Danielle Steel

Ozvěny

1

Beaata Wittgensteinová se jednoho lenivého letního odpoledne procházela s rodiči podél Ženevského jezera. Kráčela zamyšleně kousek za nimi. Slunce pálilo, vzduch se ani nehnul, kolem poletovali ptáci a bzučel hmyz. Beata a její mladší sestra Brigita přijely s matkou do Ženevy na celé léto. Beatě bylo dvacet, sestře o tři roky méně. Od začátku první světové války vloni v létě už uběhlo třináct měsíců a jejich otec si přál, aby o letošních prázdninách odjeli z Německa. Byl konec srpna roku 1915 a otec tu s nimi strávil celý měsíc. Oba Beatini bratři bojovali v armádě, ale podařilo se jim uvolnit a mohli s nimi pobýt alespoň týden. Horstovi bylo dvacet tři let, měl hodnost poručíka a sloužil v hlavním stanu divize v Mnichově. Ulm dosáhl hodnosti kapitána u 105. pěšího pluku, který patřil k třetí divizi, součásti Čtvrté armády. Právě v týdnu, který strávil v Ženevě, oslavil dvacáté sedmé narozeniny.

Mohli mluvit přímo o zázraku, že se celá rodina sešla. Válka jako by pohlcovala všechny mladé Němce a Beata se o své bratry, stejně jako matka, stále obávala. Otec jí sice tvrdil, že brzy bude po všem, avšak z jeho rozhovoru s bratry pochopila něco jiného. Muži si mnohem více než ženy uvědomovali, jak pochmurné časy je čekají.

Matka s ní o válce nikdy nehovořila a Brigita si dělala mnohem více starostí kvůli tomu, že nemá s kým flirtovat. Už odmalička mluvila pouze o tom, jak a kdy se bude vdávat.

Nedávno se zamilovala do jednoho z Horstových spolužáků z univerzity a Beata pojala vážné podezření, že se její krásná mladší sestra letos v zimě zasnoubí.

Beata takové zájmy ani úmysly neměla. Vždycky byla spíš tichá, zamyšlená a vážná a mnohem víc se zajímala o vzdělání než o mladé muže. Otec říkával, že je dokonalá dcera. K jediné hádce mezi nimi došlo tehdy, když Beata trvala na tom, že chce jít studovat na univerzitu stejně jako její bratři, což otec považoval za hloupost.

Ačkoli sám byl inteligentní, nepokládal takový stupeň vzdělání za nutný pro ženu. Prohlásil, že Beata se určitě brzy vdá, bude toužit po manželovi a po dětech a žádnou univerzitu nepotřebuje. On jí studium nepovolí.

Beatini bratři a jejich přátelé byli veselí a její sestra moc hezká a koketní. Beata se od nich vždycky lišila poklidným životem a touhou po vzdělání. Ráda by byla učitelkou, ale když o tom mluvila se sourozenci, vysmívali se jí. Brigita tvrdila, že učitelkami nebo vychovatelkami se stávají jen chudé holky, a bratři k tomu dodávali, že hlavně ty ošklivé. Rádi ji zlobili, ačkoli Beata nebyla ani chudá ani ošklivá. Její otec vlastnil a řídil jednu z nejdůležitějších bank v Kolíně nad Rýnem, kde žili. Bydleli v nádherném velkém domě ve čtvrti Fitzengraben a Beatina matka Monika proslula po celém městě nejen svou krásou, ale i elegantním šatníkem a šperky. Stejně jako Beata byla tichá. Provdala se za Jakoba Wittgensteina v sedmnácti letech a prožila s ním dvacet osm let šťastného života.

Jejich manželství domluvili rodiče a patřilo k těm vydařeným.

Tehdy díky sňatku splynuly dva význačné rodinné majetky, které Jakob od té doby podstatně rozmnožil. Řídil banku železnou rukou a v bankovním byznysu platil téměř za jasnovidce. Zabezpečil nejen budoucnost své rodiny, ale i budoucnost potomků. Wittgensteinovy provázela výtečná pověst. Jediné, co pro ně v těchto dnech představovalo jakousi nejistotu, bylo to, kvůli čemu si dělal starosti každý. Válku sledovali s obavami, obzvláště Monika, jejíž dva synové sloužili v armádě. Pobyt ve Švýcarsku tudíž přinesl dočasnou úlevu jak rodičům, tak dětem.

Obvykle zůstávali v létě u moře v Německu, ale letos Jakob chtěl, aby všichni strávili červenec a srpen mimo vlast. Promluvil dokonce s jedním známým generálem a požádal ho o laskavost, aby se k nim oba synové mohli připojit. Generál vše zařídil. Wittgensteinovi byli mimořádná rodina, Židé, kteří měli nejen značný majetek, ale

i nesmírný vliv. Beata si to uvědomovala, nepřikládala však moci své rodiny velkou důležitost. Mnohem více se zajímala o svá studia.

Ačkoli Brigitu občas rozčilovala omezení vyplývající z jejich víry, Beata byla velmi zbožná, což Jakoba těšilo. V mládí svou rodinu vyděsil prohlášením, že se chce stát rabínem. Otec ho však přivedl k rozumu, takže v patřičnou dobu nastoupil do rodinné banky stejně jako jeho otec, bratři, strýcové a předtím i dědeček. Jejich rodina dodržovala tradici, a byť Jakobův otec choval k rabínům značnou úctu, nemínil kvůli nim přijít o syna. A Jakob jako poslušný syn šel pracovat do banky a brzy poté se oženil. Nyní mu bylo padesát, o pět let více než Beatině matce.

Celá rodina rozhodnutí, že prožijí letošní léto ve Švýcarsku, schválila. Wittgensteinovi zde měli spoustu přátel a Jakob s Monikou a dětmi se zúčastnili několika večírků. Jakob se znal se všemi ze švýcarské bankovní sféry a zajel navštívit přátele i do Lausanne a Curychu. Pokud to bylo možné, dcery bral s sebou. Protože přijeli i Horst a Ulm, snažili se s nimi strávit co nejvíce času. Ulm se po návratu chystal na frontu a Horst se měl hlásit na velitelství divize v Mnichově, což mu připadalo nesmírně zábavné. Navzdory seriózní výchově se Horst choval trochu jako playboy. Měl mnohem více společných povahových rysů s Brigitou než oba dva dohromady s Beatou.

Když při procházce kolem jezera zaostala Beata za ostatními, nejstarší bratr Ulm zpomalil a srovnal s ní krok. Vždycky ji ochraňoval, nejspíš proto, že byl o sedm let starší. Beata věděla, že bratr oceňuje její klidnou povahu a laskavé chování.

„O čem přemýšlíš, Beo? Jdeš si tu tak sama a tváříš se hrozně vážně. Proč se k nám nepřipojíš?“

Matka a sestra už zatím byly daleko před nimi, povídaly si o módě a mužích, kteří se na večírcích minulý týden zalíbili Brigitě.

Muži zase hovořili o svých zájmech – a to v těchto dnech byla válka a bankovnictví. Po válce se Ulm vrátí do banky, kde pracoval čtyři roky předtím. Otec prohlásil, že Horst musí zanechat nevázaného života, zmoudřet a připojit se k nim. A mladší syn slíbil, že splní otcovo přání. Když válka před rokem začala, bylo mu teprve dvacet dva let, ale ujistil otce, že po válce bude připraven. Jakob se nedávno

také několikrát zmínil, že je načase, aby se Ulm oženil. Od svých dětí a vlastně od všech ve své bezprostřední blízkosti Jakob očekával poslušnost. Stejně jako od své manželky, a ta ho nikdy nezklamala.

Ani jeho děti s výjimkou Horsta, který si dával na čas, než se zapojí do práce v bance. Poslední, nač Horst právě myslel, bylo manželství.

Vlastně se o takovou perspektivu zajímala jedině Brigita. Beata ještě nepotkala muže, jenž by ji zaujal. Ačkoliv většinu synů přátel svých rodičů pokládala za pohledné, mladší jí připadali hloupí a ti starší ji zase trochu děsili a vypadali zasmušile. Nijak s vdavky nespěchala.

Vždycky říkala, že pokud se jednou vdá, doufá, že její nastávající bude vědec, a ne bankéř. Před otcem nic takového vyslovit nemohla, ale matce a sestře se mnohokrát svěřila. Brigita prohlásila, že to zní nelákavě. Pohledný Horstův přítel, kterého měla na mušce, se choval podobně frivolně jako ona a pocházel ze stejně významné bankovní rodiny. Jakob se chtěl s jeho otcem v září sejít a promluvit si, o čemž Brigita ještě nevěděla. Pro Beatu se dosud žádný nápadník neobjevil a ona ani o žádného nestála. Na večírcích téměř s nikým nepromluvila. Poslušně šla s rodiči, oblékla si šaty, jež jí matka vybrala. Vždy se chovala zdvořile, nesmírně se jí však pokaždé ulevilo, když nastal čas jít domů. Na rozdíl od Brigity, kterou vždy museli odvádět násilím, a navíc si stěžovala, že je ještě brzy a že nechápe, proč je jejich rodina tak nudná a nezábavná. Horst s ní souhlasil. Beata a Ulm byli rozvážnější.

„Líbí se ti v Ženevě?“ zeptal se Ulm tiše. On jediný se s ní snažil bavit normálně a zajímalo ho, co si myslí. Horst s Brigitou měli vždycky plnou hlavu her a zábavy, než aby diskutovali se sestrou nad učenými tématy.

„Ano,“ usmála se Beata. I když byl její bratr, okouzlovalo ji, jak je hezký a laskavý. Choval se mile a vypadal přesně jako otec. Byl vysoký, blonďatý, atletické postavy stejně jako Jakob v mládí. Měl modré oči a rysy, které často lidi mátly, protože nevypadal jako Žid.

Všichni samozřejmě dobře věděli, kdo jsou, a v kolínské společnosti byli přijímáni i v aristokratických kruzích. Několik členů rodin Hohenlohů a Thurn-Taxisů patřilo k otcovým přátelům z dětství.

Wittgensteinových si všichni vážili, takže měli všude otevřené dveře.

Jakob však dal svým dětem jasně najevo, že až nadejde čas sňatku,

jejich nastávající musí být židovského vyznání. O tom se nedalo vůbec diskutovat a žádný z nich na to ani nepomyslel. V židovských kruzích se dalo najít dost vhodných mladých mužů i žen, mezi nimiž si mohly Wittgensteinovy děti vybírat. Až nastane čas, zvolí si jednoho z nich.

Ulm s Beatou dokonce ani nevypadali jako příbuzní. Beatini bratři a sestra se podobali otci, byli to vysocí blonďáci s modrýma očima a jemnými rysy. Beata, která se podobala matce, tvořila naprostý kontrast. Drobná, křehká černovláska s havraními vlasy a porcelánovou pletí. S ostatními sourozenci měla společné jedině veliké modré oči, avšak její byly tmavší. Matka měla oči hnědé, ale až na tento drobný rozdíl představovala Beata věrný obraz své matky, z čehož měl otec tajnou radost. I po téměř devětadvaceti letech svou ženu miloval a Beatin úsměv mu vždy připomněl Moniku na začátku manželství. Ta podobnost ho pokaždé dojala.

Z toho pramenila i zvláštní slabost, kterou k starší dceři choval, takže si Brigita často stěžovala, že Beatu má radši. Dovolil jí vše, co chtěla. Jenže Beata toužila jen po neškodných věcech. To Brigitiny plány byly mnohem pikantnější. Beata se spokojila s tím, že je doma, čte nebo studuje, vlastně tomu dávala přednost. Jenom jedinkrát se na ni Jakob opravdu rozzlobil, a to když ji přistihl s biblí.

„Co to má znamenat?“ zeptal se přísně, když si všiml, co čte.

Tehdy jí bylo šestnáct a kniha ji naprosto strhla. Značnou část Starého zákona už měla přečtenou.

„Zajímá mě, tati. Příběhy jsou tak nádherné a ve spoustě věcí se shodují s naší vírou.“ Dávala přednost Novému zákonu. Otci to zábavné nepřišlo a knihu jí vzal.

Nepřál si, aby dcera četla křesťanskou bibli. Postěžoval si Beatině matce a navrhl, aby věnovala větší pozornost tomu, jaké knihy si dcera vybírá. Ve skutečnosti přečetla Beata vše, co se jí dostalo do ruky, včetně Aristotela nebo Platona. Patřila k dychtivým čtenářům a řecké filozofy milovala. Dokonce i otec musel připustit, že kdyby byla muž, zařadila by se mezi velké vzdělance. On ale chtěl, aby stejně jako Ulm a brzy i dva zbylí sourozenci uzavřela manželství.

Začínal se obávat, že se z ní stane stará panna, pokud bude otálet.

Měl několik tipů a v zimě je chtěl prozkoumat, jenže jeho úsilí

přerušila válka. Za uplynulý rok padlo mnoho mladých mužů, které znal. Nejistá budoucnost všechny zneklidňovala.

Podle otce by se k Beatě hodil muž starší než ona. Přál si pro ni muže zralého, muže, jenž ocení její inteligenci a bude sdílet její zájmy. Ani pro Brigitu by se mu nepříčil někdo takový, kdo by ji pevnou rukou ovládal. Ačkoli Jakob miloval všechny své děti, na nejstarší dceru byl obzvlášť pyšný. Sám sebe považoval za moudrého a soucitného muže. Patřil k těm, na něž se ostatní neváhají obrátit.

Beata ho velmi milovala a vážila si ho stejně jako matky, i když občas potají přiznávala, že s matkou se jí snáze povídá a tolik se jí nebojí jako otce. Otec se choval tak vážně jako Beata a často vyjadřoval nesouhlas s frivolním chováním své mladší dcery.

„Kéž bys nemusel zase do války,“ povzdechla si Beata smutně a dál kráčeli s Ulmem podél jezera. Ostatní se už vraceli, takže teď byli Beata s bratrem daleko před nimi.

„Také odjíždím nerad, ale myslím, že brzy bude po všem.“ Ulm se na ni konejšivě usmál. Sám tomu nevěřil, ovšem ženám se to musí říkat. Alespoň podle jeho názoru. „Snad bych mohl přijet na Vánoce.“ Beata přikývla, ale v duchu si pomyslela, že Vánoce jsou ještě moc daleko, a nemohla se srovnat s myšlenkou, že by se mu něco stalo. Zbožňovala ho mnohem víc, než kdy přiznala. Horsta měla také ráda, jenže ten jí připadal spíš jako mladší hloupější bratr.

Rád si ji dobíral a častokrát ji rozesmál. Mezi ní a Ulmem panoval jiný vztah. Příjemně si povídali po celou dobu, než došli zpět k hotelu. Ten večer naposledy před odjezdem chlapců společně večeřeli. Horst je jako vždycky bavil napodobováním lidí, které potkali, a neskutečnými historkami o svých kamarádech.

Tři muži druhý den odjeli, zatímco na tři ženy čekaly ještě tři týdny dovolené v Ženevě. Jakob chtěl, aby ve Švýcarsku zůstaly co nejdéle, ačkoli Brigita se už začínala nudit. Beata a matka však byly spokojené. Jednou odpoledne se Brigita s matkou vydaly na nákupy.

Beata prohlásila, že zůstane v hotelu, protože ji bolí hlava. Ve skutečnosti ji nebolela, ale nakupování nesnášela. Brigita si vždycky zkoušela spoustu věcí, naporoučela si šaty, klobouky a boty. A matka pokaždé podlehla a ve všem jí vyhověla. Když obešly krejčovské salony, obuvníky, kloboučnictví a obchody s luxusními rukavicemi,

vrhly se na obchůzku klenotnictví. Beata dobře věděla, že se nevrátí dřív než k večeři, a spokojeně se usadila na sluníčku a četla si sama v zahradě.

Po obědě sešla dolů k jezeru a procházela se stejnou cestou, po níž chodily každý den. Bylo trochu chladněji než včera. Beata měla na sobě bílé hedvábné šaty, klobouk chránící ji před sluncem a kolem ramen měla uvázaný světle modrý šál ve stejné barvě jako oči. Byla zabraná do svých myšlenek. Většina hotelových hostů obědvala nebo si vyrazila do města, takže Beata měla cestičku celou pro sebe, kráčela s hlavou skloněnou a myslela na své bratry. Náhle za sebou zaslechla nějaký zvuk, zarazila se a překvapeně pohlédla na vysokého mladého muže, který rychle kráčel po cestě. Usmál se a ona mu úsměv oplatila. Šel stejným směrem jako ona a Beatu tak překvapilo, když o ni lehce zavadil, že rychle o krok ustoupila, klopýtla a podvrtla si kotník. Na chvilku pocítila palčivou bolest.

Muž jí okamžitě podal ruku a zachytil ji, aby neupadla.

„Moc se omlouvám, slečno, nechtěl jsem vás vylekat a už vůbec ne vás srazit k zemi.“ Tvářil se provinile a ustaraně a Beata si povšimla, že je velice pohledný. Vysoký, světlovlasý, s očima stejné barvy, jako měla ona, s dlouhými silnými pažemi a sportovními rameny. Zatímco se omlouval, stáleji pevně držel. Beata si uvědomila, že se jí klobouk při srážce svezl na stranu. Narovnala si ho a přitom na mladíka potají pohlédla. Zdál se jí trochu starší než Ulm. Měl na sobě bílé kalhoty a tmavě modré sako, modrou kravatu a velice hezký slaměný klobouk, který mu dodával jakýsi furiantský výraz.

„Děkuju, nic se nestalo. Byla to ode mne hloupost. Neslyšela jsem vás přicházet.“

„Ani neviděla, dokud jsem vás málem nesrazil k zemi. Obávám se, že z mé strany šlo o politováníhodné chování. Jste opravdu v pořádku? Co váš kotník?“

„Je v pořádku. Chytil jste mne dřív, než jsem si stačila doopravdy ublížit.“ Mluvil s ní francouzský a ona mu odpovídala stejnou řečí.

Učila se francouzštinu ve škole a od té doby ji horlivě pilovala. Otec naléhal, aby se naučili anglicky, a domníval se, že by měli umět i italsky a Španělsky. Beata se oba jazyky učila, ale ani v jednom se

nijak nezdokonalila. Anglicky hovořila slušně, ovšem francouzský plynně.

„Nechtěla byste se na chvíli posadit?“ Mladík ukázal k lavičce s výhledem na jezero stojící opodál a váhal, zda ji může pustit. Snad se obával, že až ji nebude podpírat, zhroutí se dívka k zemi. Beata se na něj usmála.

„Opravdu mi nic není.“ Ale vyhlídka, že by vedle něho chvíli poseděla, ji lákala. Takhle se normálně nechovala, ve skutečnosti ještě nikdy nic podobného nezažila, jenže mladík se choval příjemně a slušně a zdálo se, že má takové výčitky svědomí, až jí ho bylo líto.

Nemůže nijak uškodit, když se na chvíli posadí a popovídá si s ním, než bude pokračovat v procházce. Nemusela spěchat zpátky, věděla, že matka se sestrou budou pryč ještě hodiny. Souhlasila, aby ji dovedl k lavičce a pak se usadil v uctivé vzdálenosti vedle ní.

„Opravdu vám nic není?“ Mladý muž pohlédl na její kotník vykukující zpod lemu sukně a ulevilo se mu, když viděl, že noha neotéká.

„Opravdu,“ usmála se na něj.

„Chtěl jsem kolem vás jen proklouznout a nerušit. Měl jsem asi promluvit, abych vás varoval. Byl jsem v myšlenkách bůhvíkde, přemýšlel jsem o té hrozné válce.“ Vypadal ustaraně, když jí to vysvětloval. Opřel se o lavičku a Beata ho pozorovala. Ještě nikdy nikoho takového nepotkala. Připadal jí jako krásný pohádkový princ a choval se nápadně přátelsky. Nepůsobil vůbec afektovaně nebo namyšleně. Připomínal jí jednoho z Ulmových kamarádů, ovšem byl mnohem hezčí.

„Vy asi nejste Švýcar?“ poznamenala se zájmem.

„Jsem Francouz,“ řekl prostě a Beata se po jeho slovech zamračila, ale nic neřekla. „Je to strašné? Můj dědeček, matčin otec, byl Švýcar. Proto jsem tady. Zemřel před dvěma týdny a já jsem přijel, abych v zastoupení matky a bratra pomohl vypořádat majetek.

Dostal jsem dovolenou.“ Choval se očividně uvolněně a mluvil otevřeně, ale bez jakékoli troufalosti nebo nepatřičné důvěrnosti.

Zdálo se, že má velmi dobré vychování.

„Kdepak, vůbec to není strašné,“ odpověděla poctivě a pohlédla mu přímo do očí. „Já jsem Němka.“ Napůl očekávala, že mladík

vyskočí z lavičky a řekne, jak Němce nenávidí. Nakonec, bojovali proti sobě ve válce a Beata netušila, jak bude na její přiznání reagovat.

„Očekáváte, že vás budu obviňovat kvůli válce?“ zeptal se tiše a usmál se na ni. Byla mladá a neuvěřitelně hezká. Považoval ji za nádhernou a pozoruhodnou mladou dámu a dojímal ho její omluvný výraz. Náhle byl rád, že ji málem porazil. „A můžete za ni? Je tahle hrozná válka vaše chyba, slečno? Měl bych se na vás zlobit?“ dobíral si ji a Beata se rozesmála.

„Snad ne,“ připustila se smíchem. „Sloužíte v armádě?“

vyzvídala. Zmínil se, že je na dovolené.

„Jsem u jezdectva. Absolvoval jsem jezdeckou akademii v Saumuru.“ Beata věděla, že na té škole se ze všech aristokratů stávají důstojníci jezdectva, což byla ta nejprestižnější jednotka.

„To musí být zajímavé.“ Měla koně ráda a dříve hodně jezdila.

Milovala vyjížďky s bratry, hlavně s Ulmem. Horst jezdíval moc divoce a koně rozdováděl, což vždycky vystrašilo její zvíře. „Moji bratři jsou také v armádě.“

Dlouze se na ni zamyšleně zadíval, ztracen v jejích modrých očích, tmavších než ty jeho. Ještě nikdy neviděl tak tmavé vlasy v kontrastu s tak bělostnou pletí. Připomínala mu nějaký obraz.

„Bylo by pěkné, kdyby se problémy mezi národy daly vyřešit tak jednoduše jako ten náš, prostě tím, že si dva lidé sednou na lavičku a dívají se na jezero. Mohli bychom vést nekonečnou debatu a dohodnout se, místo aby se věci řešily jako dosud, kdy mladí muži umírají na bitevních polích.“ Po jeho slovech Beata zase svraštila obočí, protože jí připomněl, jak zranitelní jsou její bratři.

„To by bylo hezké. Můj starší bratr si myslí, že válka brzy skončí.“

„Kéž bych s ním mohl souhlasit,“ zdvořile odporoval mladík.

„Obávám se, že jakmile vložíte mužům do rukou zbraně, tak snadno jim je neodeberete. Myslím, že válka potrvá ještě roky.“

„Doufám, že se mýlíte,“ tiše odpověděla Beata.

