter pomalu potřásl hlavou. „Nevím. Možná jsem jen snil. Chápu, že se nechceš vzdát své práce, ani bych tě o to nežádal. Ale hledám cestu, jak bychom mohli být spolu. To občasné dojíždění bude strašně vyčerpávající.“ V uších jí zazněla Grantova slova, špatný konec, špatný konec, To nechtěla. „Budu se snažit jezdit za tebou co nejčastěji.“ „Já taky.“ Ale oba věděli, že větší díl zůstane na ní. Jinak to nešlo. Od dvojčat se dá odjíždět snáze než od pacientů, a někdy je může vzít s sebou. Potvrdilo se jim to hned v neděli večer, kdy Peterovi volali z nemocnice. Jeden z jeho dřívějších pacientů dostal těžký infarkt a Peter se snažil pomáhat alespoň telefonicky. Ale transplantace proběhla už přede dvěma lety a muž neměl velkou naději, ať by byl Peter přítomen,

nebo ne, přesto zůstal celou noc vzhůru s pocitem, že není tam, kde by měl být. „Jsem za ty lidi zodpovědný, Mel. A to nekončí tím, že svléknu operační roušku. Trvá to, dokud jsou naživu. Alespoň to tak cítím.“

„Proto jsi tak úspěšný!“ Mel se usadila vedle něj na verandě, objala si kolena a společně se dívali na východ slunce. O hodinu později volali, že pacient zemřel. Dlou 188 189 ho se pak procházeli po pláži, drželi se za ruce a téměř nemluvili. Po návratu se cítil lépe. Tohle bude v L. A. postrádat. Potřeboval by ji mít u sebe. Pondělí bylo jejich posledním společným dnem. Děti měly na celý den program a

Raquel běhala po domě a uklízela. Mel všechny přesvědčila, aby si zabalili den předem, aby si tím nekazili závěr pobytu.

Dohodli se, že odjedou až v úterý ráno. Peter s dětmi poletí v sedm z Vineyardu a do L. A. se dostanou následující ráno.

Časový rozdíl pracuje pro něj, takže odveze děti domů a stihne ještě dopolední vizity v nemocnici. Pamele a Mattovi začíná škola až další den a Markovi zbývají ještě tři týdny volna.

Mel s dvojčaty se zase přeplaví trajektem, dojedou do Bostonu, vrátí vypůjčené auto a odletí do New Yorku. Doma budou nakonec později než celá skupina z L. A. Ale když se uvažovalo o odjezdu v pondělí večer, rozhostilo se ticho. Nikomu se nechtělo, stali se opravdovými přáteli. Pam první litovala, že musí odjet a Mark jí rychle přizvukoval. Přitom pevně držel

Valinu ruku, na což si už všichni začínali zvykat. „Viděl někdo tyhle dva někde odděleně?“ Petera ještě stále neopouštěly mírné obavy, ale během jejich poslední společné noci se ho snažila Mel uklidnit. „Jsou v pohodě a čím méně rozruchu kolem nich budeme dělat, tím rychleji se unaví.“ „Jen aby někdo nedošel k úhoně.“ „Neboj. Dávám na Valerii pozor a myslím, že mi pomáhá i Jess. s upřímně řečeno, Mark je zodpovědný kluk. Pochybuji, že by chtěl Val využít. I kdyby ho sváděla, což doufám, že neudělá.“ „Jen abys ho nepřecenila,

Mel.“ Vzal ji kolem ramen a zavzpomínal na uplynulé chvíle.

Pak na ni pohlédl s něžným úsměvem. „Tak kdy přijedeš?“ „Za dva dny se vracím do práce. Uvidíme, jak to bude vypadat.

Možná přespříští víkend, nebo hned ten potom?“ Znělo to nadějně, ale Peter se zatvářil smutně. „To už bude skoro říjen.“ „Udělám, co se dá.“ Přikývl, protože se s ní nechtěl dohadovat, ale takhle to nebylo ono. Chtěl ji mít doma pořád a zatím neviděl žádné řešení. A vzdát se jí také nechtěl. Během posledního měsíce najednou zjistil, že bez ní nemůže být.

Věděl, že je to bláznivý nápad, ale potřeboval ji u sebe, aby se s ní mohl rozdělit o radosti i starosti běžného denního života, o Mattovy brepty, Pameliny slzy, krásu, traumata, prostě o všechno. Bez ní bylo nějak prázdno, ale nevěděl, jak ji do L. A. dostat. A když se tu noc naposledy milovali, snažil se vrýt si do paměti každý zákrut její duše, každou část jejího těla. Nechceš si to ještě rozmyslet?“ šeptal jí před nástupem do letadla. „Kéž bych mohla. Ale určitě brzy přijedu.“ „Večer ti zavolám.“ Ale představa, že s ní bude jen mluvit a neuvidí ji přitom, ho roztesknila. Konečně objevil ženu, kterou by chtěl, a nemůže ji mít. Ne kvůli jinému muži, ale proto, že se nechce odtrhnout od své práce. A přitom ho miluje. Zapeklitá situace. Doufal, že se něco přihodí co ji pomůže vyřešit. V duchu se usmál. Třeba zjistí, že bez něj nemůže žít. „Miluju tě, Mel.“ „Já víc.“ Koutkem oka zahlédla, jak se Val s Markem líbají a pevně objímají a Pam dělá děsné obličeje. „Uff. Jsou nechutný.“ Ale pak se objevil chlapec z pláže a Pam se při loučení hrozně červenala. Jen Matta se romantické prožitky netýkaly. Všichni ho desetkrát políbili a pak se znovu políbili i Mel s Peterem. „Přijeď co nejdřív!“ „Slibuju!“ Dvě rodiny se oddělily. Kalifornská větev se nalodila do malého letadla a marně se snažila potlačovat slzy.

Adamsovy dámy se usadily do auta a vyrazily k trajektu.

Dvojčata vytáhla kapesníky a nepokrytě se rozplakala. I Mel se snažila uklidnit své bolavé srdce.

23.

Pořad, který Mel natočila s Peterem, se vysílal první týden v září a setkal se s mimořádným ohlasem. Všichni byli přesvědčeni, že by Mel za něj měla dostat nějakou cenu.

Najednou každý mluvil o doktoru Hallamovi. Navíc Pattie Lou

Jonesová od operace jen kvetla. V Los Angeles neustále drnčel telefon, jak se kdekdo snažil Petera přesvědčit, že je skvělý.

Ale ten všude vychvaloval Mel a její práci, takže když se konečně poslední víkend v září dostala do L. A„ vítali ji v nemocnici jako dávnou známou, stejně jako Matt a Mark. Pam si pořád zachovávala určitý odstup a paní Hahnová se netvářila o nic vlídněji než předtím. „Mám pocit, jako bych se vracela domů, Petere,“ usmála se šťastně, když ji dovezl do hotelu.

Bydlela v Bel-Air, protože byl blízko jeho domu. Noc strávili spolu a když se večer plížili kolem recepce, připadali si jako uličníci. Doma sdělil, že musel zůstat v nemocnici kvůli pacientovi, ale všichni kolegové věděli, kde spal, protože musel být k zastižení. „Mám takovou radost, že jsem zase tady!“ Rozhlédla se po velkém přívětivém pokoji, vyklouzla z šatů a jen tak v kombiné se posadila a zahleděla na Petera. Od jejich posledního setkání uplynuly tři týdny. Bohužel se jí nepodařilo přijet dřív, i když se jí hrozně stýskalo. Ve studiu měli důležitou práci, pak onemocněla Jessica, a to všechno jí zabralo mnohem víc času, než předpokládala. „Je skvělé, žes přijela! Škoda, že je mezi námi těch pět tisíc kilometrů!“ „Ano, je to smůla.“ Ale zatím nenašli žádné východisko. Objednali si večeři na pokoj a milovali se. Pak se

Peter zeptal, jak to vypadá s novou smlouvou s televizí. „Vím, co chci, ale je otázka, jestli to dostanu.“ „Jsou hloupí, jestli ti nedají všechno, co žádáš. Jsi nejlepší a oni to musí vědět.“ Jeho lichotka ji potěšila. „Asi bych tě měla vyslat vyjednávat místo mého právníka. „ „Kdy jim předložíš svůj návrh?“ „Asi za čtrnáct dní.“ Zatvářil se smutně, ale smířeně.

„To znamená, že tě zase nejméně měsíc neuvidím!“ Vypadalo to tak. Projednávání smlouvy bylo pro ni důležité a chtěla být rozhodně u toho. Ani by na nic jiného neměla náladu. „Nemůžeš přijet k nám?“ Zavrtěl hlavou. „Pochybuju. Minulý měsíc jsme dělali dvě transplantace srdce a čekají nás jedny plíce.

Hezkou chvíli se asi nedostanu nikam.“ Mel to chápala. Oba byli polapeni svou prací a svou rodinou. S Peterovými dětmi se setkala až v neděli pozdě odpoledne. Většinu času zůstali v hotelovém pokoji. Chtěli si vychutnat každou minutku společného času a Mel navíc cítila, že Pam ve svém domácím prostředí ji už nebere tak srdečně. Bylo pro ni bezpečnější a měla tátu zase jen pro sebe. Ale chlapci se nezměnili. Mark z ní doloval co nejpodrobnější informace o Val a Matthew jí pořád chtěl sedět na klíně. Odpoledne i večer uběhly víc než rychle a cestou na letiště měla dojem, že přijela před pár hodinami. Nechtěla pryč, ale nic jiného nezbývalo. „Je to bláznivý život, viď?“ „To je.“ V tu chvíli se ozvali z nemocnice. U jednoho z pacientů se objevily komplikace a Peter musel ihned do nemocnice. Na okamžik se mu vybavila vzpomínka na noc, kdy operovali Marii a volal Melanii na letiště.

Tentokrát se nemohla zúčastnit. Musela být příští ráno v New

Yorku. Nemohl ani počkat do odletu jejího letadla. Stačil ji jen rychle políbit a už spěchal vestibulem k východu.

Několikrát se v běhu otočil a zamával, ale za chvíli už Mel zůstala sama. Usadila se v první třídě a přemýšlela o tom, jak je nepříjemné mít tak náročné zaměstnání, jako mají oni dva, a v duchu se rozhodla, že pokud se objeví nějaký zájemce o autogram, zlomí mu asi ruku. Rozhodně neměla náladu být na někoho milá, ale naštěstí si jí celou cestu nikdo nevšiml.

Domů dorazila v půl sedmé, unavená a deprimovaná. Když volala

Peterovi do nemocnice, dozvěděla se, že právě odešel na sál.

Zřejmě je jim souzena osamělá existence. Mel se do L. A. nedostala celý říjen, protože jednání o novém kontraktu byla složitá a náročná. „Už jsi na mě úplně zapomněla, nebo je nějaká šance příští měsíc?“ Peter už při každodenních telefonátech začínal reptat a Mel napadlo, že jestli od Marka dojde pro Val ještě jeden pohled s květinami, začne ječet.

Musel vykoupit snad všechny trafiky v Kalifornii a Mel to hrozně lezlo na nervy. „Slibuju, že příští měsíc to vyjde.“

„Tos tvrdila minule taky.“ „To kvůli tý zatracený smlouvě. A víš dobře, že jsem poslední dva víkendy měla práci.“

Neočekávaně přijel sovětský premiér s manželkou a Mel musela odjet do Washingtonu, aby s ruskou první dámou natočila reportáž. Další víkend dokončovala relaci o prezidentově zdravotním stavu. „Co s tím můžu dělat, Petere?“ „Já vím, ale nemám po ruce nikoho jiného, komu bych mohl vynadat.“ Usmála se. Občas měla stejný vztah k jeho pacientům. „Příští víkend už se definitivně uvidíme!“ Slib dodržela, ale Peter většinu času strávil na oddělení s Marií. jejíž stav se nečekaně zhoršil. Mel se tedy vydala na nákupy a za Peterovými dětmi.

Vzala Pam s sebou po obchodech a pak zašly společně na oběd do hotelu Beverly Hills. Ačkoli to nechtěla přiznat, Pam si připadala jako u vytržení, kdykoli někdo požádal Mel o autogram, což se během jídla stalo asi pětkrát. Pak se vypravily s Mattem do kina a konečně v neděli měli chvíli času pro sebe s Peterem, ale byl nesoustředěný, téměř pořád telefonoval a celou dobu měl plnou hlavu Marie. „Řeknu ti, kdyby nebyla tak vážně nemocná, asi začnu žárlit.“ Snažila se žertovat, ale nebyli v té správné náladě. „Je na tom opravdu dost špatně, Mel.“ „Já vím. Ale dělá mi problémy se s ní o tebe dělit, zvlášť když jsme se tak dlouho neviděli.“ To mu něco připomnělo. „Co Den díkůvzdání?“ „Co je s ním?“ nechápala. „Chtěl jsem se zeptat, jestli bys nechtěla přijet i s děvčaty. Rádi bychom vás tu přivítali. Mohla by to být pořádná rodinná oslava.“ „To už je za tři týdny, viď?“ Po nahlédnutí do kalendáře přikývl. „Do té doby bych mohla mít smlouvu hotovou.“ „Copak všechno závisí jen na smlouvě, i

Díkůvzdání?“ Zatvářil se zoufale a Mel se snažila uhladit jeho načepýřené peří polibkem. „Jen jsem ve větším presu, to je všechno. Ale doufám, že už to brzy skončíme.“ „Pak přijedete?“

„Ráda.“.V očích mu zajiskřilo nadšením, ale vzápětí je vystřídaly obavy. „A co když kontrakt ještě nebude?“

„Přijedeme v každém případě! Co si o mně myslíš? Že jsem nějaká potvora?“ „Ne, jen příšerně zaměstnaná žena. A navíc příliš důležitá a žádaná!“ „A máš mě přesto rád?“ Z toho měla největší strach. Že kvůli úspěchu ztratí lásku muže, jako je on. Ale vzal ji kolem ramen a přitiskl k sobě. „Víc než kdy jindy.“ Tentokrát zůstal na letišti, dokud neodstartovali.

Když příští ráno sdělila novinu dvojčatům, vypískla Val nadšením a okamžitě vyběhla do svého pokoje, aby ještě před odchodem do školy rychle naškrábala pár řádek Markovi. Mel za ni chvíli mrzutě zírala a pak se obrátila k starší dceři: „Je schopná ještě myslet na něco jiného?“ „Asi sotva,“ přiznala

Jessica upřímně. „Nechci vidět její pololetní vysvědčení.“

Jessica se radši nevyjadřovala. Věděla, že nebude valné.

Neustálé psaní dopisů se výrazně podepsalo na domácích úkolech a prospěchu její sestry. „To bude fajn, strávit Díkůvzdání v

Kalifornii.“ „Doufám, že ano.“ Mel se unaveně usmála a ještě předtím, než začala vybalovat, zavolala svému právníkovi.

Věděla, že bývá v kanceláři už před osmou. Ale novinky nebyly právě potěšující. Studio stále odkládalo podpis smlouvy, protože nechtělo vyhovět všem jejím požadavkům. Právník jí ale připomněl, že není třeba ustupovat, protože má na to, aby si diktovala podmínky. A když nevyhoví tahle televize, v okamžiku, kdy bude volná, se jistě objeví tucty atraktivních nabídek z jiných stran. „Ale já bych chtěla zůstat tady, Georgi!“ „Tak vydrž.“ „To bych ráda. Myslíš, že to vyřešíme do Díkůvzdání?“ „Budu se snažit.“ Ale nějak to nevyšlo. Když o tři týdny později nastupovaly všechny tři do letadla, nebylo nic ukončeno. Z jejích nervózních pohybů cestou od letadla Peter poznal, že ji to rozladilo, ale měli před sebou nádherné čtyři dny, a tak doufal, že se trochu odreaguje. Jen se v duchu modlil, aby náhodou zase někdo nepostřelil prezidenta, nebo se neobjevila akutní transplantace. Jeho přání byla vyslyšena. Strávili společně pohodové svátky a všech pět dětí se

cítilo dobře. Paní Hahnová připravila vynikající večeři, po které se sotva odsunuli od stolu. „Panebože, nemůžu se ani hnout!“ Val si pohladila žaludek a Mark rychle přiskočil a pomohl jí zvednout se ze židle. Pamela s Jessikou odešly nahoru hrát šachy a Matt se stulil na deku ke krbu se svým oblíbeným plyšovým medvědem a usnul. Peter s Mel se přesunuli do pracovny, aby si v klidu popovídali. Stále se nad nimi vznášela představa rozloučení a

Peter trval na tom, aby nespaly v hotelu, ale u něj v domě, v pokoji pro hosty. A protože s nimi byla i Jess, předpokládala

Mel, že Pamela nebude příliš proti. Svým způsobem byla zárukou poklidného průběhu. „Byla to báječná večeře, Petere.“ „To je dobře, že jste tu všechny.“ Podíval se na ni pozorněji a objevil unavené vrásky kolem očí. S mejkapem nebyly v televizi vidět, ale věděl, že tam jsou, a trápilo ho to. Neměla by pracovat tak namáhavě, ani žít v takovém stresu. „Je toho na tebe moc, miláčku.“ „Jak jsi na to přišel?“ Natáhla nohy blíž ke krbu. „Určitě jsi zhubla a vypadáš unaveně.“ „Asi máš pravdu, Je to náročné.“ Usmála se. Věděla, že ani on na tom není lépe. „Jak jste daleko se smlouvou?“ „George tvrdí, že je to otázka hodin. Snad by to měli podepsat v pondělí.“ Peter se na delší chvíli odmlčel a pak na ni pohlédl. Nevěděl, odkud začít, ale rozhodl se, že teď, nebo nikdy. Možná je to poslední příležitost vůbec, nebo alespoň na dlouho. „Mel“

„Hmmm?“ Tiše zírala do ohně, pak s úsměvem zvedla oči. Po dlouhých týdnech napětí konečně trochu relaxovala. „Ano, doktore?“ Chtěl přisednout blíž, ale rozmyslel si to. „Musím se tě na něco zeptat.“ „Stalo se něco?“ Možná s Pam, ale v poslední době se tvářila přívětivě. Spíš s Val, ale o tom si promluví později. Budou asi muset těm zamilovaným hrdličkám trochu přistřihnout křidélka, než Val ve škole propadne. Ale to teď nijak nepospíchá. „Copak je, lásko?“ „Něco, o čem se chystám s tebou promluvit už dlouho. Tvůj kontrakt.“ Udiveně zamrkala. Zatím jí nijak do práce nezasahoval, ani ona do jeho. Neměli o své činnosti žádný přehled a jediné, co si mohli nabídnout, byla morální podpora. „Co je s ním?“ „Co kdybys ho nepodepsala?“ Usmála se. „Problémy nedělám já, ale oni. Já bych podepsala okamžitě, kdyby mi dali všechno, co po nich chci. A myslím, že nakonec ustoupí. Ale zatím to je válka nervů.“ „To vím, ale chtěl jsem říct něco jiného. Kdybys“

Zarazil se a po chvíli pokračoval, „podepsala někde jinde.“

„Když se nedohodneme, tak bych mohla.“ Zatím pořád nechápala.

„Proč? Co tím myslíš?“ Evidentně má něco za lubem, ale ještě nevěděla co. Podíval se jí zpříma do očí: „Svatbu.“ Na okamžik se zatvářila bezvýrazně, pak šokovaně a nakonec zbledla. „Co to má znamenat?“ Sotva se zmohla na tichý dotaz. „Že bych si tě chtěl vzít, Mel. Sbírám odvahu už pár měsíců, ale nechtěl jsem tě omezovat v kariéře. Ale když podpis smlouvy trvá tak dlouho, napadlo mě, myslel jsem“ Vstala a přešla po místnosti. Zastavila se u krbu zády k němu, pak se pomalu otočila.

„Nevím, co k tomu říct, Petere.“ Pokusil se o úsměv, ale nejistota mu to nedovolila. „Stačilo by jednoduché ano.“ „Ale to nejde. Nemůže přece jen tak zahodit všechno, co jsem si tam tak těžce vybudovala. Prostě nemůže“ V očích se jí objevily slzy. „Miluju tě, ale tohle nedokážu“ Roztřásla se a Peter k ní přistoupil a objal ji, aby si nevšimla, že i jeho to dojalo. „To je v pořádku, Mel. Chápu to. Ale musel jsem se tě na to zeptat.“ Odtáhla se, aby se na něj mohla podívat, a oběma se teď koulely po tvářích slzy. „Mám tě nesmírně ráda,

Petere, ach, bože, nechtěj to po mně. Nechtěj, abych dokazovala něco, čeho nejsem schopná.“ „Mně nemusíš nic dokazovat, Mel.“ Otřel si oči a posadil se na pohovku. Nemělo cenu si něco namlouvat. Nejde donekonečna pendlovat napříč celou zemí. Konec byl nevyhnutelný a oba to věděli. Upřel na ni pohled a pomalu zavrtěl hlavou. „Už jsem měl pocit, že jsme šťastní,“ zatvářil se lítostivě, „ale teď mi to tak vůbec nepřipadá.“ Mel mlčela. Nakonec si setřela slzy z tváří a vysmrkala se. „Nevím, co ti mám na to říct, Petere.“ „Neříkej nic. Jen si pamatuj, že pokud by ses rozmyslela, jsem tady a miluju tě. Chci se s tebou oženit. Nebudu tě v ničem omezovat. Mohla bys pracovat ve stejném rozsahu tady.“ „Ale to není New

York.“ Napadlo ho, ,jestli pro ni New York znamená víc než on, ale nebyla by to vhodná otázka. „Já

vím. O tom nemusíme diskutovat.“ „Vypadá to, jako bych se musela rozhodovat mezi tebou a prací. To je hrozné!“ „Pravda může být někdy nepříjemná.“ „Když podepíšu nový kontrakt, budeš ještě chtít pokračovat, s námi, se mnou?“ Zachvěla se. Co jí zbude, když ho ztratí? Nic. „Ano. Můžeme se vídat tak dlouho, dokud to vydržíme. Ale nepůjde to věčně, oba to víme. A až bude konec, Mel, ztratíme něco fantastického, něco, co oba strašně potřebujeme. Nikoho jsem tak nemiloval jako tebe.“ Znovu jí vytryskly slzy. Vyšla na vzduch a po chvíli se k ní připojil i

Peter. „Promiň, že jsem se zeptal, Mel. Nechtěl jsem tě rozrušit.“ „To není tvoje vina. To jen,“ hlas se jí zlomil,

„život je plný zatracenýho rozhodování. Vidím, že když podepíšu kontrakt, zlomím ti srdce.“ „Toho se neboj.“ Přitiskl ji k sobě. „Dělej, co uznáš za vhodné. To je pro tebe nejdůležitější. Já to respektuju.“ „Proč musíme být, proboha, tak nešťastní?“ Začala hlasitě vzlykat. „Proč nežijeme ve stejném městě?“ Usmál se, smířený s osudem. Od začátku věděl, jaká je, a byla hloupost snažit se ji měnit. „Protože život není jednoduchý, Mel. A my si s ním musíme poradit. Kdybych měl jezdit ještě pětkrát dál, pořád se mi bude chtít.“ Znovu na ni pohlédl. „Přijedete na Vánoce?“ „Ano, pokud nebudu mít práci.“ „Ano.“ Pokoušel se cítit se spokojeně, ale nešlo to.

Neměl na výběr a když tu noc leželi vedle sebe, oba přemýšleli a po zbytek víkendu měli zkaženou náladu. Nepomohly jim ani děti. Val s Markem měli přesně naprogramovanou každou minutu, ostatní šli do kina, Navštívili přátele a chodili na procházky. Peter tentokrát netrval na tom, aby se pohybovali společně, měl příliš mnoho vlastních starostí. Při odjezdu vypadala Mel ještě unavenější a smutnější, než když přijely, a ke klidu jí nepřispěl ani ranní hovor s právníkem. „Máme to!“ zavýskl vítězoslavně. Mel se zamyšleně procházela pokojem, před očima Peterovu tvář, když ho opouštěla. Vypadal zničeně a sama na tom nebyla lépe. „Máme co?“ Byla tak nervózní, že nedokázala myslet logicky. Děvčata poslala do školy, přestože se vrátily ranním letadlem. „Panebože, co tam s tebou udělali,

Mel? Tos celý víkend fetovala nebo co? Máš svůj kontrakt!“ Byl stejně vyčerpaný a rozčilený jako ona. Tentokrát to nebylo tak snadné, ale stálo to za to. Dostala všechno, co chtěla.

„Podepisuje se dnes v poledne. Přijdeš?“ „Jasně.“ Usmála se.

Čekala na to dva měsíce, ale když zavěsila, připadala si najednou úplně prázdná. Vítězství mělo hořkou příchuť. Díky Peterovi. Když podepíše, bude mít pocit, že ho zradila. Ale v poledne se objevila ve studiu, kde čekal George a zástupci televizní stanice. V místnosti bylo deset lidí a Mel přišla jako poslední, v černém kostýmku od

Diora, s norkovým límcem a černým kloboučkem, který odpovídal jejímu humoru. Vypadala jako vdova z předválečného filmu, přicházející vyslechnout manželovu poslední vůli. Její vstup působil dramaticky a všichni se tvářili potěšeně. Mel Adamsová zatím vždycky jejich peníze zhodnotila a ocenili i její vytrvalost při projednávání smlouvy. Mel rozhazovala úsměvy po místnosti jako rýži na svatbě. Posadila se vedle George, který kývl hlavou na pozdrav. Přehlédla podmínky, pero v ruce. Zástupci televize už podepsali, takže chyběl jen její autogram. Sevřela pero a cítila, jak má vlhké dlaně. Najednou zbledla, protože si znovu představila Peterův obličej.

Zarazila se, chvíli přemýšlela a pak se podívala na George.

Ten znovu přikývl. „Všechno je v naprostém pořádku, Mel.“

Usmíval se a Mel náhle věděla, že to nemůže udělat. Postavila se, pero stále v ruce, a s pohledem na zúčastněné muže zavrtěla hlavou. „Promiňte, ale nejde to.“ „V čem je problém?“

Zbláznila se snad`? Kdyby se jí zeptali, asi by jim to potvrdila. „Máte tam všechno, Mel. Všechno, o co jste žádala.“

„Já vím.“ Opět se posadila. Vypadala zničeně. „To se těžko vysvětluje. Ale ten kontrakt nemůžu podepsat.“ Začali se tvářit nepříjemně a George s nimi. „Co to má k čertu“

Dívala se z jednoho na druhého, třásla se a v očích se jí objevily slzy. Tolik o tu smlouvu stála, ale mnohem víc stála o něco jiného, co nebude trvat pouze rok, ale celý život.

Peter měl pravdu. Může přece pracovat i v L. A. Odchodem z New

Yorku její kariéra nekončí. Narovnala se a řekla pevně:

„Pánové, odcházím do Kalifornie.“ Celá místnost strnula úžasem. „Podepsala jste konkurenční smlouvu?“ Teď bylo víc než jisté, že se zbláznila. Tam jí určitě nemohli nabídnout víc peněz. Nebo mohli? Nechutný potvory! Nikdo nechápal, co se děje, nejméně její právní zástupce. Mel polkla a do prostoru prohlásila: „Budu se vdávat!“ Pak se otočila a bezeslova odkráčela z místnosti, vběhla do výtahu a než ji někdo mohl zarazit, opustila budovu. Domů šla pěšky a trochu se tím uklidnila. Právě vyhodila celou slibnou kariéru oknem, ale věděla, že Peter za to stojí. Když vytáčela jeho číslo, byla přesvědčená, že udělala správně. Ke sluchátku ho odvolali z oddělení a dorazil udýchaný a nesoustředěný, ale šťastný, že ji slyší. „Všechno v pořádku, Mel?“ Její odpověď vnímal jen tak na půl ucha. „Ne, není.“ Zaostřil a uvědomil si divný tón jejího hlasu. Proboha, něco se stalo! Vzpomněl si na chvíli, kdy umřela Anne, dvojčata! „Co se děje?“ Zatajil dech a srdce se mu divoce rozbušilo.

„Šla jsem podepsat kontrakt“ Znělo dutě ve sluchátku. „A nepodepsala jsem.“ „Cože?“ Podlomily se mu nohy. „Zbláznila ses?“ „To mi tvrdili všichni!“ Najednou ji popadla panika, v hrůze si představila, že si to rozmyslel a teď už je pozdě.

Skoro zašeptala. „Myslíš, že to byla chyba?“ Konečně pochopil a zvlhly mu oči. „Ach, miláčku, jak tě to mohlo napadnout, ano, ty jsi, ach, bože, miluju tě! Myslíš to vážně?“ „Ano.

Právě jsem vyhodila oknem milion babek ročně. To snad je dost vážné, ne?“ Sedla si a rozesmála se. Nedokázala smích zastavit. Strhla si klobouk a mrštila ho do prostoru. „Doktore

Hallame, slavnostně vám sděluji, že k jednatřicátému prosinci, což je náhodou silvestr, jsem nezaměstnaná. Prakticky na dlažbě!“ „To je strašné! Vždycky jsem si chtěl vzít tulačku!“

Smích utichl. „Ještě pořád chceš?“ Jeho hlas zněl velmi něžně.