„To já také,“ přitakal mladík a náhle se opět zatvářil provinile.

„Já jsem ale neuvěřitelně neomalený. Mé jméno je Antoine de

Vallerand.“ Muž vstal, uklonil se a zase se posadil. Beata se na něj usmála.

„Beata Wittgensteinová.“ Vyslovila dvojité w jako jednoduché.

„Jak to, že hovoříte tak výborně francouzský?“ podivil se Antoine. „Vaše francouzština je téměř dokonalá, nemáte žádný přízvuk. Vlastně mluvíte jako rodilá Pařížanka.“ Vůbec by neodhadl, že je Němka. Úplně ho okouzlila, takže ani když se představila, nenapadlo ho, že je Židovka. Na rozdíl od většiny lidí jeho postavení mu to bylo jedno. Vůbec na to nepomyslel. Viděl v ní pouze krásnou inteligentní mladou ženu.

„Naučila jsem se francouzský ve škole.“ Beata se usmála.

„Kdepak, to nejde, anebo jste mnohem chytřejší než já. Já jsem se ve škole učil anglicky, a přitom neumím ani slovo. A moje němčina je naprosto strašná. Nemám vaše nadání. Jako většina Francouzů.

Mluvíme francouzský a nic víc. Předpokládáme, že se celý svět naučí náš jazyk, aby se s námi domluvil, a já mám štěstí, že vy jste to udělala.

Umíte i anglicky?“ Jaksi vytušil, že ano. Ačkoli se neznali a o ní se dalo tvrdit, že je plachá, chovala se překvapivě nenuceně a celá zářila. Sama se divila, jak je jí s ním příjemně. I když byl úplně cizí, cítila se s ním bezpečně. „Umím,“ přiznala, „ale ne tak dobře jako francouzský.“

„Studujete?“ Připadala mu mladičká. Jemu bylo třicet dva let, o dvanáct více než Beatě.

„Už ne,“ odpověděla tiše. „Ale hodně čtu. Ráda bych studovala na univerzitě, ale otec mi to nechce dovolit.“

„Proč ne?“ podivil se a vzápětí pochopil. „Myslí si, že byste se měla vdát a mít děti. Žádnou univerzitu nepotřebujete. Nemám pravdu?“

„Přesně tak.“ Zářivě se na něj usmála.

„A vy se nechcete vdávat?“ Čím dál více jí připomínal Ulma.

Měla dojem, že se znají už dávno, a on zřejmě cítil totéž. Mohla k němu být naprosto upřímná, což se jí stávalo vzácně. Obvykle se před muži styděla.

„Nechci se vdát, dokud se do někoho nezamiluju,“ vysvětlila prostě a Antoine přikývl.

„To je rozumné. Souhlasí s vámi rodiče?“

„Tím si nejsem jistá. Jejich manželství bylo domluvené a podle jejich názoru to je správné. Chtějí také, aby se oženili moji bratři.“

„Kolik let jim je?“

„Dvacet tři a dvacet sedm. Jeden je vážný a ten druhý je divoch a chce si stále užívat.“

„Jako já a můj bratr.“

„Kolik mu je?“

„Je o pět let mladší, dvacet sedm, jako vašemu staršímu bratrovi, a já jsem už velmi starý muž, kterému je třicet dva let. Se mnou se vzdali veškeré naděje.“ A až doteď se jí vzdal i on.

„A vy jste, který z nich?“

„Jak který?“ Antoine se zatvářil nechápavě. „Ach tak,“ pochopil, „můj bratr je ten divoký, já ten nudný.“ Vzápětí se zarazil.

„Promiňte. Nechtěl jsem naznačit, že váš starší bratr je nudný. Jen důstojný. Já jsem vždycky byl ten zodpovědný, můj bratr prostě ne.

Má pořád tolik starostí s tím, aby se zabavil, než aby přemýšlel o nějaké zodpovědnosti. Nejspíš má pravdu. Já jsem mnohem klidnější.“

„A vy nejste ženatý?“ zeptala se zvědavě. Tohle bylo podivné setkání. Ptala se ho na věci, na něž by se někde při tanci či na večírku ani neodvážila zeptat. Ale tady, na lavičce s výhledem na jezero, jí připadalo úplně samozřejmé, když se vyptávala na vše, co ji zajímalo. A že byla zvědavá. Byl milý a sympatický, nehledě na to, jak dobře vypadal. Podle všeho by měl být nějaký hejsek, který ji balamutí, jenže tak jí nepřipadal. Věřila všemu, co říkal, a měla dojem, že on k ní cítí totéž.

„Nejsem ženatý,“ odpověděl trochu pobaveně. „Jednou či dvakrát jsem o tom uvažoval, ale nikdy jsem necítil, že to je to pravé, i když rodina na mě tlačila. Nejstarší syn a tak. Nechci se splést a oženit se s nesprávnou ženou. To raději zůstanu sám, což zatím také jsem.“

„Souhlasím s vámi.“ Beata přikývla a zatvářila se překvapivě rozhodně. Chvilkami mu připadala úplně jak dítě, a vzápětí zase viděl, že má vyhraněné názory, jako například na manželství či studium.

„Co byste chtěla studovat, kdyby vám to dovolili?“ vyzvídal a Beata se zasnila.

„Filozofii. Nejspíš staré Řecko. Náboženství nebo náboženskou filozofii. Přečetla jsem bibli od začátku až do konce.“ To na Antoina zapůsobilo. Byla stejně nadaná jako krásná a příjemně se s ní povídalo.

„A co si o ní myslíte? Já se nemohu chlubit, že bych ji četl, kromě několika úryvků, a to hlavně na svatbách či na pohřbech.

Většinu času jsem trávil u koní nebo jsem pomáhal otci s hospodářstvím. Mám hluboký vztah k půdě.“ Slovy jen stěží vyjádřil, jak mnoho pro něj půda a vlastní dostihová dráha znamenají. Měl je v krvi.

„To asi většina mužů,“ souhlasila Beata. „Kde sídlí vaší rodina?“

Rozhovor s ním ji těšil a nechtěla ho ukončit.

„V Dordogne, kraji koní. Je to blízko Périgordu a Bordeaux, pokud vám to něco říká.“ Když mluvil o svém rodišti, rozzářily se mu oči.

„Nikdy jsem tak daleko nebyla, ale musí tam být krásně, když to tam tak milujete.“

„To také je,“ ujistil ji. „A kde v Německu žijete vy?“

„V Kolíně.“

„Tam jsem byl,“ potěšeně poznamenal. „Také se mi líbí Bavorsko. A prožil jsem příjemné chvilky i v Berlíně.“

„V Berlíně by chtěl žít můj bratr Horst. Samozřejmě nemůže. Po válce musí pracovat pro našeho otce, což je podle něj hrozné. Jenže nemá na výběr. Pracuje tam můj dědeček, otec a jeho bratři i můj bratr Ulm. Je to banka. Podle mého názoru tam není moc velká zábava, ale všichni se tváří, jak se jim to líbí. Tak to asi bude zajímavá práce,“ vysvětlovala Beata a Antoine se na ni usmál. Měla spoustu skvělých myšlenek a zajímala se o svět. Když na ni hleděl a poslouchal ji, byl si jistý, že kdyby mohla studovat na univerzitě či pracovat v bance, měla by úspěch. Udělalo na něj dojem, že přečetla bibli.

„Co děláte ráda vy?“

„Moc ráda čtu,“ prozradila, „a učím se nové věci. Chtěla bych se stát spisovatelkou, ale to samozřejmě také nemohu.“ Žádný muž by jí něco takového netoleroval. Bude se muset starat o něj a jejich děti.

„Možná se vám sen jednou splní. Záleží na tom, za koho se provdáte, pokud se vůbec vdáte. Máte také sestry, nebo jen bratry?“

„Mám mladší sestru Brigitu, je jí sedmnáct. Ráda chodí na večírky a tančí a parádí se a už se nemůže dočkat, až se vdá.

Vždycky mi říká, jak jsem nudná,“ vyprávěla Beata s rozpustilým úsměvem, který v něm vzbudil touhu obejmout ji, i když si ani nebyli patřičně představeni. Náhle měl velkou radost, že ji málem srazil k zemi. Cítil, že mezi nimi vzniká cosi silného a že Beata si myslí totéž.

„Bratr mě také považuje za nudného. Ale musím vám říct, Beato, že mně nudná rozhodně nepřipadáte. Příjemně se mi s vámi povídá.“

„Mně s vámi také.“ Beata se plaše pousmála a v duchu si říkala, zda by se už neměla vrátit do hotelu. Seděli na lavičce pěkně dlouho.

Nejspíš déle, než bylo záhodno. Nějakou dobu mlčeli, pozorovali jezero a potom na ni Antoine zase pohlédl.

„Chtěla byste, abych vás doprovodil do hotelu? Vaše rodina se o vás možná strachuje.“

„Matka se sestrou šly nakupovat. Myslím, že přijdou nejdřív k večeři, ale asi bych se měla vrátit,“ připustila zodpovědně, ačkoli se jí nechtělo.

Oba pomalu vstali a Antoine zkoumavě pohlédl na její kotník.

Potěšilo ho, že ji nebolí. Nabídl jí rámě a pomalu kráčeli směrem k hotelu. Beata zasunula ruku pod jeho paži a cestou si povídali o různých věcech. Notovali si, že oba nesnášejí večírky, ale rádi tančí. Antoinovi udělalo radost, že má Beata ráda koně a lov. Oba měli také v oblibě lodě a milovali moře. Beata se pochlubila, že nikdy netrpí mořskou nemocí, čemuž Antoine nemohl uvěřit.

Přiznala se naopak, že se bojí psů, protože ji v dětství jeden pokousal. A shodli se také, že mají rádi Itálii. Antoine připustil, že má velice rád i Německo, což však v současnosti raději otevřeně nepřiznával. Válka a nepřátelství mezi jejich zeměmi jim teď, když se poznali, nepřipadaly vůbec důležité. Antoine vypadal opravdu zklamaně, když došli k hotelu. Nechtěl se s ní rozloučit, i když měl domluvenou večeři se svou rodinou. Raději by strávil další hodiny s ní a očividně otálel, když se zastavili před vchodem do hotelu a pohlédli na sebe.

„Nedala byste si čaj?“ navrhl a Beatě zasvítily oči. „Ráda.“

Dovedl ji na terasu, kde se servíroval čaj a kde posedávaly elegantní dámy či úspěšně vyhlížející páry, pojídaly sendviče a tlumeně hovořily francouzsky, německy, italsky nebo anglicky.

Beata s Antoinem si dali vydatnou svačinu a nakonec, protože už to nemohli dále odkládat, ji doprovodil do haly. Zastavili se a on na ni upřel zrak. Připadala mu drobná a křehká, ale po několikahodinovém rozhovoru už věděl, že je kurážná a schopná hájit své myšlenky. Měla jasné názory na spoustu věcí a on s většinou z nich souhlasil. A ty, s nimiž nesouhlasil, ho spíše pobavily. Vůbec ho nenudila. Považoval ji za neuvěřitelně vzrušující a úžasně krásnou. Věděl, že ji musí vidět znovu.

„Myslíte, že by vám matka dovolila, abyste se mnou zítra poobědvala?“ navrhl s nadějí a toužil ji vzít za ruku, ale neodvážil se.

Co víc, rád by se dotkl její tváře. Měla nádhernou pleť.

„Pochybuju,“ připustila Beata upřímně. Asi by jí obtížně vysvětlovala, jak se s ním seznámila a že spolu strávili takovou dobu bez gardedámy. Nic nevhodného se nestalo, Antoine se choval velice zdvořile a pocházel nepochybně z dobré rodiny. Neexistovala žádná překážka kromě toho, že byl Francouz, což se v této době jevilo nepatřičně. Na druhou stranu byli ve Švýcarsku, tady to bylo něco jiného než potkat ho doma. A jen proto, že jejich státy jsou znesvářené, nemusí on být špatný. Beata si ovšem nebyla jistá, že se na to její matka bude dívat stejně, vlastně spíš si byla jistá, že nebude, protože bratři bojovali proti Francii a každým okamžikem mohli být zabiti. Její rodiče byli velcí patrioti a neprosluli liberálními názory, což Beata dobře věděla a Antoine se toho obával. Beata si také uvědomovala, že jako jejího ctitele by ho rodina rozhodně považovala za nežádoucího, protože nebyl židovského vyznání. Ale to byly ještě předčasné obavy.

„A co kdyby s námi poobědvaly i vaše sestra a matka?“ přišel s dalším návrhem. Neměl v úmyslu se vzdát. Válka mu připadala jako nedůležitá překážka. Beata byla příliš okouzlující, než aby ji kvůli něčemu takovému ztratil.

„Zeptám se,“ slíbila Beata tiše. Rozhodla se udělat víc než to, rozhodla se bojovat jako lev, aby ho mohla znovu vidět, a bála se, že

bude muset. Dobře věděla, že v matčiných očích bude mít Antoine dvě velká minus, a to národnost a víru.

„Neměl bych zavolat vaší matce a pozvat ji osobně?“

„Ne, já to udělám,“ odmítla Beata. Stali se z nich spojenci v jakémsi tajemném spiknutí, které snad bylo pokračováním jejich přátelství či něčeho podobného. Beata si nemyslela, že s ní Antoine jen flirtuje, a věřila, že by se mohli stát přáteli. V nic víc se neodvažovala doufat.

„Mohu vám večer zavolat?“ zeptal se nervózně a Beata mu řekla číslo svého pokoje. Bydlela s Brigitou.

„Dnes budeme večeřet v hotelu.“

„My také,“ odpověděl překvapeně. „Možná bych se mohl představit vaší matce a sestře.“ Vtom se zatvářil ustaraně. „Jak vysvětlíme naše seznámení?“ K jejich setkání došlo šťastnou náhodou, ale ne zcela patřičně. A následující dlouhý rozhovor byl, mírně řečeno, neobvyklý. Beata se jeho otázce zasmála. „Prostě řeknu, že jste mě srazil k zemi a potom zvedl.“

„To by na matku jistě udělalo dojem. Povíte jí, že jsem vás strčil do bláta a pak hodil do jezera, abych vás očistil?“ Beata se smála jak malé dítě a Antoine byl šťastný jak už roky ne. „Vy máte ale nápady.

Mohla byste aspoň říct, že jsem vás chytil a zachránil před pádem, když už jsem vás nejdřív málem porazil.“ Vůbec toho nelitoval. Malá nehoda mu velmi dobře posloužila. „A ještě byste měla mít tu slušnost a tvrdit, že jsem se ihned představil.“

„Možná.“ Beata se na okamžik zatvářila nejistě, vzhlédla k němu s rozpačitým výrazem a navrhla: „Vadilo by vám hodně, kdybych jí řekla, že jste Švýcar?“

Antoine zaváhal, ale potom přikývl. Chápal, že jeho národnost může působit problémy, nebo alespoň Beata se obává, že by mohla vadit její matce. Ještě větší problém však bude to, že je francouzský šlechtic a není Žid. To by mu ovšem Beata nikdy nepřiznala.

Utěšovala se iluzí, že když se jen přátelí, matce to nebude tolik vadit.

Proč by jí mělo uškodit přátelství s křesťanem? I rodiče se přátelili s křesťany. Tento argument chtěla použít, pokud by matka protestovala proti tomu, aby s Antoinem poobědvala.

„Nakonec, z jedné čtvrtiny Švýcar jsem. Jen se musím mít na pozoru, abych před vaší matkou nepočítal francouzský a neřekl soixante-dix místo septante. To bych se prozradil. Ale pokud je podle vás výhodnější, abych byl Švýcar, nevadí mi to. Velká škoda že to pro nás v těchto dnech představuje takový problém.“ I jeho rodině by připadalo hrozné, že se přátelí s Němkou, a co horšího, že je do ní beznadějně zamilovaný. V těchto dnech se Němci a Francouzi neměli rádi. Ovšem Antoine nechápal, proč by za to on s Beatou měli platit.

„Netrapte se, zvládneme to,“ uklidňoval ji jemně, zatímco ona na něj upírala své obrovské modré oči. „To je v pořádku, Beato. Slibuju.

Tak či tak se zítra uvidíme.“ Nedovolí, aby se mezi ně cokoli postavilo, a Beata se s ním cítila naprosto klidná. Byli si vlastně cizí, přesto mu zcela důvěřovala. To odpoledne mezi nimi proběhlo cosi pozoruhodného a nádherného. „Večer vám zavolám,“ slíbil tiše, když nastoupila do výtahu, a než obsluha zavřela dveře, otočila se a usmála se na něj. Stál a díval se na ni, zatímco dveře se zavřely, a Beata ujížděla nahoru a uvědomovala si, že v jediném odpoledni se jí změnil celý život. Když Antoine vycházel z hotelu, usmíval se pro sebe.

2

Ke svému zklamání Beata nebyla připravena na matčinu reakci, když jí nenuceným tónem navrhla, aby poobědvaly s Antoinem.

Vysvětlila, že se seznámili v hotelu při odpoledním čaji, chvíli si povídali a Antoine je pozval na oběd. Neodvážila se ani zmínit, že by s ním obědvala sama. I tak se Monika zatvářila vyděšeně.

„S cizincem? Beato, copak jsi přišla o rozum? Vždyť toho člověka neznáš. Jak to, že tě pozval na oběd?“ Matka se tvářila značně podezřívavě. Nechala Beatu samotnou sotva pár hodin a navíc se její dceři vůbec nepodobalo, aby se dala do řeči s cizím člověkem. Nepochybně jde o nějakého sukničkáře, který se potuluje kolem hotelu a pokouší se ulovit mladé dívky. Monika Wittgensteinová nebyla tak naivní jako její dcera a popudilo ji, že se někdo takový k Beatě dostal, a co víc, že se jí zalíbil. Tím matce jen dokázala, jak je dětinská a nedospělá. A o Antoinovi si Monika pomyslela jen to nejhorší.

„Já jsem jen na terase pila čaj,“ bránila se Beata. Situace se nevyvíjela dobře a ona nevěděla, co řekne Antoinovi. „Začali jsme si povídat. Choval se velice zdvořile.“

„Kolik mu je let? A co dělá tady, místo aby byl ve válce?“

„Je to Švýcar,“ pronesla Beata upjatě. To už bylo něco! Ještě nikdy matce nezalhala, ačkoli Brigita to dělávala běžně. Ukázalo se, že touha vidět opět Antoina stojí za jakékoli riskování či porušení zásad. Za jediné odpoledne získal nejen její oddanost, ale i srdce.

„Proč tedy nepracuje? Proč se tu potlouká kolem hotelu?“ Podle Moničina názoru úctyhodní muži museli pracovat. Na nějaké

potulování kolem hotelů v době čaje či vyhledávání mladých dívek neměli čas.

„Je tady na návštěvě, tak jako my. Přijel za svou rodinou, protože mu zemřel dědeček.“

„To je mi líto,“ prohlásila Monika stručně, „možná je slušný člověk, ale vůbec ho neznáme. Nebyly jsme mu řádně představené nikým, kdo by znal nás či jeho, a nepůjdeme s ním na oběd.“ Za pár minut ji ještě něco napadlo a zeptala se: „Jak se jmenuje?“

„Antoine de Vallerand.“ Monika na Beatu upřela přísný zrak, pohledem ji přímo propalovala a zauvažovala, zda se s tím mužem nemohla setkat už dříve, ale v dívčiných očích neobjevila žádnou faleš. Je pouze příliš mladá, hloupá a naivní.

„Tak aristokrat,“ pronesla nesouhlasným tónem. Někdo takový se ani pro jednu z jejích dcer nehodí, ať už je jaký chce. Existovaly hranice, které se nedaly překročit, a tohle byla jedna z nich. Beata dobře věděla, co se matce honí hlavou. Je Židovka, on ne.

„A být aristokrat je zločin?“ zeptala se trochu jízlivě, ale pohled, který upřela na matku, byl smutný, což Moniku vyděsilo ještě více.

„Už jsi toho muže někdy potkala?“ Beata jen zavrtěla hlavou.

V té chvíli do pokoje vrazila Brigita s plnou náručí nákupů.

Nakupování si užila, i když podle jejího mínění jsou v Kolíně lepší obchody. Tady ve Švýcarsku zase člověk nepozná, že se válčí. Bylo příjemné si od všeho odpočinout.

„Jak vypadá?“ vyzvídala hned a předváděla novou černou koženou kabelku a krásné bílé dlouhé kozinkové rukavice. „Je hezký?“

„To není důležité,“ obořila se Beata na obě ženy. „Prostě se choval mile a pozval nás všechny tři na oběd, což od něj bylo laskavé a zdvořilé.“

„A proč myslíš, že nás pozval?“ namítla nesouhlasně matka.

„Protože umírá touhou, aby mě a Brigitu poznal? Samozřejmě že ne.

Očividně chce být s tebou. Kolik mu je let?“ Podezřívavost pracovala na plné obrátky.

„Já nevím, možná tolik jako Ulmovi.“ Věděla, že ve skutečnosti je o pět let starší. To už byla třetí lež, kterou vyslovila v zájmu jejich přátelství. Čas strávený s Antoinem za to stál. Chtěla ho znovu vidět,

a pokud to nepůjde jinak, klidně v přítomnosti sestry a matky. Prostě s ním chtěla ještě být. Kdo ví, kdy a zda vůbec se ještě setkají.

„Je pro tebe moc starý, Beato,“ prohlásila matka stroze, i když její námitky proti němu ve skutečnosti pramenily z úplně jiného důvodu. Nechtěla je však před Beatou vyslovit.

Nemínila přikládat pozvání přílišnou vážnost tím, že by vyjádřila své skutečné výhrady, ale Beata ji pochopila. Podstatné bylo, že Antoine není Žid. Monika neměla v úmyslu vystavit své dcery vlivu hezkých mladých mužů křesťanské víry. Jakob by jí utrhl hlavu, a ona by s ním bezvýhradně souhlasila. Nebylo rozumné dovolit, aby Beatina známost zašla dále. Monika rozhodně neudělá nic, čím by nějakého švýcarského aristokrata povzbudila, aby se dvořil její dceři.

Jenom pomyšlení na něco takového bylo šílené. Měli samozřejmě přátele mezi křesťany, ovšem ona by nikdy neseznamovala jejich syny se svými dcerami. Nehodilo se vystavovat dívky nebezpečí či je pokoušet něčím, co nemohou dostat. A stejně tak nikdo z jejich křesťanských přátel nikdy ne– navrhl, i když Moničiny dcery byly velmi krásné, aby se seznámily s jejich syny. V tomto případě, jako většinou, dospělí věděli svoje. A Monika neustoupí. Jakob by ji jinak zabil, a právem.

„Nechápu, co by se asi tak podle tebe mohlo u oběda stát. Vždyť není žádný vrah,“ protestovala smutně Beata.

„A jakpak to víš?“ přísně opáčila matka. V žádném případě se nebavila, obzvláště proto, že takové jednání se Beatě nepodobalo.

Ačkoli nebylo neobvyklé, že bojuje za něco, v co věří a zoufale si to přeje. Tady ale šlo z její strany o umíněnost, protože toho muže neznala. A pokud jde o Moniku, ani ho nepozná. Něco takového je lépe zarazit hned v začátcích. Dobře věděla, co od ní jako od matky Jakob očekává. Nicméně tahle situace jí naznačila, že je načase najít Beatě manžela. Jestliže kolem její dcery najednou začínají kroužit mladí aristokraté jako supi, měla by se usadit, dřív než se přihodí nějaká nepříjemnost.

Beata zastávala velmi liberální názory, i když jinak byla velice poslušná, rozumná a svým rodičům dělala čest. Monika se rozhodla, že po návratu musí promluvit s Jakobem. Věděla, že už uvažuje o několika úctyhodných zámožných mužích, včetně jednoho, který

vlastní konkurenční banku. Věkem by sice klidně mohl být Beatiným otcem, ovšem Monika souhlasila, tak jako ve všem, se svým manželem, že starší, inteligentní a majetný muž se bude k jejich dceři dobře hodit. Navzdory svému věku byla velmi vážná, takže s nějakým mladíkem by se sotva shodla. V očích rodičů však stejně tím nejdůležitějším bylo, aby vyšel ze stejné víry. Nikdo jiný nepřicházel v úvahu. A mladý šlechtic, který je pozval na oběd, očividně do této kategorie nepatřil. Nepochybně byl křesťan, velmi pravděpodobně katolík, se jménem Antoine de Vallerand. Alespoň že je Švýcar a ne Francouz. Za poslední rok si Monika vypěstovala vůči Francouzům silnou nenávist. Francouzi se pokoušejí tam někde v předních liniích zabít její syny.

Beata se už s matkou dál nedohadovala, vlastně vůbec nepromluvila, zatímco se s Brigitou převlékaly k večeři.

„Tak jak to vlastně bylo?“ vyzvídala se spikleneckým výrazem Brigita, když si oblékla broskvové spodní prádlo lemované krajkou, které jí matka odpoledne koupila.

Monice sice připadalo poněkud odvážné, ale nijak neuškodí, že dceři vyhověla. Stejně ho nikdo kromě sestry a matky neuvidí.

„Políbil tě?“

„Zbláznila ses?“ obořila se na ni Beata rozzlobeně. „Co si o mně myslíš? Kromě toho, je gentleman. Jenom mě zachytil, abych neupadla, když do mě vrazil.“

„Takhle jste se seznámili?“ Brigitu ta představa nadchla. „Jak romantické! Proč jsi to neřekla mamince? Možná by mu byla vděčná.“

„To sotva,“ namítla Beata. Dobře matku znala a uměla ji odhadnout lépe než Brigita, která si ještě libovala v dětinských návalech vzteku a hysterických scénách, což mírně řečeno nebyl Beatin styl. „Myslela jsem, že bude únosnější, když řeknu, že jsme se seznámili u čaje.“

„Možná ano. Upadla jsi do bláta? To by bylo nepříjemné,“

poznamenala Brigita, oblékla si bílé lněné šaty a roz– česávala si dlouhé zlaté kudrliny, na což Beata hleděla trochu závistivě. Brigita připomínala svým zjevem anděla. Beata si vedle ní vždy připadala jako šedivá myška a svoje tmavé vlasy nesnášela. Ne že by to sestře

nějak zazlívala, jen si prostě přála, aby jí byla více podobná. Brigita měla i smyslnější postavu. Vedle ní Beata vypadala jako malá holka.

Kromě toho se Brigita zdála i zkušenější v tom, jak se chovat k mužům. Mluvila s nimi mnohem častěji, ráda si je dobírala a přiváděla je k šílenství. Beata se cítila mnohem příjemněji a uvolněněji ve společnosti žen. Brigita s muži neohroženě flirtovala.

„Nespadla jsem,“ vysvětlovala Beata. „Říkala jsem ti přece, že mě chytil.“

„To od něj bylo hezké. Co ještě udělal?“

„Nic. Jen jsme si povídali,“ přiznala Beata. Oblékla si červené hedvábné šaty, které ostře kontrastovaly s jejími vlasy a pletí.

Vypadala zachmuřeně. Až Antoine zavolá, bude mu muset říct, že se s ním nesmí vidět. Věděla, že neexistuje způsob, jak by matku přemluvila, aby souhlasila se společným obědem, natož aby s ním Beata mohla poobědvat sama.

„O čem jste si povídali?“

„O filozofii, bibli, o jeho zemi, o studiu na univerzitě, prostě jen tak. Je moc milý.“

„Panebože, Beato,“ vydechla Brigita a pohlédla na sestru s nespoutaným nadšením svých sedmnácti let, „ty jsi zamilovaná?“

„Samozřejmě že ne. Vždyť ho ani neznám. Jen jsem si s ním hezky popovídala.“

„S muži by sis neměla o takových věcech povídat. Nemají to rádi.

Budou si myslet, že jsi divná,“ varovala starší sestru, ale navzdory nejlepším úmyslům Beatu zarmoutila.

„Já vím, že jsem divná. Nezajímají mě…,“ nemohla najít správná slova, protože se nechtěla Brigity dotknout. „Nezajímám se o „lehkovážná“ témata. Mám raději vážné náměty, jako třeba antické Řecko.“

„Kéž bys mluvila o něčem jiném. Třeba o večírcích, módě nebo o špercích. To chtějí muži slyšet. Jinak si budou myslet, že jsi chytřejší než oni, a vystrašíš je.“ Brigita byla na svůj věk moudrá, i když v jejím případě šlo spíš o instinkty než zkušenosti.

„Možná.“ S tím si však Beata nedělala starosti. Většina mladíků, s nimiž se seznámila na večírcích, jí připadala směšná.

Beata zbožňovala svého bratra Horsta, ale raději by zemřela, než aby se za takového muže provdala. Spíše by snesla někoho podobného Ulmovi. Jenže představa, že tráví manželství s někým ze svého okolí, ji příliš nelákala, vlastně vůbec. Všichni jí připadali nudní, spíše více než méně hloupí a povrchní. Antoine byl úplně jiný.

Vážnější a rozumnější než většina mužů, co znala, ochranářský a upřímný. Ještě k nikomu nepocítila takové sympatie. Ne že by to k něčemu vedlo. A kromě toho netušila, co si on myslí o ní. Neměla Brigitiny instinkty. Sestra by jí okamžitě vysvětlila, že je do ní Antoine zblázněný, jenže je spolu neviděla. Ačkoli i tak to podle ní vypadalo nadějně. Navíc pozvání na oběd naznačovalo, že existuje jistý zájem. Ovšem Beatě nic z toho neřekla. Starší sestra už rozhodně neměla náladu se dál dohadovat.

Ve výtahu Beata stále mlčela. Protože byl teplý večer, požádala matka o stůl na terase. Měla na sobě velmi elegantní tmavomodré hedvábné šaty, safírový náhrdelník a modré boty i kabelku. A v uších se třpytily safírové náušnice s diamanty, které ladily s náhrdelníkem.

Číšník usazoval ke stolu tři krásné ženy. Beata nepromluvila ani poté, co si objednaly, zatímco Brigita si povídala s matkou o odpoledních nákupech. Monika upozornila Beatu, že viděly i šaty, které by slušely jí, ale dcera neprojevila ani nejmenší zájem.

„Smůla, že se nemůžeš oblékat do knih,“ dobírala si ji Brigita.

„To by sis v obchodech užila více zábavy.“

„Já si raději ušiju šaty sama,“ namítla Beata prostě a její sestra obrátila oči v sloup.

„Proč se namáhat, když si je můžeš koupit hotové v obchodech?“

„Protože tak mám přesně to, co chci.“ I červené hedvábné šaty, které měla na sobě, si sama ušila. Skvěle jí seděly a na jejím štíhlém těle splývaly v čistých jednoduchých liniích.

Měla talent a šila už od dětství. Naučila ji to jejich guvernantka, i když Monika jí to vždycky rozmlouvala. Beata tomu dávala přednost. Ušila si dokonce i několik večerních toalet podle obrázků v časopisech a podle nákresů z pařížské kolekce, která pro ně v současné době nebyla dosažitelná. Ráda si je zjednodušovala a přizpůsobovala svému vkusu. Kdysi ušila jako dárek pro matku nádhernou zelenou večerní róbu a Moniku ohromilo dokonalé

vypracování. Ráda by šila i pro Brigitu, ale ta prohlašovala, že podomácku zhotovené šaty nesnáší. Připadaly jí smutné.

Beata tedy raději sestře šila krajkové a saténové spodní prádlo v duhových barvách. Takové Brigita milovala.

Právě dojedly polévku, když si Beata všimla, jak matka s překvapeným výrazem vzhlédla. Beata netušila, co se děje, otočila se a spatřila, že za ní stojí Antoine a na všechny tři se vřele usmívá.

„Madame Wittgensteinová?“ oslovil ji zdvořile a nevšímal si ani jedné z dcer, včetně té, která ho dnes odpoledne tak okouzlila. Zdálo se, že upírá pohled jen na jejich matku. „Omlouvám se, že vás ruším, ale chtěl jsem se představit a také se omluvit, že jsem dnes odpoledne pozval vaši dceru na čaj bez gardedámy. Měla na procházce u jezera menší nehodu, poranila si kotník a mě napadlo, že čaj by jí prospěl.

Odpusťte mi, prosím.“

„To je… ale vůbec… samozřejmě… to bylo od vás laskavé…“

Monika vrhla krátký pohled na Beatu a pak zase pohlédla na muže, který se zatím představil, uklonil a políbil jí ruku. Navíc zcela patřičně neprokázal stejnou úctu Beatě, protože ještě nebyla vdaná, a políbení ruky patřilo ke zdvořilostním gestům určeným pouze vdaným dámám. Beatě se tedy dostalo jen krátké úklony.

V Německu se mladí muži jako on či Beatini bratři ukloní a navíc ještě srazí podpatky. Ovšem ani Švýcaři či Francouzi to nedělají.

„Netušila jsem, že je zraněná.“ Monika se zatvářila zmateně, zatímco Antoine pohlédl na Beatu a málem se mu zastavilo srdce. Když ji spatřil v červených šatech na opačném konci místnosti, zářila jak hvězda a přiměla ho, že se omluvil vlastní matce a šel se představit její.

Nepokoušel se obě ženy seznámit, protože věděl, že by se pouštěl do nebezpečných vod, jelikož ho Beata požádala, aby tvrdil, že je Švýcar. Takže nemohl představit Monice svou matku a musel se spokojit s tím, že ji i půvabnou Brigitu, která na něj nevěřícně zírala, pozdraví sám. Na Beatinu sestru ovšem sotva pohlédl, choval se k ní jako k dítěti, kterým ještě byla, a ne jako k dospělé ženě, kterou toužila být, čímž získal u Moniky další body. Antoine měl vybrané způsoby a nepochybně dobré vychování a nebyl žádný sukničkář, jak se obávala.

„Co váš kotník, mademoiselle?“ zeptal se starostlivě.

„Je v pořádku, děkuju, monsieur. Jste velmi laskav.“ Beata zčervenala, když promluvila.

„Vůbec ne. C’était la moindre des choses… to nestojí za řeč.“

Pak zase obrátil pozornost k její matce a zopakoval pozvání na oběd, čímž Moniku skutečně uvedl do rozpaků. Choval se tak zdvořile, starostlivě, bezelstně, a přitom vřele a laskavě, že ani ona neměla to srdce ho odmítnout a navzdory veškerým předsevzetím pozvání přijala. Domluvili se, že se zítra sejdou na terase v jednu hodinu.

Jakmile se dohodli, Antoine se uklonil, znovu políbil paní Wittgensteinové ruku, a aniž by věnoval Beatě jediný pohled, vrátil se ke své rodině. Choval se korektně a mile. Jakmile odešel, Monika znepokojeně pohlédla na svou dceru.

„Už je mi jasné, proč se ti líbí. Velmi příjemný mladík.

Připomíná mi Ulma.“ To bylo od ní velké uznání.

„Mně také.“ Ale vypadá mnohem lépe. To však Beata neřekla nahlas, mlčky krájela maso a v duchu se modlila, aby nikdo nezaslechl, jak jí buší srdce. Zařídil to naprosto dokonale, i když to vlastně bylo jedno. Ať už k sobě cítili cokoli, jejich vztah neměl žádnou budoucnost. Alespoň ho ale ještě uvidí. Ještě jednou.

A odveze si s sebou krásnou vzpomínku na hezkého mladíka, kterého potkala v Ženevě. Beata nepochybovala, že každý další muž, s nímž se v budoucnu setká, vyjde ze srovnání s Antoinem nelichotivě.

Nedělala si žádné naděje a u večeře si představovala, že stráví zbytek života jako stará panna. Jeho největším neodpustitelným hříchem bylo, že není židovského vyznání. Nehledě na to, že není ani Švýcar.

„Proč jsi mi neřekla, že sis odpoledne zranila kotník?“ zeptala se matka.

„Nic se nestalo. Vrazil do mě, když jsem šla na terasu po procházce u jezera. Nejspíš mu mě bylo líto. Jen jsem si kotník trochu podvrtla.“

„V tom případě od něj bylo hezké, že tě pozval na čaj. A nás zítra na oběd.“ Beata poznala, že matka také podlehla jeho kouzlu. Jen stěží se mu dalo odolat. Byl tak hezký, choval se ke každému mile a navíc Beatu v skrytu těšilo, že naprosto ignoroval Brigitu. Všichni ostatní muži málem omdlévali její sestře u nohou. Ale na Antoina,

jak se zdálo, nijak nezapůsobila. Jeho okouzlila Beata, i když ani to nedal nijak najevo. Tvářil se naprosto neutrálně a přátelsky, podobně jako Ulm, což byl také důvod, proč Monika přijala jeho pozvání.

Rozhodně nevypadal na sukničkáře, jak se obávala. Beata už o něm do konce večeře nepromluvila. A když odcházely, nepohlédla jeho směrem. Antoine se rovněž nepokusil znovu s nimi promluvit. Zdálo se, že Moničino podezření i obavy byly naprosto liché. Ani Jakob by určitě nebyl proti. Proběhlo jen neškodné, očividně náhodné setkání.

Pouze Brigitě bylo vše jasné, když dívky konečně došly do svého pokoje a popřály dobrou noc matce.

„Panebože, Beato, ten je ohromný!“ zašeptala starší sestře s bezuzdným obdivem. „A je do tebe blázen. Oba jste maminku pěkně napálili.“ Považovala to za úžasné a už si představovala tajná setkání milenců při měsíčku.

„Neblázni,“ namítla Beata. Svlékala červené šaty, položila je na židli a v duchu si vyčítala, že si nevzala na sebe něco mnohem atraktivnějšího. Podle ní vypadaly šaty příliš obyčejně, ostatně jako ona. „Není do mě blázen. Ani mě nezná. A maminku jsme nenapálili.

Pozval nás na oběd a ona přijala. To je všechno, vždyť jde proboha jen o oběd. Prostě se chová přátelsky.“

„Teď blázníš ty. Takoví muži tě nepozvou na oběd, pokud po tobě nešílí. Vždyť se na tebe ani nepodíval, když přišel ke stolu, nebo jen tak letmo, a to mluví za všechno.“

„Co tím pro všechno na světě chceš naznačit?“ Beata se tvářila pobaveně.

„Ach Beatko,“ – sestra se na ni usmála – „ty o mužích absolutně nic nevíš. Když se chovají, jako že je nezajímáš, znamená to, že jsou do tebe šíleně zamilovaní. Ale když kolem tebe pořád krouží a tváří se zamilovaně, obvykle lžou.“ Beata se musela sestřinu světaznalému rozboru smát. Jenže Brigita měla se světem mužů mnohem více zkušeností, a navíc se pyšnila výbornými instinkty. Lepšími než její stydlivá, vážná sestra.

„To je směšné,“ smála se Beata, ale v duchu se radovala. „Ty mi tedy chceš namluvit, že muži, kteří mě ignorují, jako například všichni dnes večer v restauraci, jsou do mě ve skutečnosti zamilovaní. No skvěle! A naopak si musím dávat velký pozor na ty,

kdo by snad dali najevo, že mě milují, jestliže všichni lžou. Bože, to je tedy zmatek.“

„Přesně tak,“ souhlasila Brigita. „Takhle to obvykle na světě chodí. Ten, kdo kolem tebe nadělá spoustu povyku, si jenom pohrává. Ale druzí, takoví jako on, ti to myslí vážně.“

„Co myslí vážně?“ Beata nechápavě pohlédla na svou mladší sestru, která se elegantně natáhla na postel jen v saténovém spodním prádle a vypadala jako velmi svůdná mladá dáma.

„Že tě milují. Jsem si jistá, že je do tebe zamilovaný.“

„No, stejně mu to k ničemu nebude. Za tři týdny se vracíme do Kolína,“ poznamenala Beata, svlékla si kombiné a vklouzla do noční košile, v níž ve srovnání se sestrou vypadala jak dítě. Vždycky si ušila bílou bavlněnou noční košili, stejnou, jakou nosívala od dětství.

Byly velmi příjemné a Beata je měla ráda.

„Za tři týdny se toho může stát,“ pronesla Brigita věštecky, zatímco Beata zavrtěla hlavou. Věděla své.

„To tedy sotva. Není Žid. Můžeme být pouze přátelé.“

Tahle slova vytrhla Brigitu ze snění. Obě sestry si vzpomněly na otce. „Máš pravdu,“ povzdechla si mladší smutně, „ale mohla bys s ním alespoň flirtovat. Potřebuješ praxi.“

„Ano,“ souhlasila Beata zamyšleně a zamířila do koupelny, aby si vyčistila zuby. „Tu zřejmě potřebuju.“ Pak už se o Antoinovi nezmínily, ale když Beata ležela v posteli, před usnutím o něm celé hodiny přemýšlela. Napadlo ji, jaká je smůla, že první muž, který ji naprosto okouzlil, není židovského vyznání, ba co hůř, je Francouz.

Z toho nemůže nic být, alespoň si však užije v následujících třech týdnech jeho společnost. Byly už skoro čtyři hodiny ráno, když konečně usnula.

3

Oběd s Antoinem proběhl hladce a splnil Beatě vše, co si přála.

Antoine byl zdvořilý, příjemný, srdečný, důstojný, k matce se choval velmi uctivě, s Brigitou jednal jako s malou holkou a všechny pobavil tím, jak si ji dobíral. Byl inteligentní, okouzlující, laskavý, zábavný a příjemný společník. A kromě toho byl naprosto úžasný.

Vyprávěl veselé historky o své rodině, usedlost popisoval jako noční můru pro toho, kdo ji vede, ačkoli bylo nad slunce jasnější, jak místo miluje. Ani jednou se nespletl a neprozradil, že sídlí ve Francii a ne ve Švýcarsku. Na konci oběda ho Monika zbožňovala a neviděla nic špatného na tom, že půjde po obědě s Beatou na procházku.

Neprojevoval žádné romantické náznaky, nechoval se ani obhrouble či podezřele. Podle Beatiny matky šlo o sympatického muže, který poznal tři nové přátele. Neměla o něm naprosto žádné pochyby a nedělala si starosti. Antoinovi i Beatě se hodně ulevilo, když se konečně ocitli sami na cestičce u jezera. Tentokrát se usadili na písečném břehu, nohy si smáčeli ve vodě a povídali si o spoustě věcí.

Zdálo se, že mají stejné názory téměř na všechno.

„Děkuju za oběd, byl jste k matce i Brigitě moc hodný.“

„Ale jděte, ony byly moc hodné na mě. I když vaše sestra jistě bude lámat mužská srdce. Doufám, že ji brzy provdají.“

„Určitě,“ přitakala Beata s úsměvem. Jeho chování k Brigitě obzvláště oceňovala. Odkázal ji do patřičných mezí, utahoval si z ní jako z dítěte a neprojevil o ni pražádný zájem. Beata měla trochu výčitky, ale zároveň i radost. S Brigitou nebylo někdy snadné vyjít.

„Je víceméně zamilovaná do jednoho Horstova kamaráda a můj otec

chce brzy promluvit s jeho otcem. Jsem si jistá, že do konce roku bude zasnoubená.“

„A co vy?“ zeptal se Antoine s ustaraným výrazem, kterého si Beata nevšimla. „Mají pro vás také někoho připraveného?“

„Snad ne. Nechci. Myslím, že se nikdy nevdám,“ odpověděla tiše a znělo to, jako kdyby myslela svá slova vážně.

„Pročpak?“

„Protože si neumím představit, že by se mi líbil ten, koho mi vyberou. Z takového pomyšlení jsem celá nesvá. Nechci manžela, kterého nemiluju nebo neznám. To budu raději navždy sama.“ Její hlas zněl opravdu naléhavě a Antoine na ni hleděl a cítil jak smutek, tak úlevu.

„Navždy sama nezůstanete, Beato. Budete toužit po dětech a možná potkáte jednoho dne někoho, do koho se zamilujete.

Nepochybuju o tom. Je vám teprve dvacet, máte před sebou celý život.“ Jeho slova zněla smutně a Beata se mu dlouze zahleděla do očí, než promluvila.

„To vy také.“

„Já musím do války. Kdo ví, kdo ji přežije? Muži padají na bitevních polích jako mouchy.“ Jakmile to vyslovil, vzpomněl si na její bratry a zalitoval svých slov. „Jsem si jist, že všichni se dožijeme konce, ale je těžké myslet na budoucnost. Vždycky jsem se domníval, že zůstanu sám. Ještě jsem nikdy nebyl ani zamilovaný,“

přiznal se, podíval se na ni a následujícími slovy překvapil stejně jako ji i sám sebe, „dokud jsem nepotkal vás.“ Následovalo nekonečné ticho. Beata nevěděla, co mu povědět, kromě toho, že i ona je do něj zamilovaná, i když se znali dva dny. Byla od něj bláhovost, že něco takového vyslovil, vlastně od obou, ale stalo se a oni s tím nemohli nic dělat. Oba věděli, že není naděje, a přesto se vyznali ze svých citů.

„Jsem Židovka,“ vyhrkla Beata. „Nemohu si vás vzít.“ Oči měla zalité slzami, zatímco on vzal její ruce do svých.

„Beato, někdy se stávají i zvláštní věci. Lidé se berou bez ohledu na vyznání.“ Celý den fantazíroval o tom, že se s ní ožení. Byl to bláznivý sen, jenže nemohl popřít, co cítí. Trvalo mu třicet dva let, než ji našel, a tak ji nechtěl hned ztratit. Ba co víc, nechtěl o ni přijít

vůbec. Rozhodně jim v cestě stála spousta překážek. Jeho rodina bude zuřit. Ještě Beatě ani neprozradil, že je hrabě. Nepochyboval, že jí na titulech nezáleží. Přitahovalo je k sobě něco mnohem hlubšího než víra, či postavení nebo původ. Miloval na ní všechno. Jak mluvila, co cítila, jak se dívala na svět. A ona na něm milovala totéž.

Poutaly je k sobě ryzí pohnutky, ale jejich vyznání, národnost a rodiny se spojí, aby je od sebe odloučily. Byl by zázrak, pokud by se jim podařilo odolat.