„Ano. Vezmeš si mě, Mel?“ Přikývla a Peter vyplašeně čekal.

„Neslyším!“ „Řekla jsem ano.“ Nejistě dodala: „Myslíš, že mě v

L. A. zaměstnají?“ „O tom nepochybuj! Od zítřka začnou obléhat tvůj dům.“ Zajímalo ho ale něco jiného. „Mel, co kdybychom se vzali na Vánoce?“

„Fajn.“ Byla ještě trochu v šoku a všechno, co povídal, jí připadalo skvělé. „A který den?“ Připadalo jí to jako bláznivý sen a nebyla si jistá, jak dlouho už sní. Pamatovala si místnost plnou mužů v černých oblecích u odmítnutí podpisu, ale potom jí všechno splývalo, až do rozhovoru s Peterem. Ani si nepamatovala, jak se dostala domů. Přišla pěšky, nebo jela taxíkem? Nebo snad přiletěla? „Co třeba na Štědrý den?“

„Jistě. Kdy to je?“ „Za tři a půl týdne. Vyhovuje ti to?“

„Samozřejmě.“ Pomalu kývla. „Petere, myslíš, že jsem blázen?“

„Ne. Vím, že jsi ta nejodvážnější žena, kterou znám, a kvůli tomu tě miluju.“ „Trochu se bojím.“ „To je zbytečné. Uvidíš, že si tu najdeš skvělou práci a budeš šťastná. Všechno bude báječné.“ Doufala, že má pravdu. A věděla, že i kdyby ji znovu požádali o podpis, zase by odmítla. Jednou se rozhodla a teď se podle toho zařídí, ať to stojí, co to stojí. „Co mám udělat s mým domem?“ „Prodat.“ „Nemohla bych ho pronajmout?“ Při představě, že by o něj přišla úplně, se jí udělalo nevolno. Měla před sebou obrovské změny. „Chceš se snad někdy vrátit?“

„Jistěže ne.“ „Tak proč bys ho držela? Jen ho prodej, Mel.

Můžeš ty peníze vhodně investovat někde tady.“ „Koupíme si nový dům?“ Zaplavil ji zmatek. Posadila se a tupě zírala do prostoru. Z dálky slyšela domovní zvonek, ale nezvedala se.

Raquel měla ten den volno a Mel neměla zájem mluvit s nikým cizím, zvlášť ne s reportéry, ke kterým už možná dolehla poslední šťavnatá novinka. „Nepotřebujeme nový dům, jeden už máme.“ Mluvil tak šťastně, ale Mel věděla, že tam žít nechce.

Byl to Annin dům, ne její, ale možná, zpočátku

„Podívej, zatím si odpočiň. Napij se něčeho. Já se teď musím vrátit na oddělení. Zavolám později. A nezapomeň: Miluju tě!“

„Já tebe taky.“ Ale to už spíš jen zašeptala a pak se nejméně hodinu nedokázala zvednout z křesla.

V hlavě se jí přemílalo všechno, co udělala a když volal George, snažila se mu to vysvětlit. Upozornil ji, že je šílená, ale je to její problém.

Souhlasil s tím, že se pokusí navázat kontakt se stanicemi v

L. A„ a už během noci měla Mel tři nabídky a v dalším týdnu i smlouvu na stejné peníze, na které musela v New Yorku čekat dva měsíce. Ale samozřejmě, nebyl to New York. V práci způsobila značný rozruch, takže nebylo níc snadného zase se tam objevit. Požádali ji, aby zůstala do patnáctého prosince a pak si může vzít dovolenou. Ale všude se na ni dívali jako na zrádkyni, dokonce i Grant jí přišel sdělit, že je blázen, že to jistě špatně dopadne a že manželství není její styl. Připadala si, jako by proplouvala rozbouřeným mořem. I dvojčata se tvářila zrazeně. „Tys věděla, že to uděláš?“ zvolala Jess, když jim Mel tu novinu oznámila. Měla na mysli přijetí nabídky k sňatku, ale znělo to, jako by věděla, že hodlá spáchat vraždu. „Nevěděla.“ „Kdy ti to řekl?“ „Na

Díkůvzdání.“ Pokaždé, když Jess pohlédla na matku, měla v očích výčitku. I Valerie byla nervózní a kdykoli se na ni Mel podívala, vypadala, jako by jí bylo špatně. Ani ona nebyla změnou příliš nadšená. Musely měnit školu v polovině roku, opustit domov a přátele. A když Mel nabídla dům do prodeje, tvářila se obě děvčata velmi rozladěně. Prodala ho hned první víkend, a když kupci odešli, posadila se na schody a rozplakala se. Všechnu se to seběhlo příliš rychle. Jen Raquel se při nekonečném balení tvářila, že jí bylo hned od začátku všechno jasné. „Neříkala jsem vám to, paní Mel? V létě, za šest měsíců“ „Ach proboha, buďte už zticha!“ Ale v polovině stěhování si uvědomila, že neví, co s hospodyní. V Peterově domě pro ni nebylo místo, ale ta žena u nich žila už léta. V panice mu volala jednou ve tři ráno. „Co mám udělat s Raquel?“

„Stalo se jí něco?“ ptal se v polospánku. Ale Mel byla naprosto bdělá. „Ne. Mám na mysli při stěhování.“

„S sebou ji vzít nemůžeš, Mel.“ „Proč ne?“ pohodila vzdorně hlavou. „Není u nás pro ni místo a paní Hahnová by ji asi zastřelila. „Osobně bych byla radši, kdyby to bylo naopak.“

„Paní Hahnová má moc ráda moje děti a dobře se o ně stará.“

Poprvé s ní mluvil takovým panovačným tónem a Mel se to nelíbilo. „Raquel má zase ráda ty moje. A co dál?“ „Buď rozumná.“ Jak moc rozumná bude muset být? Vzdala se svojí práce, domu, děti musí opustit školu a kamarády. Kolik toho ještě bude? I Raquel? „Bez ní nejedu ani já, ani děti, Petere.“ „Ach proboha.“ Na dohadování mu připadala dost nevhodná doba. „Dobrá, najmeme jí byt.“ „Díky.“ Mel ráno oznámila novinu Raquel, ale ta ji tentokrát překvapila. „Do

Kalifornie? To nemyslíte vážně! Z New Yorku mě nikdo nedostane!“ Usmála se a políbila Mel na tvář. „Přesto děkuju.

Budete mi chybět. Ale budete mít dobrého manžela a fajn život.

Já mám přítele tady a možná se taky jednou vezmeme.“ „Vy nám taky budete chybět, Raquel.“ Nebudou mít v Kalifornii nic vlastního. I nábytek musela dát do skladu. V Peterově domě pro něj nenašli místo. Jak čas běžel, docházelo jí, že to nebude vůbec jednoduché. Patnáctého prosince odvysílala poslední zprávy z New Yorku a věděla, že za pár dní se ozve znovu, tentokrát z Los Angeles. Ale jedna kapitola jejího života se uzavírá. Navždy. Když odložila mikrofon, rozplakala se a vyšla ze studia. Venku čekal Grant. Objal ji a Mel mu slzami smáčela rameno. Potřásal hlavou jako chápající otec, ale svým způsobem byl na ni hrdý. Udělala něco pro sebe a to bylo správné. Peter Hallam byl dobrý člověk. Grant jen doufal, že všechno klapne

-práce, děti, stěhování. Bylo toho dost, ale Mel by to měla zvládnout. „Hodně štěstí, Mel. Bude se nám stýskat.“ Chtěli jí uspořádat rozlučkový večírek, ale odmítla. Neunesla by to.

Všechno bylo ještě příliš bolavé. Slíbila, že přijede na návštěvu a přiveze Petera. Pro kolegy to všechno znělo jako pohádkový příběh, ale Mel to vnímala spíš smutně. Odchod z práce, prodej domu, odjezd z New Yorku, „Sbohem Grante, měj se hezky.“ Políbila ho na tvář a odcházela. Z očí se jí kutálely slzy. Opouštěla všechno, co jí bylo blízké a známé, staré přátele i budovu, kde slavila největší úspěchy. Když dorazila domů, čekala na ni jen hora krabic. Stěhováci přijedou ráno a současně se rozloučí i s Raquel. Přes víkend zůstanou v hotelu, v pondělí si vyzvedne své svatební

šaty, které si objednala u Bendels, a další den, 19. prosince, odletí do L. A. Pět dní před svatbou, její svatbou, Seděla ve tmě a měla pocit, jako když ji všechno kolem pohlcuje. Její svatba. Bude se vdávat, „Můj bože.“ Rozhlédla se po zmatku kolem a s pocitem naprosté bezútěšnosti se znovu rozplakala.

Tentokrát ji neuklidnila ani vzpomínka na Petera čekajícího v

L. A.

24.

V sobotu 16. prosince stála Mel v ložnici svého bývalého domu naposledy. Stěhováci dva dny převraceli všechno vzhůru nohama a po silnici právě rachotil poslední náklaďák vezoucí její „zboží“, jak tomu říkali, do Kalifornie, kde všechno, kromě oblečení a několika drobností, které měla nejradši, bude uloženo do skladu, protože se to prostě nehodí do Peterova domu, jak ji upozornil. Dvojčata čekala v přízemí s Raquel, ale Mel si chtěla ještě vychutnat vyhlídku z okna. Už tady nikdy nebude ležet ráno v posteli, dívat se ven a poslouchat ptačí cvrlikání v malé zahrádce. V Kalifornii budou jiní ptáci, jiná zahrada, všechno jiné. Neubránila se vzpomínce, co pro ni tenhle dům znamenal. Musela se vzdát mnoha věcí pro muže, kterého milovala, a tohle je koneckonců jen dům. „Mami?“

Val už ji volala z haly. „Půjdeš dolů?“ „Hned přijdu!“ Znovu přeletěla očima místnost a pak rychle seběhla ze schodů.

Dvojčata měla plné ruce dárků, které si vyměnila s Raquel stojící vedle kufříků, co si bra 204 205 ly s sebou do hotelu. Mel vyšla před dům, aby chytila taxík, a všimla si lehkého sněhového poprašku na zemi. Chvíli to trvalo a když se vrátila pro dcery, našla je v slzách, zavěšené

Raquel kolem krku. „Bude mi tu bez vás smutno, divošky.“

Podívala se Melami do očí a dojatě se usmála. „Ale udělala jste dobře, paní Mel. Je to milý člověk.“ Mel přikývla a mlčky políbila Raquel na tvář. „Taxík čeká venku,“ obrátila se k dvojčatům. „Dejte si věci na přední sedadlo!“ Dusaly venku ve svých kozačkách, teplých bundách a šálách, a Mel si uvědomila, že to už taky zažijí, jen když si někam vyjedou na hory.

„Raquel“ začala Mel chraptivě, „víte dobře, že vás máme moc rády. A kdybyste kdykoli cokoli potřebovala, nebo se rozmyslela a chtěla přijet za námi“ Znovu zaslzela a objala ji. „To bude dobrý, budete tam šťastná, neplačte“ Ale i ona zadržovala slzy jen stěží. Strávily spolu tolik let, vychovaly děvčata. A teď byl konec. Mel se kvůli novému životu vzdala všeho. I Raquel. Venku zahoukal klakson a Mel hospodyni znovu objala a rozhlédla se po zšeřelém domě. Noví majitelé přijdou v úterý a všechno změní. Vymalují a vytapetují podle svého, přestaví kuchyň, Při té představě se otřásla.

„Pojďte, paní Mel.“ Raquel ji jemně vzala pod paží a vyšly ven. Mel se otočila a zamkla. Cítila, jak ji uvnitř všechno svírá. Ale tohle si přece vybrala a cesta zpátky neexistuje.

Stály na chodníku, Raquel v novém kabátě, který jí vybraly jako vánoční dárek a letos ho rozbalila už předem. Dostala také šek, aby překonala první měsíce, a doporučení, díky jemuž snadno získá další práci. Mel otevřela dveře auta a spolu s děvčaty se usadila na zadních sedadlech. Všechny slzely a mávaly Raquel, stojící ve zvolna padajícím sněhu, dokud jim nezmizela z dohledu. Po příjezdu do hotelu dvojčata nadchlo nákladné apartmá. Objednaly si jídlo na pokoj, dívaly se na televizi a telefonovaly přátelům a Mel měla konečně chvíli pro sebe. Z aparátu ve svém pokoji zavolala Peterovi. „Ahoj, lásko.“ „Vypadáš unaveně. Jsi v pořádku?“ „Jo. Bylo to hrozné. Loučení s Raquel i s domem.“ „Brzy budete tady a všechno bude fajn, Mel.“ Dostal pro ni právě haldu papírů od nového zaměstnavatele v L. A. Měla by nastoupit už prvního ledna.

„Zavolám jim, hned jak přijedeme.“ „Taky jsem jim, to říkal.

Jak se cítíš, miláčku?“ Věděl, že je pro ni těžké opouštět New

York. Obdivoval její odvahu. Přestože ji požádal, aby se za něj provdala, téměř v to nedoufal. Všechno mu to připadalo jako sen. „Dobře, jsem jen unavená.“ A deprimovaná, ale o tom se radši

nezmínila. Až budou zase spolu, všechno se urovná.

„Co nového v nemocnici?“ „Pořád stejné. Máme plno pacientů potřebujících transplantaci a žádné volné srdce. Připadám si jako žonglér, který musí ve vzduchu udržovat deset míčků najednou.“ Mel se v duchu usmála a znovu si uvědomila, jak ho miluje. Neviděli se od Díkůvzdání, dokonce ani poté, co přijala jeho nabídku. „Jak je na tom Marie?“ „Zatím se jí vede lépe, myslím, že to bude dobré.“ Viditelně měl výbornou náladu a Mel se také trochu zlepšila. Večer šly brzy spát a když se ráno podívaly z okna, leželo venku deset centimetrů sněhu.

„Mami. podívej!“ Jessica zapoměla na své seriózní chování a výskala jako dítě. „Pojďme do parku, uděláme si sněhuláka!“

Potom Mel navrhla, aby si půjčily brusle a vydaly se na

Wollman Rink, kde si užily smíchu, škádlení a pádů. Val nebyla zpočátku tak nadšená jako matka a sestra, ale nakonec se to líbilo všem, a když se vrátily do hotelu, usadily se u šálků s kouřící horkou čokoládou a šlehačkou. „Teď jsme tady jako turistky!“ usmála se Mel. Večer se ještě vypravily do kina a v pondělí Mel předala klíče od domu novým majitelům a zastavila se pro svatební šaty. Byl to jednoduchý kostýmek s kabátkem z nádherně jemné, smetanově zbarvené vlny, pro děvčata nechala ušít světle modré šaty a stejné koupily i pro Pam. Svatba bude na Štědrý den v kostele St. Albans-v Bever 206 207 ly Hills a zúčastní se jí jen pár Peterových přátel, protože

Mel v L. A. nikoho nezná. „To bude divné, když tam nebudou žádní naši kamarádi, viď, mami?“ Val se tvářila starostlivě a

Mel se usmála. „Až se trochu poznáme, stanou se Peterovi přátelé i našimi.“ Val přikývla a Jessica sklopila hlavu.

Znovu si uvědomila, že tam neznají živou duši a začnou chodit do nové školy. Vůbec se na to netěšila. Jedině Val to příliš netrápilo. Měla ulehčenou situaci díky Markovi. V pondělí večer je Mel vzala do nóbl restaurace na poslední večeři v New

Yorku a do hotelu se vrátily limuzínou. Než ulehly, zastavily se u okna a dívaly se na oblohu. Mel znovu cítila, jak se jí derou do očí slzy. „Určitě přijedeme na návštěvu.“ Ale nebyla jistá, jestli přesvědčuje dcery, nebo sebe. „Třeba byste tady mohly studovat na univerzitě.“ To bylo už za dva roky, ale pro ni, kromě návštěv není cesty zpátky. Ve všech směrech udělala ohromný skok. Odjezd z hotelu už nebyl tak bolestný jako loučení s domem. Před nimi bylo určité dobrodružství a děvčata měla cestou na letiště i v letadle dobrou náladu.

Objevily tam dvě studentky, které se vracely do L. A„ a Mel o nich prakticky celou cestu nevěděla. „Kde jste byly?“ zajímala se, když se krátce před přistáním objevily. „Hrály jsme bridž se dvěma děvčaty z L. A. Chodí na univerzitu a vracejí se na

Vánoce domů. Pozvaly nás zítra na večírek do Malibu.“ Val svítily oči a Jessica se hlasitě rozesmála. „Jo, už vidím, jak je z toho máma nadšená!“ Dobře znala její názory a Mel se usmála. Ale Val to zkoušela znovu. „Mohly bychom s sebou vzít i Marka!“ „Myslím, že máme teď trochu jiné starosti.“ „Ale mami“ Mezitím přistáli a venku je přivítalo zářivé slunce.

Netrpělivě se rozhlížely kolem a pátraly, kdo z Hallamů pro ně přijel. Náhle Val nadšeně zavýskla, protože spatřila Marka.

Mel vzápětí zjistila, že jsou tam všichni, včetně Matta.

Spěchala obejmout Petera a ten ji k sobě pevně přivinul. V tu chvíli s jistotou věděla, že udělala dobře. Uvědomila si, jak silně Petera miluje každou buňkou svého těla.

25.

Mel zůstala s dvojčaty v hotelu až do Štědrého dne, kdy je v pět odpoledne vyzvedla najatá limuzína a odvezla do kostela.

V bílém vlněném kostýmku byla krásná a děvčata ve světlemodrých šatech půvabná. Nevěsta měla kytici bílých frézií s bílými orchidejemi, dcerky malé kytičky bílých konvalinek a svazečky stejných květin si vetkly i do svých zářivých vlasů. Než vystoupily z vozu, Mel si je naposledy prohlédla.

„Vypadáte báječně, holky.“ „Ty taky, mami.“ Jessice zářily oči. „Bojíš se?“ Chvíli zaváhala a pak přikývla.

„Šíleně.“ Jessica se usmála a pak jí obličejem přeletěl stín.

Možná se vrátí zase domů. „Chceš si to rozmyslet?“ Mel se rozesmála. „Proboha, to ne! Víš, co se říká: Cesta zpátky nevede.“ Ale při těch slovech Jess zesmutněla a Mel litovala, že to plácla. Vzala svou hezkou mladou rusovlásku za ruku.

„Promiň, Jess.“ Pak něžně dodala: „Tady bude brzy náš domov.“

Ale věděla, že právě pro Jess byla radikální změna nejtěžší, a přesto si nikdy nestěžovala. Posledních pět dní pomáhala

Pamele reorganizovat pokoj a spolu s Valerií stěhovaly některé svoje věci do pokoje pro hosty. Bude to pro ně chvíli nezvyklé, že nebudou mít vlastní pokoj. „Nevadilo by mi to, kdyby nebyla taková bordelářka,“ svěřila se Jess Pamele, ale pak jen pokrčila rameny. V domě prostě není dost místností, aby mohl každý mít svůj pokoj, a Jess se s tím smířila.

Vyrovnala se se vším, dokonce i se studeným přijetím paní

Hahnové, která neustále zvědavě přihlížela při vybalování.

Zbytek jejich věcí teď čekal v hotelu Bel Air, odkud je večer vyzvednou a převezou k Hallamům. Mel si to tak přála.

„No“ Jessica vyhlédla okénkem na půvabný kostelík. „Myslím, že jsme na místě.“ Mel jen mlčky zírala před sebe a Val radostně vydechla, protože uviděla Marka, který právě vcházel do budovy. Vypadal pěkně, mladý a silný. Peter s Mattem už byli uvnitř a Pam na ně čekala ve vestibulu. Měla na sobě stejné šaty jako dvojčata a držela i stejnou kytičku. Půjde uličkou jako první, hned za ní Valerie následovaná Jessikou, a s větším odstupem teprve nevěsta. Peter s chlapci budou čekat u oltáře. Při odchodu povede nejdřív Pamela Matta, za nimi půjde Mark a pak novomanželé. Celý ceremoniál naprogramovali dlouho dopředu a Mel pozvala jen několik nejbližších přátel z New Yorku, totéž udělal i Peter. Když se Mel rozhlédla po kostelních lavicích, uvědomila si, že tam nezná živou duši.

Vdává se mezi úplně cizími lidmi, jen se svými dětmi. K oltáři došla naprosto bledá, napětí a vzrušení ji vyčerpávaly.

Hledala Peterovy oči. Ten k ní přistoupil a tiše ji vzal za paži. V tu chvíli se jí v duši rozlil klid. Najednou nezáleželo na ničem, jen na Peterovi. Než obřad začal, stačil jí zašeptat: „Miluju tě, Mel. Všechno bude fajn.“ „I já tě miluju.“ Na víc se nezmohla. Pak promluvil kněz: „Vážení přítomní, shromáždili jsme se tu dnes, na Štědrý den, v tento svátek“ Usmál se, „abychom požehnali spojení této ženy a muže v posvátný svazek manželský“ Mel cítila srdce až v krku. Za chvíli si vyměnili prsteny. Peter je koupil sám, jednoduché úzké zlaté kroužky. Mel trvala na tom, že nechce zásnubní prsteny, a když se teď dívala na svou ruku, cítila, jak se jí slzy derou do očí. „Spolu zůstanete v dobrém i zlém, dokud vás smrt nerozdělí“ Po zádech jí přejel mráz.

Kdyby se Peterovi něco stalo, asi by to nepřežila. A přece i on musel překonat Annin odchod, a teď jsou tady spolu.

Pohlédla mu do tváře. Byl teď její muž. „Prohlašuji vás manželi.“ Varhany zabouřily a chrámový sbor spustil Tichou noc. Mel se málem rozpustila v Peterových očích. „Můžete políbit nevěstu,“ prohlásil kněz a usmál se. Peter vyhověl výzvě a pak se vznášeli uličkou k východu. Během příští hodiny potřásala Mel rukama desítkám lidí, které nikdy neviděla.

Našla si i chvilku, aby políbila Marka, Matta i Pam a podělila se s nimi o své štěstí. Někde v dálce zahlédla paní Hahnovou.

I na svatbě se tahle žena tvářila kysele, ale Peter za ní zašel a Mel poprvé spatřila na její tváři úsměv. Najednou ji napadlo, že ji paní Hahnová asi nemá ráda. Možná se nemůže vyrovnat s Anninou ztrátou. V tu chvíli ji v duchu srovnala s

Raquel. Zalitovala, že nemohla být s nimi. Raquel pro ni byla téměř jako matka. Po obřadu se obě rodiny vtěsnaly do limuzíny a odjely do hotelu na slavnostní recepci. Mel zjistila, že jejich svatba

není tak tichá a skromná, jak předpokládala.

Když vešli ohromnými dveřmi do klubu, čekala tam na ně minimálně stovka lidí. Sedmičlenný orchestr spustil svatební pochod a Peter se na místě zastavil a políbil ji na ústa. „Ať žije paní Hallamová!“ Mel to všechno najednou připadalo báječné a bláznivé. Vůbec jí nevadilo, že tam nikoho nezná a třeba některé z nich už ani nikdy neuvidí. Všichni ale byli svědky nejšťastnější chvíle v jejím životě. Lidé k ní neustále přicházeli a potřásali jí rukou, chválili její působení v televizi a přáli jí štěstí. Už jí nepřipadali tak cizí. „Jsem opravdu hrozně šťastná,“ opakovala stále dokola a z euforie ji vytrhl jen letmý pohled na Val mluvící s Markem á pak tiše plačící v rohu jídelny. Když se k ní ale konečně propracovala, zdálo se, že už je v pořádku. S úsměvem matku objala, stejně jako Jessica. „Máme tě moc rády, mami! A máme velkou radost, že jsi šťastná!“ Ale v očích starší dcery stále přetrvával stín smutku. Bude jim to všem chvíli trvat, než si zvyknou.

Mel však byla přesvědčená, že se rozhodla správně, i když cítila, že vůči dvojčatům to bylo dost kruté řešení. Proto jim byla vděčná, že se nepostavily proti Peterovi. Románek mezi

Val a Markem zřejmě stále pokračoval, i když už se netvářili tak nadšeně jako zpočátku, a Mel napadlo, že společné bydlení odvane jejich vzájemné prvotní okouzlení. Mark zjistí, jaká je Val „bordelářka“, jak tvrdila Jessica, a budou v podstatě pořád spolu, což přispívá k ochlazení vztahu. Alespoň v to Mel doufala. V myšlenkách přeskočila k Mattovi, který na ni mával a zval ji k tanci. Chvilku s ním zakřepčila na parketu. Hosté se usmívali a pozorovali je, až jim zábavu ukončil Peter a vylákal ji na waltz. „Máš vůbec tušení, jak jsi krásná?“ „Ne, ale víš ty, jak jsem šťastná?“ zářily jí oči. „Vyprávěj mi o tom!“ Vypadal nadšeně, ale změna pro něj bude snazší. Všechno odnese Mel. Musela opustit práci, vytáhnout děti ze školy, prodat dům, propustit Raquel, odjet z New Yorku, „Nikdy jsem nebyla šťastnější!“ „Výborně. Tak to má být.“ Při otočce se rozhlédl po místnosti. „I naše děti se tváří spokojeně.“ Pam se právě smála něčemu, co jí povídala Jessica a Mark tančil s

Val. Matt bavil hosty. „Myslím, že jsou. Jen paní Hahnová se pořád tváří znechuceně.“ „Dej jí nějaký čas. Je trochu nepružná.“ Byla to hodně mírná charakteristika, ale Mel ji radši nekomentovala. „Má tě taky ráda, stejně jako všichni moji přátelé.“ „Vypadají sympaticky.“ Mohli by však být svatebními hosty kdekoli, kam by je vyslali z centrálního dispečinku jíst, tančit a bavit se. „Až se všechno uklidní, budu je postupně zvát v menších skupinkách, abys je lépe poznala. Takhle je to dost obtížné.“ „Ani ne,“ usmála se.

„Protože jsi se mnou. Víš, tady mě v podstatě zajímáš jen ty, kromě dětí, samozřejmě.“ Zatvářil se potěšeně, ale chtěl, aby se zajímala i o jeho přátele. Oni už ji znali. Teď se potřebovala s nimi seznámit ona. „Budou se ti líbit, uvidíš.“

Tanec skončil a pak k nim přistoupil jeden Peterův kolega.

Začali se bavit o interview, které dělala s Peterem na jaře.

Byl dokonce na sále, když operovali Marii a Mel si na něj vzpomněla. Tančila s desítkami mužů, které vůbec neznala, smála se vtipům, potřásala rukama, snažila se zapamatovat si jejich jména, ale pak to vzdala. Konečně se v jedenáct hodin vypravili domů. Limuzína je odvezla do Peterova domu. Mark nesl Matta, který v autě usnul a děvčata mezi zíváním stále štěbetala. Peter vzal Mel za ruku a zastavil ji těsně před vchodem. „Ještě moment, prosím.“ „Děje se něco?“ Tvářila se překvapeně. Šofér zatím vynášel jejich věci, ale Peter se usmál a najednou ji popadl do náruče a přenesl přes práh.

Uvnitř ji postavil blízko vánočního stromku. „Vítej doma, lásko.“ Stáli tam a líbali se a děti se po špičkách vytrácely nahoru. Jediný, kdo se usmíval, byl Mark. Všechna děvčata se cítila trochu stísněně a radši nemyslela na to, co tenhle den pro ně znamená. Už to nebyla žádná hra. Všechno bylo naostro.

Tiše se rozloučila a zavřela za sebou dveře pokojů. Pam nerada viděla Mel v Peterově objetí a dvojčata si definitivně uvědomila, že jejich matka už není jen jejich. Novomanželé ještě chvíli zůstali dole a povídali si o svatbě. Oslava se vydařila a měli z ní dobrý pocit. Peter nalil další sklenku

šampaňského a za odbíjení hodin na krbu připil Mel na zdraví.

„Veselé Vánoce, Mel.“ Dlouze se líbali a pak ji znovu chytil do náruče a nesl nahoru do ložnice.

26.

Vánoce strávili doma a paní Hahnová jim k večeři připravila husu s rýží, kaštanovým pyré, hráškem a cibulí. Jako dezert podávala oříškový koláč a švestkový pudink. „Letos nebude krocan?“ podivila se Jessica, když přišly ke stolu, a jak Val ucítila vůni husy, rozplakala se a utekla nahoru. Mel se chtěla za ní vydat, aby ji uklidnila, ale Mark ji zarazil. „Já tam zajdu, Mel.“ Choval se podivně tiše, ale nikdo kromě

Jessie si toho nevšiml. Val v poslední době nějak často plakala, alespoň Jess to tak připadalo. Slyšela ji i včera v noci, ale sestra o ničem nemluví a Jess nechtěla matce přidělávat starosti. „Díky, Marku.“ Obrátila se k Peterovi.

„Promiň. Myslím, že jsme všichni trochu přetažení.“ Přikývl.

Jejich tradice jsou pro dvojčata novinkou. Mívají husu každý rok, díky paní Hahnové a předtím Anne.