„Moje rodina by mi to nikdy nedovolila. Otec by mě zabil. Zřekli by se mě,“ zareagovala na jeho poznámku, že se lidé berou bez ohledu na vyznání. V její rodině šlo o něco neslýchaného.

„Možná ne. Moji rodiče by se také bouřili. Potřebovali by čas, aby si zvykli. Nejdříve však musíme dobojovat válku. Pokud se rozhodneme, čeká nás dlouhá cesta. Jsme úplně na začátku, ale chci, abyste věděla, že vás miluju. Ještě nikdy jsem to žádné dívce neřekl.“

Beatě se v očích leskly slzy, když souhlasně pokývla a pohlédla na něj. Seděli vedle sebe na břehu jezera, drželi se za ruce a ona skoro šeptala.

„Také vás miluju.“ Antoine se otočil a usmál se na ni, pak se beze slova naklonil, políbil ji a dlouze ji objímal. Nedělali nic, co by neměli, byl jen šťastný, že je s ní.

„Chci, abyste věděla, že vás miluju, pro případ, že by se mi něco stalo, až se vrátím na frontu. Chci, abyste věděla, že tenhle muž vás miluje a bude vás milovat až do své smrti.“ To bylo nesmírně závažné vyznání po dvou dnech známosti. Ale myslel svá slova vážně. A ona cítila totéž.

„Doufám, že to potrvá ještě dlouho,“ podotkla Beata smutně v odpověď na větu až do své smrti.

„Určitě,“ odvětil Antoine. Seděli tam asi hodinu, a než se vrátili, znovu ji políbil. Nechtěl ji ničím ohrozit ani jí ublížit. Přál si pouze, aby ji mohl opatrovat a milovat, ale prostý fakt, že se měli rádi, je postavil do obtížné situace. Nečeká je snadná cesta, ale zdálo se, že ji přijímají jako svůj osud. Když se loudavě ruku v ruce vraceli k hotelu, oba to tak cítili.

Domluvili se, že se ještě v noci sejdou. Beata tvrdila, že Brigita spí jako zabitá a nic neuslyší. Chtěli se setkat o půlnoci v zahradě,

jen aby si popovídali. Pro Beatu to bylo velké riziko, ale ujistila Antoina, že pokud ona i Brigita budou potichu, matka k nim nepřijde. Naléhal, aby byla opatrná. Nějakým zázrakem se jí podařilo vyklouznout ven a další večery také. Celé tři týdny podnikali procházky, pili společně čaj a setkávali se pozdě v noci. Jenom se líbali a povídali si. A v době, kdy Antoine opouštěl Ženevu, krátce před Beatiným odjezdem, byli už do sebe hluboce zamilovaní a slíbili si, že zbytek života stráví společně, jakkoli. Chystali se promluvit po válce se svými rodinami. Mezitím si budou dopisovat.

Antoine měl v Ženevě bratrance, tomu bude dopisy posílat a on je odešle Beatě do Kolína. Celé to vymyslel on. Jinak by se dopisy z Francie do Německa nedostaly.

Poslední společnou noc doslova protrpěli, dlouho ji objímal.

Vrátila se do pokoje téměř až za svítání, po tváři jí stékaly slzy, ale byla přesvědčená, že pokud jim osud napomůže, jednoho dne budou spolu. Na Vánoce dostane Antoine volno, ale bude muset jet domů do Dordogne. Neexistovala možnost, že by se dostal do Německa, dokud zuří válka. Její rodina už neplánovala jet znovu do Švýcarska.

Budou muset vydržet. Ale ani ona ani on nepochybovali, že to dokáží. Cit, který mezi nimi vznikl, se zrodí jednou za život, a stálo za to počkat.

„Nezapomeň, jak moc tě miluju,“ zašeptal jí, když odcházela ze zahrady. „Budu na tebe vzpomínat každou vteřinu, než se zase uvidíme.“

„Miluju tě,“ zašeptala Beata mezi vzlyky, pak se vrátila do pokoje, který sdílela s Brigitou, a vklouzla do postele. O dvě hodiny později, když ještě nespala, zahlédla, jak se pod dveřmi zabělala obálka. Vstala, zvedla ji a opatrně otevřela dveře. Antoine už byl pryč. V dopise stálo, co už věděla, že ji moc miluje a jednoho dne budou spolu. Opatrně list přeložila a uschovala ho do zásuvky, v níž byly složené rukavice. Neměla to srdce, aby ho zničila, ačkoli dobře věděla, že by to bylo jistější. Ale protože Brigita byla mnohem větší než starší sestra, nenosila její rukavice, a tak Beata věděla, že dopis je v bezpečí. Netušila, co přijde. Věděla jen, že Antoina miluje a že teď jí nezbývá než se modlit, aby zůstal naživu. Její srdce patřilo jen jemu.

Beatě se nějakým zázrakem vše podařilo zatajit před Brigitou.

Trvala na tom, že jsou s Antoinem jen přátelé. Brigitu tím zklamala a nejdříve jí ani nechtěla uvěřit. Nakonec ale uvěřila, protože neměla jinou možnost. Beata se k ničemu nepřiznala. V sázce bylo příliš mnoho. Nemohla důvěřovat nikomu kromě Antoina, stejně jako on důvěřoval jí. Matka se domnívala, že je hezké, když má přítele, a prohlásila, že se třeba zase uvidí, až opět přijedou. Věděla, že dokud bude trvat válka, bude Jakob chtít jet do Švýcarska znovu, aby si užili míru a klidu.

Zářijový návrat do Kolína byl náročný. Válka stále zuřila a zprávy o smrti synů a manželů jiných lidí působily depresivně. Již padlo příliš mnoho vojáků a Monika se neustále strachovala o životy svých synů stejně jako Jakob, ovšem ten se obával i o své dcery.

Splnil, co slíbil manželce. V říjnu promluvil v Berlíně s otcem Horstova přítele, onoho mladíka, který Brigitě připadal tak okouzlující. Když jí úmluvu oznámil, byla štěstím bez sebe. Mladý muž souhlasil a jeho rodiče považovali spojení obou rodin za vynikající nápad. Jakob dal mladší dceři obrovské věno a slíbil, že jim koupí v Berlíně dům. Přesně jak Beata předpovídala, koncem roku, když dosáhla osmnácti let, se Brigita zasnoubila.

V míru by rodiče na oslavu zasnoubení uspořádali velký ples, kvůli válce to ovšem nepřipadalo v úvahu. Oznámili zasnoubení a připravili velkolepou večeři pro obě rodiny a jejich přátele.

Účastnilo se jí několik generálů, přišli i mladí muži v uniformách, kteří právě měli dovolenou, a přijel i Ulm. Horst bohužel nedostal volno. Byla to velká událost. Sloučení dvou význačných rodin a svazek dvou krásných mladých lidí.

Brigita nemyslela na nic jiného než na svatbu a svatební šaty.

Měla se vdávat v červnu, což se jí zdálo strašně pozdě. Beata se radovala s ní. O svatbě Brigita snila odmalička. Chtěla manžela a děti a večírky, krásné šaty a šperky, a teď to všechno bude mít. A díky velkému štěstí její snoubenec sloužil v Berlíně. Nehrozilo mu žádné nebezpečí a jeho otci se podařilo zařídit, že byl přidělen jako pobočník k jednomu generálovi. Navíc se jim dostalo ujištění, že ho nepošlou na frontu, takže se Brigita neměla čeho bát. Svatbu i budoucnost měla zajištěné.

Beata vše přijala s klidem a byla ráda, že sestra je šťastná. Slíbila, že jí ušije veškeré spodní prádlo do výbavy, a tak neustále seděla a sešívala díly ze světlého saténu a všude kolem se povalovaly kousky krajek. Nezdálo se, že by se trápila kvůli tomu, že její mladší sestra se bude vdávat dříve než ona. Mnohem více se zajímala o situaci na frontě. A jednou týdně dostávala prostřednictvím švýcarského bratrance dopis od Antoina, v němž ji pokaždé ujistil, že je stále živ a zdráv. Právě bojovali u Verdunu a Beata na něj při šití stále myslela a jeho dopisy si pročítala tisíckrát dokola. Matka si asi dvou dopisů povšimla, ale většinou se Beata dostala k poště dřív než ostatní, takže nikdo nezpozoroval, kolik dopisů dostává a jak často.

Beata i Antoine byli stále velice zamilovaní a odhodlaní počkat, dokud neskončí válka. Beata sama sobě i Antoinovi slíbila, že kdyby se mu něco stalo, neprovdá se za nikoho jiného. Připadalo jí to samozřejmé. Neuměla si představit, že by někoho milovala tak jako Antoina.

Otec si povšiml, že Beata byla v uplynulých měsících velmi tichá, a vysvětloval si to tím, že se trápí kvůli sestřině štěstí. Domněnka, že je dcera nešťastná, mu málem zlomila srdce. Přiměla ho, aby promluvil s několika dobrými známými, a v březnu už věděl, že našel toho pravého. Nebyl to sice ten, na kterého pomyslel původně, ale po pečlivém zvážení usoudil, že muž, jehož vybral, je pro Beatu nejvhodnější. Byl to bezdětný vdovec z vynikající rodiny s velkým majetkem. Jakob chtěl pro Beatu někoho staršího a klidnějšího a ne takového mladíka, jehož obstaral Brigitě. Ačkoli ho Jakob považoval za hodného a Brigita do něj byla celá pryč, domníval se, že je příliš přelétavý, nedospělý a rozhodně rozmazlený. Manžel, kterého Jakob zvolil pro svou starší dceru, byl uvážlivý, velmi inteligentní muž.

Neoslňoval krásou, avšak nebyl neatraktivní, i když plešatěl. Byl vysoký, poněkud při těle a bylo mu čtyřicet dva let, ale Jakob věděl, že bude Beatu respektovat. Když se ho vyptával, muž odpověděl, že pro něj bude čest zasnoubit se s tak krásnou dívkou. Žena mu zemřela před pěti lety po dlouhé nemoci a on zatím neměl ani pomyšlení na další sňatek. Byl to tichý člověk, který nestál o společenský život stejně jako Beata a toužil jen po klidném domově.

Jakob s Monikou ho pozvali k nim domů na večeři a trvali na tom, aby se jí Beata také zúčastnila. Brigita pobývala u svého budoucího tchána a tchyně v Berlíně a Beata se nechtěla bez ní večeře účastnit. Jenže věděla, že se musí naučit chodit na večírky bez mladší sestry, až se Brigita přestěhuje se svým manželem v červnu do Berlína. Rodiče na ni naléhali, aniž řekli proč. Když vešla do salonu, vypadala doslova královsky v tmavě modrých sametových šatech s perlovým náhrdelníkem kolem krku a malými diamantovými náušnicemi. Muži, za něhož by se podle přání rodičů měla provdat, nevěnovala pozornost, jelikož ho neznala. Zdálo se, že ani nezaregistrovala jeho přítomnost. Když je představili, srdečně mu potřásla rukou a domnívala se, že je to zaměstnanec z otcovy banky.

U večeře vedle něj tiše seděla, zdvořile odpovídala na jeho otázky, ale hlavu měla plnou myšlenek na poslední Antoinův dopis, který dostala toho dne odpoledne. Na nic jiného nedokázala myslet a svého spolustolovníka po většinu večera ignorovala. Nevnímala nic z toho, co říkal, což on přičítal její plachosti a připadalo mu to roztomilé.

Naprosto ho okouzlila, ovšem neměla sebemenší tušení, že byl pozván kvůli ní. Myslela si, že vedle něj seděla náhodou.

Bála se o Antoina, dokud nedostala dnes dopis, v němž popisoval, jak Francouzi čelí německému útoku u Verdunu. Hned po dezertu si postěžovala, že ji bolí hlava, a odešla bez rozloučení.

Připadalo jí vhodnější prostě tiše zmizet. Její budoucí snoubenec se zeptal Jakoba, kdy s ní hodlá promluvit, a ten přislíbil, že během několika dnů. Přál si, aby byla šťastná jako Brigita, a byl si jist, že vybral správně. Budoucí manžel sdílel i její vášeň pro řeckou filozofii a u večeře se pokoušel o ní pohovořit, ale Beata se nesoustředila a jen přikyvovala. Nevnímala ani slovo od polévky až k dezertu. Měla pocit, jako kdyby visela ve vzduchu a nemohla se snést na zem. Její nastávající ji považoval za skromnou, okouzlující a zdrženlivou dívku.

Když ji otec zahlédl v hale druhý den, měla mnohem lepší náladu. Právě dostala další dopis od Antoina, v němž ji ujišťoval, že je v pořádku a miluje ji stejně bláznivě jako dřív. U Verdunu zažívali kruté boje, ale on je stále živ a zdráv, i když hladoví a je vyčerpaný.

Podmínky, které tam vládly, byly hrozné, ale vědomí, že on je živý,

stačilo, aby se jí zlepšila nálada. Otec ji pozval do své pracovny, aby si promluvili, a měl radost, že je tak veselá. Vyptával se, jak se jí líbila včerejší večeře, a Beata ze slušnosti odpověděla, že velmi. Pak se jí zeptal na jejího spolustolovníka a ona si jen stěží dokázala vybavit, jak vypadal, a tak odpověděla, že byl milý a příjemně se s ním povídalo, ovšem stále vůbec netušila, co na ni chystají.

Jakmile jí to otec vysvětlil, Beata zbledla. Muž, který seděl vedle ní a kterého sotva vnímala a rozhodně ji nepřitahoval, se s ní chce oženit. Ve skutečnosti nechtěl otálet. Rád by se s ní oženil co nejdříve, a Beatin otec souhlasil, že by mohli uspořádat malý obřad hned po Brigitině svatbě v červenci. Pokud by si však přála, neboť byla přece jen starší, může se provdat dříve, klidně i v květnu. Není proč čekat. V těchto válečných dnech se lidé berou bez váhání. Beata seděla a zírala na otce s vyděšeným výrazem ve tváři a Jakob zpočátku její náhlou změnu nálady nepostřehl. Pak vyskočila, začala přecházet sem tam po místnosti se zoufalým výrazem a promluvila tak rozhořčeně, že na ni Jakob hleděl v úžasu. Tuto reakci neočekával. Ovdovělého nápadníka ujišťoval, že sňatek je jistá věc, a už s ním probíral i podmínky věna. Beata byla vždy hodná a poslušná dívka a Jakob nepochyboval, že poslechne opět.

„Vždyť ho vůbec neznám, tati,“ vybuchla a slzy jí stékaly po tváři. „Klidně by mohl být můj otec a já si ho nevezmu,“ bránila se zoufale. „Nechci, abyste mě dali nějakému cizímu člověku jako otrokyni. Pokud ode mě očekáváš, že s ním budu spát, raději umřu jako stará panna.“

Otec upadl do rozpaků nad jejím názorným popisem svých očekávání a rozhodl se, že s ní musí promluvit matka. On se s ní dohadoval naposledy. Očekával, že bude mít radost, a ne že bude zuřit.

„Musíš mi důvěřovat, Beato. Je pro tebe ten pravý. Ve svém věku máš naivní představy o lásce, které ve skutečném světě neplatí. Ty potřebuješ celoživotního společníka, který bude sdílet tvé zájmy, bude zodpovědný a bude tě respektovat. Ostatní přijde časem.

Slibuju ti to. Jsi mnohem rozumnější než tvoje sestra a potřebuješ muže, který bude stejně moudrý a praktický jako ty. Ne žádného bláznivého mladíka s hezkou tvářičkou. Potřebuješ muže, který tě

ochrání a zajistí tebe i tvé děti, muže, na něhož se můžeš spolehnout a promluvit si s ním. V tom spočívá smysl manželství, Beato, ne v romantice nebo večírcích. Ty ani nic takového nechceš. Já dávám přednost takovému muži,“ pronesl téměř přísně, zatímco Beata se zastavila na druhé straně místnosti a mračila se na něho.

„Tak si s ním spi ty. Nedovolím, aby se mě dotkl. Nemiluju ho a neprovdám se za něj jen proto, že ty mi to přikážeš. Nechci být prodána do otroctví nějakému cizinci jako stádo dobytka, tati. To mi nemůžeš udělat.“

„Takhle se mnou nebudeš mluvit!“ rozkřikl se na ni a třásl se vztekem. „Co po mně tedy chceš? Abych ti dovolil žít jako stará panna až do konce života? Co s tebou bude, až matka a já zemřeme?

Tenhle muž se o tebe postará. To je důležité. Nemůžeš tu sedět a čekat na nějakého krásného prince, který si tě odvede, na prince, který bude stejně chytrý jako ty, stejně vážný a budou ho zajímat knihy a vzdělání tak jako tebe. Možná bys dala přednost univerzitnímu profesorovi, jenže ten tě nedokáže zabezpečit tak, jak jsi zvyklá a jak si zasloužíš. Tento muž má dostatečné finanční prostředky. Jsi povinována svým dětem, aby ses provdala za někoho, jako je on, Beato, a ne za hladovějícího umělce či spisovatele, který tě nechá zemřít nedostatkem někde v podkrovní mansardě. Tohle je realita, Beato, provdáš se za muže, jehož jsem ti vybral. Matka i já víme, co děláme, ty jsi mladá a naivní. V tvých knihách není skutečný život. Uděláš, co říkám.“

„To raději zemřu,“ prohlásila Beata s pohledem upřeným do otcových očí a zdálo se, že to myslí vážně. Jakob ji ještě nikdy neviděl tak rozhořčenou či odhodlanou, a jak na ni hleděl, najednou zapřemýšlel o tom, co mu ještě nepřišlo na mysl, obzvláště ne v jejím případě. Položil jí třesoucím se hlasem jednoduchou otázku a poprvé v životě se obával, co od své dcery uslyší.

„Ty jsi zamilovaná do někoho jiného?“ Nedovedl si to představit, nikdy nevycházela z domu. Jenže z jejího pohledu vyčetl, že otázka je nasnadě. Beata zaváhala, než odpověděla. Věděla, že musí otci povědět pravdu, jinou možnost neměla.

„Ano.“ Po vyslovení toho jediného slova před ním zůstala stát mlčky.

„A proč jsi mi nic neřekla?“ Otec se tvářil zničeně a zároveň rozzlobeně, ba co víc, zrazeně. Nechala ho, aby zorganizoval tu šarádu, nepřiznala, že existuje někdo jiný. Někdo, kvůli komu je v ohrožení domluva, kterou uzavřel s mužem, o němž věděl, že je pro ni ten pravý. „Kdo to je? Znám ho?“ Jakob cítil, jak mu běží mráz po zádech, jako kdyby se někdo procházel po jeho hrobě.

Beata zavrtěla hlavou a tiše odpověděla: „Neznáš. Potkala jsem ho v létě ve Švýcarsku.“ Rozhodla se, že k otci bude upřímná. Cítila, že nemá jinou možnost. Ta chvíle nastala dřív, než čekala nebo si přála, a ona se teď mohla jen modlit, aby se otec zachoval rozumně a spravedlivě. „Proč ses nezmínila? Matka o tom ví?“

„Ne, nikdo to neví. Maminka a Brigita se s ním seznámily, ale tehdy to byl jen přítel. Až válka skončí, chci si ho vzít, tati. Přijede, aby se s tebou seznámil.“

„Tak ho pozvi.“ Otec zuřil, nicméně byl ochoten se zachovat rozumně, ačkoli se na dceru za toto přiznání v hodině dvanácté hodně zlobil.

„Nemůže přijet, tati. Je na frontě.“

„Tvoji bratři ho znají?“ Beata opět mlčky zavrtěla hlavou. „Proč mi o něm nic nechceš povědět, Beato? Mám dojem, že jde o něco víc.“ Měl pravdu, jako často. Beata se celá třásla strachem, když mu odpovídala.

„Pochází z dobré rodiny, mají velký majetek. Je vzdělaný a inteligentní. Miluje mě, tatínku, a já miluju jeho.“ Slzy jí stékaly po tváři.

„Tak proč to skrývání? Co přede mnou tajíš, Beato?“ Křičel, že ho Monika slyšela až nahoře.

„Je katolík a Francouz,“ zašeptala Beata a její otec vzápětí vydal zvuk připomínající řev raněného lva. Byl tak hrozný, že o pár kroků ustoupila, zatímco Jakob se k ní bezmyšlenkovitě blížil. Zastavil se před ní, popadl ji oběma rukama za ramena, zatřásl s ní tak silně, až jí zacvakaly zuby, a rozkřičel se: „Jak se opovažuješ! Jak se opovažuješ tohle nám udělat! Za křesťana se neprovdáš, Beato. Nikdy! To spíš budeš dřív mrtvá.

Pokud to uděláš, pro nás zemřeš. Zapíšu tvoje jméno do rodinné knihy mrtvých. Toho muže už nikdy neuvidíš. Rozumíš mi?

A provdáš se za Rolfa Hoffmana v den, který určím. Povím mu, že je vše domluveno. A ty oznámíš svému katolickému Francouzovi, že už se nikdy neuvidíte, ani spolu nebudete mluvit. Je to jasné?“

„To mi nemůžeš udělat, tatínku,“ rozvzlykala se Beata. Nemohla se Antoina vzdát, ani si vzít muže, kterého jí vybral otec, bez ohledu na to, čím jí vyhrožoval.

„Mohu a také udělám. Do měsíce se vdáš za Hoffmana.“

„Ne, tati!“ Beata padla na kolena, zatímco otec vyrazil z knihovny a běžel po schodech nahoru. Klečela tam dlouho, plakala, dokud za ní nepřišla matka také v slzách. Poklekla vedle své dcery, celá zničená ze zprávy, kterou se právě dozvěděla.

„Beato, jak jsi to mohla udělat? Musíš na něj zapomenout… Vím, že je slušný člověk, ale nemůžeš si přece vzít Francouze, zvlášť po téhle strašné válce, a navíc katolíka. Otec zapíše tvé jméno do knihy mrtvých.“ Monika byla úplně bez sebe smutkem, když viděla výraz na dceřině tváři.

„Když si ho nevezmu, maminko, umřu tak jako tak. Miluju ho.

Nemohu se provdat za toho hrozného člověka.“ Věděla, že není hrozný, ale v jejích očích byl starý a hlavně to nebyl Antoine.

„Požádám tatínka, aby mu to vyřídil. Ale Antoina si nemůžeš vzít.“

„Slíbili jsme si, že se po válce vezmeme.“

„Musíš mu říct, že to nejde. Nemůžeš přece zapřít, kdo jsi.“

„On mě miluje takovou, jaká jsem.“

„Jste oba naivní děti. Jeho rodina se ho také zřekne. Z čeho budete žít?“

„Můžu šít… budu pracovat jako švadlena, učitelka, mohu být čímkoli. Tatínek nemá na tohle právo.“ Jenže obě dobře věděly, že má. Mohl udělat, co chtěl, a jasně jí řekl, že pokud se provdá za křesťana, bude pro ně mrtvá. Monika mu věřila a nemohla snést pomyšlení, že by už Beatu nikdy neviděla. To byla příliš vysoká cena za muže, jehož milovala.

„Zapřísahám tě, nedělej to,“ prosila dceru. „Musíš tatínka poslechnout.“

„Ne,“ odmítla Beata a vzlykala matce v objetí.

Jakob nebyl blázen. Odpoledne Rolfu Hoffmanovi vysvětlil, že Beata je mladá a hloupá a má obavy z… fyzických povinností…

spjatých s manželstvím a že si tedy není jist, zda je jeho dcera už na takový krok připravená. Nechtěl muže klamat, ani mu říct celou pravdu. Navrhl, že by se dcera po delší známosti, a až se lépe poznají, možná cítila klidnější a připravenější na to, co s sebou manželství nese. Hoffmana to zklamalo, ale prohlásil, že počká, jak dlouho bude muset. Nikam nespěchal a chápal, že Beata je nezkušená dívka. Dobře si pamatoval, jak plaše se chovala ten večer, kdy se seznámili. A i sebeposlušnější dcera si zaslouží trochu času, aby se poznala s mužem, který se s ní ožení a odvede si ji do své ložnice. Na konci rozhovoru mu Jakob vděčně poděkoval za trpělivost a ujistil ho, že Beata se časem dá přesvědčit.

Ten den nepřišla k večeři a Jakob ji nezahlédl ani několik následujících dní. Podle Moniky nevstala z postele. Napsala dopis Antoinovi a vylíčila mu, co se stalo. Vysvětlila, že otec s jejich manželstvím nikdy nebude souhlasit, ale ona je připravena se za něj stejně vdát, ať už po válce nebo dříve, podle toho, co on považuje za lepší. Už se však doma v Kolíně necítí dobře. Tušila, že otec ji bude znovu nutit do sňatku s Rolfem. Také věděla, že potrvá týdny, než od Antoina dostane odpověď.

Neslyšela o něm dva měsíce. Už byl květen, když konečně dostala dopis. Celou tu dobu se bála, že je raněný či mrtvý, nebo že když se doslechl, jak se její otec rozzuřil, rozhodl se vycouvat a už se jí nikdy neozvat. První domněnka byla správná. Antoine byl před měsícem raněn a ležel v nemocnici v Yvetot na pobřeží Normandie.

Málem přišel o paži, ale brzy by měl být v pořádku. Psal, že až dostane jeho dopis, bude doma v Dordogne a promluví o jejich manželství se svou rodinou. Na frontu ani do války se už nevrátí.

Z toho Beata usoudila, že jeho zranění je vážnější, než přiznává.

Antoine však v dopise několikrát zdůraznil, že se mu daří dobře a velice, velice ji miluje.

Beata rychle napsala odpověď a odeslala ji jako vždy jeho bratranci do Švýcarska. Teď už mohla jen čekat. Antoine v dopise vyjádřil naději, že jeho rodina ji přijme do své náruče. Mohli by se vzít a bydlet na jeho panství v Dordogne. I když bez debaty by

nebylo lehké přivést si jak v současnosti, tak po válce do Francie ženu z Německa.

Nehledě na náboženské rozdíly, které mohou pobouřit jeho rodinu podobně jako tu její. Ve Francii může lidem připadat stejně zvláštní, když se hrabě ožení s německou Židovkou, jako kdyby se ona ve svém prostředí v Kolíně provdala za francouzského katolíka.

Ani jeden z nich to neměl jednoduché. Když dopis odeslala, trávila dny tím, že pomáhala matce v domě a snažila se neplést do cesty otci. Opakovaně se ji pokoušel přimět, aby se setkala s Rolfem, a ona pokaždé odmítla. Prohlásila, že si ho nikdy nevezme a že ho nechce ani vidět. Hodně pobledla, až připomínala přízrak, což její matce málem zlomilo srdce. Zapřísahala ji, aby udělala, co chce otec.

Dokud se nepodvolí, nebude mít nikdo z nich klid. Po šoku, který vyvolala, působil celý dům jako márnice.

Oba bratři ji, když přijeli na dovolenou, neúspěšně přemlouvali.

Brigita tak zuřila, že s ní sotva promluvila. Překypovala nadšením z blížící se svatby.

„Jak můžeš být tak pitomá, Beato, a vyzvonit to otci!“

„Nechtěla jsem mu lhát,“ odpověděla prostě Beata. Od té doby se otec na všechny zlobil. Dával jim za vinu Bea– tinu pošetilost a zradu. Víc než co jiného mu vadil pocit, že Beata ho zradila. Jako kdyby se zamilovala do francouzského katolíka naschvál. V jeho očích nemohla provést nic strašnějšího. Bude trvat léta, než se přes to přenese, a jen pokud se Beata vzdá Antoina, což až dosud odmítala.

„Nemiluješ ho doopravdy,“ prohlásila Brigita se samolibostí osmnáctileté nevěsty chystající se provdat za svého krásného prince.

Měla dojem, že svět se točí kolem ní, a starší hloupé sestry jí bylo líto. Připadala jí směšná. Co se jí zdálo romantické pár dnů v Zenevě, už nedávalo smysl. Člověk se přece nemůže jen tak vzdát svého života a ohrožovat rodinu kvůli někomu z jiného prostředí. Ona byla naprosto nadšena partií, kterou jí otec domluvil. „Vždyť ho ani neznáš,“ peskovala starší sestru.

„Tehdy jsem ho neznala, ale teď už ano.“ V průběhu šestiměsíčního dopisování si navzájem odhalili své city. Ostatně už v Ženevě se po třech týdnech ujistili, že k sobě patří. „Možná to nechápeš, ale já vím, že je pro mne ten pravý.“

„I když tě tatínek zapíše do knihy mrtvých a nedovolí, abys nás ještě někdy viděla?“ Beatě se dělalo špatně, sotva na to pomyslela, a že v uplynulých dvou měsících nemyslela na nic jiného.

„Doufám, že to nesplní,“ řekla přiškrceným hlasem, Představa, že už nikdy neuvidí maminku, bratry, tatínka, či dokonce ani Brigitu, byla nesnesitelná. Jenže stejně hrozné jí připadalo, že by se vzdala muže, jehož milovala. To také nemohla. Kromě toho byla přesvědčená, že i kdyby i otec zapudil, jednoho dne by se nad ní smiloval. Antoina by ztratila navždy. Nevěřila však, že by člověk mohl přijít o svou rodinu.

„A co když nám tatínek zakáže se s tebou vídat?“ naléhala Brigita a nutila Beatu znovu si uvědomovat, jak moc riskuje. „Co pak?“

„Počkám, až si to rozmyslí.“

„Nerozmyslí, když si vezmeš křesťana. Asi by ti nakonec odpustil, že nechceš Rolfa, ale toho tvého Francouze ti neodpustí.

Nestojí ti za to, Beato. Žádný muž za to nestojí.“ Brigita měla štěstí, že její volbu rodiče schválili, protože ona by nikdy nenašla odvahu k tomu, co udělala Beata, nebo tím alespoň vyhrožovala. „Jen prosím tě neproveď nějakou hloupost, která by všechny rozčilila před mou svatbou.“ Na nic jiného nedokázala myslet a Beata souhlasně přikývla.

„Neboj,“ slíbila.

Dopadlo to tak, že od Antoina dostala zprávu až týden před svatbou. Jeho rodina zareagovala stejně jako její. Oznámili mu, že pokud se ožení s německou Židovkou, musí odejít z domova. Otec ho vyhnal a nedovolil mu nic si s sebou vzít. Podle francouzských zákonů mu nemohl odepřít dědictví či právo na titul, ale ujistil ho, že pokud si Beatu vezme, nikoho z rodiny už neuvidí. Antoina jejich reakce tak pobouřila, že odjel ihned do Švýcarska. Tam na Beatu čeká. Může jí nabídnout jen to, že do konce války budou žít ve Švýcarsku – pokud si ho ještě chce vzít, když ví, že to znamená odloučení od rodin. Bratranec mu slíbil, že mohou bydlet; u něj a jeho ženy a pracovat na jejich farmě. Antoine neskrýval, že to nebude snadné a že oba budou bez peněz, jakmile opustí své rodiny.

Bratranec sám měl málo a on s Beatou budou odkázáni na jejich dobročinnost a budou muset pracovat, aby si zajistili živobytí.

Antoine je odhodlán vše podstoupit, ale záleží i na ní. Napsal, že by pochopil a nezazlíval by jí, pokud by usoudila, že opustit rodinu kvůli němu je příliš těžké. On ji bude milovat, ať už se rozhodne jakkoli. Věděl, že sňatkem s ním by se musela vzdát všeho, co milovala, na čem jí záleželo a co znala. Neodvažuje se ji o to požádat. Konečné rozhodnutí leží jen na ní.

Beatu však dojalo, že on již oběť kvůli ní podstoupil. Opustil svou rodinu v Dordogne a už se tam nesmí nikdy vrátit. Byl nešťastný a opuštěný u svého bratrance ve Švýcarsku. A udělal to kvůli ní. Jejich země ještě bojovaly, byť pro něj už válka skončila.

Beata se chtěla jednou vrátit do Německa ke své rodině, pokud by jí to otec samozřejmě dovolil. Ale než válka skončí, nemají zřejmě jinou možnost než počkat ve Švýcarsku. Třeba mezitím jeho rodina změní názor. Ačkoli Antoine v dopise psal, že si nedělá žádné naděje. Hádka, která provázela jeho odjezd, vyzněla příliš neodvratně. Ani bratr Nicolas s ním nechtěl mluvit, a to si bývali hodně blízcí. To byla pro něj velká ztráta.

Týden před sestřinou svatbou se Beata trápila. Věděla, že se musí rozhodnout. Brigitinu svatbu prožila jako ve snu. Ironií osudu bylo, že se sestra se svým manželem chystali na svatební cestu do Švýcarska. Jakob jim poradil, že to je jediné bezpečné místo v Evropě. Měli strávit tři týdny v Alpách, nad Ženevou, nedaleko od místa, kde Antoine čekal na Beatu. Chystala se jet za ním, ale slíbila Brigitě, že před svatbou neprovede nic nerozvážného. A také neprovedla.

K poslední roztržce došlo o dva dny později, když z ní otec mámil slib, že Antoina úplně vyškrtla ze svého života. Bratři se vrátili ke svým jednotkám, Brigita odjela na líbánky. A otec na Beatu tvrdě zaútočil. Bitva byla krátká a krutá. Beata odmítla slíbit, že se už s Antoinem nikdy neuvidí, protože věděla, že na ni čeká ve Švýcarsku. Matka dostala hysterický záchvat, jak se marně snažila oba dva uklidnit. Nakonec otec prohlásil, že pokud se nechce svého katolíka vzdát, ať si za ním jede, ale musí si uvědomit, že jakmile opustí dům, už se nikdy nesmí vrátit. Oznámil jí, že s matkou za ni budou držet šivu, pobožnost za mrtvé. Protože pokud jde o něj, až

odejde z domu, pro něj bude mrtvá. Už nikdy se s nikým z nich nesetká. Jeho zloba Beatu přiměla, aby se definitivně rozhodla.

Po hodinách dohadování a proseb, aby se choval rozumně a alespoň se s Antoinem sešel, nakonec odešla do svého pokoje poražena. Do dvou malých kufrů si sbalila věci, které by se jí mohly hodit na farmě ve Švýcarsku, a přidala k tomu fotografie celé rodiny.

Když zavazadla zavřela a postavila na podlahu v hale, plakala a její matka vzlykala také.

„Beato, nedělej to… Nedovolí ti, aby ses vrátila.“ Ještě nikdy manžela neviděla tak rozzlobeného. Nechtěla ztratit dceru, ovšem zdálo se jí, že nemůže udělat nic, aby tragédii zabránila. „Budeš toho navždy litovat.“

„Já vím,“ přitakala Beata zoufale, „ale nikdy nebudu milovat jiného muže. Nechci ho ztratit.“ Nechtěla ztratit ani je. „Napíšeš mi, maminko?“ zeptala se, když ji matka k sobě těsně přivinula a jejich slzy splynuly, jakmile se dotkly tvářemi, v jediný vodopád. Matka neodpovídala, takže Beata pochopila, co to znamená. Jestliže ji otec zapudil a prohlásil, že je pro všechny mrtvá, matka neměla jinou možnost než ho poslechnout. Nedokázala by překročit hranice, jež byly dány, dokonce ani kvůli Beatě. Manželovo slovo pro ni znamenalo zákon. A on byl pevně rozhodnutý prohlásit dceru za mrtvou. „Já ti budu psát,“ slíbila Beata tiše a přitiskla se k matce jako dítě. Také jím vlastně ještě byla, vždyť na jaře oslavila teprve dvacáté první narozeniny.

„Nedá mi tvoje dopisy,“ namítla matka a objímala Beatu co nejdéle. Dceřin odchod jí připadal jako smrt zaživa. „Miláčku… jen ať jsi s tím mužem šťastná… doufám, že na tebe bude hodný,“

šeptala a rozvzlykala se. „Doufám, že stojí za to… děťátko moje, už tě nikdy neuvidím.“ Beata zavřela oči a pevně matku objala, když se na schodech objevil otec.

„Takže jdeš?“ pronesl příkře a Beatě poprvé připadal jako starý člověk. Dosud ho vždy považovala za mladého. Právě měl přijít o své nejoblíbenější dítě, o to, na něž byl nejvíc hrdý, a poslední, které mu doma zbylo.

„Ano,“ odpověděla přiškrceným hlasem. „Mám tě ráda, tatínku,“

řekla a toužila k němu běžet a obejmout ho, ale výraz na jeho tváři jí naznačil, aby se o to nepokoušela.

„Matka a já za tebe dnes večer budeme držet šivu. Bůh ti odpusť.“ Beata chtěla totéž popřát jemu, ale neodvážila se.

Naposledy políbila matku, vzala si kufry a pomalu scházela ze schodů a oba rodiče ji sledovali. Když otvírala dveře, slyšela matčiny vzlyky. Otec mlčel.

„Mám vás ráda!“ zavolala na ně, ale nedočkala se odpovědi, než za sebou zavřela dveře.

Šla pěšky, s těžkými zavazadly v rukách, dokud nezahlédla taxík.

Požádala řidiče, aby ji odvezl na vlakové nádraží. Posadila se na zadní sedadlo a plakala. Muž nic neříkal. Každý v těchto dnech zažíval tragédie a on se nechtěl vyptávat. Je lépe nesdílet cizí bolesti.

Tři hodiny čekala na vlak do Lausanne. Měla dost času, aby si vše rozmyslela. Ale Beata věděla, že nemůže jinak. Cítila celou bytostí, že její budoucnost je spjatá s Antoinem. On se kvůli ní také všeho vzdal. Člověk nemá možnost zjistit, co ho čeká, avšak ona nepochybovala, že Antoine je její osud, hned od chvíle, kdy se setkali. Od září ho neviděla, ale stal se její součástí. Byl její život, stejně jako patřili k sobě její rodiče. Brigita patřila k muži, za něhož se provdala. Všichni měli své osudy. A při troše štěstí je jednou zase uvidí. Nyní ale její cesta vedla jinam. Nedokázala si představit, že by otec trval navždy na svém nerozumném názoru. Dříve či později bude muset ustoupit.

Když nastupovala do vlaku, byla klidná. Téměř celou cestu do Lausanne plakala, dokud konečně neusnula. Starší žena, která s ní cestovala v kupé, ji probudila, protože věděla, že chce v Lausanne vystoupit. Beata jí poděkovala, vystoupila a rozhlédla se. Připadala si jak sirotek. Z kolínského nádraží poslala Antoinovi telegram. A pak v dálce zahlédla, jak k ní utíká. Paži měl ovázanou a zasunutou v závěsné pásce, ale objal Beatu jednou rukou a přitiskl k sobě tak silně, že sotva dýchala.

„Nevěděl jsem, jestli opravdu přijedeš. Bál jsem se… chci toho po tobě tolik…“ Oběma po tváři stékaly slzy, když jí říkal, jak moc ji miluje, a ona k němu s úctou vzhlédla. Nyní byl on její rodina, její

manžel, její přítomnost i budoucnost, otec dětí, které budou mít.

Představoval pro ni vše, stejně jako ona pro něj. Nestarala se, jaké obtíže je čekají, pokud budou spolu. Jakkoli bylo těžké opustit rodiče, věděla, že se rozhodla správně.

Stáli na nástupišti dlouho, vychutnávali si ten okamžik, pevně se objímali. Pak vzal do zdravé ruky jeden kufr, ona zvedla druhý a zamířili ven před nádraží, kde na ně čekali bratranec a jeho žena.

Antoine celý zářil a Beata se na něj usmívala. Bratranec naložil zavazadla do kufru auta a Antoine Beatu objal. Neodvažoval se věřit, že přijede, ale přijela. Všeho se kvůli němu zřekla. Usedli na zadní sedadla vozu, on ji objal zdravou rukou a znovu políbil. Nenacházel slova, kterými by vyjádřil, jak moc pro něj znamená. Když pomalu projížděli Lausanne, seděla Beata tiše vedle něj. Nemohla si dovolit se ohlížet, musela hledět jen kupředu. Její otec splnil, čím vyhrožoval. Ráno zapsal její jméno do rodinné knihy mrtvých. Večer předtím za ni drželi šivu. Byla pro ně mrtvá.

4

Farma Antoinova bratrance byla malá a prostá. Dům v okolní nádherné krajině působil útulně a neokázale. Měli dvě malé ložnice vedle sebe, v jedné z nich vyrůstaly jejich děti. Už dávno se odstěhovaly do města, ani jedno nezůstalo na farmě. V domě byla hezky zařízená kuchyň a sváteční obývací pokoj, který ale nikdo nikdy neužíval. Ani zdaleka nepřipomínal dům, v němž Beata žila v Kolíně. S Antoinem byli majitelé farmy spřízněni z matčiny strany a šlo spíše o vzdáleného bratrance, oba však rádi podali pomocnou ruku mladým lidem. Kromě toho ocenili, že budou mít na farmě pomocníky. V malé chatce bydleli dva mladíci, kteří jim pomáhali s dobytkem, sklizní a orbou. V kopcích nad Lausanne člověk jen těžko chápal, jaké starosti má ostatní svět. Farma ležela tak daleko od války, jak jen si lze představit.

Marie a Walter Zuberovi, Antoinovi příbuzní, byli srdeční, příjemní, hodní lidé. Měli slušné vzdělání, málo peněz a vybrali si život, jaký jim vyhovoval. Zbytek jejich rodiny bydlel v Ženevě a Lausanne a děti se odstěhovaly do Itálie a Francie. Byli přibližně ve věku Beatiných rodičů, ovšem když se s nimi dívka dala do řeči, uvědomila si, že jsou starší. Tvrdá práce ve zdravém prostředí jim prospívala. A útočiště, které Antoinovi nabídli, když jim pověděl o své situaci, mladému páru v nouzi dokonale vyhovovalo. Antoine byl odhodlán jim pomáhat ze všech sil výměnou za střechu nad hlavou, ovšem zraněná ruka ho přece jen omezovala.

Beatu vyděsilo, jak vážné zranění je, když mu pomáhala ránu převázat a paži masírovala. Střepina téměř zničila svaly i nervy v levé paži. A rána ještě vypadala nezhojeně. Lékaři tvrdili, že bude

s rukou hýbat, ale nikdo nedokázal říct, do jaké míry. A bylo jasné, že už nikdy ji nebude moci používat jako kdysi. Beatiny city k němu se tím samozřejmě nezměnily. A naštěstí byl pravák.

Antoine se nabídl, že Walterovi pomůže s koňmi, protože s nimi měl dost zkušeností, a s jedinou zdravou rukou bude dělat i cokoli jiného, co zvládne. Beata a dva mladíci, kteří tu pracovali, obstarají zbytek.

U oběda skládajícího se z polévky a párků se Beata v útulné kuchyňce nabídla, že by mohla vařit, ale že bude dělat, co bude potřeba. Marie navrhla, že ji naučí dojit krávy, a Beata na ni vykulila oči. Ještě nikdy na farmě nebyla a věděla, že se musí hodně učit.

Nevzdala se kvůli Antoinovi jen své rodiny a domu, kde se narodila, opustila i jediné město a život, jejž kdy poznala a milovala. Vzdala se kvůli němu všeho, stejně jako on kvůli ní. Oba stáli před novým začátkem, a kdyby nebylo Zuberových, neměli by kam jít. Beata jim nastokrát poděkovala. Později Marii pomohla umýt nádobí. Právě snědla první jídlo, které nebylo košer. A i když to byl zvláštní pocit, věděla, že nemá jinou možnost. Celý život se jí změnil mrknutím oka.

„Kdy se vezmete?“ zeptala se Marie s mateřským zájmem. Dělala si o Beatu starosti od chvíle, kdy jim Antoine napsal a požádal je, zda by se k nim mladý pár mohl uchýlit. Ona i Walter byli pohostinní a velkorysí lidé a hned souhlasili. Když neměli k ruce vlastní děti, taková výpomoc se jim hodila.

„Nevím,“ odpověděla Beata tiše. Neměli ještě čas si promluvit.

Všechno bylo tak nové. Museli spoustu věcí promyslet. Sama se ještě nevzpamatovala z dramatického průběhu posledních dní v Kolíně.

O svých plánech si Beata s Antoinem pohovořili až večer. On si ustlal na pohovce v obývacím pokoji a Beatě přenechal malou ložnici, což Marie schválila. Antoine své příbuzné ujistil, že se s Beatou brzy ožení. Marie nechtěla, aby mladí žili pod její střechou v hříchu, a Walter s ní souhlasil. Beata a Antoine se stejně chtěli vzít.

Antoine se o to začal zajímat hned po příjezdu a zjistil, že jako cizinci potřebují ke sňatku ve Švýcarsku povolení. Proto si druhý den půjčil Walterovu dodávku a zajeli s Beatou do sousedního města, aby získali potřebné dokumenty. Potřebovali pasy, doklad, na základě

něhož by se mohli vzít na matrice, a dva švýcarské občany jako ručitele a svědky. Nestačilo, že Antoinův dědeček z matčiny strany byl Švýcar. Matka měla francouzské státní občanství po své matce a on je měl také. Úředník, který od nich přijímal žádost, oznámil, že by mohli získat doklady do dvou týdnů.

„Chcete mít svatbu civilní nebo církevní?“ položil jim úředník běžnou otázku, ovšem Antoine tázavě pohlédl na Beatu. Ani jeden z nich o tom nepřemýšlel a Antoine předpokládal, že budou mít prostou civilní svatbu na radnici. Za daných okolností, když neměli po boku žádné příbuzné kromě Zuberových, šlo vlastně jen o to, aby získali dokumenty legitimizující jejich svazek a mohli žít spolu podle norem slušného chování a v klidu. Nečekají je žádné okázalé obřady, ani fanfáry, slavnostní tabule, či oslavy. Jen nadejde okamžik, kdy se stanou manželem a manželkou. Jak a kde k tomu dojde a kdo to provede, je zatím vůbec nezajímalo. Když se jich úředník zeptal, Antoine pohlédl na svou budoucí ženu váhavě. A když vyšli zase ven na letní sluníčko, objal ji zdravou rukou a opatrně políbil. Beata se tvářila kupodivu klidně.