Krocana si dávají pouze na Díkůvzdání a na Velikonoce jedí šunku. Ale když paní Hahnová servírovala koláč, Jessica se v něm jen pošťourala a zatoužila po horkém jablkovém závinu, který vždycky měly na Vánoce v New Yorku. I stromeček jim připadal divný. Byl vyzdobený pouze drobnými elektrickými světýlky a velkými zlatými koulemi. Všechny krásné ozdoby, které léta sbíraly a milovaly, i mnohobarevné lampičky skončily ve skladu společně se zbytkem jejich věcí. „Jsem úplně přecpaná!“ Jess odcházela od stolu a Mel se zoufale podívala na Petera. Přesto musela paní Hahnovou pochválit, její jídlo chutnalo skvěle. Bylo syté a všichni se sotva odkulili od stolu do obývacího pokoje. Když se Mel kolem sebe rozhlédla, zjistila, že po stěnách stále visí Anniny fotografie a nad úzkým stolkem velký malovaný portrét. Peter si všiml jejího pohledu a zatrnul. Ale Mel mlčela. Jen se v duchu rozhodla, že je sundá hned, jak se vrátí z líbánek.

Peter navrhl Puerto Vallarta, jedno ze svých oblíbených míst, a vezmou všech pět dětí s sebou, i když Mel připadalo náročné vozit Matta do Mexika. Bude na něj muset dávaE pozor. Ostatní už se o sebe postarají. Usoudili, že by nebylo diplomatické nechávat děti tak brzy samotné. Mohou si někam vyrazit později jen spolu, třeba do Évropy nebo na Havaj, podle okolností. V novém zaměstnání už Mel nebude mít přes léto dva měsíce volna.

Má nárok na jeden měsíc a mateřskou dovolenou. Pobavilo ji, když trvali na tom, aby tahle podmínka byla do smlouvy zahrnuta. Má tolik dětí, kolik chtěla mít, a ještě nějaké navíc. Znovu se smála, když o tom vyprávěla Peterovi, a ten si z ní utahoval, že pokud se nebude slušně chovat, pořídí jí miminko. Za to mu žertem pohrozila, že ho propíchne nůžkami.

Uprostřed pohody vánoční noci si Mel s hrůzou uvědomila, že bude muset zase balit. Zdálo se jí, že poslední měsíc nic jiného nedělala, ale do Puerto Vallarta toho naštěstí moc nepotřebují. Všechny děti se tam moc těšily. Ten večer pobíhaly mezi pokoji, chichotaly se, žertovaly a přetahovaly se o věci. Peter s Mel poslouchali ten rachot ze své ložnice a

Mel se usmívala. „Myslím, že se spřátelí.“ Přesto vnímala určité slabé napětí mezi oběma skupinami. „Děláš si kvůli nim zbytečné starosti, Mel. Jsou fajn.“ Usmál se a natáhl se pro řinčící telefon. Pak se podmračeně usadil ke stolu, sluchátko stále v ruce, a vyptával se na spoustu podrobností. Zavěsil a popadl sako z křesla. „To je Marie. Znovu infekce.“ „Je to vážné?“ Přikývl s bledou tváří. „Je v kómatu. Nevím, proč mi nezavolali dřív. Žvanili něco o Vánocích a že mě nechtěli vyrušovat. Zatraceně!“ Zastavil se ve dveřích a nešťastně se podíval na Mel. „Vrátím se hned, jak to půjde.“ Po jeho odchodu jí bylo jasné, že výlet do Mexika se odsouvá na neurčito. Když jí děti přišly dát dobrou noc, nic jim radši neřekla, aby je před spaním nezarmoutila. Konstatovala jen, že musel odejít do nemocnice. Pak se modlila za Marii. Čekala u telefonu, ale Peter se neozýval. Ve dvě hodiny to vzdala a šla spát. Doufala, že to neohrozí jejich výlet. Bez něj by nemohla jet, je to přece jejich svatební cesta. Zaregistrovala, že k ní kolem páté vklouzl, ale jak se k němu přitulila, choval se

odtažitě. Bylo to tak nezvyklé, že pootevřela oči a přitiskla se ještě blíž. „Ahoj, miláčku. Všechno v pořádku?“ Neodpověděl a Mel se probrala. Něco se stalo. „Petere?“ „Ve čtyři umřela.

Otevřeli jsme ji, ale nedalo se nic dělat. Měla nejhorší případ sklerotických tepen, jaký jsem kdy viděl. Ani nové srdce nepomohlo!“ Očividně se znovu obviňoval. Poskytli jí jen sedm měsíců, ale bez operace by neměla ani to. „To je mi líto.“ Dalo se toho říct jen málo a Peter stejně odmítal veškeré snahy ho utěšit. V šest hodin zase vstal. „Měl by ses chvíli vyspat, než pojedeme.“ Mluvila velmi něžně a evidentně měla o něj obavy. Ale chápala ho. Marie byla svým způsobem důležitá pro ně oba, už od začátku. Mel se zúčastnila transplantace a dívčinu ztrátu nesla stejně těžce. Ale na Peterovu reakci nebyla připravená. Choval se jako rozzlobené nešťastné děcko. „Nikam nejedu. Jeď sama s dětmi.“ Ztěžka se posadil do křesla v ložnici a tvářil se nedůtklivě a zoufale. Protože byla ještě tma, Mel rozsvítila lampičku, aby na něj lépe viděla. Vypadal vyčerpaně a pod očima měl tmavé kruhy. Byl to podivný závěr jejich svatby a začátek líbánek. „Teď už přece nemůžeš nic dělat! A my bez tebe nepojedeme!“ „Nemám na to náladu, Mel!“ „To není fér! Děti budou zklamané a je to naše svatební cesta!“ Jednal nelogicky, ale Mel věděla, že je příliš unavený. „Petere, prosím tě“ „Ksakru!“ Vyskočil a ostře se na ní podíval. „Jak by bylo tobě? Ubohých sedm měsíců a víc nic, víc jsem jí nemohl dát!“ „Nejsi přece všemohoucí.

Dělal jsi to, cos uměl, a to perfektně. O ostatním rozhoduje někdo jiný, ne ty.“ „To jsou žvásty! Mohli jsme to zvládnout líp!“ „Ale teď je mrtvá!“ Začala také zvyšovat hlas. „A ty nemůžeš kvůli tomu zbytek života truchlit, máš taky určité povinnosti k nám!“ Pohlédl na ni, otočil se a odešel z místnosti, ale za půl hodiny se vrátil s dvěma šálky horké kávy. Na letišti mají být v poledne, takže zbývá ještě dost času na diskusi. Podal Mel kouřící kávu se zatrpklým výrazem.

„Promiň, Mel, já, nikdy se nedokážu vyrovnat se ztrátou pacienta a ona byla navíc tak milá, to není spravedlivé“

Hlas se mu zlomil, Mel položila šaeic a vzala ho kolem ramen.

„V tom, co děláš, nemůže být spravedlnost, miláčku. A ty to dobře víš. Znáš všechna rizika, snažíš se na ně zapomenout, ale pořád existují.“ Přikývl. Měla pravdu, věděl to dobře.

Obrátil se k ní se smutným úsměvem. „Jsem vlastně šťastný člověk.“ „A skvělý chirurg. To si pamatuj!“ Až do snídaně s dětmi se nezmínila o Mexiku. Peter byl podivně zamlklý a Mark se cestou z jídelny tiše zeptal: „Stalo se tátovi něco?“ „V noci mu umřela jedna pacientka.“ Mark chápavě pokýval hlavou.

„Vždycky to prožívá hrozně dramaticky, zvlášť pokud jde o transplantace. Byla to transplantace, že? „Ano. Operoval ji právě tehdy, když jsem s ním dělala reportáž.“ Mark znovu přikývl a tázavě se podíval na Mel. „Pojedeme vůbec do

Mexika?“ „Doufám.“ Mark se netvářil moc přesvědčeně. „Ještě nevíš, jak v takovéhle situaci reaguje. Může se klidně stát, že zůstaneme doma!“ „Udělám, co můžu.“ Pohlédl na ni a zdálo se, že se chystá něco říct, ale přerušil ho Matt. Nemohl najít bačkory. „Podíváme se po nich. Hledal jsi u bazénu?“ Přikývl a odběhl. Mel odešla do svého pokoje a našla tam Petera v křesle, zírajícího do prostoru. Najednou vypadal mnohem starší. Jeho syn ho dobře znal. Prožíval Mariinu smrt velmi těžce a Mel začínala pochybovat, že ten den někam odjedou.

„Tak, drahý“ Posadila se blízko něj na kraj postele. „Co uděláme?“ „S čím?“ Ve tváři měl prázdný výraz. Právě si představoval, jak vypadalo Mariino srdce, když ho vyňali. „S naší cestou. Pojedeme, nebo zůstaneme?“ Dlouho váhal. „Nevím.“

Zdálo se, že v tu chvíli není schopný nijak rozhodnout.

„Myslím, že by ti to jen prospělo a dětem taky. V poslední době jsme měli dost rušno, spoustu změn a další ještě přijdou.

Mám pocit, že právě takový výlet by nám mohl doktor předepsat.“ Usmála se a ani se nezmínila, že sama začne za týden na novém pracovišti, což taky nebude příliš jednoduché.

Možná potřebovala dovolenou víc než on. „Dobrá. Pojedeme. Asi máš pravdu. Nesmíme zklamat děti. Náhradu za sebe už jsem zařídil.“ Objala ho a přitiskla k sobě. „Díky.“ Ale sotva to zaregistroval

a cestou na letiště vůbec nepromluvil. Jednou nebo dvakrát si Mark s Mel vyměnili pohledy, ale neříkali nic, dokud nebyli sami. „Bude to takhle chvíli trvat, počítej s tím.“ „Jak dlouho?“ „Týden, někdy i dva. Možná i měsíc, záleží na tom, jak se cítí zodpovědný a jak blízký vztah měl k pacientovi.“

Mel sklonila hlavu. To neznělo příliš nadějně, zvlášť pro líbánky. Mark měl pravdu. Přistáli v Puerto Vallarta a dvěma džípy se přepravili do hotelu, kde si rezervovali tři pokoje s výhledem na pláž. Přímo pod okny měli obrovskou terasu s restaurací a tři bazény plné rozesmátých, dovádějících lidí. Všechen ten hluk korunovala čas od času ryčná hudba. Byla to vzrušující atmosféra a děti nadchla, zvlášť Jessiku a Val, které navštívily Mexiko poprvé. Mark je vzal do bazénu a pak si dali v restauraci limonádu, ale Peter trval na tom, že zůstane v pokoji. Mel se ho neustále pokoušela rozptýlit. „Co kdybychom se prošli po pláži, lásko!“ „Promiň, ale nemám na to náladu. Opravdu bych byl nejradši sám. Proč nejdeš s dětmi?“

Chtěla se už na něj utrhnout, že to jsou jejich líbánky, ale uvědomila si, že moudřejší bude mlčet. Třeba se z toho dostane rychleji. A tak radši odešla. Čas plynul, ale nezdálo se, že by se to lepšilo. Mel chodila nakupovat s děvčaty, pořídily si překrásně vyšívané halenky a letní šaty, kterými se budou chlubit v L. A„ a Mark vzal dvakrát Matta na ryby. Mel se staršími dětmi dokonce jednou navštívila diskotéku, ale Peter se k nim nikdy nepřipojil. Byl posedlý myšlenkami na Marii.a několikrát denně se pokoušel telefonovat do L. A„ aby zjistil, jak jsou na tom ostatní pacienti. „Skutečně nemělo cenu sem jezdit, když celý týden sedíš na pokoji a mluvíš s nemocnicí.“ Konec jejich pobytu se blížil a Mel už to nevydržela, ale jen na ni upřel prázdný pohled. „Upozornil jsem tě na to několikrát už doma, ale nechtělas zklamat děti.“

„Tohle je ale naše svatební cesta, ne jejich!“ Konečně to bylo venku. Byla hořce zklamaná. Celou dobu se vůbec nesnažil, od

Mariiny smrti se dokonce ani nemilovali. Opravdu unikátní líbánky! „Promiň, Mel. Zrovna to tak dopadlo. Vynahradím ti to jindy.“ Trochu o tom zapochybovala. Najednou si uvědomila, že ani nemá vlastní střechu nad hlavou, kam by se po výletu mohla vrátit. Víc než jindy začala postrádat dům v New Yorku a současně si vzpomněla na Anniny fotografie v obýváku, které chtěla odstranit. A co bude s Anniným portrétem? Teď to byl i její dům a neměla zájem dívat se celý den Peterově bývalé ženě do tváře. Neměla však odvahu o tom mluvit dřív, než se vrátí do Los Angeles. Vždycky o svém novém domově mluvila jako o L.

A„ protože zatím pro ni domovem nebyl. New York ano. Všimla si, že i dvojčata automaticky uváděla, že jsou z New Yorku.

Ale jinak si zvykala rychle. Všechny děti se k sobě chovaly jako sourozenci, kromě Marka a Val, kteří k tomu měli důvod.

Poslední den pobytu náhle onemocněla Val. Koupila si na pláži zmrzlinu a když se to Mel dozvěděla, zamračila se, protože Val potom celou noc zvracela. Peter jí chtěl něco naordinovat, ale absolutně odmítala cokoli vzít. Když se Mel ve čtyři ráno konečně dostala do postele, vzbudil ho jeho lékařský instinkt.

„Jak je jí?“ „Konečně usnula. Ubohé dítě. Ještě nikdy jí nebylo tak špatně. Nevím, proč si nevzala ten lék, většinou nebývá tak tvrdohlavá.“ „Mel, je jinak v pořádku?“ Zamračeně o něčem přemýšlel. „Co tím myslíš?“ „Nevím. Tolik ji neznám. Ale připadá mi trochu jiná než v Aspenu a při Díkůvzdání.“ „Jiná v čem?“ „Nejsem si úplně jistý. Je to jen podezření. Byla teď někdy na prohlídce?“ „Ty mě děsíš! Jaké podezření?“ Očekávala přinejmenším leukémii, ale Peter jen potřásl hlavou. „Možná anémie. Připadá mi hodně ospalá a Pam se zmínila, že na Štědrý den po večeři se jí udělalo špatně.“ Mel vzdychla. „Myslím, že to jsou nervy. Ani Jess se mi nelíbí. Stěhování pro ně byla velká změna a jsou v náročném věku. Ale možná máš pravdu. Až se vrátíme, zajdu s oběma k doktorovi.“ „Dám ti spojení na dobrého internistu. Neboj se, nebude to nic vážného.“ Poprvé po dlouhé době ji políbil. „Určitě máš pravdu, děvčata v tom věku se snadno rozruší. To jen že

Pam měla loni tu anorexii, tak radši vytahuju anténu při každém sebemenším problému.

Pravděpodobně o nic nejde.“ V dívčím pokoji seděl Mark na Valině posteli. Čekal celou dobu, až Mel odejde, a teď Val, strašně oslabená nevolností, tiše plakala a Mark ji hladil po vlasech. Šeptali, aby nevzbudili

Jessii a Pamelu. „Myslíš, že jsem mu ublížila?“ Mark se zatvářil zničeně. Zjistila to dva dny po příjezdu z New Yorku.

Mark ji vzal na těhotenský test a oba věděli, kdy k tomu došlo. Když se poprvé milovali. Na Díkůvzdání. Val se dívala vyděšeně. Zatím nevěděli, co dělat, ale pokud se rozhodnou, že si dítě nechají, nechtěli by žádného mrzáčka. „Nevím. Vzalas nějaký lék?“ „Ne,“ zašeptala. „Tvůj táta mi něco strkal, ale odmítla jsem.“ Mark přikývl, ale to byl ten nejmenší problém.

Byla těhotná teprve pět týdnů, a to znamenalo, že mají na vyřešení zapeklité situace necelé dva měsíce. „Zkusíš usnout?“

Přikývla, oči už napůl zavřené, a Mark se shýbl, políbil ji a po špičkách odcházel z pokoje. Chtěl se svěřit otci, ale vzhledem ke všemu tomu rozruchu kolem svatby a stěhování se k tomu nedostal. Val ho taky prosila, aby mu to zatím neříkal.

Pokud se rozhodne pro potrat, musí s ní zajít k dobrému doktorovi, ale o tom si promluví až po návratu do L. A. Tady to nemá smysl. Stejně nemůžou nic dělat, jen by ji to víc zneklidňovalo. „Marku?“ Jessica se nadzvedla na posteli.

Zřejmě ji vzbudilo, jak otevíral dveře. „Děje se něco?“

Posadila se a rozespale se dívala z jednoho na druhého. „Jen jsem přišel zjistit, jak je Val.“ Ta už usnula a Mark mluvil polohlasem ode dveří. „Co se stalo?“ Mark měl pocit, že si

Jess vůbec nepamatuje, jak bylo sestře celý den špatně. „Val něco snědla a nebylo jí dobře.“ „Myslela jsem, jestli je něco nového.“ „Ne, je v pořádku.“ Ale cestou do svého pokoje pokyvoval hlavou. Jessica něco tuší. Vzpomněl si, co se říká o dvojčatech, bývají psychicky velmi propojená. Teď se hlavně potřebovali poradit s rodiči a všechno se vyřeší. Sám se o to postará. Musí. Jiná možnost není.

27.

Domů se vraceli na silvestra ráno. Val byla ještě slabá ale schopná cesty. Dojeli ve čtyři odpoledne, unavení, opálení a vcelku spokojení. Peter poslední den konečně vylezl ze své ulity a všichni se cítili dobře. Dokonce i Mel. I když to nebyly líbánky přesně podle jejích představ. Peter se jí cestou zpátky v letadle omlouval a ona to chápala. Alespoň si trochu odpočinula před nástupem do nového zaměstnání. Má se hlásit už zítra, na Nový rok v poledne, a v šest už se zúčastní prvního vysílání s Paulem Stevensem. Ten je u téhle stanice už několik let, a přestože má pár oddaných fanoušků, jeho obliba pomalu klesá, takže Mel by měla jeho pořadu přidat na atraktivnosti. Společně můžou vytvořit zajímavou dvojici.

Paul je vysoký, šedovlasý, modrooký. má zvučný hluboký hlas a přitažlivost pro druhé pohlaví. Mel zase ženskost, kterou obdivují muži. Vedení televize správně předpokládalo, že tahle kombinace může dát dohromady perfektní show, a kdyby Stevens upadal, Mel by ho nahradila. Jenže to bylo poprvé, co měl

Stevens s někým na scéně spolupracovat a nijak ho to nenadchlo. Pro Mel to znamenalo také krok zpátky, protože už měla několik let vlastní pořad. Pro oba to bude svým způsobem ponižující situace a lekce v diplomacii. To si Mel dobře uvědomovala. Peter a Mel se rozhodli zůstat na silvestra večer doma a popíjet šampaňské v teple u krbu, zatímco Mark se s Val a Jessií vydali na několik večírků. Mel potěšilo, že vzali i

Jess, přestože se netvářila právě odvázaně a Val se necítila ve formě. Mel je požádala, aby nezůstávali venku příliš dlouho, a pak se zašla podívat do pokoje k Pam, která měla u sebe do druhého dne kamarádku. Matt spal ve své posteli, vedle sebe budík. Trval na tom, aby ho o půlnoci vzbudili, chtěl si zatroubit, ale Mel správně předpokládala, že v tu dobu nebude v domě nikdo vzhůru. Původně měla v úmyslu počkat, až se mládež vrátí, ale byli s Pete 220 221 rem příliš

unavení. A když se usadil v posteli a začal číst nějaký lékařský časopis, procházela se Mel po domě a snažila se ho vnímat jako svůj domov. Jenže pořád se jí to moc nedařilo. Pak si vzpomněla na Anniny fotografie ve stříbrných rámečcích. Začala je snímat, jednu po druhé, dohromady jich napočítala třiadvacet, a skládala je do skříňky v Peterově pracovně. Když zamířila ke dveřím s poslední várkou v ruce, narazila na Pamelu. „Co to děláš?“ „Odklízím nějaké obrázky.“

Vyměnily si výbojné pohledy a Mel si všimla, jak se Pam tváří strnule. „Čí?“ „Tvojí matky.“ Hlas jí ani nezakolísal. „Dej je zpátky!“ Znělo to skoro jako zavrčení a Mel si všimla, že za

Pamelou stojí její kamarádka. „Prosím?“ „Říkám, abys je dala zpátky! Tohle je dům mojí mámy, ne tvůj!“ Kdyby ji Mel neznala, myslela by, že je opilá. Ale nebyla. Cítila jen ohromnou zlost a bolest, tak silnou, že se třásla po celém těle. „Myslím, že si o tom popovídáme někdy jindy, Pam, až budeme samy.“ Snažila se zachovat klid, ale cítila, že se taky chvěje. „Dej mi to!“ Pam se na ni náhle vrhla, ale Mel odhodila obrázky do křesla a popadla ji za ruce. Držela ji pevně a rozhodným hlasem na ni křikla: „Jdi do svého pokoje.

Okamžitě!“ Totéž by řekla i svým dvojčatům, ale Pamela ji zcela ignorovala, a když Mel stisk uvolnila, zuřivě sbírala všechny fotografie, které ležely na křesle. S plnou náručí se postavila proti Mel. „Nenávidím tě!“ „Můžeš si vzít všechny, zbytek jsem dala tátovi do pracovny!“ Pam nereagovala. „Tohle je náš dům! Náš! A mojí mámy, na to nezapomeň!“ Mel by jí nejradši vrazila facku, ale věděla, že by to stejně k ničemu nevedlo, zvlášť v přítomnosti cizího člověka. Místo toho ji chytila za ramena a vystrčila z pokoje. „Teď jdi do svého pokoje, Pamelo! Nebo zavolám mamince tvojí kamarádky, aby si pro ni přijela, jasný?“ Pam ani nehlesla a pádila s matčinými fotografiemi v náručí, její vyplašená přítelkyně cupitala za ní. Mel pozhasínala všechna světla v přízemí a když se vrátila do ložnice, Peter si pořád spokojeně pročítal své časopisy.

Mel na něj dlouho zírala a docházelo jí, že alespoň v něčem má

Pam pravdu. Byl to jejich dům. Mel si tam ani nesměla dát žádný nábytek. A všude byly stopy Anniny působnosti. Ještě se chvěla ze střetnutí s Pam a dívala se na Petera tak upřeně, až zvedl oči. „Zítra sundáme ten obraz!“ „Jaký obraz?“ Tvářil se, jako by se právě zbláznila a Mel se tak skoro cítila. „Portrét tvojí bývalé ženy.“ Drtila slova mezi sevřenými zuby a Peter byl z toho zmatený. Asi na ni působí šampaňské. „Proč?“

„Protože teď je to i můj domov, ne její. A já ho chci dát pryč. Ihned!“ Už téměř křičela. „Ale maloval ho velmi známý malíř.“ Taky přitvrdil. Její postoj mu připadal zcela nesmyslný, nevěděl nic o konfliktu s Pamelou. „Na to kašlu.

Chci se ho zbavit. Vyhoď ho! Spal ho! Udělej s ním, co chceš, ale dej ho pryč z mýho obýváku!“ Najednou neměla daleko k slzám a Peter na ni nechápavě civěl. „Co se to proboha s tebou děje, Mel?“ „Co se děje se mnou? Co se děje se mnou?

Nastěhuješ mě do baráku, kam si můžu vzít sotva sponky do vlasů, kde všechno patří tobě a tvým dětem a kde máš všude rozvěšený fotky svý první ženy, a já se tu mám cítit jako doma?“ Začal chápat, nebo si to alespoň myslel, ale pořád mu to připadalo iracionální. A proč teď? „Tak je sundej, když chceš. Ale předtím ti nevadily.“ „Předtím jsem tu nebydlela!“

„Jistě.“ Zatvářil se otráveně. „Předpokládám, že zařízení domu není pro tebe taky dost vhodné!“ V jeho hlase zazněl kousavý tón. „Je ideální, pokud ti nevadí bydlet ve Versailles. Já osobně radši žiju v obyčejném domě, chci mít domov, něco útulnějšího a možná i trochu lidštějšího.“

„Asi takový domek pro panenky, jako jsi měla v New Yorku?“

„Přesně tak.“ Stáli proti sobě a oba pěnili. „Fajn. Sundej fotografie, když na tom trváš, ale portrét tady zůstane.“

Chtěl ji spíš jen popíchnout, protože se mu nelíbil způsob, s jakým tu záležitost chtěla řešit, ale Mel ztvrdla s otevřenými ústy. „To těžko! Buď půjde on, nebo já!“ „Nepřipadá ti to trochu komické? Chováš se jako potřeštěná.“ „A ty jako totální sobec! Čekáš, že se ti ve všem přizpůsobím a sám nejsi ochotný změnit vůbec nic, dokonce ani odstranit fotky své bývalé ženy.“ „Tak si nech udělat nějaké fotografie a rozvěsíme je taky.“ Už byl protivný a uvědomoval si to, ale unavovaly ho její

nářky nad Anninými obrázky. Jednou nebo dvakrát ho samotného napadlo, že by je měl sundat, ale už jen ta představa ho deprimovala a nechtěl rozesmutnit děti. „Nevím, jestli ti došlo, co na to řeknou děti, až zjistí, žes vyhodila obraz jejich mámy!“ „Ó, jistě, to už vím!“ Postavila se před něj s rukama v bok a zlomyslným pohledem. „Právě jsem dotyčné předměty uklízela do tvojí pracovny a tvoje dcera mě upozornila, že tohle je tvůj dům, ne můj. Nebo přesněji, její matky.“ Peter náhle všechno pochopil. Posadil se se svěšenými rameny a zamyšleně pohlédl na Mel. Dokázal si živě představit scénu s Pamelou, což mu objasnilo i Melino podivné chování.

Předtím to nedávalo žádný smysl. „Takhle to řekla, Mel?“

Mluvil teď laskavěji a tvářil se přívětivě. „Ano.“ Mel vstoupily do očí slzy, ale nedokázala k němu přistoupit. „To je mi líto.“ Pokynul jí, ale stála na místě a otevřeně plakala. Vstal, došel k ní a objal ji kolem ramen. „Promiň, lásko. Víš dobře, že tady je i tvůj domov.“ Držel ji pevně a

Mel začala hlasitě vzlykat. „Dám ten obraz zítra pryč. Bylo to ode mne hloupé.“ „Ne, ne, tak to není, to je“ „Já vím“

„Je to hrozně těžké zvyknout si v cizím prostředí. Byla jsem tak šťastná v New Yorku!“ Posadili se na postel. „Já to chápu, ale teď je to i tvůj dům.“ Pohlédla na něj a popotáhla. „Není. Všechno je jenom tvoje a Annino, Nemám tu vůbec nic svého.“ Peter se tvářil zamyšleně. „Všechno co mám, je tvoje, Mel.“ Jenže ona chtěla svoje, ne jeho věci. „Dej mi trochu času. Snad si zvyknu. Jsem jen strašně unavená. Tolik se toho semlelo a Pam mě svým výstupem dost otrávila.“ Peter ji políbil a vstal. „Půjdu a promluvím s ní!“ „Ne! Nech to na mě, prosím tě. Když do toho budeš zasahovat, bude mě nenávidět ještě víc.“ „Ale ona tě má ráda, Mel. Vím to.“ Netvářil se však moc přesvědčivě. „Teď je všechno jinak. Předtím jsem byla jen návštěva, teď jsem tady vetřelec.“ Petera to ještě víc rozesmutnilo. Takhle to vnímá? „Ty přece nejsi vetřelec, jsi moje žena. Doufám, že na to nezapomínáš !“ Navzdory slzám se usmála. „To víš, že ne! Jen je toho na mě najednou moc. A navíc zítra, jak víš, nastupuju do nové práce!“ „Já vím.“

Chápal to, a když ji viděl plakat, cítil se provinile. V duchu se rozhodl, že Annin portrét hned zítra uklidí. Měla pravdu.

„Asi bychom měli jít spát. Jsme oba unavení a máme za sebou rušný týden.“ Mel neprotestovala. Stěhování, svatba, líbánky,

Mariina smrt, Ulehli, Peter ji pevně objal a ucítil její teplou pokožku. Po tomhle toužil celých šest měsíců, ne, déle, dva roky, a možná i předtím. S Anne to nikdy takhle neprožíval. Byla mnohem rezervovanější než Mel. Ta mu připadala jako součást jeho samého a poprvé po týdnu ho něco hluboko uvnitř zahřálo. Přitiskl se k ní a zatoužil po ní jako nikdy předtím. A když starý rok předával vládu novému, znovu se milovali.

28.

Podle nového kontraktu se pro Mel zastavil kolem poled ne služební vůz a odvezl ji na nové působiště. Při vstupu do budovy na sobě cítila stovky pohledů. Její osoba vyvolávala mimořádnou zvědavost. Mel Adamsová začínala pracovat.