„Za dva týdny budeme manželé,“ řekla tiše. Takovou svatbu si ve svých dívčích snech nepředstavovala, ovšem vlastně šlo o splnění jejího snu. Potkali se před deseti měsíci, okamžitě se do sebe zamilovali a ona si nepřála nic jiného než strávit s ním zbytek života.

Ještě netušili, kde budou žít po válce, natož jak budou žít, či zda je jejich rodiny přijmou zase zpět. Beata doufala, že ano.

„Jaká by se ti líbila svatba?“ zeptal se Antoine. Úředník jim položil důležitou otázku. Antoine netušil, zda Beata nechce, aby ji oddával rabín, musel ovšem připustit, že taková představa ho znepokojovala. Mohli mít svatbu na matrice, pokud by chtěli, jenže Antoine si uvědomil, když o tom tak uvažoval, že by byl radši, kdyby je přece jenom oddával kněz.

„Ještě jsem o tom nepřemýšlela. Nemůže nás oddávat rabín.

Musel bys konvertovat a podstoupit dlouhá studia, což by trvalo roky,“ odpověděla Beata rozumně. I pouhé dva týdny jim připadaly jako věčnost. Ani jeden nechtěl čekat léta, obzvláště když Beata za ním přijela. Antoine téměř celou předešlou noc nemohl spát, protože si uvědomoval, že Beata leží ve vedlejším pokoji v posteli, kterou již

brzy budou sdílet společně. Po všem, čím prošli, aby mohli být spolu, toužil, aby mu už patřila.

„Co bys řekla nápadu, že by nás oddal kněz?“ zeptal se upřímně.

Neměl v úmyslu ji nutit, i když bylo zřejmé, že by tomu dával přednost.

„Nevím. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela. Svatba před úředníkem mi připadá skličující. Nejsem si jistá, zda záleží na tom, jestli nás oddá rabín, nebo kněz. Vždycky jsem si myslela, že na nás shlíží jediný Bůh. Podle mne není důležité, k jakému kostelu či synagoze člověk patří.“ Na rozdíl od své rodiny byla velice liberální.

Cestou na farmu si o tom povídali a Antoine navrhl, aby ona přestoupila na křesťanství. Překvapivě neprotestovala a potvrdila, že pokud to pro něj tolik znamená, je ochotna konvertovat. Měla svou víru, ale také milovala Antoina. A pokud konverze ke katolicismu znamená, že budou dříve oddáni, je to důležité i pro ni. Antoine potom zastavil před malým kostelíkem. Za ním stála nevelká fara.

Vystoupil z vozu, vyšel po prastarých schodech a zazvonil. Nápis oznamoval, že kaple pochází z desátého století, a kameny působily velmi omšele a zvětrale. Ze dveří vyšel starší kněz v sutaně a usmál se na mladého muže. Vyměnili si pár slov, zatímco Beata čekala v autě. Pak na ni Antoine zamával. Vystoupila a pomalu se k nim blížila. Ještě nikdy s knězem nemluvila. Dosud žádného zblízka neviděla, leda snad, když kolem ní procházel na ulici. Vypadal klidně.

„Váš přítel mi prozradil, že se chcete vzít,“ promluvil v ranním slunci na čerstvém horském vzduchu. Kousek dál kvetlo pole žlutých květin a za kostelem se rozkládal malý zpustlý hřbitov, kam se však stále ještě pochovávalo.

V zadní části kostela se nacházela malá kaplička a studna ze čtvrtého století.

„Ano, chceme se vzít,“ potvrdila Beata a snažila se nemyslet na to, co by asi řekli rodiče, kdyby viděli, že hovoří s knězem. Napůl očekávala, že ji zasáhne blesk, ale cítila i překvapivý klid a bezpečí.

„Pochopil jsem, že nejste katolička, takže budete potřebovat pár soukromých lekcí. Předpokládám, že chcete konvertovat.“ Beata těžce polkla. Slovo znělo z jeho úst tak podivně. Nikdy si

nepomyslela, že by vyznávala jinou víru než židovskou. Nikdy si ovšem ani nepomyslela, že by se mohla provdat za Antoina či někoho podobného. Díky studiu náboženských směrů byla ochotna přemýšlet i o jiných vírách. Usoudila, že časem, kvůli Antoinovi, její srdce toto rozhodnutí přijme za své. „Mohl bych vás na výuku katechismu zařadit do třídy s místními dětmi, jenže poslední skupina už měla první přijímání a další lekce začnou až po prázdninách.

Pochopil jsem však, že se chcete vzít už za dva týdny.“ Kněz se při řeči zadíval na Antoinovu zraněnou ruku a na nevinný výraz v Beatině tváři. Antoine mu vysvětlil, že on je Francouz a Beata Němka, že byl zraněn ve válce a že nemají žádnou rodinu kromě bratrance, u něhož žijí. Dodal, že Beata včera přijela z Německa a že chtějí svůj vztah legalizovat, aby nežili v hříchu. Záleželo na něm, zda jim pomůže. A kněz souhlasil. Udělá, co bude v jeho silách.

Připadali mu jako slušní lidé a jejich úmysly byly očividně poctivé, protože jinak by se u něj nezastavili. „Co kdybychom šli na chvilku dovnitř a promluvili si?“

Antoine s Beatou za ním vešli do malé potemnělé místnosti. Na zdi visel obrovský kříž a místnost osvětlovaly jen svíce. V rohu stál relikviář Panny Marie. Kněz se posadil za malý otlučený stolek a Antoine pro sebe a Beatu přisunul dvě židle. Místnost působila poněkud ponuře, přesto se mladí lidé ve společnosti postaršího, usmívajícího se, laskavého kněze cítili uvolněně.

„Mohla byste sem zajít každé odpoledne tak na hodinku, Beato?“

Dívka váhavě přikývla. Ještě nevěděla, kolik práce ji čeká na farmě, nebo zda bude mít Antoine čas ji do kostela vozit. Jinak by musela chodit hodně daleko pěšky, ale byla ochotna i toto podstoupit.

„Ano,“ potvrdila a trochu se vyděsila. Nevěděla, co od ní očekává.

„Snad bychom tedy byli schopni vše zvládnout, abyste mohla konvertovat.

Dávám

sice

přednost

delšímu

studiu,

několikaměsíčnímu, aby člověk pochopil, co se učí, a ujistil se, že je na křest připravený. V tomto případě můžeme postupovat rychleji.

Budete studovat sama a já vám vždy vysvětlím, co budete potřebovat. Je to důležitý okamžik ve vašem životě, důležitější než manželství. Je zázrak přijmout Krista.“

„Ano,“ zašeptala Beata. „Já vím.“ Když na ni Antoine pohlédl, připadaly mu její oči v bělostné tváři obrovské a ještě nikdy nebyla tak krásná jako tady ve světle svíček.

„Co když se nebudu cítit připravená? Když nebudu připravená na… křest…“ Beata to slovo stěží vyslovila.

„Potom samozřejmě musíte vyčkat. Svatbu můžete odložit,“

uklidňoval ji. „Nemůžete se provdat za katolíka, pokud nekonvertujete.“ O možnosti, že by Antoine přestoupil na židovskou víru nebo že by měli civilní sňatek, se ani nezmínil. V jeho očích existoval jen jediný platný svazek pro katolíky, ten, který posvětí kněz v katolickém kostele. A Beata z těch několika vět, které Antoine toho rána pronesl, pochopila, že on to vnímá stejně. Tohle byl další velký krok, který kvůli němu podstupuje, další oběť, jež je nutná. Shodli se, že není výhodné, aby on přestoupil k judaismu.

Studium by zabralo mnoho let. Navíc v okolí nebyl žádný rabín, u něhož by mohl studovat. Ale tak jako tak to prostě nemělo smysl.

Navíc jí připadalo, že by po něm žádala příliš mnoho. Beata si uvědomovala, že nemá jinou možnost než přijmout jeho víru, pokud se za něj chce provdat a posvětit tak jejich svazek v očích církve, v tomto případě jeho církve. A jak naslouchala slovům kněze, cítila, že to chce udělat. Bible ji vždy zajímala. Líbily se jí příběhy o Ježíšovi a světci ji fascinovali. Říkala si, že možná to je tak správné. Ačkoli byl judaismus jediné náboženství, které znala, nikdy si nebyla úplně jistá svou vírou. Byla ochotna se jí vzdát kvůli Antoinovi a přijmout katolicismus. Cítila, že mu to dluží. Jejich láska vyžadovala od začátku od obou obětí. A tahle je další.

Povídali si s knězem asi půl hodiny a Beata slíbila, že přijde odpoledne. Kněz usoudil, že by ji měl připravit během dvou týdnů jak na konverzi, tak na manželství. Vyprovodil je, a když odjížděli, zamával jim. Antoine řídil celkem pohodlně pravou rukou a prsty levé, zraněné ruky, měl položené na volantu.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se starostlivě. Měl pocit, že po ní žádá příliš mnoho, a pokud by odmítla konvertovat, spokojil by se s civilním sňatkem. Nechtěl, aby musela něčím znesvětit své přesvědčení. Netušil, jak je zbožná ani jak striktně lpí na židovských tradicích. Věděl, že její rodina je ortodoxní, což byl také důvod, proč

jim připadalo nemyslitelné, aby se Beata provdala za někoho jiné víry. Nevěděl ale, jak hluboce věří ona osobně, či jak bolestné by pro ni mohlo být, že kvůli němu svou víru opustí.

„Myslím, že je moc hodný, a bude zajímavé se s ním učit,“

odpověděla zdvořile, Antoinovi se však ulevilo, když viděl, že není nijak neklidná.

„A co si myslíš o konverzi? Pokud nechceš, Beato, nemusíš.

Můžeme se klidně vzít jen na radnici. Už ses kvůli mně vzdala příliš mnoha věcí.“ Antoine si jí za to velice vážil.

„Ty jsi udělal totéž,“ upozornila ho poctivě. A potom po delší chvíli, kdy hleděla z okna, dodala: „Myslím, že bych měla radši svatbu v kostele. Obzvláště když je důležitá pro tebe.“ Otočila se k němu a úsměv jí rozzářil oči.

„To je od tebe nesmírně velkorysé,“ řekl Antoine a přál si, aby mohl sundat ruku z volantu a obejmout ji. „Miluju tě,“ pronesl něžně a za několik minut ho napadlo něco jiného. „A co naše děti? Chceš, aby byly katolíci, nebo židé?“ Existovala spousta otázek, které by v normálním vztahu probrali, jenže za současné krajní situace a při odlišnostech, které mezi nimi existovaly, neměli ani čas ani příležitost o takových věcech hovořit. Beata se zamyslela, než mu odpověděla, a pak na něj pohlédla s vážnou tváří. Šlo o důležitá rozhodnutí, která jim změní život.

„Pokud já přijmu katolicismus a ty jsi také katolík, měly by jimi být i naše děti. Nemyslíš?“ Když nic jiného, rozhodně to bylo praktické. Nikdy nesdílela náboženské cítění svých rodičů. Chodila do synagogy, aby je potěšila, a protože to patřilo k tradici. Bible jí však vždy připadala vzrušující. Byla přesvědčená, že až se provdá za Antoina, vytvoří si časem silný vztah ke křesťanství. Vlastně v to doufala.

Antoine vděčně přikývl. Kvůli tomu její rodiče tolik protestovali proti jejich manželství. Představa, že by měli katolická vnoučata, patřila k nejhorším nočním můrám. Beatě to ale připadalo rozumné.

„Bylo by složité, kdybychom se chovali jinak a věřili každý v něco jiného, i když podle toho, co jsem četla, si nemyslím, že se naše víry tak liší.“ Antoine neprotestoval. Než dojeli na farmu, shodli se na

všem. Objal ji kolem ramen a zamířili dovnitř, aby se Zuberovými poobědvali.

Pověděli jim o rozhovoru s knězem, o návštěvě na matrice i o tom, že Beata následující dva týdny bude chodit na katechismus.

Beata se omluvila, že musí každé odpoledne odejít, ale podle Marie to byla skvělá zpráva. Zajímala se, jak situaci vyřeší, hned jakmile jim Antoine prozradil, že Beata je Židovka. Podle jejího názoru se Beata zachovala láskyplně, když chtěla kvůli Antoinovi konvertovat, a také jí to řekla, když muži odešli a obě ženy poklízely v kuchyni.

„Musí to být pro tebe velmi zvláštní,“ poznamenala soucitně.

Marie byla mateřský typ, neměla moc zkušeností ani zájmů. Na farmu přišla po svatbě s Walterem v devatenácti letech. Koupil farmu dva roky předtím a tvrdě pracoval. Od té doby Marie porodila děti, pracovala, milovala svého manžela, chodila do kostela. Sice hodně četla a byla inteligentní, ale její život představoval prototyp prostého životního stylu a byl na hony vzdálený velkému elegantnímu domu, v němž vyrostla Beata, či oblečení a šperkům, jež nosily její matka a Brigita. Po pravdě řečeno představit si ty dvě zde bylo nemyslitelné. A Beata se musela usmát, když si uvědomila, jak odlišně se budou její a sestřino manželství vyvíjet. Neplánovali s Antoinem, že zůstanou ve Švýcarsku navždy. Chtěli by se vrátit do Francie či do Německa podle toho, která rodina se nad nimi smiluje a kde budou mít více šancí. Antoine vůbec netušil, co by dělal, kdyby se nemohl vrátit na své pozemky v Dordogne. Ovšem po válce, která přináší tolik nevyhnutelných změn, se ocitnou ve stejné situaci jako oni i jiní. Začnou nový život na novém místě.

„Není to zvláštní,“ namítla, „jen jiné. Nejsem zvyklá být tak daleko od své rodiny.“ Hrozně se jí stýskalo po matce. Celý život byly se sestrou nerozlučné, jenže teď, když se Brigita vdala a žila v Berlíně, by se stejně všechno změnilo. Nejvíce ji ale bolelo, za jak dramatických okolností odcházela z domu. Tahle rána se jen tak nezacelí. Marie doufala, že jak Antoinova, tak Beatina rodina nakonec přijdou k rozumu a odpustí jim. Věděla, že by těžce nesli, kdyby je rodiny už nepřijaly a nesmířily se s jejich manželstvím.

Zatím však Marie s Walterem víc než rádi plnili roli náhradních rodičů. I pro ně bylo požehnáním, že tu mladý pár mají.

„Budete chtít s Antoinem brzy děti?“ vyzvídala Marie a Beata zčervenala a váhala, co má odpovědět. Nevěděla, zda člověk může tyto věci ovlivnit. Vždycky se domnívala, že děti přijdou, když se jim zachce. A pokud existovalo něco, čím se tomu dalo zabránit nebo nějak změnit chod událostí, ona to neznala. A kromě toho se ještě na takové otázky s Marií dost nesblížily.

„Asi ano,“ odpověděla v rozpacích, zatímco ukládala poslední kusy čistého nádobí do kredence, „jak si Bůh bude přát.“ Když to říkala, v duchu se ptala, zda Brigita bude také brzy mít děti. Nějak si nedokázala představit sestru s dětmi, protože sama ještě byla v osmnácti spíš dítě. Beatě bylo dvacet jedna a i ona se stěží cítila připravená na zodpovědnost vyplývající z mateřství či sňatku. Před třemi lety by tady rozhodně nebyla. Avšak navzdory bolestnému začátku si na svůj úkol troufala.

„Ráda bych tady měla miminko,“ přiznala se nadšeně Marie, zatímco nalévala čaj.

Vlastní vnoučata sotva vídala, protože bydlela daleko a ona s Walterem téměř nemohli opustit farmu. Hřálo ji u srdce pomyšlení na Antoina a Beatu a na to, že snad jednoho dne, pokud zde ještě budou, bude mít nablízku i miminko. Při té představě se jí rozzářily oči. Beata ovšem na něco takového zatím ani nepomyslela, neboť teď chtěla pouze chodit na katechismus do malého kostelíku v sousedství a za dva týdny se provdat za Antoina. Jistě věděla jedině to, jak moc ho miluje. A nelitovala ničeho z toho, co udělala nebo čeho se kvůli němu vzdala. A Marie i Walter si jí za to nesmírně vážili. Byla úchvatná a očividně rozhodná mladá žena. A tak laskavá. Marie se s ní každým dnem víc sbližovala. Antoina měli vždycky rádi, ačkoli ho v uplynulých letech málo vídali, proto se snadno rozhodli, když je požádal, zda by u nich s Beatou nemohl bydlet. Marii jen mrzelo, že kvůli národnosti zde nemohou zůstat navždy. Po válce je dříve nebo později švýcarská vláda vyzve, aby zem opustili. Mohli sice ve Švýcarsku vyhledat azyl, ovšem jakmile v jejich zemích nastane mír, budou se muset vrátit, odkud přišli. Avšak vzhledem k tomu, co se ve světě dělo dva roky po vypuknutí války, kdo ví, kdy tento okamžik nastane. Stranou v horách zatím byli v bezpečí a klidu.

Beatu vyučování s otcem Andrém úplně pohltilo. Připomínalo jí vlastní studia bible. Učil ji lépe se v katolicismu orientovat. Vyprávěl jí o křížové cestě, o různých modlitbách, Panně Marii, svaté Trojici, naučil ji modlit se růženec. Vysvětlil jí důležitost svátého přijímání.

A Beata mu kladla otázky, které ho přesvědčovaly, že o všem hodně přemýšlí. Zdálo se, že jí křesťanské myšlenky nepřipadají divné.

Často zase ona upozorňovala kněze na překvapivou podobnost s náboženstvím jejího dětství. Měla jasné názory, hluboké porozumění pro náboženství a filozofii a laskavé srdce plné lásky.

A otec André si ji za ty dva týdny, jež strávili společně, velmi oblíbil.

Pokaždé, když přišla, vyřídila mu pozdravy od Zuberových a přinesla něco z farmy. Dokonce ho i rozesmála, když mu vyprávěla, jak se učila dojit krávu. A sama se nasmála mnohem více každé ráno, když si představovala, jak se o něco podobného pokouší Brigita. Ta by omdlela. Jediné, co Beatu opravdu trápilo, bylo pomyšlení na matku.

A stýskalo se jí i po otci navzdory jeho neústupnosti. Také si dělala starosti o své bratry. Jen proto, že žije daleko od domova, je nepřestala milovat. Ani se na ně vlastně nezlobila, jen se jí po nich stýskalo. Svěřila se s tím otci Andrému, na něhož udělala dojem její ochota odpouštět a soucit. Jako by jim vůbec nevyčítala, že ji v podstatě vehnali. Za nejvyšší kompliment pak Beata považovala, když jí otec André jednou odpoledne řekl, že kdyby se nenarodila v jiném vyznání a nechystala se právě na manželství, mohla by se stát jeptiškou. Antoina to nepotěšilo tak jako ji, když mu o tom večer řekla.

„Dobrý Bože, doufám, že se tě nesnaží naverbovat! Já s tebou mám jiné plány.“ Najednou se tvářil majetnicky.

„Já také, ale bylo to od něj milé.“ Cítila se polichocena, od laskavého starého kněze to byla velká pochvala, s čímž souhlasila i Marie.

„To je jedno,“ protestoval Antoine nervózně, „nechci ve své rodině žádnou jeptišku. Takový život mi připadá bezútěšný. Lidé se mají přece vzít a mít děti.“

„Všichni možná ne. Ne každý se hodí k manželství a výchově dětí,“ připustila Beata poctivě.

„No, jsem rád, že ty ano,“ ukončil Antoine, naklonil se a políbil ji a Marie se usmála. Pracoval na farmě s Walterem těžce a Beata si povšimla, když mu večer převazovala ránu, že se jeho zranění lepší.

Rána se hojila, ještě však rukou nemohl hýbat, jak by si představoval. Ale zvládal vše výborně i s jedinou zdravou rukou.

A podle Beaty byl stejně krásný jako dřív. Když ji políbil, stydlivě se na něj usmála. Trochu ji uvádělo do rozpaků, když mluvil o dětech a připomínal jí, jaké na ni čekají nové zkušenosti.

Ráno v den, kdy měla být pokřtěna, se cestou do kostela Beata s Marií a Antoinem zastavili na radnici. Zamračený úředník provedl krátký civilní obřad, který byl zákonnou předehrou ke sňatku v kostele, jenž je čekal druhý den. Beata zažívala poté zvláštní pocit, protože v očích zákona již byla Antoinovou manželkou, stejně jako se jí stane zítra v očích Boha. U křtu byli s Beatou v kostele Antoine a Marie. Walter nemohl přijít, protože měl na farmě moc práce.

Obřad byl krátký a prostý, Beata se přihlásila ke katolické církvi.

Antoine a Marie se stali jejími kmotry a slíbili jejím jménem, že se zřekne ďábla a že jí pomohou dodržovat víru. Když jí otec André po křtu poprvé uděloval svátost přijímání, plakala. Vše prožívala mnohem více, než čekala, a až dosud nic takového nepociťovala. Čas strávený v synagoze jí vždy připadal velice nudný. Seděli tam celé hodiny a ji pokaždé zlobilo, že muži jsou odděleni od žen. Také jí vadilo, že ženy se nemohly stát rabínkami, což jí připadalo nespravedlivé. Otec se na ni rozčilil pokaždé, když o tom mluvila, a přísně oznámil, že tak to prostě je. Beatu zklamalo, že ani katolíci nemají za kněze ženy, avšak alespoň existovaly jeptišky.

Brigitě také připadala ortodoxní víra příliš svazující a před svatbou prohlásila, že až se s Heinrichem přestěhují do Berlína, přestane dodržovat nařízení v jídle, protože manžel a jeho rodina na nich také netrvají. Ovšem rodičům se to neodvážila přiznat. Podle jejího názoru byla ortodoxní pravidla hloupá. Beata takto nikdy neuvažovala, ale s některými židovskými zásadami nesouhlasila.

A kupodivu se jí zalíbilo, že je katolička. Jiným způsobem se tak ještě více sblíží s Antoinem a dosáhnou větší harmonie. Dokonce jí připadalo snadné uvěřit v zázraky, jako v ten o zrození Ježíše z Panny. Když vyšla z kostela, cítila se jiná, jakoby v jistém smyslu

obrozená. Celá zářila a smála se na Antoina. Zažívala prazvláštní den.

„Moc mě mrzí, že nechcete být jeptiška,“ škádlil ji otec André.

„Myslím, že po dalším studiu bychom objevili vaše vlohy. Byla byste dobrá řádová sestra.“ Antoina taková vyhlídka vyděsila.

„Jsem rád, že jste studovali jen dva týdny,“ poznamenal a myslel to vážně. Představa, že by ztratil nevěstu, o kterou musel tak tvrdě bojovat, kvůli klášteru, ho naplňovala hrůzou. Ale chápal, že to kněz myslí v dobrém.

Když odcházeli z kostela, slíbili, že přijdou zítra na svatbu.

Doklady měli v pořádku. Civilním obřadem získali povolení ke sňatku v kostele. Po slavnostní večeři na počest toho, že se stala katoličkou, odešla Beata brzy do svého pokoje. Čekala ji poslední noc, kterou stráví sama v posteli, již po svatbě bude sdílet s ním.

A kromě toho ještě musela dnes večer pracovat na jednom tajném úkolu. Z Německa si nepřivezla žádné šaty, v nichž by se mohla vdávat. Vzala si s sebou jen praktické oblečení, které se hodí na farmu. Marie jí ale věnovala dva krásné krajkové ubrusy, které sama dostala od babičky, a už byly po letech na několika místech roztřepené. Beatě to nevadilo. Když zrovna nebyla na katechismu, nedojila krávy nebo nepomáhala Marii s přípravou jídla, seděla ve svém pokoji a horečně šila. Svatební šaty, které vytvořila ze dvou ubrusů, už byly téměř hotové. Podařilo se jí krajku vystříhat, nařasit a ozdobit jí ramena, přední díl šatů a rukávy a ještě jí zbylo i na klobouček se závojem. A protože nebyla vysoká, šaty dokonce získaly i krátkou vlečku. Na prsou vytvořila drobné záhyby a přistěhovala je. V pase jí šaty dokonale seděly. Zbytky krajek našila na zvonovou sukni. Všechna otřepená místa a trhlinky vystříhala. Šaty představovaly téměř umělecké dílo. Ani Marie je ještě neviděla, ale už se nemohla dočkat. Předpokládala, že budou jednoduché a spíše nevzhledné. Ze dvou starých ubrusů příliš parády nenaděláte. Alespoň si to říkala. Netušila, jak je Beata šikovná a talentovaná.

Antoine souhlasil, že odejde do kostela asi hodinu před svatbou, aby Beatu neviděl. Chtěla ho překvapit, až bude kráčet uličkou v prastarém kamenném kostelíku a setkají se u oltáře. Antoine neměl

ani tušení, co ve svém pokoji po večerech chystá. Myslel si, že odchází brzy, protože je unavená po namáhavé práci na farmě.

Dokonce ani Marie nevěděla, že Beata nejednu noc zůstala vzhůru až do svítání a druhý den plnila svoje povinnosti nevyspalá, jen aby stihla dokončit šaty včas. Svatební róba patřila k nejkrásnějším, jaké kdy ušila, uplatnila by se i v nějaké pařížské kolekci. Kdyby mohla použít hedvábí nebo satén místo lnu a ručně vyrobené krajky, vytvořila by opravdu nádherné šaty vhodné k sebevýznamnější svatbě, což pro ni byla ta její. Ale i z jemného bílého lnu byly šaty dokonalé a v jistém ohledu se lépe hodily do jednoduchého kostelíku v horách než nějaká mnohem propracovanější róba. Marie zalapala po dechu, když Beatu spatřila.

„Panebože, dítě… kde jsi ty šaty vzala? Byli jste sAntoinem v Lausanne?“

„Samozřejmě že ne.“ Beata se šťastně smála účinku, který šaty u kmotry vyvolaly. Starší žena propukla v pláč. „Ušila jsem je z těch ubrusů, co jsi mi dala. Pracovala jsem na nich každou noc celé dva týdny.“

„To není možné! Já bych něco takového nedokázala ani za dva roky!“ Ještě nikdy neviděla nic, co by se dalo s šaty, jež Beata ušila, srovnávat. Vypadala jako princezna z pohádky. Marie nespatřila krásnější nevěstu. „Kde ses naučila tak šít?“

„Doma, baví mě to. Obvykle jsem šila pro matku a sestru.

Vždycky jsem si šaty radši ušila, než koupila.“ Tak měla, co si přála, a ne nějaký cizí nápad.

„Ale takovéhle šaty!“ Marie ji otočila kolem dokola a obdivovala závoj a vlečku. „Počkej, až tě uvidí Antoine… padne v kostele do mdlob.“

„To snad ne,“ zadoufala Beata, ale měla velkou radost.

I Walter byl ohromen, když ji uviděl, a pomohl Marii opatrně upravit šaty a vlečku na zadním sedadle automobilu. Jel s Marií vepředu a Beata měla výčitky, že Antoine musel jít do kostela pěšky.

Ale nechtěla, aby viděl šaty dřív. Schovávala se ve svém pokoji, než odešel, aby ji ráno nezahlédl, pro štěstí. Stále nemohla uvěřit, že dnešek je její svatební den. Když se oblékala, plakala, moc jí chyběla

matka. Nikdy ji nenapadlo, že se bude jednoho dne vdávat a matka ji neuvidí a ani otec ji nepovede k oltáři.

Walter a Marie také poskytli prstýnky. Byly jednoduché a obnošené. Walter dal Antoinovi snubní prsten svého otce, který měl schovaný v krabičce a ženichovi dokonale padl na levou ruku.

Zatím ho měl Walter v kapse společně s prstýnkem Mariiny babičky, což byí úzký zlatý kroužek ozdobený maličkými diamanty. Byl tak malý, že ho žádná z žen v rodině nemohla nosit. Beatě sedl jako ulitý. Zevnitř na něm byla vyryta slova Mon coeur a toi – mé srdce je tvé.

Marie s Walterem se rozhodli přespat tuto noc u svých přátel, a velkoryse tak dům přenechali novomanželům. Walter dal chladit šampaňské, které si roky schovával od svatby vlastního syna. Marie jim připravila malou slavnostní večeři. Víc pro ně udělat nemohla, ale udělala to s láskou a ráda. Chtěla, aby měli co nejpříjemnější prostředí, protože kdyby zůstali u svých rodin ve vlastním světě, takovouhle obyčejnou svatbu by neměli. Oni však navzdory všemu dobře věděli, že získali mnohem víc a hlavně mají jeden druhého.

Oběma to stačilo, ačkoli bylo těžké nevzpomínat na ty, které opustili, obzvláště v tento den.

Místní právě vycházeli z kostela po mši, když Beata se Zuberovými přijela. Antoine čekal na faře, jak ho Beata požádala.

Lidé udiveně zírali a obdivné vykřikovali nad krásnou nevěstou a úžasnými šaty. Beata s tmavými vlasy pod krajkovým kloboučkem, mléčně bílou pletí a velkýma modrýma očima vypadala jako princezna z pohádky. Za všechny ty roky v jejich farnosti nezahlédli podobnou nevěstu. Dokonce i otec André koukal jako omráčený a musel přiznat, že Beata je mnohem hezčí nevěsta než jeptiška, nejkrásnější nevěsta, jakou kdy viděl. Oči mu vesele tančily, když za pár minut vedl Antoina do kostela a sliboval mu, že pro něj má úžasné překvapení. Antoine si nedovedl představit, co to je, dokud varhaník nezačal hrát skladbu, kterou s Beatou vybrali, a on ji nespatřil, jak pomalu vchází do dveří zavěšená do Waltera.

Pohybovala se s půvabem mladé královny, nohama se sotva dotýkala země. Obula si jediné společenské boty, které si s sebou přivezla, což byly krémové saténové střevíčky se štrasovými přezkami. Na její

šaty však Antoine nebyl připraven. Napadlo ho, co asi bude mít Beata na sobě, a když ji teď viděl, říkal si, že si musela svatební šaty přivézt z Kolína. Vypadaly, jako kdyby je před válkou navrhl módní návrhář v Paříži. Ovšem jakmile si prohlédl šaty, nemohl se soustředit na nic jiného než na Beatu. Zahleděl se jí do očí a oběma po tvářích stékaly slzy. Krajka byla tak jemná, že z ní mohla mít i závoj, a když ho Marie nadzvedla, spatřila, že Beatin obličej je smáčenými slzami štěstí. V životě ani ona ani nikdo jiný v kostele neviděli tak krásnou mladou ženu.

Beata se rozplakala znovu, když odříkávali své sliby. Ruce se jí třásly, když jí Antoine navlékal prstýnek a potom ona jemu a snažila se, aby mu neublížila. Nikdy v životě nebyla šťastnější, než když ji objal a políbil, jakmile je kněz prohlásil mužem a ženou. Antoine se nemohl přimět, aby ji pustil a mohli vyjít z kostela na letní slunce.

Sousedé z okolních farem zůstali po mši před kostelem a čekali, aby si mohli ještě jednou prohlédnout krásnou nevěstu. Nikdo z nich nikdy nezapomene, jak Beata vypadala, a Antoine už vůbec ne.

Zuberovi a kněz s nimi poobědvali. Odpoledne cestou k přátelům odvezli kněze zpět do kostela. Beata s Antoinem stáli ve dveřích, a když všichni odjeli, podívali se na sebe. Konečně byli sami. To se nestávalo často, ale ode dneška už alespoň mohou sdílet společnou ložnici. A jen pro dnešek jim starší pár věnoval vzácný dárek, když jim přenechal celý dům. Noc o samotě v malém domku na farmě v Alpách představovala jediné líbánky, které budou mít, ale víc si nepřáli. Toužili být spolu. A oba věděli, že nikdy nezapomenou na kouzlo dnešního dne. Antoine na ni v pozdním odpoledni hleděl nadšeně. Ještě na sobě měla svatební šaty a on si přál, aby je mohla nosit stále. Vložila do nich spoustu práce a pak je ukáže jen pár hodin, jak už to na svatbách bývá. Málokterá nevěsta by si však dokázala vytvořit takové šaty sama. S obdivným pohledem ji následoval do domu.

Na chvíli se posadili v obývacím pokoji a povídali si a potom Antoine oběma nalil sklenku šampaňského. Beata už dávno žádné nepila, kromě trošky na sestřině svatbě před několika týdny, takže se cítila jako omámená, když pozvedli s Antoinem sklenku a upili.

Těžko mohla uvěřit, jak se jejich životy v průběhu několika týdnů

změnily. Před měsícem by ji ani nenapadlo, že bude jednou žít na farmě ve Švýcarsku a provdá se za Antoina. Splnil se jim oběma sen, i když Beata musela nejdříve prožít noční můru. Ale utrpení a bolest už bledly. Co zůstalo a zůstane, je jejich společný život.

Když zapadalo slunce, nabídla se, že nachystá večeři, kterou jim Marie připravila. Celé odpoledne seděli, povídali si a drželi se za ruce. Ani jeden z nich nespěchal, aby završili manželský svazek.

Antoine ji nechtěl vyděsit. Věděl, že to pro ni bude velký krok, a snažil se jí ho ze všech sil ulehčit. Nebylo kam spěchat. Ani jeden však neměl hlad. Seděli v obývacím pokoji, líbali se, šampaňské na ně začínalo působit a Antoine i Beata náhle pocítili touhu. Jedenáct měsíců čekali na tento okamžik. Dnes bylo 1. července, poznali se vloni v srpnu. Připadalo jim, že uběhla celá věčnost od chvíle, kdy se potkali u jezera a on do ní vrazil. A dnes byli manželé. O tom oba snili od první chvíle.

Navzdory zraněné ruce, která již sílila, dokázal Antoine vzít Beatu ve svatebních šatech do náručí a odnést ji do jejich ložnice sousedící s pokojem Marie a Waltera. Opatrně ji položil na postel a pomalu ji začal svlékat. Nevěděl, zda se nebude stydět, ale zdálo se, že se nebojí. Za pár chvil ležely šaty úhledně na jediné židli v místnosti a Antoine pokračoval ve svlékání jemného krajkového a saténového spodního prádla, které si ušila už před několika měsíci a přivezla s sebou. Když na ni pohlédl, vzalo mu to dech. Vypadala jak dokonalá porcelánová panenka. Začal ji něžně líbat a Beata mu roztřesenou rukou rozepínala oblečení. Neměla ani tušení, co má udělat nebo co se od ní očekává. Získala jisté mlhavé znalosti o milování od Brigity, ovšem byla daleko méně zkušená než její mladší sestra. Beata nabízela svou nevinnost a lásku, ale když ji Antoine objal a začali se milovat, objevila v sobě touhu a vášeň, o jaké se jí ani nesnilo. Choval se něžně a láskyplně a po milování zůstal vedle ní ležet, objímal ji a prstem jemně hladil půvabné křivky jejího těla. Povídali si celé hodiny a znovu se milovali a tentokrát to bylo ještě hezčí.

Nakonec kolem půlnoci hladově snědli večeři, kterou jim Marie připravila. Antoine tvrdil, že ještě v životě neměl takový hlad, a Beata v županu, který jí darovala Marie, se mu smála. Seděli

v kuchyni, pod župany byli nazí. Antoine ji hladově líbal, stáhl jí župan z ramen a obdivoval její krásu. Nemohl uvěřit svému štěstí, stejně jako Beata. Svatební noc jim nepřinesla žádné zklamání. Když Beata okusovala kuřecí kosti, tázavě na Antoina pohlédla.

„Myslíš, že jsme si dnes večer udělali miminko? Takhle se to asi stává, že, leda bys mi ještě něco neukázal.“ Najednou si připadala velice dospěle, když odhalila tolik tajemství, a Antoine se zasmál.

„Možná. To si přeješ, Beato? Není moc brzy?“

„A kdyby ano?“ položila zvědavou otázku.

„Pokud chceš počkat, existuje způsob, jak zabránit, aby se to stalo.“ Dal by sice přednost tomu, aby měli dítě co nejdříve, ale nechtěl ji ničím rozrušit. Jestliže si nepřeje být hned těhotná, on počká. Nejvíce mu záleželo na tom, aby byla šťastná až do konce života.

„Nechci čekat,“ řekla Beata, naklonila se a políbila ho. „Chci mít tvoje dítě.“

„Tak uvidíme, co se dá dělat, aby se to povedlo.“ Měli za sebou slušný pokus. Umyli nádobí a uklidili je. Antoine nalil poslední sklenku šampaňského, už vypili téměř celou láhev. A jakmile ji dopili, vrátili se do postele a znovu se milovali. Zažili dokonalou svatební noc. A když nad vrcholky Alp vycházelo slunce, Beata si povzdechla jako dítě a usnula v Antoinově náručí a milovala ho víc, než se jí kdy snilo.

5

Svatební den se stal magickou vzpomínkou nejen pro Beatu a Antoina, ale pro všechny, kdo je viděli. O jejích svatebních šatech se ve vesnici mluvilo ještě měsíce. Marie jí je pomohla uložit do krabice s hedvábným papírem. Beata si vylisovala několik květů ze svatební kytice. A po několikadenním rozvažování se rozhodla napsat matce a sestře. Věděla, že Brigita už touhle dobou bude v Berlíně, a chtěla se s ní podělit o zážitky ze své svatby a ujistit ji, že ji má stále ráda. Matce chtěla napsat, že je v pořádku, strašně ji mrzí hrozný odchod z domu, ale vzpomíná na ni a moc jí ve svatební den chyběla.

Za dva týdny se jí dopisy vrátily neotevřené zpět. Na psaní od Brigity nebyla žádná osobní poznámka. Prostě ho poslali zpět s razítkem „Adresát neznámý“. Beata pochopila, že i když Brigita žije v Berlíně, nedokáže otci vzdorovat. Na obálce dopisu pro matku stála otcovým pečlivým rukopisem žádost, aby dopis byl vrácen odesilateli. Nechtěli s ní udržovat žádné styky. Beatě trvalo dva dny a stálo ji celé potoky slz, než Antoinovi přiznala, co se stalo.

„Je ještě moc brzy,“ uklidňoval ji. „Dej jim čas. Napíšeš jim zase za pár měsíců. Do té doby se situace třeba zklidní,“ přesvědčoval ji.

On rodičům nenapsal, ještě se na ně zlobil. A netoužil si dopisovat ani s bratrem. Byl starší než Beata a mnohem více se na své blízké hněval.

„Neznáš mého otce,“ povzdechla si Beata zoufale.

„Nikdy mi neodpustí. Řekl, že za mě budou držet šivu.“

Vysvětlila Antoinovi, že to je bohoslužba za mrtvé, což ho nesmírně šokovalo. „Chtěla jsem jen mamince a Brigitě napsat, že jsem se

vdala a že je mám ráda.“ Otci by se psát neodvážila. Ale ani dopisy ženám v rodině se nesetkaly s odezvou. Všichni ho uctívali a báli se mu postavit. Pouze ona se odhodlala a věděla, že jí to otec nikdy neodpustí. Jenom doufala, že ostatní ano.

Antoine se ji snažil ze všech sil utěšit. Milovali se každou noc jako správní novomanželé. Snažili se být potichu, aby nerušili Zuberovy, jenže žili na malém prostoru, takže Marie slyšela, když Beata jednoho rána asi šest týdnů po svatbě zvracela v koupelně.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se přes dveře ustaraně. Muži odešli z domu už za svítání a obě ženy zůstaly samy. Beata se chystala podojit krávy a náhle se jí udělalo špatně. Když za deset minut přišla do kuchyně a posadila se, byla celá zelená.

„Promiň. Asi jsem musela něco sníst. Antoine mi včera nasbíral borůvky. Bylo mi špatně už v noci,“ vysvětlovala Beata a očividně se necítila dobře. „Nic jsem neřekla, abych se ho nedotkla.“

„Víš určitě, že to máš po borůvkách?“ zeptala se Marie laskavě.

Nepřekvapilo ji, že Beata vypadá tak bídně. Vlastně spíš pocítila naději.

„Určitě.“ Marie potom Beatě položila pár trefných otázek a musela se smát nevinným odpovědím mladé ženy.

„Pokud mě paměť neklame, moje drahá, myslím, že jsi těhotná.“

„Opravdu?“ Beata se zatvářila ohromeně.

„Ano, opravdu. Ještě ale počkej, až si budeš úplně jistá, než to povíš manželovi.“ Nemělo smysl mu přidělávat starosti nebo v něm vzbuzovat naděje. Marie věděla, že muži se v takových situacích chovají divně.

„A kdy to bude? Kdy budu mít jistotu?“

„Za týden nebo dva, pokud se nic nezmění a bude ti pořád špatně.

Brzy to poznáš.“ Beata se usmívala sama pro sebe, když šla dojit krávy, a odpoledne byla tak unavená, že jakmile splnila své každodenní povinnosti, šla domů a před večeří dvě hodiny spala.

„Je Beata v pořádku?“ vyptával se Antoine Marie, když se vrátil domů. Jeho nevěsta bývala vždy veselá a čilá a teď pořád jen spala.

V duchu si říkal, jestli to není proto, že jsou dlouho vzhůru a milují se, jenže když vedle ní ležel, nedokázal se udržet.

„Je jí dobře. Jen byla celý den na sluníčku. Chtěla jsem, aby mi natrhala ovoce,“ uklidňovala ho Marie diskrétně. Snažila se vysvětlit Beatinu únavu a nevolnost, jinak ale musela přiznat, že dívka pracuje tvrdě a opravdu jí pomáhá.

Beata si byla svým těhotenstvím jistá během dvou týdnů, kdy se nestalo nic, co by ji přesvědčilo o opaku, a dokonce už v tomto raném stadiu nemohla zapnout knoflík v pase. A stále jí bylo špatně.

Když se s Antoinem jedno nedělní odpoledne vraceli z kostela, tajuplně se na něj usmála a on přemýšlel, co to má znamenat. Život v její těsné blízkosti mu přinášel neustálé překvapení.

„Vypadáš, jako kdybys měla nějaké tajemství,“ poznamenal. Byl rád, že jsou manželé, a těšil se na jejich společnou budoucnost.

„Prozradím ti ho,“ slíbila tiše a vsunula ruku pod jeho paži.

Rozhodli se, že půjdou pěšky. Byl konec srpna a panovalo stále hezké počasí. Podle svých a Mariiných propočtů byla Beata dva měsíce těhotná. Nepochybovala, že otěhotněla hned o svatební noci.

„Budeme mít miminko,“ oznámila a pohlédla na něj s nadšením, zatímco Antoine se zastavil a zadíval se na ni.

„Myslíš to vážně? Jak je to možné?“ ptal se udiveně a Beata se mu začala smát.

„No, až přijdeme domů, vysvětlím ti to, nebo bych ti prostě měla ukázat, jak jsme to dělali, abych ti to připomněla.“ Dělala si z něj legraci a on se také rozesmál a připadal si hloupě.

„Tak jsem to nemyslel, ačkoli za takovou připomínku vám budu kdykoli vděčný, madame de Vallerand.“ Rád její nové jméno vyslovoval, stejně jako ona. Slušelo jí. „Měl jsem na mysli, jak to víš a jestli je to jisté a kdy to bude?“ A najednou se zatvářil ustaraně.

„Můžeš chodit?“

„Chtěl bys mě snad odnést až domů?“ zeptala se sladce a pak se zahihňala. „Nic mi není, ačkoli přednedávnem mi bylo trochu špatně, ale Marie říkala, že to je normální. Vzpomínám si, že několika dívkám, které jsem znala, bylo hrozně špatně i několik měsíců.

Nemohly ani vyjít z ložnice.“ Ale Beata si byla jistá, že ve zdravém ovzduší, kde žili, nevolnost rychle odezní. Už nyní se cítila lépe.

První týdny jí opravdu daly zabrat. Teď ale byla tak nadšená z toho, co se stalo, že jí to vůbec nevadilo. „Myslím, že k tomu došlo

o svatební noci, což znamená, že bychom měli mít kouzelné miminko na začátku dubna. Možná o Velikonocích.“ Ze zvyku málem řekla pesach. Podle katolické víry šlo o čas vzkříšení a znovuzrození, což jí připadalo velmi vhodné a navíc bude hezké v létě jezdit s miminkem venku. Určitě lepší než ho muset v zimě teple oblékat a držet ho uvnitř. Podle ní načasování vyšlo dokonale.

Antoine byl bez sebe radostí. Přinutil ji, aby šla pomaleji a ne tak rázně, a kdyby mu to dovolila, donesl by ji domů na ramenou.

Všimla si, že si dělá starosti. Nevěděl, jestli se mohou milovat, a nechtěl jí ublížit. Beata ho ujistila, že se můžou chovat jako normálně.

V následujících měsících z ní Antoine nespustil oči. Chodil do domu a kontroloval ji tak často, jak jen mohl, a vykonával za ni většinu jejích povinností, ačkoli naléhala, že to není nutné.

„Antoine, tohle nemusíš, je mi dobře. Prospívá mi, když mám nějakou práci a námahu.“

„Kdopak to říkal?“ Nakonec ji zavezl k lékaři do Lausanne, jen aby se sám ubezpečil, že je vše v pořádku. Doktor je uklidnil, že vše pokračuje, jak má. Beata pouze litovala, že se nemůže o novinu podělit s matkou. Pokusila se jí ještě jednou napsat, ale dopis se jí vrátil ještě dříve než první. Od své rodiny byla naprosto izolovaná.

Jedinou rodinu, kterou nyní měla, představovali Antoine a Zuberovi a za pár měsíců i její dítě.

O Vánocích v šestém měsíci už byla Beata hodně silná. Protože normálně bývala drobná, rostoucí bříško s miminkem na její křehké postavě vyvolávalo dojem, že je v pokročilejším stadiu těhotenství.