Představili ji producentům, asistentům produkce, režisérům, kameramanům a redaktorům, a Mel připadalo nové prostředí náhle neuvěřitelně povědomé. Bylo stejné jako v New Yorku nebo v Buffalu. Studio vypadalo jako každé jiné a když se rozhlédla po své kanceláři, vzdychla a posadila se. Měla pocit, jako by se vracela domů. Celé odpoledne se seznamovala s lidmi, kteří přicházeli a odcházeli. Vypila sklenku vína s producentem a jeho zástupci a v půl šesté se dostavil Paul Stevens. Mel se na něj mile usmála a podala mu ruku. „Těším se na spolupráci,

Paule.“ „Rád bych řekl totéž.“ Potřásl jí rukou a odešel.

Producent jen stěží potlačil rozladěný povzdech a Mel se otočila se zdviženým obočím. „No, alespoň vím, na čem jsem.“

Lítostivě se zamračila. Ale nebylo to s ním jednoduché. Měl vztek. že se musí o svůj pořad dělit se ženskou, proto využil každou příležitost, jak jí to osolit. Zjistila to hned, kdvž poprvé vstoupili do

éteru. Mluvil s ní přesladce, ale snažil se ji znervózňovat a shazovat, jak se dalo. Bylo to tak očividné, že jakmile skončilo vysílání, postavila se před jeho stůl a zeptala se: „Neměli bychom si promluvit, než se nám to úplně vymkne z rukou?“ „Jistě. Jak se se mnou rozdělíte o svůj plat? Já se s vámi musím dělit o svůj pořad, takže je to snad fér, ne?“ Oči mu vztekle blýskaly a Mel pochopila, o co jde.

Všude v novinách hlásali, jaký plat dostala, pravděpodobně třikrát vyšší, než měl on. Ale to nebyl její problém. „To je otázka smlouvy s televizí, Paule. Šlo o konkurenční boj s New

Yorkem. Přece to znáte.“ „Neznám, ale rád bych to zažil.“

Snažil se proniknout do New Yorku už léta a ona to jen tak odhodí a přijde mu dýchat na krk. Nenáviděl ji, i když ji všichni kolem chválili. Nepotřebuje do svého pořadu žádný přívažek. Postavil se a skoro křičel: „Nelezte mi na oči a všechno bude oukej. Jasný?“ Zaraženě se na něj dívala, pak se otočila a odešla. Nebude to s ním snadné. Přemýšlela o tom celou cestu domů. Dostala tady stejné peníze jen za jednu relaci, a proto ji Paul Stevens nenáviděl. „Jak bylo? Vypadala jsi skvěle!“ Peter ji hrdě vítal a všichni ještě seděli u televize. Mel se však netvářila nijak radostně. „Dostala jsem kolegu, který mě nenávidí. Pracovat s ním bude pěkná švanda.“

To, a Pamela, která jí vmetla do tváře, že žije v cizím domě, jí táhlo hlavou, když věšela v předsíni kabát. „Však on si zvykne.“ Ráda by sdílela Peterovu jistotu. „Na to bych nespoléhala. Určitě doufá, že natáhnu bačkory, nebo se vrátím, odkud jsem přišla.“ Zaletěla pohledem k Pam, ale ta se tvářila bezvýrazně. A když se rozhlédla po pokoji, zjistila, že Annin portrét zmizel. To ji dojalo. Vrhla se Peterovi do náruče a do ucha mu zašeptala: „Dík, lásko.“ Pam to zaslechla. Vstala a odešla. Ostatní se za ní dívali a Peter řekl jako by nic:

„Pověsil jsem Annin obraz do haly.“ Mel ztuhla. „Ano? Myslela jsem, že jsme se dohodli, že ho dáš pryč.“ „Tam nebude nikomu překážet.“ Ne? Jejich oči se střetly. „Nevadí ti to, viď?“

Promluvila velmi tiše. „Abych byla úplně upřímná, tak vadí.

Tak jsme se nedomluvili.“ „Já vím“ Obrátil se k ní. „Na děti je to trochu rychlé. Všechny fotografie jsou pryč.“ Mel přikývla a beze slova odešla do svého pokoje. Připojila se k nim u večeře a nakonec zaťukala na Pameliny dveře. „Kdo je?“

„Zlá macecha!“ usmála se za dveřmi. „Kdo?“ „Mel_“

„Co chceš?“ „Něco ti dát.“ Když opatrně otevřela, podala jí

Mel tucet fotografií ve stříbrném rámečku. „Napadlo mě, že by sis je ráda pověsila ve svém pokoji.“ Pam se na ně podívala a vzala si je. „Díky.“ Pak klidně zavřela dveře Mel před nosem a ta se pomalu vracela dolů. „Zastavila ses u Pam?“ Peter se tvářil spokojeně. Znovu si listoval v lékařských časopisech.

Musí mít přehled o nejnovějších objevech. „Ano. Dala jsem jí nějaké Anniny obrázky.“ „Snad bys kolem těch fotografií nemusela dělat takový rozruch, Mel.“ „Myslíš?“ Opravdu ji nechápal a Mel byla příliš unavená, aby mu něco vysvětlovala.

„Proč?“ „Protože už je mrtvá.“ Pronesl to tak tiše, že ho sotva zaslechla. „Já vím, ale dost těžko by se mi žilo, kdyby tu na mě ze všech stran shlížela ze stěn.“ „Trochu přeháníš.

Tolik jich zase nebylo.“ „Včera jsem jich napočítala třiadvacet. To není tak málo. Pár jsem jich dala Pamele a myslela jsem, že bychom mohli nějaké pověsit i k Mattovi a

Markovi. Tam patří.“ Peter neodpověděl a ponořil se znovu do svých časopisů. Mel se natáhla do postele. Producent jí doporučil připravit na nejbližší období co nejvíc zajímavostí.

Byli samozřejmě celí žhaví, aby zhodnotili finance, které do ní investovali. Její newyorské pořady patřily mezi celostátní trháky. Slíbila udělat maximum a do notýsku už si poznamenala alespoň půl tuctu přitažlivých námětů. Dokázala si však snadno představit, jak bude Paul Stevens vyvádět, až to zjistí.

Nejlepší asi bude ho ignorovat. Ale následující večer se k ní mimo obrazovku choval tak hrubě, že měla pocit, že by ji nejradši uhodil. Byly to opravdu nesnesitelné pracovní podmínky, ale po vysílání předložila svůj seznam námětů producentovi a tomu se většina zamlouvala. To byla dobrá i špatná

zpráva. Znamenala, že bude muset příští jeden až dva měsíce pracovat přesčas, ale možná to přispěje k vyčištění ovzduší. Každý začátek je vždycky trochu nejistý, tím spíš, že tentokrát neměla kolem sebe příznivé prostředí. „Mělas dnes hodně práce?“ Peter se tvářil nesoustředěně. Tentokrát přišel později než ona. Táhlo na osmou. „Dost.“ Tvářila se smířlivě.

Souboj se Stevensem ji vyčerpal. „Už se ten chlápek chová líp?

Ten Paul Jaksejmenuje?“ Usmála se. Všichni v L. A. znali jeho jméno, ať se jim líbil, nebo ne. „Ne. Obávám se, že se choval ještě o trochu hůř. A co ty?“ „Tři bypassy za sebou. Nijak zvlášť rušný den.“ „Budu dělat interview s Louisou Garpovou.“

Patřila k největším hollywoodským hvězdám. „Opravdu? A kdy?“

„Příští týden. Dnes jsme to s ní dohodli.“ Mel měla radost a na Petera to očividně udělalo dojem. „Nebudeš mi věřit, ale jednou jsem dokonce mluvila i s doktorem Hallamem!“ Usmála se a Peter ji vzal za ruku. Oba byli hodně vytížení, měli opravdu náročná povolání. Jen doufal, že také budou trávit čas spolu.

Chtěl cítit, že jeho žena je tam pro něj a on pro ni. „Dneska jsi mi chyběla, Mel.“ „Ty mně taky.“ Tušila však správně, jak budou vypadat následující měsíce. Asi se příliš často neuvidí.

Ale pak se snad všechno uklidní. Po večeři se usadili do obýváku a chvíli si povídali, když se objevila Pam. Peter k ní natáhl ruku. „Jak je, zlato? Víš, že Mel bude dělat pořad s

Louisou Garpovou?“ „Jo?“ V poslední době se tvářila skoro pořád otráveně, jako by Mel pro ni znamenala skutečné ohrožení, a Petera to rozladilo. „To není právě přívětivá reakce!“ „Opravdu? A co má být? Já jsem zase dneska dostala jedničku z dějepisu!“ „To je prima!“ Peter nechal nezdvořilou poznámku bez komentáře. Mel ale rozzlobila a když děvče odešlo, neovládla se a řekla mu to. „Co ode mě chceš? Loni na učení kašlala a teď dostala jedničku!“ „To je úžasné! Ale neopravňuje ji to k tomu, aby ke mně byla sprostá!“ „Proboha,

Mel, dej jí čas, aby si zvykla!“ Už ho to una 228 229 vovalo. Měl za sebou dlouhý den a nehodlal se hádat. „Pojďme nahoru do ložnice a zavřeme dveře.“ Jenže jakmile to udělali, vešla dovnitř Jessica a Mel ji jemně požádala, aby zase odešla. „Proč?“ zatvářila se vyděšeně. „Protože jsme se s Peterem celý den neviděli a rádi bychom si promluvili.“ „Já jsem tě taky neviděla.“ Zjevně se jí to dotklo. „Já vím, ale my si můžeme popovídat ráno, Jess. Peter odejde do nemocnice.“

Ten se zatím přesunul do koupelny dát si sprchu a Mel políbila

Jess na tvář. Dívka se odtáhla. „No, nevadí.“ „Jess, prosím tě, těžko se můžu rozkrájet. Dej mi ještě šanci.“ „Jasně.“

„Jak je Val?“ „Jak to mám vědět? Zeptej se jí! Se mnou nemluví a ty pro nás nemáš čas.“ „To není fér.“ „Jak to? Vždyť je to pravda. On má vždycky přednost.“ Kývla směrem ke koupelně.

„Jess, jsem teď vdaná. Kdyby to tak bylo celou dobu, probíhalo by všechno jinak.“ „Kdybych se k tomu měla vyjádřit, dřív se mi to líbilo mnohem víc.“ „Jessie“ Mel deprimovaně hleděla na starší dceru. „Co je to s tebou?“ „Nic.“ Ale oči měla plné slz. Posadila se na matčinu postel a snažila se pláč potlačit.

„To jen, ani nevím“ Zoufale zavrtěla hlavou a upřela na

Mel smutný pohled. „Je to všechno, nová škola, pokoj, Už nikdy neuvidím svoje kamarádky, Musím bydlet s Val a ona je taková bordelářka. Klidně si bere moje věci a nikdy je nedá zpátky.“ To byl pro ni velký problém a Mel ji chápala. „A pořád brečí!“ „Ano?“ Mel se zamyslela. Uvědomila si, že mladší dcera poslední týdny pláče nějak často. Peter měl možná pravdu a Val je nemocná. „Myslíš, že je v pořádku, Jess?“ „Nevím.

Chová se divně. A je pořád s Markem.“ Mel něco zahučela a pak dodala: „Musím si s nimi zase promluvit.“ „To nic nezmění. Je pořád u něj v pokoji.“ Mel se zamračila. „Výslovně jsem jí zakázala tam chodit.“ Zakázala jí i jiné věci, o kterých Jess věděla, že je Val dělá, ale nikdy by matce nežalovala. Mel dceru objala kolem ramen a políbila ji na tvář. Jess na ni pohlédla se smutným úsměvem. „Promiň, že jsem byla protivná!“

„Je to pro nás všechny náročné, ale určitě si zvykneme. Vím, že to není lehké ani pro Peterovy děti.

Potřebujeme jen dost času, abychom se přizpůsobili. „Copak, něco se děje?“ Peter se vynořil z koupelny s ručníkem omotaným kolem pasu a usmál se na Jess. „Ahoj, jak se vede?“ „Dobře.“ Vrátila mu úsměv a spěšně vstala. Věděla, že bý je měla nechat o samotě. Obrátila se k Mel. „Dobrou noc, mami.“ Mel dojalo, když viděla dceru tak smutnou. Peterovi se o jejich rozhovoru nezmínila, ale přibyla jí další starost. Příští den musela znovu bojovat s

Paulem Stevensem a když se večer vrátila domů, volal Peter.

Měli naléhavý případ. který si potřeboval sám pohlídat, ale slíbil, že se vrátí „za chvilku“. Objevil se v jedenáct hodin.

Zdálo se, že už se nikdy nevymaní z neustálého kolotoče povinností. Mel během následujících tří týdnů neustále připravovala nové a nové rozhovory, bránila se Stevensovým útokům a večer byla nucená poslouchat Jessiny a Valiny stížnosti. Paní Hahnová je ráno nepustila do kuchyně, Pamela si půjčila jejich šaty, Jessica žalovala na Val, že se s

Markem zamykají celý den v pokoji, a vyvrcholením všeho byl koncem ledna telefonát z Mattovy školy. Chlapec uklouzl na hřišti a zlomil si ruku. Peter za nimi přiběhl na ortopedickou ambulanci, kde pracoval jeho kamarád a Mel unaveně zavtipkovala, že se konečně po týdnech zase vidí. Peter měl téměř každou noc pohotovostní služby, nekonečné řady bypassů a navíc mu zemřeli dva pacienti, kteří včas nezískali dárce k transplantaci. „Myslíš, že to přežijeme, Mel?“ Vyčerpaně se složila do postele. „Někdy o tom pochybuju. V životě jsem nedělala tolik interview za sebou.“ Navíc měla pořád pocit, že žije v cizím domě, .což nepři 230 231 spívalo k zlepšení nálady, ale zatím neměla čas s tím něco dělat. Nenašla v sobě ani energii pustit se do studené paní

Hahnové. „Chci, aby ses jí zbavil,“ odhodlala se konečně jednou odpoledne. „Paní Hahnové?“ Tvářil se šokovaně. „Je s námi už celá léta!“ „To je sice fajn, ale velmi nepříjemně jedná s Val a Jess a o nic milejší není ani ke mně. Myslím, že je vhodná doba pro změnu.“ Chystala se provést větší množství změn, ale zatím jí na nic nezbýval čas. „To není rozumný nápad, Mel.“ Už jen ta představa ho zlobila. „Je součástí rodiny.“ „To byla Raquel taky a musela jsem ji nechat v New

Yorku.“ „A ty mi to zazlíváš?“ Napadlo ho, jestli toho po ní nechtěl příliš. V poslední době byla nevrlá a hádavá a věděl, že není spokojená ani v práci. Peníze sice dostala skvělé, o tom se nedalo pochybovat, ale pracovní podmínky měla horší než předtím, stále si stěžovala na nekonečné půtky se Stevensem.

„Za všechno můžu já, viď?“ Zaujal obranné postavení. „Já ti přece nic nevyčítám!“ Byla nesmírně unavená. „Ale je pravda, že vedeme hrozně náročný život, máme nezvládnutelné množství práce a pět dětí. Chtěla bych něco zjednodušit a paní Hahnová patří právě mezi ty komplikace.“ „Možná pro tebe, ale ne pro zbytek naší rodiny.“ Díval se neústupně a Mel měla chuť křičet. „A já tady snad nežiju? A s Pamelou“ „Co je s ní?“

„Nic. Jen nás prostě nesnáší. Dalo se to čekat.“ „Myslíš, že tvoje dcery mě milují? To bys musela být blázen! Byly zvyklé, žes jim věnovala sto procent svého času a jakmile za sebou zavřeme dveře ložnice, začnou otravovat!“ „S tím můžu těžko něco dělat, stejně jako ty s Pam. Všichni

potřebujeme čas, abychom si přivykli, ale dvojčata prožívají největší zásah do jejich života.“ „A co Pam? Ta ztratila matku!“ „Promiň.“ Zatím se hovoru o tomto posvátném námětu opatrně vyhýbali. Mel si všimla, že několik Anniných fotografií se znovu objevilo v pokoji, ale radši už nedělala rozruch. Annin portrét stále visel v hale. „Omlouvám se.“ Mel ale neměla chuť zahrát problém do autu. „Ty prostě očekáváš, že se budeme přizpůsobovat jenom my!“ „A co mám dělat? Chceš, abych se přestěhoval do New Yorku?“ „Ne!“ Pohlédla mu zpříma do očí.

„Abychom se všichni přestěhovali do nového domu!“ „To je absurdní.“ „Není, ale tebe každá představa změny děsí k smrti.

Když jsem sem přišla poprvé, seděl jsi uprostřed zakonzervovaného muzea a čekal, až se Anne vrátí. A teď jsi mě sem prostě nastěhoval. Já můžu bez problémů obrátit celý svůj život vzhůru nohama, ale ty musíš mít všechno stejné jako dřív. Víš co? Takhle to dál nepůjde!“ „Možná chceš uniknout z manželství, ne z domu, Mel.“ Stála proti němu a zírala na něj v naprostém zoufalství. „Ty bys chtěl

odejít?“ Ztěžka usedl do svého oblíbeného křesla. „Někdy ano.“ Upřímně na ni pohlédl. „Proč chceš všechno měnit, Mel? Paní Hahnovou, dům, zařízení, copak to nemůžeš nechat při starém, tak, jak to je?“ „Protože se tu všechno změnilo, ať to připustíš, nebo ne. Já nejsem Anne, jsem Mel, a chci život, který bude náš, ne půjčený od někoho jiného.“ „Tohle je nový život.“ Ale neznělo to moc přesvědčeně. „Ale ve starém domě. Všechny tři se tu cítíme jenom jako vetřelci.“ „Třeba jen hledáš omluvu pro návrat do

New Yorku.“ Měl zatrpklý výraz a Mel stěží zadržovala slzy.

„Tak tohle si myslíš?“ „Někdy ano.“ „Dovol tedy, abych ti něco objasnila. Mám tady smlouvu. I kdybychom se dnes rozhodli, že se teď rozejdeme, musím tu trčet dva roky, ať budu chtít, nebo ne. Do New Yorku se vrátit nemůžu.“ „A za to mě právě nenávidíš.“ Tak si vysvětloval nastalou situaci. „To není pravda, já tě miluju.“ Poklekla vedle křesla. „A chtěla bych, abychom byli spolu šťastní, ale nejde to samo od sebe. Oba musíme něco změnit.“ Zvedla ruku a něžně ho pohladila po tváři. „Myslel jsem“ Odvrátil hlavu stranou, aby před Mel zakryl náhlé dojetí. „Doufal jsem, že, bychom mohli navázat, pokračovat“ „Já tě chápu.“ Zvedla se a políbila ho. „A mám tě moc ráda, ale v hlavě se mi někdy mele příliš mnoho věcí.“ „Já vím.“ Občas je hádky zase sblížily, ale v poslední době jich bylo až příliš. „Měl jsem tě nechat, abys podepsala smlouvu v New Yorku. Bylo to ode mne sobecké, tahat tě sem.“ „Nikam jsi mě netahal.“ Usmála se přes slzy.

„Nechtěla jsem zůstat v New Yorku, chtěla jsem být s tebou.“

„A teď?“ Podíval se vyplašeně v obavě, co uslyší. „Jsem ráda, že jsem to udělala.“ Vzal ji za ruku, něžně dovedl k posteli a milovali se jako předtím. Mel věděla, že se znovu našli.

Nelitovala ničeho, i když ji to stálo velké oběti. Doufala jen, že to všichni zvládnou. Bude-li mít Petera pevně po boku, byla o tom přesvědčená. Jediné, před čím ji nemohl chránit, bylo utrpení v práci. Jednu únorovou noc se objevila doma téměř v slzách. „Ani si neumíš představit, jaký je ten člověk hajzl!“ Paul Stevens ji téměř přiváděl k šílenství. „Jednou ho zabiju přímo při vysílání.“ „To bude bomba!“ Díval se na ni s pochopením. Právě měl v nemocnici poněkud klidnější období. „Dostal jsem skvělý nápad.“ „Najatý zabiják! Nic jiného nechci slyšet!“ „Něco lepšího.“ Zalít do cementu!“ Peter se rozesmál.

„Co kdybychom si jeli všichni tenhle víkend zalyžovat? Udělalo by nám to dobře. Nemám službu a slyšel jsem, že sněhové podmínky jsou ideální.“ Mel pobledla. Při představě pakování pro všechny na ni šly mrákoty. „No, nevím.“ Peter měl po dlouhé době dobrou náladu, nerada by něco pokazila. Usmála se a Peter ji objal. „Dobrá, alespoň se na chvíli vytrhneme z domácích problémů.“ „Dohodnuto?“ „Ano, doktore.“ Zazubila se a odešla nahoru, aby sdělila novinku dětem, ale objevila Val v posteli se všemi příznaky chřipky. Vypadala smrtelně bledě a rozespale, a když jí Mel sáhla na čelo, bylo rozpálené. Na pelesti seděl starostlivý Mark. Podobalo se to nachlazení, které běžně prodělávala v New Yorku. Val byla mnohem choulostivější než Jess. „Mám pro vás dobrou zprávu!“ oznámila přítomným dětem. „Peter nás zve tenhle týden na hory!“ Jejich reakce ji překvapila. Mark se intenzívně věnoval Valerii a

Jessica se tvářila neurčitě. „To je fajn,“ ozvala se slabě

Val. „Jsi v pořádku, miláčku?“ Přisedla na postel a dívka sebou trhla. „Jo, je to jen chřipka.“ Mel kývla, ale starost ji neopustila. „Myslíš, že ti bude do víkendu dobře?“ „Jasně.“

Mel se přesunula do haly, aby informovala Pam a Matta, a vrátila se s aspirínem a džusem. Pak se vrátíla k Peterovi.

„Měli radost?“ „Myslím, že jo. Ale Val je nemocná.“ „Co je jí?

Mám se na ni podívat?“ Mel se usmála, ale znala svou dceru lépe než on. Myslím, že by ji to zneklidnilo. Je to jen chřipka.“ Pokýval hlavou. „Snad bude do víkendu v pořádku.“

„Musím se s ní už vypravit k tomu internistovi.“ Ale pokaždé, jakmile se o tom zmínila, Val začala plakat a tvrdila, že je jí dobře. Když koncem týdne letěli do Rena a nacpali se do dodávky směr Squaw Valley, byla pořád velmi bledá, ale ostatní příznaky choroby zmizely, a Mel měla plno jiných starostí.

Paul Stevens jí večer před odjezdem stropil hysterickou scénu těsně před vysíláním. Spolupráce s ním se pro ni pozvolna stávala noční můrou, ale byla odhodlaná vydržet. Víkendy teď prožívala jako požehnanou úlevu, zvlášť tenhle výlet.

Peter najal na letišti velké auto, do kterého se soukali v dobré náladě. Zpívali a pomáhali si s bagáží. Děti visely z oken, vesele pokřikovaly a mávaly. Zdálo se, že i Pam se trochu rozptýlila a Val se vrátila barva do tváří. Než dorazili na místo určení, všichni se smáli a žertovali. Mel měla radost, že jeli. Všem prospěje změna prostředí, zejména odjezd z domu, který se stával zdrojem napětí mezi ní a

Peterem. Ten pro ně našel příjemný srub na místě, kde už dřív s dětmi bydlívali. Byl malý, ale dostačující. Do pokojů se rozložili stejně jako v Mexiku, děvčata do jednoho, kluci do druhého a Mel s Peterem do třetího. Do oběda už všichni řádili na svahu. Mark jako obvykle zůstával ve Valině blízkostí, ale zdálo se, že je mezi nimi mnohem méně erotického napětí než dřív, Jess s Pam závodily na příkrých sjezdovkách s Mattem těsně za zády. Mel po první jízdě udýchaně zabrzdila u paty kopce vedle Petera. Čekali na ostatní. Pohyb na čerstvém vzduchu byl blahodárný a Mel si po dlouhé, dlouhé době připadala mnohem mladší. Podívala se radostně na manžela a přes rameno sledovala přijíždějící děti. „Jsi ráda, že jsme jeli, Mel?“ Nadšeně mu pohlédla do očí. Vypadal hezčí než jindy, modré oči mu zářily, tváře zrůžověly a celé tělo vyzařovalo energii. „Víš, s tebou jsem vždycky hrozně šťastná.“ „Opravdu?“ Zatvářil se potěšeně. Miloval ji, nikdy by jí nechtěl ublížit, ale měl obavy, že se tomu nevyhnul, už jen tím, že ji přinutil, aby se k němu přestěhovala a změnila práci. Doufám, že je to pravda! Tolik bych toho chtěl s tebou prožít.“ „Já vím.“ Rozuměla mu víc, než si myslel. „Ale máme tak málo času. Snad se postupně zkonsolidujeme.“ Pořád však budou přicházet nová interview a důležitá zpravodajství, neustále se budou objevovat lidé potřebující nové srdce či opravu toho starého. „Nebo alespoň děti.“ Se smíchem pozoroval hordu řítící se k ním. „To nebylo špatné, bando! Dáme si to ještě jednou? Nebo už máte hlad?“ Jedli v letadle a cestou z

Rena si v autě dali sendviče, ale Jessica rychle odpověděla:

„Myslím, že Val by si měla něco dát.“ Mel dojalo, že má starost o své dvojče, a pak si všimla, jak je Val velmi bledá.

Přešla k ní, stále na lyžích, a sáhla jí na čelo. Teplotu neměla. „Je ti dobře, Val?“ „Jasně, mami.“ Ale trochu uhnula očima a Mel to na lanovce vrtalo hlavou. „Musím s ní dojít k doktorovi, hned jak se vrátíme, a to bez diskuse. Nevím, proč s tím dělá takové drahoty,“ zmínila se se svými starostmi Peterovi. Ten se usmál. „Před dvěma lety jsem měl jít s Pam na injekci proti tetanu a ta kvůli tomu dělala takový povyk, že jsme nakonec nikam nešli. Jsou to přece jen ještě děti, i když už pořádně vytáhlé. Člověk na to snadno zapomene, protože vypadají dospěle. Ale jen na povrchu. Uvnitř jsou na tom stejně jako Matthew.“ Mel souhlasně přikývla. „U Val to sedí, ale Jess je jiná. Ta je dospělá už od narození a vždycky se o sestru starala. Někdy mám obavy, jestli toho na ni není moc.“ Peter na ni pohlédl a tiše dodal: „Občas mám taky takový pocit. Od té doby, co jste s námi, vypadá dost smutně. Je to kvůli mně, nebo snad žárlí na Val a Marka?“ Ani si to neuvědomovala a překvapilo ji, že Peter to postřehl. Byl mimořádně vnímavý, zvlášť když se vezme v úvahu, že díky dlouhým hodinám stráveným v nemocnici pobýval v jejich společnosti jen málo. „Možná od všeho trochu. Byla zvyklá, že jsem jim byla bezvýhradně k dispozici. A já jsem si to hlavně snažila vyžehlit u Pam a taky Matthew mě potřebuje víc než ostatní. Po ty dva roky mu hrozně chyběla láska. Peter se zatvářil dotčeně. „Dělal jsem, co jsem mohl.“ „Já vím, ale přece jen nejsi máma.“ Nahnula se a políbila ho na tvář. Měla radost, že si s ním mohla konečně promluvit. V L. A. na to nějak nezbýval čas a oba byli většinou unavení. Ale tady si po pár hodinách připadala, jako by se znovu sblížili. Jak opakovaně sjížděli po sjezdovce, vždycky pátrala po zbývajících členech rodiny. Identifikovala je podle barevných kombinéz, Jessica s Val ve žluté, Mark v černé s červenou,

Pam červená od hlavy až k patě a Matt v tmavěmodré se žlutou.

Sama měla kožešinový kabátek a čepici a černé kalhoty, Peter se celý zahalil do modré.

Odpoledne se zašli ohřát k šálku horké čokolády a pak znovu vyrazili na svah. Tentokrát se omladina rozhodla pro jiný svah, ale Mel už se přesvědčila, že všichni dobře lyžují a dokážou se o sebe postarat, dokonce i Matthew, a věděla, že

Jessica na něj dohlédne. Lyžovat po Peterově boku v nádherném mrazivém horském vzduchu ji nadchlo a při poslední jízdě spolu závodili. Peter byl o pár vteřin rychlejší a Mel ho se smíchem dohnala. „Jsi skvělý!“ pohlédla na něj obdivně. Zdálo se, že umí všechno, na co sáhne. „Už ne. Na univerzitě jsem jezdil v oddíle, ale to už je strašně dávno.“ „Ještě štěstí, že jsem tě potkala až teď. Tehdy bych ti asi těžko stačila.“ „Nejezdíš špatně!“ Usmál se a poklepal jí rukavicí na rameno. Zachichotala se a pak se políbili. Potom si odepli lyže a čekali pod sjezdovkou na děti. Už se jim to zdálo dlouhé, když se objevily. Nejdřív Mark, za ním Jess, Pam, Matt a Val tentokrát poslední. Jela mnohem pomaleji než ostatní a Jess se několikrát otočila, aby zjistila, jak je daleko. Mel zúžila oči. „Je v pořádku?“ „Kdo?“ Právě pozoroval Matta. Ten kluk dělá úžasné pokroky! „Val .“ „Hned za Markem?“ Vzhledem k bílým vlněným čepicím, které měla obě dvojčata na hlavě, neviděl barvu jejich vlasů a spletl si ji s Jess. „Ne, je poslední, pořád zůstává trochu pozadu. Má stejnou kombinézu jako Jess.“ Zahlédl ji a oba si všimli, jak se jednou nebo dvakrát zapotácela, vyrovnala a pak si to namířila rovnou dolů, div že nevrazila do dvou dalších lyžařů. „Petere“ Mel instinktivně chytila manžela za paži. „Něco se stalo.“ Ale v tu chvíli se Val podivně zamotala, znovu získala rovnováhu a najednou těsně před dojezdem upadla na stranu. Lyže se jí uvolnily, ale ona zůstala ležet obličejem ve sněhu. Mel se k ní rychle rozběhla a Peter spěchal za ní. Poklekl vedle bezvládné dívky, zdvihl jí oční víčka, podíval se jí do očí, nahmatal puls a nechápavě pohlédl na Mel. „Je v šoku.“ Bez dalšího komentáře svlékl bundu a přikryl ji. Jess automaticky udělala totéž, zatímco ostatní vyděšeně civěli, a zároveň přiklekla k sestře a vzala ji za ruku. Peter zvedl hlavu a rozhlédl se kolem. Doufal, že horská služba si jich brzy všimne. „Víte někdo, co se stalo? Neměla nějaký ošklivý pád, neudeřila se do hlavy? Nemůže mít něco zlomeného? Nebo vykloubeného?“ Mark byl podivně tichý a Pam zavrtěla hlavou.

Matt se rozplakal a přitulil se k Mel. Najednou Mel hrozně vykřikla. Uviděla ohromnou rudou skvrnu, která se šířila kolem dívčina rozkroku. I sníh pod ní začal rudnout. „Petere, proboha!“ Stáhla rukavice a sáhla dceři na tvář, ale ta byla jako led. Ten chlad přicházel zevnitř. Peter se podíval na manželku a pak dolů na nevlastní dceru. „Ona krvácí!“

Naštěstí v tu chvíli dorazila horská služba a dva silní mladí muži s červenobílou páskou na rukávě poklekli vedle Petera.

„Úraz?“ „Ne. Jsem lékař. Krvácí. Jak rychle můžete sehnat nosítka?“ Jeden z nich vytáhl malou vysílačku a domlouval se se základnou. „Budou tu za chvíli.“ Ještě než domluvil, objevily se v dálce saně, které táhli dva muži na lyžích. Mel klečela vedle Valerie a všimla si, že navzdory veškerým snahám jí začínají modrat rty. Vyděšeně vzhlédla k Peterovi. „Nemůžeš něco udělat?“ V očích měla slzy a výčitky a Peter cítil téměř zoufalství. Kdyby ji teď ztratili, Mel by mu to nikdy neodpustila. Ale byl absolutně bezmocný. „Musíme zastavit krvácení a dát jí co nejrychleji transfuzi.“ Obrátil se k jednomu ze záchranářů. „Kde je nejbližší první pomoc?“ Mladý muž ukázal na úpatí hory. Bylo od nich vzdálené asi minutu.

„Máte krevní plazmu?“ „Ano.“ Val už ležela na saních. Na sněhu po ní zůstala velká krvavá louže. Celá rodina se vydala na ošetřovnu za nimi. Peter se otočil k Mel. „Jakou má krevní skupinu?“ „Nula plus.“ Jessie tiše plakala, stejně jako Pam, a

Mark se tvářil, jako by se chtěl stát dalším zájemcem o první pomoc. Mladí muži dívku rychle vyložili ze saní a odnesli ji do budovy. Ujala se jí tam ošetřovatelka a zavolali doktora, který právě na svahu ošetřoval muže se zlomenou nohou. Peter rychle podložil Valerii boky tak, aby je měla výš než hlavu a sestra mu pomohla ji svlékat. Začali jí dávat plazmu, ale Val nejevila známky života. Mel se v obličeji objevil strach.

„Proboha, Petere“ Zdálo se, že krev je spádky všude. Mel si najednou uvědomila, že Matt s vytřeštěnýma očima zírá na nevlastní sestru. „Pam, vezmi brášku ven!“ Dívka němě přikývla a

odešla s ním, zatímco Mark a Jessica zůstali a chytili se pevně za ruce. Doktor přišel po několika minutách a připojil se k Peterovi. Sanitka už byla na cestě. Potřebovali Val co nejrychleji dopravit do nemocnice. Šlo evidentně o gynekologické krvácení, ale nikdo nevěděl, jak k tomu došlo a proč. „Víte někdo“ ozval se doktor a Mark všechny šokoval tím, že vystoupil kupředu a promluvil třesoucím se hlasem. „V úterý byla na interrupci.“ „Cože?“ Mel měla pocit, že se s ní celý svět zatočil. Civěla na Marka a pak na Petera. Ten ji zachytil těsně předtím, než upadla. Sestra jí přitiskla k nosu čpavou sůl a doktor pokračoval ve vyšetřování Valerie. Bylo ale zřejmé, že krvácení se dá zastavit pouze chirurgicky, a ani to nebylo příliš jisté. Ztratila velké množství krve.

Peter hleděl na svého syna s úděsem. „Kdo to, proboha, dělal?“

Markovi vstoupily do očí slzy a hlas se mu chvěl. „Nechtěli jsme jít k nikomu, koho znáš. Ale v L. A. nikoho takového nenajdeš. Val chtěla na kliniku, tak jsme objevili jednu v západním L. A.“ „Panebože! Uvědomuješ si, že ji mohli zabít?“ Peter křičel a Mel začala vzlykat. Jessica pevně objala matku kolem ramen. „Ona umře, panebože, ona umře“ Při pohledu na umírající sestru úplně ztratila sebekontrolu, což vrátilo Mel do reality. Okřikla dceru tvrdým tónem: „Ona neumře, slyšíš mě? Neumře!“ Její slova byla možná určena víc Bohu než těm kolem ní. V náhlém záchvatu vzteku se dívala z Marka na Jess. „Proč jste mi to, k čertu, nikdo z vás neřekl?!“ Podívala se na Marka, ale bylo ticho. Pak se obrátila k Jess. „A co ty? Tys to věděla!“ Bylo to drsné obvinění. „Jen jsem se domýšlela. Nic mi neřekli.“ Ale její hlas byl stejně plný zloby jako matčin. „A co by se stalo, i kdybychom ti to řekli? Stejně se staráš jen o svoji práci a manžela, Pamelu a Matta! Mohlas nás klidně nechat v New Yorku!

Mohlas“ Umlčela ji prudká rána přes obličej. S pláčem utekla do kouta. Najednou se v dálce ozvala houkačka sanitky a po chvíli už chvatně nakládali nosítka s Val. Mel se usadila vedle lůžka jako doprovod. „Pojedu za vámi v autě,“ stačil jí rychle pošeptat Peter. Vyběhl ven. Všechno lyžařské vybavení zatím nechali na stanici. Mohou se pro ně vrátit později.

Nastartoval a ostatní se tiše nasoukali dovnitř. Jess s Markem dopředu a Pam s Mattem dozadu. Celou cestu do nemocnice nikdo nepromluvil. První se ozval Peter. „Měls mě na to upozornit, Marku!“ „Já vím, tati. Myslíš, že to přežije?“ Hlas se mu třásl a po tvářích mu stékaly slzy. „Doufám. Pokud ji budou rychle operovat. Ztratila hodně krve, ale plazma trochu pomohla.“ Jessica seděla zaraženě mezi nimi, na tváři stále výrazný obtisk matčiny dlaně. Peter na ni pohlédl a konejšivě jí položil ruku na koleno. „Dopadne to dobře, Jess, uvidíš.

Vypadá to hůř, než ve skutečnosti je. Když je všude tolik krve, působí to děsivě.“ Dívka mlčky přikývla. U nemocnice všichni vystoupili z vozu, ale děti se stejně nedostaly dál než do čekárny. Mel s Peterem mohli doprovodit Val na sál, ale

Peter se rozhodl, že nebude u operace okounět a zůstal s Mel v předsálí. Místní gynekolog je jen upozornil, že Val je ve velmi vážném stavu a je možné, že budou muset provést hysterectomii. To zjistí až přímo při operaci. Mel jen němě pokývala hlavou a Peter ji odvedl k ostatním. Nápadně se vyhýbala Markovi a Jess zase od ní udržovala bezpečnou vzdálenost, takže Peter po chvíli zašel za svým starším synem, dal mu dvacet dolarů a požádal ho, aby vzal zbývající děti do restaurace a něco snědli. Odešli, ale na jídlo stejně neměli ani pomyšlení. Všichni byli myšlenkami na operačním sále.

Jakmile byli pryč, Mel zabořila uslzený obličej manželovi do košile. Podobné scény vídával denně na chodbách Ústřední nemocnice, ale teď se to stalo jemu

Mel, Val, Měl stejný pocit, jako když zemřela Anne, naprostou bezmocnost. Teď mohl alespoň trochu podepřít Mel.

Pevně ji objal a něžně ji konejšil. „Bude v pořádku, Mel, bude“ „Co když už nikdy nebude mít děti?“ usedavě mu štkala na rameni. „Nejdůležitější je, aby přežila!“ Byl by vděčný i za to. „Proč mi to neřekla?“ „Myslím, že se báli. Chtěli to zvládnout sami.“ Bylo to pochopitelné, ale šílené. „Vždyť je jí teprve šestnáct.“ „Já vím, Mel, chápu“ Tušil, že oba mladí už se definitivně sblížili, ale nechtěl Mel přidělávat starosti. Pozdě si uvědomil, že měl včas promluvit s Markem.

Přemýšlel o tom ještě ve chvíli, kdy se děti vrátily a starší syn se k nim pomalu blížil. Mel na něj jen opovržlivě pohlédla a plakala dál. Mladík se posadil a zničeně se na ni díval.

„Nevím, co říct, je mi to hrozně líto, já, nikdy mě nenapadlo, nikdy bych ji nenechal, Sklonil hlavu a hlas se mu zlomil. Peterovi se ho zželelo a přitáhl ho do náruče společně s Mel a všichni se objali a plakali. Pak se k nim připojily i zbývající děti. Byla to srdcervoucí scéna a doktor, který vykoukl ze dveří, jen zasténal. Peter si ho všiml první a opustil skupinku. Tiše s chirurgem promlouval a

Mel je vyděšeně sledovala. „Jak to šlo?“ Lékař pokýval hlavou a Mel zatajila dech. „Měla štěstí, děloha se dá zachránit.

Přesto bych nedoporučoval další interrupce.“ Peter přikývl.

Doufejme, že nebudou třeba. „Díky.“ Potřásli si rukama. „Prý jste taky doktor?“ „Ano.

Kardiochirurg. Jsme z L. A.“ Kolega zúžil soustředěně oči, pak se klepl rukou do hlavy a zazubil se. „No jo, už vím! Vy jste Hallam!“ Pak se rozesmál. „To je dobře, že jsem to nevěděl předtím, měl bych z vás trému!“ „To by bylo zbytečné. Já bych vaši práci nezvládl.“ „No, hlavně že to dobře dopadlo.“ Znovu uchopil Peterovu ruku. „Těšilo mě!“

Peter mu byl vděčný. Ten člověk odvedl dokonalou práci a zachránil život Val i jejím budoucím dětem. Možná i Markovi.

Napadlo ho, jestli se tímhle jejich vztah naruší, nebo naopak utuží. Poslední hodina rozhodně celou rodinu stmelila a když čekali, až se Val probere z narkózy, začali ožívat. Trochu si povídali a lehce žertovali, ale atmosféra byla celkově utlumená. Ještě než Val nabyla vědomí, dovezl Peter Pamelu a Matta zpátky do srubu. Mark a Jess trvali na tom, že zůstanou.

Když se vrátil, byla už pacientka vzhůru, ale ještě nedokázala plně vnímat. Napůl nepřítomně se usmívala a jak spatřila

Marka, natáhla k němu ruku a zašeptala: „Tolik mě to mrzí, já“ Pak znovu usnula a zbytek rodiny se vrátil do chaty.

Blížila se půlnoc a všichni byli naprosto vyčerpaní. Mel políbila Jessiku na dobrou noc a dlouze ji objala. Dcera jí smutně pohlédla do očí. „Promiň mi, mami, co jsem ti řekla.“

„Možná jsi v něčem měla pravdu. Asi jsem se víc věnovala ostatním.“ „Je nás teď moc a je toho příliš i na tebe, mami.

Já to vím“ Při vzpomínce na jinou dobu a jiné místo, kdy jim byla stále k dispozici, jí selhal hlas. „To není omluva,

Jess. Pokusím se to teď napravit.“ Jak to ale provede, když den má pořád stejný počet hodin? Copak se může naplno věnovat své práci a přitom i dostatečně každému členovi rodiny? Měla najednou pět dětí, byla manželkou známého chirurga a spoluautorkou televizního zpravodajského pořadu. Kde najde čas vůbec vydechnout? A dcera ji obvinila, že se zajímá víc o nevlastní děti než o vlastní. Možná se jen snažila vyhovět všem. Políbila na dobrou noc i Marka a pak upadla do postele vedle Petera. Byla ale tak přetažená, že nemohla usnout.

Dlouhé hodiny hleděla do tmy a přemítala o událostech předchozího dne. Peter cítil její neklid. „Nikdy si neodpustím, že jsem nevěděla, co se děje.“ „Nemůžeš přece vědět všechno, Mel. Vždyť už to jsou skoro dospělí lidé.“

„Myslím, že jsi dnes mluvil trochu jinak. Tvrdils, že jsou stejné děti jako Matthew.“

„Asi jsem se mýlil.“ Představa, že jeho syn se téměř stal otcem, ho šokovala. Ale Markovi bylo v srpnu osmnáct. V podstatě už byl mužem. „Vím, že jsou mladí, příliš mladí na milování, těhotenství a interrupce, ale stává se to, Mel.“

Opřel se o loket a podíval se na svou ženu. „Chtěli to dokonce vyřešit sami, musíme je za to ocenit.“ Ale Mel je nehodlala oceňovat za nic. „Něco z toho, o čem mluvila Jess, je pravda.

Zaměřila jsem se hlavně na tebe, Pam a Matta. Pro ně už mi moc času nezbylo.“ „Máš teď pět dětí, práci, velký dům a mě. Kolik myslíš, že můžeš zvládnout?“ „Měla bych víc.“ Ta představa ji ale nepotěšila. „Kolik můžeš přidat ty?“ „Nevím. Ale asi jim dávám málo, protože jinak by k tomuhle

nemohlo dojít. Měl jsem to předpokládat.“ „Co chceš dál dělat? Hrát si na policajta?

Nebo se vzdát své práce?“ To nebyla příliš atraktivní vize a oba to věděli, ale Mel po chvíli tiše prohodila: „Anne to dokázala, viď?“ „Ano, ale to byla jiná situace, Mel. A nejsem si úplně jistý. že byla se svou životní náplní tak dokonale spokojená. Rozdíl je v tom, že ty jsi. O to jsi šťastnější.“ Bylo to příjemné konstatování a Mel se k němu s úsměvem otočila. Leželi v šeru, jen měsíc po nich zvenčí vrhal měkké stíny. „S tebou je mi vždycky dobře, miláčku.“ „To mě těší. I já se s tebou cítím skvěle. Vím, že mě respektuješ.` Zhluboka se nadechl. „Anne mě nikdy pořádně neocenila.“ Letmo se usmál.

„Tvrdila, že transplantace jsou nechutné a zbytečné. Její matka byla silně nábožensky založená a ze zásady nedůvěřovala doktorům.“ „To pro tebe muselo být dost těžké.“ Nikdy se o tom předtím nezmínil a Mel jeho informace překvapila. „Víš, že já ti naprosto důvěřuju.“ „Ano, a moc to pro mě znamená. Vážím si tě a cítím, že i ty si mě vážíš.“ Usmál se a políbil ji na špičku nosu. „A taky jsem se zamiloval do tvých sexy nohou a zadečku, když jsme u toho.“ Tiše se rozesmála v údivu nad podivnými zákruty života. Před pár hodinami se chovala hystericky, přesvědčená o tom, že ztratí dceru, a teď tu leží ve tmě a vyměňují si důvěrnosti. Uvědomila si však ještě něco jiného. Během posledních měsíců se s Peterem stali přáteli, nejlepšími přáteli. Ještě nikdy neměla k nikomu tak blízký vztah, ať k muži, nebo ženě. Peter dokázal pobořit její obranné zdi, které si léta budovala, a ani si toho pořádně nevšimla. „Miluju tě, Petere Hallame, hrozně, víc než si umíš představit.“ Po tomto konstatování zívla, zachumlala se do jeho náruče a usnula. Když na ni pohlédl, zjistil, že se i ve spánku usmívá.“

29.

Peter v neděli večer odjel s Markem, Jessikou, Pam a Mattem domů, a Mel zůstala s Val. Najala si pokoj v motelu a každý den docházela do nemocnice. Ve středu doktor konečně souhlasil s přesunem do L. A. Cestu letadlem strávily v překvapivě příjemné atmosféře. Povídaly si jako už dlouho ne. O životě, chlapcích, Markovi, sexu, svatbě s Peterem a Melině práci.

Když přistáli, Mel cítila, že toho ví o Val mnohem víc než kdykoli předtím. Přála si jen, aby měla tolik času pro všechny. Zdálo se, že Val je na tom kupodivu psychicky dobře.

Měla sice hrozné výčitky svědomí kvůli interrupci, ale domnívala se, že porodit dítě v šestnácti by jí zničilo život.

Mel s ní musela jen souhlasit. Donutilo by ji to k manželství s Markem, které by nemuselo skončit právě úspěšně. Val přiznala, že má chuť se na nějaký čas s Markem rozejít a poznávat i jiné chlapce. Intenzita jejich vztahu ji trochu vyplašila a nechtěla by, aby se to opakovalo. Mel její rozhodnutí potěšilo. Možná to pro Val byla cenná lekce, která jí pomůže při orientaci v životě. Nikdy nebyla příliš benevolentní co se týče umělého ukončení těhotenství ani promiskuity a mrzelo ji, že její dcera musela projít takovou zkouškou. Val jí popisovala průběh interrupce a Mel žasla nad její odvahou. „Myslím, že já bych to nedokázala.“ „Neměla jsem na vybranou. A Mark byl se mnou.“ Sna 244 245 žila se tvářit, jako by se nic nestalo, ale obě věděly, že na to nikdy nezapomenou. Mel ji k sobě přitiskla a obě se rozplakaly. „Je mi to líto, miláčku.“ „Mně taky, mami, hrozně“ Do L. A. se vrátila se sklopenou hlavou a Mel si při večeři všimla, že se k Markovi chovala spíš jako k bratrovi. Jemu to ale ani trochu nevadilo. Peter to postřehl také a v noci se svěřil Mel. „Vím o tom,“ přikývla. „Myslím, že románek je u konce.“ Peter se unaveně usmál. Měl za sebou namáhavý den a pětihodinovou operaci. Po návratu z reálného života ho v nemocnici očekávala spousta práce. „Můžeme teď

Markovi jen doporučit, aby se rozhlédl po okolí a popřát mu štěstí. Nikdy mě nenapadlo, jaké nervy člověk zažije s dcerou.“ Měl samozřejmě starosti i o Pam, ale u Val to bylo trochu jiné. „Má smůlu, že je tak pěkná!“ Mel se pousmála.

„Povídej mi o tom. Za ty roky už jsem z ní málem zešedivěla.“

V průběhu dalších dnů jí ovšem přibyly další šedivé vlasy v televizním studiu. Během její

nepřítomnosti nadělal Paul

Stevens ve všem pořádný zmatek. Když se ve čtvrtek po třech dnech nemocenské vrátila, snažil se vše maximálně sabotovat.

Producent naštěstí věděl, že ji Stevens nenávidí, takže jí nemohl příliš ublížit, ale bylo nepříjemné poslouchat pomluvy, které o ní všude trousil: že ji v New Yorku všichni nesnášeli, že se dostala nahoru kdovíjakým způsobem a spousty dalších špinavostí, které ho napadly. Mel to večer vyprávěla Peterovi a toho to zcela vyvedlo z míry. „Ten odpornej hajzl“

Bezmocně zaťal pěsti a Mel se jen unaveně pousmála. „Mrzí mě, že to musíš snášet!“ „Mě taky, ale nedá se nic dělat.“ „Proč tě tak nenávidí?“ „Hlavně kvůli penězům, a taky proto, že se nechce dělit o svůj pořad. Léta ho dělal sám a nemá zájem na tom něco měnit. Já jsem na tom nakonec stejně, ale jsem ochotná se přizpůsobit. Nejradši bych se ho zbavila, ale asi bych si tím způsobila ještě větší nepříjemnosti.“ „Škoda, že nedokáže přemýšlet jako ty.“ Další měsíc se situace nezměnila, až se z toho Mel téměř zhroutila. Často ji bolela hlava a neustále měla žaludeční potíže. Začala práci ve studiu nenávidět. Dokončila maximální množství rozhovorů a snažila se co nejvíc času trávit s děvčaty. Jessino obvinění, že se věnuje víc manželovi a jeho dětem, nezůstalo bez odezvy. Teď Mel usilovala o rovnovážný přístup, ale cítila, že si pro změnu připadá odstrčená Pamela. Zapojovala ji proto co nejčastěji do společných akcí s dvojčaty, ale bylo obtížné uspokojit všechny. Jednou, když byla na nákupu s Mattem, si musela sednout, protože se jí špatně dýchalo. Točila se jí hlava a zvedal žaludek. Chlapce to vyděsilo, a přestože ho Mel přiměla ke slibu, že to nikomu neřekne, svěřil se Jess, která okamžitě informovala Petera. Ten se na manželku při večeři zamyšleně zahleděl a v noci se začal vyptávat. „Nejsi nemocná,

Mel?“ „Ne, proč?“ Odvrátila se, aby jí neviděl do obličeje.

„Nevím. Vrabčáci za oknem štěbetali, že se ti dnes udělalo nevolno.“ Pohlédla na něj a on si ji starostlivě prohlížel. „A co ti zazpívali?“ Chtěla zjistit, co všechno ví. „Žes málem omdlela v pekařství.“ Přitáhl ji k sobě a podíval se jí zblízka do očí. „Je to pravda?“ „Víceméně.“ „Co je ti?“ Vzdychla a zírala na podlahu. „Ten odpornej Stevens mě chce dohnat do blázince. Klidně můžu mít žaludeční vředy. V poslední době je mi často špatně.“ Peter se tvářil nešťastně.

„Mel, slíbíš mi, že se necháš vyšetřit?“ „Jo,“ vzdychla znovu, ale neznělo to příliš jistě. „Stejně na to nemám čas.“ Chytil ji za paži. „Tak si ho uděláš!“ Ztratil už jednu manželku a představa, že by přišel i o další, ho děsila. „Myslím to vážně, Mel! Nebo tě prohlédnu sám u nás v nemocnici!“

„Nezmatkuj! Jen se mi zatočila hlava.“ „Cos jedla?“ „Nic.“ „To může být tím. Ale každopádně se necháš vyšetřit!“

Teprve teď si všiml, jak zhubla. Měla propadlé a bledé tváře.

„Vypadáš hrozně!“ „Nepovídej! Díky!“ Naklonil se a vzal ji za ruku. „Mám o tebe jen starost, Mel.“ Přivinul ji blíž. „Miluju tě. A hned zítra si zajistíš prohlídku, slibuješ?“ „Dobrá, dobrá.“ Ráno jí dal seznam internistů a specialistů. „To je mám všechny obejít?“ zatvářila se vyděšeně a Peter se usmál.

„Jeden nebo dva budou stačit. Co kdybys začala Samem Jonesem?

Může ti případně doporučit kam se obrátit dál.“ „Proč mě prostě nestrčíš na víkend na kliniku?“ Žertovala, ale Petera to nepobavilo. Vypadala ještě o něco hůř než v noci. „To bych mohl.“ „To těžko!“ Objednala se u Sama Jonese na odpoledne.

Původně jí chtěli dát termín až za měsíc, ale stačilo uvést jméno a sestra zázračně objevila volné okénko ještě na ten den. Doktor jí odebral krev, moč, vyslechl si její potíže, poslechl plíce a změřil jí tlak. Měla dojem, že jí prohmatal každý centimetr na těle. „No, z mého hlediska je všechno v pořádku. Možná mírné vyčerpání, ale v zásadě jste zdravá. Ale počkáme ještě na laboratorní výsledky. Máte tyhle příznaky dlouho?“ Vylíčila mu celou historii posledních měsíců, svatba, stěhování a problémy v práci, Valin potrat a život ve stínu Peterovy mrtvé ženy v domě, který pro ni vlastně není domovem. „Zadržte!“ Se zaúpěním se opřel do křesla a rukama se chytil za hlavu. „Už mi z toho taky začíná být špatně! Myslím, že jste si právě stanovila diagnózu. Mě k tomu vůbec

nepotřebujete. Vám pomůže jedině šest neděl odpočinku někde na pláži.“ Usmála se na něj. „To by bylo skvělé! Říkala jsem

Peterovi, že jsou to nervy!“ „Asi máte pravdu.“ Nabízel jí uklidňující pilulky, ale odmítla je. A když se znovu v noci sešli s Peterem, vylíčila mu, k čemu s doktorem došli.

„Podívej, nic mi není. Jsem jen přetažená.“ Věděli to už předtím, ale Petera to moc neuklidnilo. Měl tendenci chovat se k ní příliš starostlivě. „Počkáme na laboratorní výsledky.“

Mel odešla uložit Matta ke spánku. Pam poslouchala magnetofon a dvojčata si ve svém pokoji dělala úkoly. Mark byl někde venku. Šeptandou se Mel před několika dny dozvěděla, že má novou kamarádku, a Val to evidentně nijak nezajímalo. Ve třídě objevila „opravdu milého“ chlapce a dokonce i Jessica konečně našla někoho, kdo se jí zamlouval a s kým se zatím vydala párkrát do kina. Najednou se všechno začalo nějak zklidňovat.

Mel se vrátila k Peterovi se spokojeným výrazem. „Na západní frontě klid,“ oznámila a Peter se usmál. Konečně se snad všechno stabilizuje, nebo si to alespoň myslel. Ale nikdo nečekal novinu, která je zastihla příští den. Mel před odchodem do práce zapomněla zavolat doktora Jonese, takže měla doma vzkaz, aby se mu ozvala. Peter ho našel první a hned mu volal, ale kolega a kamarád mu odmítl dát jakoukoli informaci.

„Jen řekni manželce, aby mi hned zavolala.“ „Proboha, Same, je to něco vážného?“ vyzvídal vystrašeně. ale Jones nepovolil.

Peter se vrhl na Mel okamžitě, jak se objevila ve dveřích.

„Ihned zavolej Jonesovi!“ „Teď? Proč? Zrovna jsem přišla, můžu si alespoň pověsit kabát?“ „Pro Kristovy rány! Mel“

„Ježíšmarjá!“ Všimla si jeho vyplašeného pohledu a napadlo ji, že něco tají. „Co se děje?“ „Nevím, nechtěl mi nic říct.“ „Tys s ním mluvil?“ Zatvářila se rozladěně. „Ano,“ přiznal se. „Ale odmítl se se mnou bavit.“ „No dobře.“ „Prosím tě“ „Jasně, už jdu.“ Vytočila číslo a paní Jonesová odešla manžela sehnat.

Peter se nervózně ochomýtal kolem, ale Mel ho mávnutím odeslala pryč. „Nechtěl jsem informovat Petera, dokud nepromluvím s vámi.“ Znělo to vážně a Mel se rozbušilo srdce.

Peter měl asi pravdu. Zřejmě má nějakou hroznou nemoc. „Jste těhotná, Mel, a domnívám se, že mu to budete chtít sdělit sama.“ Zářil nadšením, ale Mel jeho náladu nesdílela. Nasadila neutrální výraz a Peter na ni zíral v přesvědčení, že se dozvěděla něco špatného. Pomalu zapadl do křesla a čekal, až zavěsí. „Tak co? Co říkal?“ „Nic zvláštního.“ „To nemyslíš vážně!“ Peter vyskočil. „Viděl jsem tvůj obličej. Tak povíš mi to sama, nebo se mám znovu zeptat Jonese?“ „Ten ti nic neřekne.“ „To těžko!“ Začal křičet, ale Mel zjevně prožívala šok. Jen na něj civěla. „Mohli bychom odejít do pracovny a v klidu si promluvit?“ Neodpověděl, ale šel za ní a zavřel dveře. Mel se posadila a znovu se na něj upřeně zadívala. „To nechápu.“ „Tak mi konečně řekni, co ses dozvěděla, a já ti to vysvětlím. Ale proboha, hlavně řekni, co se děje!“ Tentokrát se usmála. Očekává nějaké složité výsledky, ale na tomhle nic složitého není. Jen to, co to udělá s jejím životem. „Jsem těhotná.“ „Cože?“ zatvářil se nevěřícně. „To není pravda.“

„Je.“ Vypadala, jako by ji právě porazil vlak. Peter k ní nadšeně přiběhl a vzal ji do náruče. „To je ta nejlepší zpráva, kterou jsem za poslední léta dostal.“ „Opravdu?“ Pořád se tvářila konsternovaně. „To si piš!“ „Proboha, Petere, to zrovna nejmíň potřebujeme! Už takhle je toho na nás moc. A dítě? Teď? Je mi šestatřicet a máme dohromady pět dětí“ Ta představa ji děsila a Peter se smutně přikrčil. Pokusil se o věcný přístup. „Dáš to pryč?“ Chvíli se dívala do prázdna.

Vzpomněla si, co jí vyprávěla Val o cestě na kliniku s Markem.

„Nevím. Nevím, jestli bych to dokázala.“ „Pak není o čem mluvit.“ „Pro tebe je všechno hrozně jednoduché!“ Pohlédla na něj nešťastně. „Ale ve skutečnosti je to jinak.“ „Já vím. Ale máš přece ve smlouvě zahrnutou i mateřskou dovolenou. Sama ses o tom zmiňovala.“ „No jo. Já na to úplně zapomněla!“ Rozesmála se při vzpomínce, jak ji ta doložka pobavila. Najednou jí všechno připadlo hrozně komické. Smála se a smála a Peter ji líbal na tváře a pak vytáhl z baru láhev šampaňského.

Nalil jim oběma a pozvedl sklenku. „Na zdraví! A na naše dítě!“

Usrkla a rychle pohár odložila. Najednou se jí zvedl žaludek.

„Nemůžu.“ Před očima mu doslova zezelenala, takže postavil i svoji sklenku a přistoupil k ní. „Miláčku, je ti špatně?“ „To je dobrý.“ Matně se usmála a přitiskla se k němu. Pořád tomu všemu nemohla uvěřit. „Mám dvě téměř sedmnáctileté dcery a teď budu mít mimino! To je

neuvěřitelné“ Znovu se rozesmála.

„Ani nevím, jak a kdy k tomu došlo.“ „To není důležité. Ber to jako dar.“ Zaujal střízlivé stanovisko. „Mel, každý den v týdnu se setkávám se smrtí. Bojuji s ní, nenávidím ji, snažím se ji přelstít tím, že strkám lidem do hrudníku plastiková srdce, vepřové a ovčí chlopně, dělám transplantace, prostě všechno pro to, abych tu starou s kosou ošálil, a ty tady od života dostaneš zadarmo ten nejcennější dar. Odmítnout ho by bylo skoro zločinem.“ Tiše přikývla. Jeho řeč na ni zapůsobila. „Jak to oznámíme dětem?“ „Jednoduše řekneme, že budeme mít miminko a těšíme se na ně. Hlavně že nejsi nemocná, už jsem z toho měl vítr.“ „Já taky.“ Usmála se. Cítila se lépe. V tu chvíli zaklepal Matthew na dveře a zval je k večeři. Než se sešli v jídelně, svolal Peter celou rodinu do obývacího pokoje. „Chtěli bychom vám sdělit něco báječného!“

Zářícím zrakem pohlédl na Mel. „Pojedeme příští týden do

Disneylandu!“ vykřikl Matt a všichni se rozesmáli. Pak začali nabízet vlastní nápady. Mark myslel, že vybudují tenisový kurt, Pam chtěla koupit jachtu, dvojčata se shodla na novém autě a výletu do Honolulu, což se zalíbilo i ostatním, ale

Peter pokaždé kroutil hlavou.

„Samá voda! I když Honolulu nezní špatně. Možná o

Velikonocích. Ale jde o něco mnohem důležitějšího!“ „Tak dělej, tati! O co jde?“ Matthew umíral zvědavostí a Peter se obrátil k němu. „Budeme mít děťátko, Matte.“ Rozhlédl se. Mel také zkoumala jejich obličeje, ale takovou reakci nečekali.

„Cože?!“ Pam vyskočila s nelíčeným úděsem a nevěřícně si Mel prohlížela. „To je něco

nechutnýho!“ Propukla v pláč a utekla do svého pokoje. I Mattovi se třásla brada. „My přece nepotřebujeme žádné nové dítě, už je nás tu dohromady pět.“

„Ale můžeš získat nového kamaráda.“ Peter si všiml, že chlapcovy oči se zaplnily slzami. „Všichni ostatní jsou proti tobě o hodně starší.“ „Mně se to takhle líbí.“ Následoval svoji sestru a Mel se obrátila k vlastním dětem. S hrůzou zjistila, že i Val se topí v slzách. „Nečekej, že budu mít radost, mami.“ Vstala a její plné poprsí se dmulo. „Před dvěma měsíci jsem zabila svoje dítě a těžko můžeš předpokládat, že budu jásat nad tím tvým.“ Odběhla a Mark jen pokrčil rameny.

Ani jemu to nepřipadalo jako příliš ideální nápad a Jessica jen seděla a zírala. Věděla, kolik toho už oba rodiče mají na svých bedrech, proto nedovedla pochopit, jak vůbec múžou uvažovat o další zátěži. Nejhorší na tom byla, ale Mel s ní v podstatě souhlasila. Jess odešla nahoru do svého pokoje a Mark se také vytratil. Mel s Peterem zůstali sami. Mel si otírala slzy. „No, tak to bychom měli.“ „To se spraví.“ Vzal ji kolem ramen a když zvedl oči, spatřil Hildu Hahnovou. „Stydne vám večeře.“ Tvářila se rozhořčeně. Mel vstala, očividně zničená.

Děti se vůči dalšímu sourozenci postavily negativně a navíc má problémy v práci. Všechno to na ni najednou nějak padlo. U večeře jí bylo těžko u srdce a když dojedla, ozvala se paní

Hahnová: „Zaslechla jsem tu novinu.“ Její těžký německý přízvuk vždycky tahal Mel za uši, v jejím projevu nebylo nic srdečného ani laskavého. „Není to ve vašem věku nebezpečné?“

„Vůbec ne“ Mel vykouzlila zářivý úsměv, „je mi teprve dvaapadesát!“ Dobře věděla, že hospodyni je jednapadesát.

Peter se na ni usmál. Všechno, co Mel dělá, je teď pro něj v pořádku. Kašle na to, jak se tváří děti, on se těší a chce, aby to Mel věděla. Ta ale nemohla ani jíst, pořád měla před očima děti a jejich reakci. Došla za nimi nahoru, ale všechny dveře byly zavřené a nikde se nesetkala s vřelým přijetím. Vrátila se do ložnice a Peter trval na tom, aby si lehla. To ji rozesmálo. „Proboha, vždyť jsem těhotná teprve čtyři nebo pět týdnů!“ „To nevadí. Musíš o sebe dbát od začátku.“ S povzdechem se

natáhla na postel. „To je nadělení, co?“

Podvečerní scéna v ní zanechala hořký pocit opuštěnosti, bezbrannosti a nežádoucnosti. „Dej jim čas. Oprávněný důvod k protestům mají možná Val a Matt, ale určitě ten šok překonají.

„Chudák Matt.“ Mel se při vzpomínce na chlapce usmála. „Chtěl by sám být naším miminkem a já ho docela chápu.“ „Třeba to bude holčička.“ Peter se zatvářil nadšeně a Mel svraštila obočí. „Snad radši ne. Už máme tři.“ Pomalu se smiřovala s budoucností a bylo to na ní znát. Povídali si ještě dlouho do noci a ráno ji Peter před odchodem něžně políbil. Jakmile ale

Mel sešla do jídelny a setkala se s dětmi, připadala si jako v nepřátelském táboře. Přepadla ji beznaděj. Nikdy si Nezvyknou.

„Je mi líto, že se k tomu všichni tak stavíte.“ Val měla sklopenou hlavu a Jess se tvářila smutně. Matt se jídla ani nedotkl a když se Mel podívala do očí Pamele. vyděsila ji směs vzteku a strachu. Pam to bezesporu sebralo nejvíc. Mel se s ní snažila odpoledne navázat hovor, ale jakmile k ní chtěla vejít do pokoje, přibouchlo jí děvče dveře před nosem a zamklo. Dům se naplnil zármutkem, zlobou a uražeností. Mel měla pocit, jako by se ji všichni snažili zničit, každý svým způsobem. Mark pořád nebyl doma, dvojčata se jí vyhýbala, Matt stále fňukal a začal mít problémy ve škole, stejně jako Pam.

Učitelka několikrát volala, že

Pamela zmizela po první hodině, a když se jí Mel na to vyptávala, nevlastní dcera jen pokrčila rameny a zavřela se do pokoje. Nakonec zlomyslně pověsila matčin portrét nad postele v Melině a Peterově ložnici. Mel jen zalapala po dechu.

„Viděla jste ji to udělat?“ pátrala u paní Hahnové, zatímco držela Annin obraz v třesoucích se rukou. „O ničem nevím, paní

Hallamová.“ Ale Mel si myslela své. A jakmile jí znovu volali ze školy, že Pam odešla, rozhodla se zůstat doma a počkat na ni. Ale Pam ve čtyři hodiny ještě nedorazila. Tehdy Mel napadlo, jestli v tom není nějaký chlapec. Pam se přiloudala v pět hodin s úšklebkem na tváři. Evidentně měla radost, že na ni nevlastní matka celý den čekala, a když si ji Mel lépe prohlédla, došla k názoru, že dívka určitě fetovala. Poslala ji do pokoje a sama odjela do televizního studia. Večer se se svým podezřením svěřila Peterovi. „O tom pochybuju, Mel. Pam by nikdy nic takového určitě neudělala.“ „Věř mi.“ Ale jen zavrtěl hlavou. Nebral svou ženu vážně a Pamela pochopitelně všechno popřela. Pomalu mezi manželi vytvářela trhlinu a Mel měla dojem, že ztrácí posledního spojence v rodině. Peter se vždycky stavěl na Pamelinu stranu. Mel žila v domě plném nepřátél a nakonec to ani nebyl její domov. „Petere, vím určitě, že fetovala.“ „Já tomu prostě nevěřím.“ „Měl by ses zeptat ve škole.“ Jak zavedla hovor na to téma s Val a Jess, obě se chovaly zdvořile, ale odtažitě. Neměly zájem se do toho plést, ani Mark. Mel teď byla pro všechny vyvrhel kvůli nenarozenému dítěti, které nosila. Zradila je. O dva týdny později se ozvali z protidrogového oddělení. Mel měla pravdu.

Přistihli Pamelu, jak v době školního vyučování kupovala od nějakého člověka ve městě trávu. Peter zuřil a vyhrožoval, že ji pošle do internátu, a dívčin hněv se znovu obrátil proti

Mel. „Tys ho proti mně poštvala! Chceš se mě zbavit!“ „Nic takového nechci. Ale musíš přestat dělat schválnosti, chodit za školu, kouřit marihuanu a chovat se jako nezvedený fracek.

Tohle je tvůj domov a my tě máme rádi, ale takhle to dál nepůjde. V každé společnosti, v každé rodině, se musí dodržovat určitá pravidla.“ Ale jako obvykle, Peter stanovil

Pamele týdenní trest, a pak se všechno vrátilo do starých kolejí. Po čtrnácti dnech ji chytili znovu. Tentokrát to Peter úplně vzdal a požádal Mel, aby s ní chodila na psychologické konzultace. Takže tam nakonec čtyřikrát týdně musela Pamelu doslova dostrkat, potom letěla do práce a večer pospíchala zase domů, aby se mohla chvíli věnovat Mattovi a dvojčatům.

Jediné, po čem toužila, byl pořádný spánek. Ten ale často přerušovala zvracením těžkých jídel, které vytrvale připravovala paní Hahnová. „Tohle má doktor rád,“ tvrdila vždycky, když před ni kladla další mísu s kyselým zelím. Po měsíci skončila Mel jedné páteční noci v nemocnici s krvácením a křečemi. „Když se nezklidníte, můžete o dítě přijít,“ upozornil ji ošetřující lékař. Do očí

jí vstoupily slzy.

Cítila se jako uprostřed bitevní vřavy. „Obávám se, že by to nikomu nevadilo.“ „Ani vám?“ Pokývala hlavou, unavená a vyčerpaná. „Nevím. Začínám už si to taky myslet.“ Peter za ní přišel příští den a tvářil se smutně. „Ty to dítě nechceš,

Mel?“ „Myslíš, že se ho chci zbavit?“ „Pamela to tvrdila.

Říkala mi, žes jezdila minulý týden na koni.“ „Cože? Zbláznil ses? Jak tě něco takového vůbec může napadnout?“ „Nevím. Třeba ti vadí, že ti to působí komplikace v zaměstnání nebo si myslíš, že bude“ Nevěřícně na něj zírala, pak vyskočila a začala házet svoje věci do tašky. „Kam jdeš?“ Obrátila se k němu. „Domů. Nakopat tvojí dceři zadek.“ „Mel, prosím tě“

Ale ta ukončila pobyt v nemocnici, odjela domů a bez ohledu na

Peterovy omluvy vlezla do postele. Odpoledne zašla dolů a nařídila paní Hahnové uvařit k večeři dušené kuře s rýží, aby taky pro změnu mohla večeřet í ona. Pak znovu ulehla a čekala, až se děti vrátí ze školy. V šest hodin byli všichni pohromadě, pře 254 255 kvapení, že ji zase vidí. Když se sešli v jídelně u večeře,

Mel čekala u stolu s bojovným pohledem. „Dobrý večer, Pamelo,“ podívala se na nezdárnou dceru. „Jak bylo ve škole?“ „Fajn.“

Snažila se zachovat klid, ale vrhla po Mel nervózní pohled.

„Slyšela jsem, žes tátovi vyprávěla, jak jsem minulý týden jezdila na koni. Je to pravda?“ V místnosti se rozhostilo mrtvé ticho. „Ptám se tě znovu. Je to pravda?“ „Ne.“

Odpověděla velmi tiše. „Neslyším tě, Pamelo!“ „Ne!“ zařvala dívka a Peter chytil manželku za ruku. „Mel, prosím tě, nerozčiluj se“ Pohlédla mu zpříma do očí. „Potřebujeme si jen něco vyjasnit. Slyšel jsi, co řekla?“ „Ano.“ Obrátila se zpátky k Pamele. „Proč jsi lhala? Chceš nám dělat problémy?“

Dívka pokrčila rameny. „Proč, Pam?“ Natáhla se a dotkla se její ruky. „Protože budu mít dítě? Je to něco tak hrozného, že mě chceš zničit? Něco ti povím. I kdybychom měli kdoví kolik dětí, vždycky tě budeme mít rádi!“ Pamele vstoupily slzy do očí. „Ale jestli nepřestaneš dělat schválnosti, kterýma mě otravuješ od chvíle, co jsem se sem přistěhovala, nakopu ti zadek do kulatýho čtverečku!“ Pam se musela usmát a přes slzy se na Mel podívala. „To bys opravdu udělala?“ Znělo to téměř potěšeně. Znamenalo to, že pro ně ještě něco znamená. „To si piš!“ Mel se rozhlédla po zbytku rodiny. „A to platí i pro všechny ostatní.“ K Mattovi promluvila vlídněji. „Ty pro nás budeš vždycky naše bejby, Matte. Nikdo tě o tvoje místo nepřipraví.“ Ale chlapec se netvářil moc přesvědčeně. Pak se obrátila k dvojčatům. „A vy dvě“, pohlédla speciálně na Val -

„svoje těhotenství jsem si rozhodně nenaplánovala proto, abych vám ublížila, stejně jako sis ty, Val, nepřipravovala to, co se stalo tobě. Vy obě jste se ke mně chovaly naprosto necitelně a myslím, že je to od vás svinstvo. A co ty, Marku, upřímně mě překvapuje, že tě tu dnes večer vidím. Došly ti peníze a musíš se pro změnu najíst s námi?“ „Jo,“ zazubil se.

„Takže si zapamatuj, že pokud tady budeš bydlet, máš k této rodině taky nějaké povinnosti. Očekáváme, že se budeme těšit z tvé společnosti častěji.“ Zatvářil se poplašeně, ale s pohledem na otce hlesl: „Ano, madam.“ „A ty, Pam,“ Peterova jediná dcera na ni nyní hleděla vyzývavě. „Ode dneška budeš jezdit k psychologovi sama. Sedneš si na autobus jako každý jiný člověk. Už tě nebudu vozit přes celé město. Je ti skoro patnáct let! Nejvyšší čas, aby ses o sebe začala trochu starat sama!“ „Můžu taky jezdit ze školy autobusem?“ pípl Matt s nadějí v hlase. Miloval autobus, ale Mel se usmála a zavrtěla odmítavě hlavou. „Ne, ty ne.“ Rozhlédla se kolem sebe.

„Doufám, že je vám to všem jasné. Od chvíle, kdy jsme vám s tátou oznámili, že jsem těhotná, jste se chovali jako hyeny.

Vaše pocity nemůžu změnit, ale můžu ovlivnit vaše chování.- Už nehodlám akceptovat váš přístup, vás všech“ její pohled zahrnul i paní Hahnovou. „Je tu dost místa pro všechny, ale musíme být k sobě milí a přívětiví. Nedovolím, abyste mě dál ničili,“, do očí jí vhrkly slzy a začaly nekontrolovaně stékat po tvářích, „kvůli nenarozenému dítěti.“ Odhodila ubrousek a odešla do pokoje, aniž se

dotkla jídla, ale dosáhla svého, protože paní Hahnová připravila salát, kuře a rýži.

Peter se rozhlédl. Všichni se tvářili nejistě a provinile. „Má pravdu a vy to víte. Chovali jste se k ní hrozně.“ Pam jen zírala a Mark se nervózně vrtěl na židli. Val svěsila hlavu.

„Nechtěla jsem“ „Ale chtěla,“ skočila jí do řeči Jess.

„Všichni jsme chtěli. Byli jsme k ní suroví.“ „Neboj tati, teď už budeme hodný.“ Matt poklepal otci na paži a všichni se usmáli. O pár minut později už Peter vstupoval s tácem jídla do ložnice, kde Mel plakala na posteli. „Ale miláčku, neber si to tak. Přinesl jsem ti večeři.“ „Nemám chuť. Je mi špatně.“

„Neměla by ses tolik rozčilovat, škodí ti to.“ Otočila se a užasle na něj pohlédla.

„Škodí mi to? Už tě vůbec někdy napadlo, jak mě ničí, když se v tomhle domě všichni chovají, jako bych byla jejich nepřítel?“ „Teď se to zlepší.“ Neodpověděla. „A neměla bys k nim být tak tvrdá, Mel. Jsou to jen děti.“ Zúžila oči.

„Nepočítám Matta, protože je mu teprve šest a má právo se cítit odstrčený, ale ostatní jsou v podstatě dospělí a během uplynulého měsíce mě s chutí deptali. Pam ti dokonce záměrně lže, aby sis myslel, že se chci dítěte zbavit. A tys jí věřil!“ Najednou na něj dostala vztek, ale Peter se jen chytil za hlavu. „Chápu, že ti těhotenství komplikuje práci. Ani jsi ho zpočátku nechtěla.“ „Nevím ani, jestli ho chci teď! Ale proboha, už tady jednou je, a to je něco jiného. A kam si vůbec myslíš, že ho v tomhle domě dáme?“ „Ještě jsem o tom nepřemýšlel.“ „To mě nepřekvapuje.“ Vypadala vyčerpaně.

Nechtěla s ním bojovat, ale svým způsobem jí taky ubližoval.

Promluvila trochu smířlivěji: „Mohli bychom konečně prodat tenhle dům?“ Zatvářil se zděšeně. „Zbláznila ses? Tohle je domov mých dětí!“ „A postavili jste ho s Anne!“ „To je vedlejší!“ „Pro mě ne! Není tady místo pro naše dítě!“ „Můžeme přistavět další křídlo.“ „A kam? Nad bazén?“ Byla to absurdní představa a Peter to věděl. „Pozvu sem architekta. Uvidíme, co navrhne.“ „S ním nežiješ!“ „Ani s tebou! Ty žiješ jen pro svoji zatracenou práci!“ „To není fér!“ Jeho zlost vzrůstala. „Nemůžeš ani na den vysadit, co? I kdyby tě to stálo naše dítě“ Jejich hlasy se rozléhaly po celém domě. „To není pravda!“ Vyskočila z postele a postavila se proti němu. „Ale jestli se ty a děti nezměníte a nezačnete se ke mně chovat slušně, tak k tomu dojde! Všichni mě nenávidí za to, že jsem si dovolila otěhotnět, a ty mě chceš zasunout do svýho starýho života, zatímco tvoje dcera věší obraz svý matky nad moji postel!“ „Nezačínej zase!“ Zatvářil se rozmrzele. „Ta věc nemá v tomhle domě vůbec co dělat!“ Zarazila se. Došlo to příliš daleko. „Ani já ne! V podstatě“ Odběhla do komory, popadla kufr a hodila ho na postel. Začala poletovat mezi skříní a zásuvkami a házet věci do otevřeného kufru. „Odcházím. Dokud si to nerozmyslíte. Dokud se děti, všechny, nezačnou chovat přiměřeně a ty nepřestaneš zacházet s Pamelou jako s chřadnoucí květinkou ve skle! Ta potřebuje jediné, trochu ukáznit!“ „Rád bych ti připomněl, že to nebyla moje dcera, kdo se začátkem tohoto roku dostal do maléru!“ Byla to rána pod pás a Peter sí to uvědomil okamžitě, jakmile slova dozněla.

Ale nedala se vzít zpátky. Mel na něj zůstala zírat s nenávistí v očích. „To je perfektní! A komu za to můžeme poděkovat? Tvému synovi!“ „Podívej, Mel, uklidníme se a promluvíme si“ Její pohled ho najednou vyplašil. „Napůl s tebou souhlasím. Musím se uklidnit, ale mluvit s tebou nebudu. Rozhodně ne teď. Odcházím a ty si tu s dětmi dělej, co chceš.

Můžeš si sednout a přemýšlet, co provedeš s nimi, s tímhle domem a se mnou.“ „To má být ultimátum, Mel?“ zeptal se tiše.

„Ano.“ „A co budeš mezitím dělat ty?“ „Musím si pár věcí srovnat v hlavě. Chci-li žít v tomhle domě, zda odejít, nebo neodejít z práce, a co dělat s tímhle dítětem.“ „Myslíš to vážně?“ Vypadal vyděšeně, ale Mel se najednou tvářila neuvěřitelně klidně. „Nepochybně.“ „Chceš dát dítě pryč?“ „Možná. Všichni se domníváte, že musím dělat všechno podle vašich představ. Snášet paní Hahnovou, nechat si líbit všechno od dětí, žít s Anninými fotografiemi neustále před očima, vozit každý den Pamelu k doktorovi, mít další dítě, A víš co? Já se taky umím rozhodovat sama!“ „A já k

tomu všemu nemám co říct?“ Znovu se tvářil rozzlobeně.

„Už jsi toho řekl dost. Zastáváš se Pamely pokaždé, když otevřu pusu. Vychvaluješ babu Hahnovou, ale já tě upozorňuju, že ty její blafy nenávidím, zdůrazňuješ, že tohle je tvůj dům, a předpokládáš, že si musím ponechat naše dítě. Ale budeš se divit. Nemusím. Je mi šestatřicet a upřímně řečeno, připadám sí na to stará. A taky nemám zájem nechat sí dělat na hlavu, ani od tebe, ani od kohokoli jinýho.“ „Nevím o tom, že bych ti nějak ubližoval, Mel.“ Smutně na něj pohlédla. „Kvůli tobě jsem během půl roku obrátila celý svůj život naruby, opustila práci, domov, město, které jsem milovala, svoji nezávislost.

Práce co mám tady může a nemusí klapat, navíc je pro mě každopádně krokem zpátky, zvlášť když musím snášet útoky toho kreténa. A ty to všechno bereš jako samozřejmost. Tvoje děti mají svoje pokoje, svůj domov, matčiny obrázky kam se podíváš, známou hospodyni, tátu. Jediným problémem jsem pro ně já.

Jestli chceš, abych tu někdy žila, začni přemýšlet o tom, jaké změny jsi ochotný udělat. Jinak udělám jednu malou změnu já a vrátím se, odkud jsem přišla.“ Hleděl na ni vyděšeně, ale zeptal se pevným hlasem: „Mel, ty mě opouštíš?“ „Ne, zatím ne.

Ale na týden odjedu, protože si sama potřebuju věci v klidu ujasnit.“ „Půjdeš v té době na interrupci?“ Zavrtěla hlavou se slzami v očích. „To bych ti nedokázala udělat. Pokud se k tomu rozhodnu, dozvíš se to první.“ „Ale už je na to hrozně pozdě, bylo by to riskantní.“ „Vezmu to v úvahu. Ale od téhle chvíle budu přemýšlet o tom, co chci já, ne co chceš nebo očekáváš ty, případně co potřebují děti. Já mám taky svoje potřeby a nikdo se o ně hezky dlouho nezajímal, ani já sama.“ Peter pomalu pokýval hlavou, zničený představou, že odchází, i když jen na týden. „Dáš mi vědět, kde jsi?“ „Nevím.“ „Víš, kam půjdeš?“ „Ještě ne. Sednu do auta a pojedu. Uvidíme se za týden.“ Nechala mu hodně námětů k přemýšlení. „A co tvoje práce?“ „Nahlásím, že jsem zase nemocná. Paula Stevense to určitě nadchne.“ Peter věděl, že by měl něco říct, než odejde. „Mě ale ne, Mel. Já tě budu hrozně postrádat.“ Vzala kufřík a smutně na něj pohlédla. „Já tebe taky. Ale to je možná ono.

Třeba přišel čas, abychom si oba uvědomili, co tohle všechno pro nás znamená, kolik jsme ochotní za to zaplatit. Já momentálně nevím. Potřebuju si to promyslet.“ Sklonil hlavu a díval se, jak mizí ve dveřích, po chvíli zaslechl bouchnout hlavní vchod. Chtěl ji chytit do náruče a šeptat, že ji miluje víc než svůj život, že chce mít jejich dítě, ale byl příliš hrdý. Teď byla pryč. Na týden. Nebo na delší dobu? Navždy?“

„Kde je máma?“ Val nahlédla dovnitř cestou do pokoje.

„Odešla.“ Rozhodl se, že jim nebude zastírat pravdu. Měli by vědět všechno. Potřebují to. Byli součástí toho všeho, měli stejnou odpovědnost za její pocity, i když si teď uvědomoval, že sám na tom měl lví podíl. Byl zbytečně neústupný kvůli domu a ostatním věcem. Všechny změny musela provést jen ona. Měla pravdu, nebylo to fér. Teď jen smutně zíral na Val, která očividně nic nechápala. „Odešla? Kam?“ „Nevím. Vrátí se za týden.“ Val pochopila. Zašli příliš daleko. Ale měli na ni hrozný vztek a nakonec i ona na ně. Teď jí to všechno připadalo nesmyslné. „Bude v pořádku?“ „Doufám, Val.“ Vyšel na chodbu a vzal ji kolem ramen. Jess, která právě stoupala po schodech, je zahlédla. „Máma odjela?“ „Ano,“ odpověděla Val.

„Na týden.“ Zbytek dětí je zaslechl. Všichni se seběhli a vyplašeně zírali.

30.

Mel vklouzla za volant a rozjela se. Neměla žádný plán.

Hlavně nechtěla nikoho vidět. Toužila utéct z tohoto domu, z práce, od dětí i od Petera. Prvních osmdesát kilometrů ji nezajímalo, kam jede, ale odkud. Pak se pomalu zklidňovala a když po dvou hodinách stavěla pro benzin, v duchu se musela usmát. Ještě nikdy neprovedla nic tak odvážného, ale nemohla to už vydržet.

Všichni ji v podstatě jen využívali. Je čas, aby začala trochu myslet na sebe. I s tím dítětem. Nemusí

přece dělat něco, co nechce. Nemusí ani bydlet v tom domě, když nebude chtít.

Vydělává milion za rok, může si koupit haciendu, o jaké se jí ani nesnilo. Nemá zapotřebí přebývat pod jednou střechou s

Anniným duchem. Jakmile vyrazila s plnou nádrží, přemítala o všech změnách, které ve svém životě provedla během uplynulého půlroku a jak málo požadovala od Petera. Ten má svoje stálé místo v nemocnici, kolegy, kteří uznávají jeho práci, spí ve stejné posteli, ve které spal už léta předtím. Jeho děti nikdo nestěhoval z domova, zůstala mu dokonce i stejná hospodyně.

Jediné, co se změnilo, byla tvář, kterou líbal před odchodem do zaměstnání. Možná si toho ani nevšiml. Cestou na Santa

Barbaru už začínala znovu pěnit a nelitovala, že odjela.

Mrzelo ji jen, že to neudělala už dřív. Kde na to ale měla vzít čas, mezi jízdami s Pamelou k doktorovi, uklidňováním dvojčat, neustálým dohledem nad Markem a suplováním maminky Mattovi. K tomu navíc držet Petera za ruku, když mu zemřel pacient, nemluvě o řadě interview, speciálů a zprávách každý večer v šest. Byl div, že se stihla obléknout a učesat. Vem to všechno čert! Petera, děti i Paula Stevense. Ať se předvádí chvíli zase sám. K čertu s nimi! Nezajímají ji! Zamířila k motelu a zaplatila si pokoj, který mohl být kdekoli na světě, od Bejrútu po New Orleans. Měl rezavý koberec, přehoz na posteli ve stejné barvě, oranžové vinylové židle a bíle

vykachlíkovanou koupelnu. Rozhodně to nebyl Lcl-Air, ale ani nezaklela. Vychutnala vanu plnou horké vody, pak si zapnula televizi a sledovala večerní zprávy, spíš ze zvyku, a nakonec zhasla, aniž se ozvala domů. K čertu s nimi všemi! myslela si v duchu a poprvé po mnoha měsících se cítila volně. Mohla dělat, co chtěla, být sama sebou, rozhodovat podle své nálady.

Najednou si vzpomněla na to, co má v sobě, a uvědomila si, že ani tady není zcela sama. Dítě si přinesla s sebou, dítě, jako by to už byla oddělená osobnost, Položila si dlaň na břicho, které bylo před měsícem ještě tak ploché, ale teď mělo malou, ale zřetelnou vyvýšeninu. Připadalo jí zvláštní přemýšlet, co by následovalo, pokud by se rozhodla pokračovat.

Dítě by se stalo skutečností, za necelých šest týdnů by cítila jeho pohyby, Na zlomek vteřiny se jí sevřelo srdce, ale hned ten pocit zapudila. Neměla chuť na to právě teď myslet.

Nechtěla přemýšlet o ničem. Zavřela oči a usnula. Nezdálo se jí ani o Peterovi, ani o dětech, ani o nenarozeném dítěti.

Nezdálo se jí o ničem. Ležela jen v posteli a spala a když se probudila, zářilo jí do pokoje slunce. Nejdřív si nemohla ujasnit, kde je, ale když se rozhlédla kolem sebe, rozesmála se. Cítila se dobře a zcela volně. Peter toho rána v polospánku instinktivně zašátral po Melině lůžku a když nahmatal jen chladné prázdné prostěradlo, otevřel jedno oko.

Pak si s těžkým srdcem uvědomil, co se stalo. Lehl si na záda a dlouho zíral do stropu. Přemítal, kde asi je a proč odešla.

Je to všechno moje vina, přesvědčoval se v duchu, dětem se nedá nic vyčítat, ani paní Hahnové, ani Paulu Stevensovi. Od začátku bylo všechno špatně, očekával od ní příliš mnoho, chtěl, aby změnila celý život, kvůli němu. Věděl, jak milovala život v New Yorku, a nechápal, jak si vůbec troufl předpokládat, že by se ho dokázala vzdát. Melanie pomalu jela na sever a před očima měla Peterovu tvář ve chvíli, kdy se s ním poprvé setkala, nekonečné první dny během interview, vyčerpávající hodiny, které spolu trávili během prezidentova zranění, Peterovu první cestu do New Yorku, jak jí Matthew poprvé vyšplhal do klína, pohled do Pameliných očí, chvíle, kdy se k ní přitiskl Mark a křičel strachy při Valině onemocnění na lyžařském zájezdu. Náhle bylo obtížné vypudit je všechny ze svého života. Její zloba se obrátila spíš k vlastním dětem. Jess od ní očekávala příliš mnoho. Myslela si, že musí být k dispozici všem, hlavně jí, a Val nenáviděla matčino nové dítě kvůli tomu, že nemohla mít svoje. Dlužila jim víc než to. Ale co všechno měla stihnout? Víc asi nezvládne, v tom je ta tragédie. A teď by měl přibýt další pár očí, který jí bude vyčítat, že na něj nemá čas, a už vůbec žádný nemá pro sebe. Ty představy ji vyčerpávaly. Když se konečně blížila ke Carmelu, ulevilo se jí. Měla jedinou touhu. Najít další motel, lehnout si a znovu usnout, uniknout

tomu všemu.„ utéct, spát, „Kdy se máma vrátí?“ Matthew civěl mrzutě do talíře a pak přejel pohledem ostatní. Od chvíle, kdy ten večer usedli k večeři, nikdo nepromluvil. Bez Mel to ani nevypadalo jako nedělní večer.

Paní Hahnová měla volno a Mel jim obvykle připravovala něco oblíbeného. Povídala si s nimi, smála se a naslouchala jim, každému se chvíli věnovala a líčila jim své plány na příští dny, přestože dobře věděla, že v polovině týdne bude všechno jinak. Ale dokázala se smát a žertovat a každého do zábavy zapojit. Nebo se o to alespoň snažila. Matt upřel na Petera oči plné výčitek. „Proč jste ji vyhnali?“ „Vrátí se.“ Jessica prolomila mlčení s pláčem na krajíčku. Zbytek rodiny působil dojmem, že ztratil řeč. Pak se ozval Mark: „Protože jsme ji všichni unavili. Chtěli jsme toho od ní moc.“ Pohlédl víznamně na Pam a pak postupně na všechny ostatní. Po večeři Peter zaslechl, jak křičí na Val: „Vyčítalas jí všechno, že jste musely odjet z New Yorku, opustit kamarády, školu, dokonce jsi ji obvinila za to, co se stalo nám! To nebyla její chyba, Val!“ Ale půvabná blondýnka plakala tak zoufale, že

Peter neměl srdce dál poslouchat. Pomalu vyšel po schodech do dívčího pokoje, kde se sešly všechny děti kromě Pam, která ležela ve své posteli, koukala do stropu a poslouchala rádio. Přála si, aby Mel odešla. Byla si toho vědomá. Chtěla by zpátky svoji mámu, i když pomalu začínala chápat, že k tomu nikdy nemůže dojít. Najednou znovu cítila tu neuvěřitelnou prázdnotu, jakou zažila, když matka odešla navždy a zůstali jen s paní Hahnovou. Náhle jí došlo, že tohle nechtěla ani pro sebe, ani pro ostatní. Vyskočila a vrazila do pokoje k dvojčatům. Našla tam všechny včetně Matta sedět na podlaze.

„Bože, to je malý pokoj.“ Rozhlédla se. Její místnost byla dvakrát tak velká. Val a Jess mlčely, ale otočily se k

Peterovi, který právě vstupoval do dveří. „Ano, máš pravdu.“

Vzpomněl si, jak se Mel zmínila, že dvojčata nikdy neměla společný pokoj. A tady jsou namačkaná jako na ubytovně, zatímco Pam se rozvaluje sama v mnohem větším prostoru. Bylo všechno, co mu Mel vyčítala, pravdivé? Většina, musel v duchu připustit. „Dvoulůžkový pokoj?“ zeptal se podezíravě recepční motetu v Carmelu. „Ne,“ vzdychla unaveně. „Jednolůžkový bude stačit.“ Smutně na ni pohlédl. Tohle tvrdí všechny. A pak se objeví chlapík a dvě děti, vtrhnou do pokoje, a myslí, že o tom neví. A určitě přitáhnou i ohromného slintajícího psa. Ale tentokrát se mýlil. Mel přinesla z auta svůj malý kufřík, zalezla do pokoje a vzápětí do postele, aniž se příliš rozhlížela. Místnost byla téměř stejná jako ta včerejší a Mel, naprosto vyčerpaná, rychle usnula. „Doktore!“ „Hmmm?“ Právě se přehraboval ve svém kumbálku horou karet, šťastný, že ten den mají jen dva bypassy. „Stalo se něco?“ vyděsila se sestra.

Jestli někde udělala chybu, Ale jen zvedl hlavu a s unaveným úsměvem s ní zavrtěl . „Všechno v pořádku. Co Iris Leeová?

Objevila se nějaká reakce na léky?“ „Zatím ne.“ Dívka asi před dvěma týdny absolvovala transplantaci a zdálo se, že všechno probíhá uspokojivě, ale nehýřil optimismem. Srdce přišlo dost pozdě a museli ho kombinovat s vepřovou chlopní. Někdy technika dokázala divy, ale Iris byla příliš křehká, v jejím případě se muselo počítat s nejhorším. A Mel s ním tentokrát nebude. Připadal si stejně jako při Annině smrti. Byl zase sám. A možná ještě osamělejší než tehdy. „Jess?“ „Ano?“ Val se po návratu ze školy natáhla na posteli a Jess se posadila ke stolu v jejich pokoji. „Přála sis někdy, abychom se vrátily do New Yorku?“ „Jasně.“ Otočila se, aby na sestru viděla. „Mockrát. Na tom není nic špatnýho. Žily jsme tam dlouho.“ „Myslíš, že tam máma odjela?“ Celý den jí to vrtalo v hlavě. „Nevím. Nemám tušení, kam si to namířila. Třeba zůstala v L. A.“ „To by nám ani nezavolala?“ Val se zatvářila zděšeně a Jess se usmála. „Ty bys to v její situaci udělala?“ Val potřásla hlavou. „Asi ne.“ „Ani já ne.“ Vyhlédla oknem a vzdychla. „Vlastně jsem jí všechno zazlívala, Val. Všechno. Teprve teď vidím, jak to bylo sobecké, ale ona v poslední době moc rozhodovala za nás. Dřív se nás ptala, co si o různých věcech myslíme, ale tentokrát nás prostě vytáhla ze školy, prodala dům„.“ Chvíli přemýšlela. „Myslím, že jsem kvůli tomu na ni měla hrozný vztek.“ „Asi si myslela, že je to tak

správný.“ Val se tvářila truchlivě a Jess přikývla. „Nejhorší na tom je, že měla pravdu. Já mám Petera ráda, ty ne?“ Val jen zahučela. „Když jsme se stěhovaly, měla jsem plnou hlavu

Marka.“ Sestra se usmála. „To je mi jasný. Máma se těšila na

Petera, ty na Marka a já na nic.“ Zašklebila se. Teď už ji to tolik netrápilo. Ve škole byla spokojená a před měsícem poznala příjemného chlapce. Poprvé v životě měla o někoho skutečný zájem. Bylo mu jednadvacet a Jess cítila, že tentokrát to bude vážnější. Posadila se k Val a zahleděla se do prostoru s nepřítomným úsměvem. „Co se tlemíš? Děje se něco?“ vyzvídala Val. „Ani ne.“ Ale mladší sestra hned poznala, kolik uhodilo. Podívala se na Jess přimhouřenýma očima. „Á, ty ses nám zamilovala?“ Ta jen chvíli koukala do prázdna. Zatím neměla chuť se někomu svěřovat. „Ještě ne. Ale konečně jsem potkala někoho bezvadnýho.“ „Ty?“ Val se zatvářila šokovaně a Jess přikývla, ale víc neřekla. Na dvojče to však evidentně nijak nezapůsobilo. „Jen opatrně!“ Obě věděly, co má na mysli, a měla pravdu. Dostala od života pernou lekci, na kterou nikdy nezapomene. Paní Hahnová jim ten večer naservírovala večeři do ticha a Peter se vrátil až po deváté hodině. Matthew byl už v posteli, kam ho spojenými silami uložily všechny dívky. Peter už jen vyšel k nim do patra, aby je překontroloval. „Všechno v pořádku?“ Nikdo moc nemluvil, ale když přecházel z pokoje do pokoje, všichni souhlasně kývali. Měl za sebou náročný den a nebylo komu se svěřit. Nahlédl k dvojčatům a obrátil se k Jess: „Žádná zpráva od mámy?“ Mlčky zavrtěla hlavou a Peter se vrátil dolů. V té době Mel vjížděla do San Franciska a směřovala k hotelu

Stanford Court. Těšila se na příjemnou změnu oproti předchozím motelům. Pokoj byl zařízený v šedém sametu a hedvábí a Mel se složila do postele s unaveným zasténáním.

Připadalo jí, že už je na cestě spoustu dní a rozhodla se, že musí trochu zpomalit tempo. Ještě nezačala přemýšlet, co dál, a nerada by přišla o dítě dřív, než se rozhodne. Je za něj plně odpovědná, pokud by mělo zůstat naživu. Tu noc se dlouho převalovala a pak ležela s otevřenýma očima a vzpomínala na drsnou a odmítavou reakci svých dcer, na Pamelino nepřátelství, dotčenost malého Matta i Peterovo přesvědčení, že si musí dítě za každou cenu nechat, možná jako protilék k jeho neustálému styku se smrtí v nemocnici. To všechno jí připadalo neuvěřitelně nespravedlivé. Příští den si prošla

Čínskou čtvrť a pak zajela do parku Golden Gate, kde se procházela mezi květinami. Začínal květen, květen, právě před rokem se poznali s Peterem a teď je tady, Vrátila se do hotelu, vytáhla notýsek a zavolala Raquel. Neměla od ní zprávy už pár měsíců, ani nevěděla, jestli si našla nějakou práci.

Možná není doma. Ale zvedla sluchátko hned po prvním zazvonění. „Haló!“ Znělo to opatrně jako vždycky a Mel se musela usmát. „Dobrý den, Raquel, to jsem já.“ jako by volala domů za starých časů. „Jak se máte?“

„Paní Mel?“ „Ano.“ „Stalo se něco?“ „Ne, jen mě napadlo, že bych mohla zavolat a zjistit, jak se vám vede.“ „Mně dobře.“

Tvářila se potěšeně. „A co děvčata?“ „Jsou bezva!“ Ani jí nebude vyprávět o Val. Teď už je zase v pořádku. „Ve škole se jim líbí, zdá se, že všechno klape.“ Při těch slovech se jí však zachvěl hlas a v krku cítila knedlík. „Něco se stalo!“

Tentokrát to bylo konstatování a Mel už nedokázala pláč zastavit. „Vůbec ne. Jen jsem právě na pár dní v San Francisku a zastesklo se mi po vás.“ „Kde jste se tam vzala? Pořád se tolik honíte?“ „Ne, už to není tak hrozné. Dělám teď jen zprávy v šest večer.“ O katastrofální situaci na pracovišti se radši nebude zmiňovat. „A tady si chci trochu odpočinout.“

„Proč? Jste nemocná?“ Raquel se nedala tak snadno obelstít a

Mel se znovu usmála. Mělo nějaký smysl jí něco předstírat?

„Vidím, že musím s pravdou ven, vy stará vědmo! Utekla jsem.“

„Od koho?“ vyděsila se Raquel. „Od všech. Od Petera, dětí, práce i od sebe.“ „Co se stalo?“ Očividně s ní nesouhlasila.

„Ani nevím. Myslím, že jsem jen potřebovala na čas vypadnout a přemýšlet.“ „O čem?“ Teď už se

tvářila rozzlobeně. „Vy vždycky zbytečně moc myslíte. Přemýšlet nepotřebujete. Jste tam s manželem?“ „Ne, sama.“ Přesně si dokázala představit Raquelin obličej a na okamžik litovala, že ji volala, ale chtěla mluvit s někým blízkým a domů se ozvat nemohla. „Hned se vraťte!“ „Za pár dní.“ „Já myslím hned teď! Co se to s vámi děje? Zbláznila jste se?“ „Trochu.“ Zatím jí nechtěla říct ani o dítěti.

Potřebovala ještě čas na rozmyšlenou. V případě že se rozhodne pro potrat, nemělo smysl se o tom šířit. V L. A. může říct, že potratila, protože moc pracovala, a v práci to zatím neoznámila. „Chtěla jsem jen vědět, jestli jste v pořádku.“

„Já ano. Ale vy se seberte a jeďte domů.“ „Jistě, jistě.

Nedělejte si starosti, Raquel. Posílám vám velkou pusu.“ „Mě nelíbejte, jeďte domů a polibte manžela. A omluvte se, že jste utekla.“ „Samozřejmě. A někdy mi napište.“ „Dobrá, dobrá. A pozdravujte holky.“ „Vyřídím.“ Zavěsily a Mel zůstala dlouho ležet. Raquel uvažovala stejně jako všichni ostatní. Mel patří k nim, ať se chovají sebehůř. A pravdou je, že s tím musí souhlasit. Objednala si večeři na pokoj, dala si horkou koupel a několik hodin se dívala na televizi. Už neměla pocit, že by chtěla někam utíkat. V jedenáct hodin vzala telefon a dlouho držela sluchátko v ruce. Raquel měla možná pravdu, ale nechtěla volat dřív, dokud se k tomu sama nerozhodne, Vytočila číslo a pořád si nebyla jistá, jestli má zavěsit, nebo s ním promluvit, ale jak se ozval jeho hlas, srdce jí poskočilo stejně jako před rokem. „Prosím?“ Rozhodně byl ještě vzhůru. Vteřinku váhala. „Ahoj.“ Znělo to neutrálně. „Mel?“

„Ne, Santa Claus!, Jo, jsem to já.“ „Proboha, Mel, jsi v pořádku? Děláme si o tebe všichnivelkou starost!“ „Je mi dobře.“ Bál se zeptat, ale muselo to ven: „A co dítě? Dalas, dalas ho pryč?“ Urazila se. „Přece jsem ti řekla, že tě budu každopádně informovat předem, pokud se k něčemu rozhodnu.“ „A jak ses tedy rozmyslela?“ „Ještě nijak. Zatím jsem o tom moc nepřemýšlela.“ „A o čem jsi, ksakru, celou tu dobu přemýšlela?“ „O nás.“ Dlouhá pauza. „Ach. To já taky. Choval jsem se opravdu zabedněně, Mel. I děti si to myslí.“ „To těžko.“ Trochu ji to pobavilo. Zřejmě se po jejím odchodu začal bít v prsa. Ale o to jí nešlo. „To je hloupost,

Petere. Oba musíme z něčeho slevit.“ „No právě. A já jsem nechal všechno na tobě.“ „Není to tak úplně pravda.“ Ale z velké části ano. Konečně si to uvědomil. „Jeden z nás se musel přestěhovat a vzdát se předchozího života. A já jsem se k tomu rozhodla dobrovolně.“ „A já to přijal jako naprostou samozřejmost. Dokonce jsem předpokládal, že prostě nahradíš

Anne. Když si na to teď vzpomenu, je mi z toho zle.“ Vzdychla.

Měl v podstatě pravdu, ale nebylo to tak jednoduché. „I já jsem se domnívala, že budu žít stejně jako předtím, nezávisle se rozhodovat bez konzultace s tebou, vychovávat svoje i tvoje děti podle svých představ. Myslela jsem, že musíte odhodit všechno minulé jen kvůli mně. To taky nebylo správné.“ „Mělas na to právo.“ Jeho hlas zněl tak kajícně a Mel to dojalo. „Asi jsme oba měli napůl pravdu,“ usmála se. Peter se zatím nesmál, vždyť ještě nebyla zpátky. Pořád nevěděl, kde vlastně je. „Jak jsme tedy na tom, Mel`?“ „Trochu chytřejší než předtím.“ Nebyl si jistý, co má na mysli. „Vracíš se do New Yorku?“ Zaslechl, jak se zhluboka nadechla. „Zbláznil ses? Chceš mě vyhodit?“ Tentokrát se usmál on. „Nevím, jestli si to pamatuješ, ale když jsem tě viděl naposledy, odcházelas od nás ty. Vlastně ani nevím, kde teď jsi.“ Pousmála se. Zapomněla se mu o tom zmínit. „Právě teď se nacházím v San Francisku.“ „Jak ses tam dostala?“ vyděsil se. „Autem.“ „To je ale hrozně daleko, Mel.“

Vzpomněl si na její stav, ale radši mlčel. „Cestou jsem přespala v Santa Barbaře a Carmelu.“ „Jak je ti?“ „Fajn.“ S úsměvem se protáhla na posteli. „Hrozně mi chybíš.“ „To rád slyším.“ Konečně se odhodlal: „Kdy se vrátíš?“ „Proč?“ Znovu se zatvářila podezřívavě a Peter zaúpěl. „Protože potřebuju, abys uklidila dům a posekala trávník, ty moulo! Proč asi?

Protože se mi hrozně stýská.“ Pak dostal nápad. „Co kdybys tam ještě pár dní zůstala a já přijel za tebou?“ Melanie se rozesmála. „To je dobrý nápad, lásko.“ Nazvala ho tak po dlouhé době a Peter se rozzářil. „Miluju tě, Mel. Choval jsem se opravdu nemožně.“ „Ne, nechoval. Oba jsme udělali

chybu. V krátké době jsme toho chtěli zvládnout moc najednou. A naše práce na nás klade příliš velké nároky, na oba.“ „Co uděláme s domem? Chceš ho pořád prodat? Jestli ano, tak ho prodáme.“ V uplynulých dnech o tom hodně přemýšlel. Neměl chuť opouštět dům, který měl rád, ale pokud to pro ni bylo tak důležité, navíc byl opravdu malý pro všechny, „Co myslíš?“ „Zatím bychom snad mohli zůstat, kde jsme. Nejdřív se musíme všichni dohodnout. co dál. To se týká taky paní Hahnové.“ Trochu se mu ulevilo. Všechno se nějak vyřeší, zbývá jen problém s otravným Stevensem v televizi a s nenarozeným dítětem. „Opravdu máš chuť přijet?“ „Ano. Mám pocit, že jsme se neviděli už léta. I na svatební cestu jsme s sebou táhli děti.“ Musela se zasmát.

„Čí to byl nápad?“ „Dobrá, mea culpa, ale představa romantického víkendu mi momentálně připadá velmi atraktivní!

Pokusím se to zařídit. Drž mi palec!“ Držela a když nazítří volal, radostně jí sdělil, že sehnal dva chirurgy, kteří jsou ochotni za něj zaskočit. „Za dva dny se uvidíme!“ „Prima.“ Do té doby se musí rozhodnout, jestli si chce dítě nechat, nebo ne. Zatím nevěděla. „Mimochodem, co dělají děti?“ „Dobrý.

Konečně tě začínají postrádat.“ Stejně jako on. Už se nemohl dočkat, až se znovu sejdou. Připadal si jako v době, kdy si telefonovali mezi L. A. a New Yorkem. Byl to pro něj strašný týden. Zemřela Iris Lee, ale očekával to, a Mel se o tom radši nezmínil. Měli teď vlastní problémy, není nutné přidělávat další. Tentokrát měl větší starost o manželku než o pacientku.

Pro jistotu se ani nevyptával, jestli došla k nějakým závěrům.

Mel se dlouho procházela v parku a snažila se zjistit, co vlastně chce. Znovu a znovu se jí vracela slova, kterými švihla po Valerii, „Nevím, jestli bych dokázala to, co ty.“

Nemyslela to jako odsouzení, i když to Val tak mohla chápat.

Spíš přemýšlela o svém věku, dítěti s manželem, kterého miluje, dostatečném finančním zabezpečení, Neměla žádný důvod k interrupci, žádný, který by si mohla ospravedlnit. Asi by s tím potom těžko dokázala žít. Chceš vůbec další dítě? ptala se sama sebe. A tady narazila. Nebyla si tím jistá. Ale jaká by to byla hrůza zničit budoucí život jen kvůli tomu, že na něj nemá náladu, nehodí se jí kvůli práci a vadí jejich dětem, a tak stále dokola, Najednou uslyšela svůj hlas.

Chci to dítě! Lekla se tolik, že se musela rozhlédnout, protože myslela, že to prohlásil někdo jiný. Ale věděla dobře, že to byla ona sama. Cítila, jak jí spadl nejméně tunový kámen ze srdce a s úlevou se usmála. Pohlédla na hodinky. Byl čas k obědu. Pokud si dítě nechá, musí o něj pořádně pečovat, Chci to dítě! Ta slova zněla pevně a jistě a stejně se cestou parkem zpátky do hotelu cítila i ona.

31.

Lekala ve dveřích a cítila, jak má vlhké dlaně. Stejně nervózní byla před rokem. Jako by všechno začínalo znovu, tentokrát by to však mělo být ještě hezčí. Peter vycházel z letadla jako třetí a Mel se mu vrhla do náruče. Měli za sebou nekonečný týden. „Ach, Mel“ Neubránil se dojetí a nezmohl se na slovo. Ani ho v tu chvíli nezajímalo, jak se rozhodla s dítětem. Toužil jen sevřít ji v objetí a nemyslet na nic jiného. „Panebože, ani nevíš, jak se mi stýskalo!“ Když se odtáhla, v očích úsměv promíchaný se slzami, všiml si, že vypadá mnohem lépe, než když odjížděla. Byla odpočinutá a uvolněná a rýha mezi očima jí úplně zmizela. „Vypadáš skvěle,

Mel!“ „Ty taky!“ Pak pohlédla dolů na zip svých plátěných kalhot, který sotva dopla. „Trochu jsem přibrala.“ Nevěděl, co na to říct, ale Mel se usmála. „Rozhodla jsem se, že“

Najednou jí přišlo divné dělat takové prohlášení. Jak by si mohla dovolit rozhodovat o něčím životě? Mluvili o tom spolu už dávno. Rozhodl o tom Bůh, nikdo jiný. „Dítě je v pořádku.“ „Ano`?“ Nebyl si jistý, jestli správně pochopil. „Ano,“ přisvědčila s rozzářeným pohledem. „Kvůli mně?“ Tak by to nechtěl. Jen když bude chtít sama Mel. „Kvůli sobě, tobě, nám, nám všem“ Tvář jí zrůžověla a Peter ji vzal za ruku.

„Ale hlavně kvůli sobě.“ Vyprávěla mu, jak došla ke konečnému rozhodnutí a manžel ji k sobě něžně přivinul. „Ach, Mel.“

„Miluju tě.“ Ruku v ruce vyšli z letiště a strávili nejkrásnější společný víkend. V neděli odpoledne se vydali na zpáteční cestu. Po dálnici cesta netrvala tak dlouho, takže v deset večer už byli doma. Mel se podívala na dům a měla pocit, že byla pryč léta, ale Peter ji vzal kolem ramen a vedl ji ke dveřím. „Jen pojď, zlatíčko, půjdeme spát. Byla to pro tebe dlouhá cesta.“ Zacházel s ní jako s benátským sklem a Mel se pousmála. „Snad to přežiju.“ Ale jakmile vstoupili dovnitř, ozval se hurónský křik. Děti je slyšely přijíždět a Pam rozjařeně vyhlédla ze dveří. „Už jsou tady!!!“ Byla první dole a vrhla se Melami do náruče. „Vítej zpátky!“ Nebylo to vítej doma, ale skoro. Dvojčata ji mohla umačkat a připojil se i

Mark. Matt se tím rámusem také vzbudil a vymáhal na ní, že chce spát v její posteli. Když se po téměř hodinové vřavě, překřikování a sdělování dojmů konečně všichni rozešli do svých pokojů, Mel se natáhla na posteli a pohlédla na Petera se šťastným úsměvem. „Máme prima děti, viď!“ „Protože mají bezvadnou mámu!“ Posadil se na pelest a vzal ji za ruku.

„Slíbil jsem si, že udělám všechno pro to, abych ti ulehčil situaci.“ Ale už ve dvě hodiny ho odvolali do nemocnice. Jeden z pacientů s bypassem potřeboval okamžitý zákrok a Mel ho uviděla znovu až další den v poledne, kdy se přijel převléknout. Měla už znovu celý dům na povel. Sdělila paní Hahnové, co si přeje připravit k večeři. Peter si všiml, že se hospodyně tvářila otráveně, ale nestěžovala si. Vyměnil si šaty a znovu spěchal do práce. Mel odjížděla současně s ním. Usmála se, zamávala mu a každý vyrazil svým směrem. Pam se sama dopravila k lékaři, stejně jako to dělala celý uplynulý týden, Mark slíbil, že se objeví brzy po večeři, protože se potřebuje připravovat na zkoušky a dvojčata odešla hrát tenis s přáteli, ale vrátí se do pěti hodin. Matta vyzvedne ze školy paní Hahnová, tak jak to dělala předtím. Mel se ocitla v práci po týdenní přestávce a v takové náladě, že žádná Stevensova zlomyslnost ji nemohla rozházet. Ale ve třičtvrtě na sedm, po skončeném vysílání, se za ní v kanceláři zastavil producent.

Mel si ještě narychlo chtěla načrtnout několik poznámek a při jeho příchodu zvedla hlavu. „Ahoj, Tome. Stalo se něco?“

Chvíli váhal a Mel strnula. Teď ji vyhodí! Mohli by? Že by

Stevens přece jen vyhrál? „Mel, musím si s tebou promluvit.“ A sakra. „Jistě, posaď se.“ Mávla směrem k židli. Ještě se tam necítila jako doma, ale nic lepšího neměla. „Nevím, jak začít“ Srdce se jí zastavilo. Panebože, už je to tady. Byla největší zpravodajská hvězda v New Yorku, získala čtyři ceny za dokumentární pořady a ten hajzlík ji nakonec odtud vyštípe!

„Ano?“ Snažila se zachovat klid. Doufala jen, že se nerozpláče a jediné, po čem v tu chvíli toužila, byla cesta za Peterem. K čertu s jejich zatracenou prací! Zůstane doma, bude mít další dítě a postará se i o ty dosavadní. „Nechtěl bych tě vyplašit“ To nedávalo žádný smysl. „ale objevilo se tu několik výhrůžek“ Zatvářila se nechápavě. „Začalo to právě minulý týden. A dnes znovu.“ „Jaké výhrůžky?“ Nerozuměla tomu.

Vyhrožuje ten grázl, že odejde? Ať ho nechají! Sledovanost pořadu by okamžitě stoupla. Ale radši zatím mlčela. „Namířené proti tobě, Mel.“ Zůstala na něj civět. Už se jí to jednou stalo. Před několika lety v New Yorku. Nějakému šílenci se nelíbil její pořad a několik měsíců telefonoval do studia a vyhrožoval, že ji zabije, ale nakonec ho to zřejmě přestalo bavit a skončil s tím. Zatvářila se pobaveně. „Aspoň někdo se na mě dívá!“ „Já si nedělám legraci, Mel. Takovéhle problémy už se tu objevily dřív. Tady je Kalifornie, ne New York.

Zažili jsme tu i několik pokusů o atentát na prezidenty.“

Neubránila se úsměvu. „To mi téměř lichotí, Tome, ale tak významná přece jen nejsem.“ „Pro nás ano.“ Dojalo ji to.

„Díky, Tome.“ „Proto jsme pro tebe zajistili ochranku.“

„Prosím? Ale to je směšné, to nemůžete myslet vážně!“ „Máš děti, Mel. Nechtěli jsme plašit tvého manžela, dokud jsi byla pryč, ale myslíme, že je to vážné.“ „Ale proč?“ Pořád jí to připadalo legrační. V jejich branži se takové věci stávaly běžně. „Protože nám minulý týden volal nějaký muž, že máš ve stole bombu. A byla tam, Mel. Vybuchla by přesně ve chvíli, až bys ten stůl otevřela a my

všichni jsme už mohli být na pravdě boží.“ Najednou se jí udělalo špatně. „Máme na někoho podezření, ale než se to všechno vyšetří, chceme ti zajistit bezpečnost. Měli jsme všichni zpekla štěstí, žes tu nebyla.“

„To tedy jo.“ V levém oku pocítila lehký tik a když vzhlédla, do místnosti vešel vysoký, přísně se tvářící muž. Byl to její nový osobní strážce, další dva byli ještě v rezervě. Měli ji doprovázet na každém kroku, pokud možno i doma. Nebylo žádným tajemstvím, za koho .se provdala a každý ji tam mohl najít.

Bodyguard se jmenoval Timothy Frank a když s ním opouštěla budovu, měla pocit, že tvoří ideální stěnu. Byl to největší, nejmohutnější a nejostřejší chlap, jakého kdy viděla.

Doporučili jí, aby svoje auto nechala na parkovišti a odjela s

Timem. Když vystupovala, zjistila, že Peter už je doma.

„Ahoj.“ Zvedl oči od papírů, které právě studoval, a usmál se.

Bylo to fajn mít ji zase doma, ale Mel se tvářila mimořádně rozechvěle.

„Problémy v práci?“ „To si piš.“ Vypadala zmateně. Tim mezitím odjel. „Co se stalo?“ Vylíčila mu situaci s bombou a Peter zůstal překvapeně koukat. „Proboha, Mel. Takhle přece nemůžeš žít. Ani my.“ „Co myslíš, že mám udělat?“ Nechtělo se mu o tom mluvit, ale byla těhotná a bylo toho na ni trochu moc. I kdyby toho pomatence za týden nebo dva chytili, už jen představa, že k tomu může kdykoli dojít znovu, je může všechny nervově vyčerpat. A když ho nechytí, při té myšlence se otřásl.

Zvedl se a zavřel dveře pracovny. Postavil se před ni a podíval se jí zpříma do očí. „Myslím, že bys měla odejít.“ „To nemůžu.“ Tvář jí ztvrdla. „Už se mi to jednou stalo v New

Yorku a neodešla jsem. Kvůli tomu přece neopustím svoji práci!“ „A jaký důvod bys potřebovala?“ rozkřikl se. Život se s nimi opravdu nemazlí. Pacienti umírají, děti se nedají zvládnout, hrozí bombové atentáty a postihují je nečekaná těhotenství. Už toho bylo moc i na něj. „Co když někdo hodí bombu k nám domů a zabije některé z dětí?“ Trhla sebou a zbledla. „Dostaneme Bodyguardy.“ „Pro pět dětí?“ „Proboha, jak to mám vědět?“ Vyskočila. „Jestli chceš, tak půjdu do hotelu. Ale rozhodně nechci odejít z práce kvůli nějakýmu fanatickýmu cvokovi! Já osobně si myslím, že je za tím Paul

Stevens, který se mě snaží všemožně zastrašit.“ „Myslí si to i policie?“ Musela s pravdou ven. „To ne, ale údajně mají na někoho podezření.“ „Tak si vem dovolenou, než ho chytnou.“

„Ale to přece nemůžu, Petere. Mám vůči televizi taky určitý povinnosti!“ Přistoupil k ní a chytil ji za ruku. „Zabijou tě.“ „Už jsem to zažila.“ Nemůže ji přinutit, aby opustila svoji práci, teď, po tolika letech dřiny. Byla součástí jejího života, její osobnosti, a Peter slíbil, že ji bude respektovat. „Ale tehdy jsi neměla odpovědnost za život našeho dítěte, na to nezapomínej!“ „Momentálně nejsem schopná myslet vůbec na nic.“ „Kromě sebe!“ „Jdi do háje!“ Vyrazila z pokoje a práskla za sebou dveřmi. Vyběhla nahoru a ten večer už spolu nepromluvili. Děti znovu pocítily v domě napětí. Mel zavolala producentovi a souhlasila s přidělením doprovodu pro sebe, manžela i děti. Pro zajištění jejich bezpečnosti potřebovali téměř armádu, ale televize byla ochotná ji hradit. Peterovi Mel před spaním jen suše sdělila, že začnou ráno v šest. „To je směšné! Jak si to vůbec představují? To mám obcházet vizity s bodyguardem za zády?“ „Nemyslím, že ti hrozí nějaké nebezpečí. Možná by stačilo, kdyby s tebou byli jen mimo budovu. Jde jim hlavně o mne.“ „To je mi jasný.“ Při té představě mu zatrnulo. Ráno to při snídani začala Mel vysvětlovat dětem. Měly oči navrch hlavy, ale ujišťovala je všechny, že toho člověka určitě za pár dní zneškodní. Musí jen na nějakou krátkou dobu žít opatrněji a s ochrankou. Mattovi to připadalo báječné, Mark se zajímal o to, jestli ho bude strážce doprovázet až do školy a děvčata jen vyděšeně zírala.

Jakmile všechny děti odešly s příslušným policistou do školy, objevila se hospodyně. „Paní Hallamová?“ Mel na ni pozorně pohlédla. „Ano, paní Hahnová?“ Peter jí občas říkal Hildo, ale Mel nikdy. „Chtěla jsem vám oznámit, že za těchto okolností tady nemůžu zůstat.“ Mel se překvapeně zarazila. „To myslíte vážně?“ Pro Petera to bude šok, možná jí to bude dokonce klást za

vinu. Přinesla nechtěně do jejich domu rozvrat. „Nemyslím, že by vám tady hrozilo nějaké nebezpečí, a dětem jsem ráno vysvětlila, že nás budou dobře hlídat.“ „Ještě nikdy jsem nepracovala v domě obsazeném hejnem policistů.“ „O tom nepochybuji, paní Hahnová, ale budete-li trochu trpělivá“

Musela se kvůli Peterovi alespoň pokusit. „Ne!“ Zavrtěla žena rozhodně hlavou. „Odcházím okamžitě.“ S vyčítavým pohledem dodala: „Dokud byla naži 276 277 vu doktorova manželka, nic takového se tu nemohlo stát.“ Mel si neodpustila drobnou zlomyslnost. Odchod téhle osoby ji stěží mohl mrzet. Nesnášela ji od začátku. „Musela tu být pěkná nuda!“ S vyzývavou nenuceností jí hleděla přímo do očí a hospodyně se zatvářila znechuceně. „Sbohem. Doktorovi nechám ve svém pokoji dopis.“ „Uvidíme, jak se na to bude tvářit. To ani nepočkáte, abyste se rozloučila s dětmi?“ Věděla však, že to jistě přežijí bez velké lítosti. „Nechci v tomhle domě zůstat už ani hodinu.“ „Fajn.“ Mel se za ní nevzrušeně dívala, a když zapadly dveře, měla chuť zakřičet haleluja. Ale Peter byl večer méně nadšený. „Koho teď nahonem seženeme, Mel? Ani jeden na to nemáme čas.“ Pátrala v jeho očích po obvinění, ale našla spíš starost a obavy. „Najdeme někoho jiného.“ Volala už Raquel. ale ta stále odmítala opustit New York a nabádala Mel, aby dala na dcery pozor. „Do té doby to nějak s dětmi zvládneme.“ „To je skvělé! Někdo připravuje bomby s tvým jménem a ty se chystáš prát a stlát postele!“ „Můžeš taky přiložit ruku k dílu!“ usmála se. „Mám dost jiné práce!“ A k tomu se musí otravovat s bodyguardem. Tahle situace mu brnkala na nervy, protože dny ubíhaly a atentátníka stále neodhalili.

Objevily se čtyři nové výhrůžky a v Melině stole našli vadnou bombu. Zdálo se, že ji lituje dokonce i Paul Stevens. Věděl už, že je těhotná a všiml si, že se jí díky probdělým nocím pod očima rýsují temné kruhy. „Je mi líto, že vás to potkalo,

Mel,“ navrhl konečně jednoho dne příměří a podal jí ruku ke smíru. „Mně taky.“ Unaveně se usmála. Bodyguard se neustále pohyboval v její těsné blízkosti. Jakmile ráno děti odešly do školy, měla pocit, že policistů je plný dům. Petera to vyvádělo z míry. Na svého strážce už si skoro zvykl, ale ty ostatní nemohl vystát. „Je to hrozný nápor.“ Soucitně na ni pohlédl. „Víte, dlouho jsem vás nemohl ani vystát.“ „Já vím.“

A věděla i proč. „Nepochopím, jak to můžete vydržet.“

„Největší strach mám o děti, svoje, jeho, kdyby se některému něco stalo, nikdy bych si to neodpustila.“ Už to trvalo téměř měsíc a Mel už se vážně začala zabývat myšlenkou, že z televize odejde. Peterovi se o tom zatím nezmínila, ale slíbila si v duchu, že pokud útočníka neobjeví do čtrnácti dnů, studio opustí. Paul Stevens jen nechápavě vrtěl hlavou.

„Kdybych vám nějak mohl“ Odmítla, rozloučila se a vrátila se k rodině, ale nevládla tam nálada jako dřív. Před domem parkovala neoznačená policejní vozidla a uvnitř si všichni uvědomovali nebezpečí, které jim neustále hrozí. „Myslíš, že ho chytí, mami?“ vyzvídal Matthew. „Doufám, Matte.“ Vzala ho do náruče a v duchu se modlila, aby už bylo po všem, Dívala se z jednoho na druhého. Peter v noci znovu začal. „Proč neodejdeš?“ Nechtěla přiznat, že už o tom sama uvažuje. „Protože nechci být zbabělec.“ Ale napadlo ji i něco jiného.

„Proč neodjedeme?“ „Kam?“ Byl už červen a Mel se na manžela zahleděla s nadějí v očích. „Co kdybychom se všichni přemístili do Marthas Vineyardu?“ Ten rok tam nenajala dům, ale třeba by se ho podařilo získat na pár týdnů, nebo nějaký jiný. Ale Peter jen zavrtěl hlavou. „To je pro tebe moc daleko.“ Končila už čtvrtý měsíc těhotenství a bříško se jí už začínalo kulatit. „A taky bych tě celou dobu neviděl. Můžeme najít něco blíž!“ „To by pak celé ztratilo smysl.“ Napjatá situace ji vyčerpávala a také jí vadilo, že televize musí kvůli ní vydávat horentní sumy za ochranku, která už jí také trochu šla na nervy. Když ráno nalévala Mattovi sklenici mléka, jeden z mužů ji požádal, aby radši odstoupila od okna.

Permanentní vědomí, že jejich životy jsou v ohrožení, bylo vysilující. „A co Aspen?“ Zatvářila se zoufale. „Nevím, jestli by to bylo dobré řešení.“ „Ale tenhle neustálý stres není o nic lepší!“ „Nevím. Rozmyslím si to.“ Ale Mel už měla jedinou touhu, utéct od všeho co nejdál. Víc než měsíc musela

žít s noční můrou a dál už ne 278 279 mohla. Odpoledne přišla do práce, usedla za stůl, bodyguard přecházel po chodbě, když náhle vstoupil s úsměvem producent.

„Mel, máme pro tebe dobrou zprávu.“ „Posíláte mě na rok do

Evropy?“ Mlhavě se usmála a v tu chvíli měla poprvé pocit, že se dítě pohnulo. Zpráva o jejím těhotenství se zatím nedostala do médií, protože měli obavy, že by šílenec, který ji pronásledoval, mohl nasadit ještě tvrdší teror. „Něco mnohem lepšího!“ Tvářil se ještě zářivěji a Mel za ním zahlédla Paula

Stevense s příjemným výrazem. „Dáte Paulovi moji práci.“ Ten se jen zašklebil a horlivě vrtěl hlavou. Následkem dlouhodobého nervového vypětí se téměř spřátelili. „Chytili tvého pronásledovatele!“ „Opravdu?“ Vytřeštila oči, které se postupně začaly plnit slzami. „Takže bude konečně pokoj`?“ Producent kývl na souhlas a Mel se roztřásla. „Ach, panebože“ Položila hlavu na stůl a rozplakala se.

32.

„Tak co, lásko!“ Peter na ni šťastně pohlédl. Seděli u ba zénu, jen sami, protože všechny děti byly pryč. a vychutnávali konečně zase chvíle klidu. „Čím si zpestříme tenhle týden?“

Usmál se. „Nikdo nám nemůže tvrdit, že se tu nudíme.“ „Díky bohu je po všem.“ Pohodlně se opřela a zavřela oči. Věděla dobře, co by chtěla dělat. Odjet rovnou do Marthas Vineyardu a plácnout sebou do horkého písku, ale děti už si mezitím zařídily jiný program a Peter se nemohl uvolnit z práce.

Slíbila, že letošní prázdniny oželí a bude se v první řadě věnovat svému očekávanému přírůstku. Mělo by se to narodit až kolem Díkůvzdání a Mel zůstane ve studiu až do října. „Mám nápad, Mel.“ „Jestli je to něco jiného než pád do bazénu, tak radši ani nezačínej.“ Měla pořád zavřené oči a Peter se zvedl a přistoupil k ní. „Mohli bychom se podívat po nějakém pěkném domě!“ Otevřela jedno oko. „Děláš si legraci?“ „Myslím to naprosto vážně!“ Zatvářila se zmateně. „Opravdu?“ „Ano, i když je mi to silně proti mysli, ale nevím, kam bychom dali naše miminko. Momentálně je místo jen v garáži a obávám se, že přestavba by byla zbytečně náročná. Dvojčata taky potřebují soukromí“ Mel věděla, jak je to pro něj těžké a natáhla k němu ruku. „Nechceš radši zůstat tady? Mně by to opravdu tak moc nevadilo. Pár let se trochu uskrovníme a Mark stejně bude většinu času pryč.“ Rozhodl se odejít studovat na východ, takže mu zbýval doma vlastně poslední rok. Jess by také ráda přešla na univerzitu do Yale, pokud ji přijmou, „Děti už jsou prakticky dospělé.“ „To se mají! Škoda že totéž nemůžu říct o sobě.“ „Ty jsi ten nejhodnější člověk, kterého znám.“

Něžně ho políbila na ústa a Peter jí sklouzl rukou po noze.

„Hmmm, Myslíš, že nás tady může někdo vidět?“ „Jen pár sousedů, ale to mezi přáteli nic neznamená.“ Radši se přesunuli domů a milovali se stejně intenzívně jako poprvé.

Peter pak přinesl na podnosu oběd a Mel se pohodlně rozvalila v posteli. Cítila se šťastná a uvolněná. „Proč jsi na mě tak hodný`?“ „Ani nevím. Asi tě hrozně miluju.“ „Já tebe taky.“ Spokojeně se usmála. „S tím novým domem jsi to myslel vážně?“

Ta představa ji velmi potěšila, ale nechtěla ho do ničeho nutit. Starý dům pro něj hodně znamenal, ale stále zůstával

Anniným domem. I teď. „Ano.“ Mel se rozzářila a chvatně dojedla oběd. Pak se vypravili na projížďku po okolí. Občas zahlédli dům, který by jim vyhovoval, ale žádný z nich nebyl na prodej. „Může nám to taky trvat léta, než najdeme to, co potřebujeme.“ „Máme dost času.“ Příští víkend bylo čtvrtého července, a právě tehdy objevili perfektní objekt. „Páni!“ Mel pohlédla nadšeně na Petera, když už ho obcházeli podruhé. „Ten je ohromný!“

„Možná vás to překvapí, paní Hallamová, ale víte, že máme šest dětí?“ „Pět a půl,“ rozesmála se. Byly tam pokoje pro každého z nich, pracovny pro Petera i Mel, hezká zahrada, ohromný bazén a jeden menší pro děti a jejich kamarády. Našli tam absolutně všechno, co potřebovali, a navíc se nemuseli ani stěhovat z Bel-Airu, čehož se Peter obával. „Tak co, paní

Hallamová?“ „Nevím, doktore. Co myslíte? Můžeme si to dovolit?“ „Asi ne, ale až prodáme můj dosavadní dům, tak ano.“

Poprvé připustil, že to je jeho a ne jejich dům a Mel se ušklíbla. Nové sídlo se jí líbilo. „Můžeme se na něj složit.“

Jinak by ho těžko zaplatili a to Mel vyhovovalo. Chtěla něco, co by si koupili společně. Navíc ještě stále neinvestovala peníze, které dostala za dům v New Yorku. Nabídli Peterův dům do prodeje, ale uspěli až koncem prázdnin. Naštěstí byl jejich vyhlédnutý objekt stále volný. „Takže“ Po uzavřené koupi zalistoval Peter v kalendáři. „Teď je třetího září, mrně se má narodit v listopadu, za měsíc končíš v televizi. Máš přesně dva měsíce na zařizování a při troše štěstí můžeme být už na Díkůvzdání v pohodě.“ Mel se musela usmát jeho věcnému přístupu. „Nejsi trochu idealista? Zabere to měsíce!“ I když byl dům v perfektním stavu, chtěli malovat a tapetovat, trochu předělat zahradu, nakoupit potahy, záclony, závěsy, nové koberce“ Peter se tvářil vyděšeně. „Ty nechceš, aby miminko přišlo do nového?“ Samozřejmě že chtěla, ale měla před sebou ještě tři důležité pořady, které by ráda dokončila. V tu chvíli se ozvali z nemocnice a zástupce realitní kanceláře jen zíral. „To jste pořád v takovém kole?“ „Skoro,“ přikývla s úsměvem. Už si na to během jejich osmiměsíčního manželství, kdy Peter provedl devatenáct transplantací srdce a nespočetně bypassů a Mel zpracovala jednadvacet interview a pětkrát týdně večerní zpravodajství, téměř zvykli. Jak se dalo čekat, sledovanost jejích relací výrazně stoupala. Peter přiběhl od telefonu. „Musím jít. Máme srdce.“ Zoufale na ně čekali a

Peter už se málem vzdával naděje. „Dokončíš to tu sama?“

Kývla, manžel ji políbil na rozloučenou a zmizel. Agent jen vrtěl hlavou a Mel se usmála.

33.

„a děkuji ti, pane Bože, za babičku“ nesměle se rozhlédl a dodal tišším hlasem, „a za nové kolo. Amen.“

Všichni kolem slavnostního stolu se rozesmáli. Mattovi bylo několik dní přede dnem Díkůvzdání sedm a babička mu dala parádní nové červené kolo. Najednou si ještě na něco vzpomněl. Spráskl ruce a obrátil oči ke stropu. „A díky taky za Mel.“

Omluvně se podíval po Jess a Val, ale už bylo pozdě začínat znovu. Všichni netrpělivě čekali na připravené pochoutky.

Peter naporcoval krocana a Pam upekla svoje oblíbené sušenky.

Dvojčata pomáhala vařit a všichni měli sváteční náladu včetně

Mel, která si pořád stěžovala, že nemá dost prostoru na svoje věci. Děťátko už pořádně narostlo. Peter si z ní v posledních týdnech utahoval, že to budou zase dvojčata, ale doktor se zapřísahal, že ne. Slyšel jen jedno srdíčko a vzhledem k tomu, že si Mel nenechala udělat ani zkoušku plodové vody, nevěděli, co budou mít. Ale ať to bylo cokoli, bylo hodně velké. Mel měla hlavně radost, že mohla Díkůvzdání trávit s nimi. Obávala se totiž, aby už v té době nemusela být v porodnici. A protože jejich nová hospodyně si na svátek vzala volno, Mel připravila večeři sama. „Chce někdo přídavek?“ Peter se rozhlížel se spokojeným úsměvem. Jeho poslední transplantace se vydařila a do nového domu se nastěhovali už před třemi týdny. Všude kolem byla ještě cítit barva a tapetové lepidlo, ale nezdálo se, že by jim to vadilo. Všechno vypadalo krásně a čerstvě, každý měl svůj vlastní pokoj, dokonce i očekávané dítě. Jeho pokojík už byl plný hraček, které všichni neustále nakupovali. Matthew věnoval medvěda a starou soupravu kovbojských pistolí a Pam, aniž se o tom Melanii zmínila, upletla pro miminko dupačky. Byla z toho strašně nervózní a celá rodina jí držela palce, aby se jí povedly. Když Mel dárek po návratu z posledního vysílání objevila, vykřikla nadšením.

Trvalo jim téměř rok, než se všechno urovnalo a svým způsobem nikdy nebudou v úplné pohodě, protože Petera mohou kdykoli odvolat k akutní operaci a Mel měla stále hlavu plnou posledních zpráv. Ale teď to bylo jiné. Vytvořilo se mezi nimi mnohem silnější pouto. Během uplynulého

období hodně překonali

, výhrůžky, vztah Valerie a Marka, Melino těhotenství, i

Annin stín, který se nad nimi neustále vznášel. Mel přivezla její portrét i do nového domu. Visel teď v Pamelině pokoji.

Konečně mohla také vybalit svoje věci z New Yorku. „Jsi šťastná, lásko?“ Pohodlně se usadili u kamen ve své ložnici a

Peter se na ni usmál. Všechny děti si hrály ve velkém pokoji v přízemí. Mel vzhlédla a Peter ji vzal za ruku. „Ano, když pominu, že jsem se hrozně přejedla.“ „Ani to není vidět.“

Rozesmáli se, protože čas od času se na Melině břiše objevila boule, jak se dítě protahovalo. V poslední době kopalo hodně často a Mel už se pomalu připravovala na porod, zvlášť teď, když mají Díkůvzdání za sebou. „Radši o tom moc nemluv, nebo tě uslyší a bude se drát na svět,“ varoval ji manžel v žertu.

Oba se usmáli a v pohodě šli spát, ale o dvě hodiny později

Mel pocítila známé bolesti v kříži. Vzbudila se a posadila do křesla, ale potřebovala se spíš procházet. Dobelhala se do přízemí a nahlížela do zahrady, která bude na jaře jistě velmi půvabná. Pak si na chvíli sedla v obývacím pokoji. Teď už cítila, že je to i její domov, něco, co vybudovali společně a spolu začali, stejně jako celý další život. Vrátila se do ložnice a snažila se usnout, ale dítě kopalo velmi silně.

Najednou pocítila palčivou bolest v podbřišku a slabě zasténala. Posadila se a čekala, co přijde. Po další vlně bolesti se dotkla Peterovy ruky. „Hmmm`?“ Lehce se zavrtěl.

Byly teprve čtyři ráno. „Petere.“ Po třetím záchvěvu křečí zašeptala jeho jméno. Věděla, že to může trvat ještě dlouhé hodiny, ale nechtěla zůstat sama. Toužila se podělit o vzrušené očekávání s ním. Na tohle čekali. Hlavně Peter.

„Cože`?“ Prudce zvedl hlavu a vážně na ni pohlédl. „Možná jde jen o falešný poplach.“ Podívala se na svoje ohromné břicho a zasmála se, ale smích jí utla další křeč tentokrát spojená s bolestí vystřelující do zad. Těžce dýchala a uchopila Peterovu ruku. Když křeč pominula, zeptal se: „Jak často máš stahy?“

Rozesmála se a pohlédla na něj s láskou v očích. „Nevím, zapomněla jsem to sledovat.“

„Panebože!“ Prudce se posadil.

Srdce ovládá dobře, ale s porody nemá žádné zkušenosti a celých devět měsíců se toho v duchu obával. „Jak dlouho jsi vzhůru?“ „Nevím. Skoro celou noc!“ Bylo pět hodin. „Jak dlouho ti to trvalo s dvojčaty?“ „Jak si to mám proboha pamatovat?

Bylo to před víc než sedmnácti lety!“ „Vidím, že mi moc nepomůžeš!“ Spustil nohy z postele, oči stále upřené na Mel.

„Jdu volat doktora. Zatím se oblékni!“ V tu chvíli ji chytila další křeč, tentokrát delší než ty předchozí. Peter trochu zpanikařil, i když to nechtěl přiznat. Nerad by přiváděl dítě na svět doma. Chtěl, aby se narodilo v nemocnici, pro případ nějakých komplikací. „Pospěš si.“ Pomohl jí vstát, ale Mel se na něj obrátila s bezradným pohledem. „Co si mám vzít?“

„Kristovy rány, Mel! Cokoli, džíny, šaty“ Musela se v duchu usmát, ale pak jí praskla plodová voda a volala na něj z koupelny, kde stála zabalená do osušky. V nemocnici Petera požádali, aby ji urychleně přivezl, takže dětem nechali jen stručný vzkaz v kuchyni na stole. Odjeli jsme pro miminko. S láskou máma, psala Mel s úsměvem a Peter už nervózně přešlapoval ve dveřích. „Dělej, prosím tě.“ „Proč?“ Tvářila se neuvěřitelně klidně a Peter jí záviděl. „Protože bych nerad, aby se dítě narodilo v našem novém autě.“ Konečně prodal Annin mercedes a koupil Mel nový. „Proč ne?“ „Dobrá, miláčku, dobrá.“ Jak projížděl známou trasou, kterou tak často používal při akutních nočních případech, cítil, že ji miluje, a když ji vezl na lehátku na nemocniční pokoj, tvářil se neuvěřitelně hrdě. „Já můžu klidně jít.“

„Proč bys chodila, když se můžeš vézt!“ Ale vtipkováním jen stěží zakrýval, co cítil. Hlavou mu vířily tisíce myšlenek a v duchu se modlil, aby všechno dobře dopadlo. Zdálo se mu, že dítě je

mimořádně velké a uvažoval o císařském řezu. Zeptal se na to doktora stojícího před porodním sálem, ale starý přítel mu poklepal na rameno. „Neboj se, bude v pořádku.“ V té době už táhlo na osmou a Mel měla bolesti pět nebo šest hodin. „Jak dlouho to ještě může trvat?“ Mluvil potichu, aby ho Mel neslyšela, a doktor se usmál. „Chvíli.“ „Ty jsi stejný jako

Mel.“ Peter se na něj zašklebil a společně vešli do pokoje.

Doktor zjistil, že během poslední půlhodiny se všechno urychlilo a okamžitě ji odvezli na sál. „Už vidím hlavičku,

Mel!“ Doktor radostně zavýskl a Mel se rozzářila. Měla zpocený obličej a její vlasy na bílých povlacích vypadaly jako plameny. Peter cítil, že ji ještě nikdy tolik nemiloval.

Najednou uslyšeli pláč. Peter se dlouhým skokem přiblížil a po tváři mu začaly stékat slzy. „Ach, Mel, je nádherné“ „Co je to?“ Ale stahy nepřestávaly. „Ještě nevíme.“ Všichni se rozesmáli a za okamžik se vynořila ramínka, tělíčko, boky, nožičky, „Holčička!“ „Ach, Mel.“ Peter se k ní naklonil a políbil ji na ústa. Mel křičela a smála se s ním. Pak jí položili dítě na hruď. Věděl, že si velmi přála chlapečka, ale v tu chvíli to očividně nebylo důležité. Objala děťátko, ale vzápětí se jí tvář zkřivila bolestí a rukou sevřela Peterovu paži. „Och, bože, to bolí“ „To bude placenta.“ Doktor se tvářil nezúčastněně, ale Peter si všiml, že se zamračil, a popadla ho panika. Něco se dělo! Mel se zmítala v křečích, mnohem silnějších, než byly ty předchozí. „Ach, Petere

Nemůžu“ „Ale můžeš.“ Doktor k ní tiše promlouval a Peter ji držel za ruku a usilovně přemýšlel, proč ji neprohlédnou a nezjistí, co se děje. Najednou se Mel vzepjala a divoce zakvílela a Peter jen vytřeštil oči. Mel už také pochopila, o co jde. Doktor se rozesmál a Peter také. Znovu porodí dvojčata a nikdo to celé těhotenství nepoznal, stejně jako to bylo s

Val a Jess. Mel se dívala napůl lítostivě, napůl pobaveně.

„Tak zase jsou dvě!“ „Ano, madam!“ Doktor tentokrát podal nemluvně Peterovi, který si je nadšeně prohlédl a potom je položil Mel do náruče. „Madam“, jeho oči zářily láskou, „váš syn.“