Koncem ledna se zdálo, jako kdyby měla každým okamžikem porodit, a Antoine jí nechtěl dovolit vycházet z domu. Bál se, že by mohla uklouznout, spadnout na led nebo do sněhu a potratit. A v noci rád lehával vedle ní a cítil, jak ho děťátko kope. Myslel, že to je chlapec, a Beata také doufala, že to bude kluk. Antoine trval na tom, že je mu to jedno. Prostě se mu zdálo, že to je kluk, protože byl tak veliký. Beata byla zdravá a v dobré náladě, jen se obtížně pohybovala. Ušila si oblečení, které trochu maskovalo nadměrné tvary, a Marie musela jako vždy obdivovat její šikovnost. Vyrobila si několik halenek, sukní a šatů ze zbytků a odstřižků látek a dokonce

jeden velmi elegantní plášť ze staré červené kostkované koňské pokrývky, kterou jí dal Walter. Vypadala mladě a zdravě a byla krásná. A když každou neděli přišla do kostela, otec André měl radost, že ji vidí.

Ze všeho nejvíce si dělal Antoine starosti s tím, kdo bude dítě rodit. Uvažoval, že by ji odvezl do Zenevy nebo do Lausanne do nemocnice, jenže realita byla taková, že si to nemohl dovolit. Lékař sice bydlel asi padesát kilometrů daleko, avšak neměl telefon stejně jako Zuberovi, takže až přijde čas, nemohli by ho ani zavolat. Cesta autem tam a zpátky by nejspíš trvala déle než porod. Beata tvrdila, že si s tím nedělá starosti. Marie porodila vlastní děti doma a jela i do Francie, aby pomohla svým dcerám. Pomáhala i kamarádkám a bez zvláštního kurzu se z ní stala zkušená porodní bába. Obě ženy si byly jisté, že zvládnou, ať přijde cokoli. Nebo to alespoň Beata tvrdila.

Nechtěla Antoinovi přidělávat starosti, ale Marii se přiznala, že je vyděšená. O dětech prakticky nic nevěděla, a čím větší měla bříško, tím víc se bála.

„Nedojde na to, dokud nebudeš připravená,“ uklidňovala ji Marie důvěrně. „Miminka prostě vědí, kdy přijít. Neozvou se, když jsi unavená nebo rozrušená. Pěkně počkají, až se budeš cítit na to, abys je uvítala.“ To Beatě znělo až příliš optimisticky, ale díky Mariinu klidu byla ochotná jí uvěřit.

A ke svému překvapení koncem března zjistila, že se jí vrací energie. Dokonce šla podojit krávy, ale když ji Antoine večer objevil v chlévě, hlasitěji vyhuboval.

„Jak tě taková hloupost mohla napadnout? Co kdyby tě kráva třeba kopla a ublížila dítěti? Chci, abys zůstala doma a odpočívala.“

Opravdu ho trápilo, že jí nemůže zajistit dostatečné pohodlí a bezpečí. Nemohl nic dělat, aby jí situaci ulehčil, a Beata, třebaže vždy všechno zvládala, přece jen nebyla farmářské děvče. Vychovali ji v luxusu jako jemnou městskou dívku. Pokud mohl soudit, k lékaři chodili i s chřipkou. A on od ní očekává, že porodí dítě v chalupě v Alpách bez pomoci sestry či doktora.

Napsal příteli v Ženevě a požádal ho, aby mu poslal nějakou knihu pro porodní asistentky. Četl ji tajně po nocích, když Beata spala, a doufal, že se naučí něco, čím by jí mohl pomoci. A jak

ubíhaly poslední dny jejího těhotenství, jeho nervozita stoupala.

Kdyby nic jiného, děsila ho její křehká tělesná konstrukce. Co když je dítě moc velké a nebude ho moci porodit? V knize objevil i kapitolu o císařském řezu, který však směl provádět pouze lékař.

I tak bývají životy matky i dítěte v ohrožení a autoři knihy připouštějí, že takové porody končí často katastrofou. Antoine si nedokázal představit nic hroznějšího, než že by Beatu ztratil, a nechtěl přijít ani o dítě. Nevěřil, že by se tak velké dítě mohlo úspěšně vyklubat z tak drobounké matky. Připadalo mu, jako kdyby se Beata zmenšovala a dítě naopak každou hodinou rostlo.

V noci na 31. března špatně spal. Zaslechl, že Beata vstala a šla do koupelny. Dosáhla takových rozměrů, že musela nosit Mariiny noční košile, které byly dost velké, aby zakryly ji i dítě. Za pár minut se vrátila se zívnutím do postele.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal Antoine s obavami. Nechtěl probudit Zuberovy.

„Nic mi není.“ Beata se na něj ospale usmála a uvelebila se zase v posteli zády k němu. Na zádech už nemohla ležet. Dítě bylo tak těžké, až měla dojem, že se dusí. Antoine ji objal, jednu ruku položil na její veliké břicho a jako vždy ucítil, jak ho miminko koplo.

Nemohl potom znovu usnout a tentokrát neusnula ani Beata.

Převalovala se ze strany na stranu, až ležela čelem k němu a on ji políbil.

„Miluju tě,“ zašeptal.

„Já tebe také,“ odpověděla šťastně, byla krásná a vypadala spokojeně s dlouhými vlasy rozprostřenými na polštáři. Pak se k němu zase otočila zády, přiznala, že ji bolí, a poprosila ho, aby ji masíroval, což pro ni rád udělal, a jako vždy obdivoval její drobné tělo. Velké měla pouze břicho. Zasténala, což bylo divné.

„Bolí tě to?“

„Ne… je mi dobře… to nic není.“ Nechtěla mu prozradit, že už od minulé noci má bolesti. Nepřikládala jim důležitost, myslela, že jde jenom o špatné trávení, a teď ji zase jen bolí záda. Znovu usnula, když Antoine o hodinu později za svítání vstával. Měli s Walterem spoustu práce, a tak se domluvili, že začnou hodně brzy. Beata ještě

spala, když odcházeli z domu, zatímco Marie tiše pobíhala po kuchyni.

Beata přišla až za dvě hodiny a tvářila se vyděšeně. „Myslím, že se něco děje,“ zašeptala Marii v kuchyni.

Marie se na ni usmála. „Přišel tvůj čas. Dnes máš devíti– měsíční výročí. Zdá se, že budeme mít miminko.“

„Je mi hrozně,“ přiznala se Beata. Záda ji šíleně bolela, bylo jí špatně a v břiše cítila tlak. Bolesti v zádech už nepřisuzovala špatnému zažívání. „Co se bude dít?“ Beata vypadala vystrašeně a sama jako dítě, ale starší žena ji jemně vzala kolem ramen a odvedla ji zase do ložnice.

„Narodí se ti krásné miminko, Beato. To se bude dít. Chci, aby sis lehla do postele a myslela na to. Za minutku se vrátím.“ Měla už na porod připravené ručníky a stará prostěradla, několik džberů a umyvadel, a jakmile uložila vyděšenou Beatu do postele, běžela pro ně.

„Neopouštěj mě.“

„Jenom zaskočím do komory. Budu zpátky za chviličku.“

„Kde je Antoine?“ Beata začala panikařit. Vnitřnostmi jí projela první silná bolest. Naprosto ji překvapila – nikdo jí neřekl, že to bude takové. Jako kdyby jí slabiny rozřízl řeznický nůž. Měla pocit, že břicho jí ztvrdlo na kámen a nemohla popadnout dech.

„Klid, klid. Vrátím se za vteřinku.“ Marie odběhla do kuchyně, popadla vědro a začala ohřívat vodu, pak vzala ručníky a prostěradla, které měla stranou nachystané, a běžela zpátky. Beata ležela na posteli jako omámená. Druhá kontrakce udeřila, právě když Marie vcházela do dveří, a Beata vyděšeně křičela a natahovala k starší ženě ruce. Marie je stiskla a vyzývala ji, aby netlačila moc brzy. Ještě potrvá dlouho, než bude dítě připravené. Kdyby hned tlačila, rychle by se unavila. Beata dovolila, aby se Marie podívala, ale dítě ještě nebylo vidět. Bolesti, které měla předcházející noc, byly jen začátkem. Skutečná námaha ji teprve čekala. Marie odhadovala, že bude trvat hodiny, než se dítě narodí. Jen doufala, že to bude snadné.

Protože Beata čekala první dítě a navíc bylo velké, měla Marie podezření, že porod bude pomalý a dlouhý.

Při dalším stahu Beatě praskla plodová voda a promočila ručníky, které Marie pod ni a kolem ní rozložila. Odnesla je tedy do kuchyně a přinesla další. Dobře věděla, že po protržení vody nastávají mnohem větší bolesti. Během hodiny Beatu kontrakce zachvacovaly ve vlnách a dopřávaly jí jen chviličku, aby mezi nimi stačila popadnout dech. Když přišel Antoine na oběd, ještě dřív, než otevřel dveře, zaslechl její křik a dal se do běhu.

„Je tady všechno v pořádku?“ ptal se Marie s vyděšeným výrazem.

„Nic se neděje,“ uklidňovala ho Marie tiše. Podle ní by neměl do ložnice chodit, ale už byl uvnitř a okamžitě Beatu objal.

„Chudinko moje malá… jak ti mám pomoct?“ Jakmile ho uviděla, dala se do pláče. Byla vyděšená, ale Marie neochvějně odmítala dát najevo obavy. Dobře věděla, že jde o velké dítě, avšak silné bolesti, jimiž Beata trpěla, by jim měly pomoci. Takové kontrakce obvykle většina žen mívá těsně před porodem. Pokaždé, když se Marie podívala, po dítěti nebylo ani vidu ani slechu.

„Antoine… nemůžu… nemůžu… Panebože… je to tak strašné…“ Beata lapala po dechu a Antoine byl strachy bez sebe.

„Běž si dát s Walterem něco k jídlu,“ vyzvala ho Marie klidně, ale on se ani nehnul.

„Nikam nejdu,“ prohlásil rozhodně. Podle něj tohle způsobil on a nenechá tomu Beatu čelit samotnou, což Marii připadalo jako neobvyklý přístup. Ale zdálo se, že Beatu uklidňuje, když ho má poblíž. Snažila se ze všech sil, aby nekřičela, když se dostavila další kontrakce, a Antoine sledoval, jak se jí břicho napíná. Když na ně sáhl, bylo tvrdé jako skála. Marie tedy na chvilku odešla, aby dohlédla na Waltera v kuchyni. Antoine ji požádal, aby mu vyřídila, že zůstane u Beaty, dokud se dítě nenarodí. Marie přinesla žínku namočenou ve studené vodě, ale nijak při bolestech neulevila.

Tak to pokračovalo hodiny a Beata nekonečně sténala. Slunce už téměř zapadalo, když Marie vítězně vykřikla. Konečně zahlédla hlavičku. Teď už ji viděla při každé kontrakci. Stále rostla. Marie i Antoine Beatu povzbuzovali, ale jí už bylo všechno jedno. Měla pocit, že snad umře. Prostě jen křičela a skoro se ani nenadechovala.

Nyní si už nemohla odpočinout, protože Marie jí řekla, ať tlačí ze

všech sil. Beatin obličej zrudl a zkroutil se, jak zatlačila. Nic se nestalo. Antoine nevěřil svým očím, bylo to hrozivé, a on si sám pro sebe přísahal, že už další dítě nebudou mít. Nikdy by ji něčemu takovému nevystavil, kdyby věděl, jaké to bude. Rodila celý den až do večera. V sedm hodin už Antoine propadal zoufalství. Beata odmítala dál tlačit, jenom ležela, plakala a tvrdila, že nemůže.

„Musíš,“ zakřičela na ni obvykle klidná Marie. Sledovala, jak s každou další kontrakcí vychází hlavička, a věděla, že kdyby to trvalo moc dlouho, nemuselo by dítě přežít. „Tlač!“ vykřikla tak rázně, že Beata poslechla. „Tak! Tlač! Znova!“ Poradila Antoinovi, aby ji přidržoval za ramena, a Beatě přikázala, ať se nohama vzepře o pelest.

V místnosti zněly hrůzostrašné zvuky, protože Beata ječela, jako kdyby ji vraždili. Ale díky Antoinově pomoci konečně hlavička dítěte vyšla, zatímco Marie Beatu povzbuzovala, ať tlačí dál.

Tentokrát zaslechli pláč, který je všechny omráčil. Beata ještě křičela, ale když zaslechla miminko, udiveně pohlédla na Antoina.

Marie jí přikázala, aby zatlačila ještě jednou. Objevila se ramínka a po chvíli dítě leželo na posteli, celé zakrvácené a hlasitě plačící.

Byla to holčička.

Prostěradla nasákla krví. Marie si uvědomovala, že jí Beata hodně ztratila, ale ne tolik, aby si museli dělat starosti. Dítě bylo obrovské, jak předpokládali. Marie před Beatinými a Antoinovými zraky zkušeně podvázala pupeční šňůru a odstřihla ji. Rychle dítě otřela, zabalila do prostěradla a podala holčičku matce. Antoine se nad nimi skláněl a slzy mu tekly po tvářích. V životě neviděl nic krásnějšího než svou ženu v téhle chvíli s jejich dcerou.

„Je mi to tak líto,“ omlouval se nešťastně. „Tolik mě mrzí, že jsi trpěla.“ Beata si ale položila miminko na prsa a usmála se na svého manžela.

„Stálo to za to,“ vydechla s úsměvem a vypadala sice vyčerpaně a zničeně, ale naprosto šťastně. Sotva mohl uvěřit, že jde o tutéž ženu, která křičela bolestí od časného rána. Tvářila se spokojeně a klidně. „Je tak nádherná.“

„Ty také,“ podotkl Antoine a lehounce ji pohladil po tváři a pak polaskal i miminko. Holčička se na ně dívala, jako kdyby se s nimi

seznamovala. Beata ji přidržovala na prsou a vyčerpaně se opřela do polštářů. Nikdo jí neřekl, co ji čeká. Nebyla na porod vůbec připravená. Ženy si o takových věcech vždycky jen šeptaly, a ona až teď pochopila proč. Kdyby znala pravdu, nenašla by asi k něčemu takovému odvahu. Antoine se ještě celý třásl.

Leželi vedle sebe na posteli, usmívali se a mluvili na dítě, a pak Marie vybídla Antoina, aby se šel najíst a dal si trochu brandy.

Vypadal, že ji potřebuje. Už bylo devět pryč a Marie chtěla Beatu a miminko umýt a poklidit postel a celou místnost. Pozvala Antoina zpátky asi za hodinu. Beata ležela na čistém prostěradle, měla učesané vlasy, umytý obličej a miminko jí spalo v náručí.

Hrůzostrašná scéna, jíž byl svědkem celé odpoledne i večer, úplně zmizela. Vděčně se na Marii usmál.

„Jsi skvělá,“ poděkoval a objal ji.

„Kdepak, to ty. Vy oba. Jsem na vás moc pyšná. Vaše dcera váží skoro pět kilo,“ oznámila mu Marie hrdě, jako kdyby rodila ona sama, což naštěstí nemusela. Ještě nezažila porod tak velikého dítěte, navíc vzhledem k Beatiným mírám. Chvilkami měla obavy, že by se něco mohlo stát, ale nedala vůbec nic najevo. Pět kilo je pět kilo.

Holčička vypadala větší než jiní novorozenci, i když ležela v matčině náručí. Marie ještě neviděla pyšnější rodiče. „Jak se bude jmenovat?“

zeptala se, právě když do dveří nakoukl Walter a usmál se na hezký pár a jejich novorozeně.

Beata s Antoinem na sebe pohlédli. Probírali jména celé měsíce a na dívčím se nemohli shodnout. Ovšem jakmile ji Beata viděla, věděla, že pravé jméno už v dřívějších návrzích objevili.

„Co bys řekl, Amadee?“ navrhla Antoinovi a on se na chvilku zamyslel. Původně chtěl dívce dát francouzské jméno Françoise po své matce, ale poté, co se tak nehezky zachovala, když se chtěl oženit s Beatou, nepřipadalo mu správné její jméno užít. Oba věděli, že Amadea znamená „Bohem milovaná“, a to holčička jistě byla. Stejně jako ji milovali oba rodiče.

„Líbí se mi. Hodí se k ní. Je to taková velká nádherná holčička, měla by mít i zvláštní jméno. Amadea de Vallerand,“ pronesl nahlas a Beata se zasmála. Miminko se zavrtělo a vydalo nějaký zvuk, něco

mezi povzdechem a zamumláním, a všichni její obdivovatelé se rozesmáli. „Jí se také líbí.“

„Tak je rozhodnuto,“ potvrdila Beata. Už to zase byla celá ona, za tak krátkou dobu po porodu. Zdálo se, že by klidně mohla vstát a tančit po místnosti, ačkoli Antoine byl rád, že netančí. „Amadea,“

zopakovala jméno a zářivě se usmála na svou prvorozenou dceru a potom i na manžela. Vypadali jako pyšní rodiče. Když Antoine té noci Beatu těsně objímal, přemýšlel o všem, čím tento den prošli, v naprostém údivu. A protože Beata toužila mít miminko v košíku v noci u postele, zašeptal tichou děkovnou modlitbu za zázrak, jejž sdíleli. Amadea. Byla skutečně Bohem milovaná a on si jen přál, aby tomu tak bylo vždy.

6

Když v roce 1918 skončila válka, bylo Amadee de Vallerand devatenáct měsíců a deset dnů. Měla světlé vlásky a modré oči a na svůj věk byla velká. Rodičům i Zuberovým dělala jen radost. Marie dobře věděla, že jakmile válka skončí, mladá rodina, která s nimi po dva roky žila, se odstěhuje, a že jí to bude moc líto. Ve Švýcarsku však zůstat nemohli. Až se jejich rodné země postaví na nohy, azyl jim už nebude prodloužen.

O Vánocích roku 1918 vedli Antoine s Beatou nekonečné debaty o tom, zda se odstěhovat do Německa, nebo do Francie. Jeho rodina ještě zatvrzeleji než předtím odmítala přijmout synovu židovskou nevěstu, stejně jako jejich napůl židovskou dceru. Chovali se nesnesitelně krutě. Názor nezměnili, i když věděli, že Beata konvertovala. Podle nich prostě byla Židovka a jejich dveře zůstaly Antoinovi zavřené. A Beata nedopadla o moc lépe. Dopisy, které poslala každému z rodičů zvlášť, se jí stejně jako předcházející vrátily. A podobně skončil i dopis Brigitě. Beatu zajímalo, zda má Brigita také děti. Sama se nebránila nápadu mít hned další, takže nepodnikali nic, čím by početí zabránili. Překvapovalo ji proto, že až dosud se nic nestalo. Zatím ale byli šťastni, že mají Amadeu. Batolila se kolem a brebentila svým jazykem. Zuberovi z ní byli nadšení jako z vlastního vnoučete a dobře věděli, jak jim bude chybět, až se odstěhují.

V únoru dostal Antoine dopis, který rozhodl za ně. Bývalý spolužák z jezdecké akademie v Saumuru mu napsal, že koupil v Německu levně nádherný Schloss, kde jsou velké, byť polorozpadlé stáje. Přítel se jmenoval Gérard Daubigny a chtěl stáje

znovu vybudovat. Chystal se zámek zrenovovat, aby v něm mohl bydlet s rodinou, a poprosil Antoina, zda by si vzal na starost stáje, zařídil vše, co bude potřeba, zrekonstruoval budovy, nakoupil nejlepší koně, najal trenéry a stájníky a vedl je. Věděl, že Antoine je vynikající jezdec a stejně tak talentovaný znalec koní. Také se doslechl, že utrpěl zranění ruky. Antoine ho ujistil, že to ho v ničem neomezuje. Mohl ji přiměřeně používat, i když nebyla zcela vyléčená. Naučil se tudíž mnohem více využívat pravou ruku, čímž kompenzoval nedostatky té zraněné.

Schloss se čirou náhodou nacházel poblíž Kolína, a ačkoli Beatina rodina nikterak nenaznačila, že by je snad přivítala, existovala možnost, že by se nakonec dali obměkčit. A časem by mohlo dojít i na obnovení vztahů. Ovšem blízkost Wittgensteinových Antoinovo rozhodnutí nijak neovlivnila. Plat, který mu Daubigny navrhl, byl sám o sobě přesvědčivý, a navíc šlo o práci, o níž věděl, že ho bude těšit. Gérard jim nabídl i hezký domek, dostatečně velký pro ně tři i pro další děti. Koncem února Antoine nabídku přijal a dohodl se s Gérardem, že se nastěhují na začátku dubna. Tak získal čas, aby ještě vypomohl na farmě Walterovi. Domov, který jim Zuberovi na víc než dva roky poskytli, je doslova zachránil. Bez nich by Antoine s Beatou válku nepřežili, alespoň ne společně, a ani by se nemohli vzít či zajistit domov Amadee. Když je rodiny vyhnaly, skončili oba naprosto bez prostředků. Nyní je zachrání práce, kterou Antoinovi nabídli v Německu.

Než se přestěhovali, strávila Beata mnoho večerů tím, že Antoina učila německy. Jeho zaměstnavatel byl sice Francouz, jenže personál a trenéři a samozřejmě i stavbaři, kteří budou stáje opravovat, budou Němci. Potřeboval jazyk znát a zatím ho příliš neuměl. Ale v době, kdy se stěhovali, už mluvil skoro plynule. Dávno se také dohodli, že Antoine bude na Amadeu mluvit francouzsky a Beata zase německy.

Přáli si, aby jejich dcera ovládala oba jazyky. A Beata byla rozhodnuta časem přidat ještě angličtinu. Pokud si to budou moci jednou v Německu dovolit, chtěla by najmout na výpomoc Angličanku, aby se Amadea naučila jazyk velmi dobře. Ona i Antoine se shodli, že znalost jazyků je důležitá.

Finanční situaci zatím zdaleka nevyřešili, avšak plat, který Antoinovi nabídli, byl velmi slušný. A práce, na niž se chystal, patřila k jeho oblíbeným a vyznal se v ní. Tato příležitost byla přímo darem z nebes. Beata si plánovala, že by mohla šít oděvy pro elegantní dámy z Kolína, jež znávala. A také doufala, že se tak oklikou dostane zpět k matce.

Antoine se zmínil, že paní Daubignyová je bohatá. Peníze, za něž se Gérard chystá zrestaurovat Schloss, nepochybně patří jí, protože on sám pocházel z aristokratické rodiny, která zchudla ještě před válkou. Rodina jeho manželky vlastnila značný majetek. Gérard Antoinovi slíbil, že může nakoupit, kolik koní chce. Začínal nový život.

Beata se s Daubignyovými nikdy nesetkala, takže neměli tušení, jak žila předtím, než se za Antoina provdala. Rozhodli se, že bude jednodušší, když nebudou vědět, že je Židovka. Tento kousek její, vlastně jejich minulosti si chtěli nechat pro sebe. Problémy, které měli se svými rodinami, považovali za soukromou záležitost. Jestliže Wittgensteinovi nijak nezasahovali do jejich života, není nutné vysvětlovat, že se Beata narodila jako Židovka. Nevypadala tak. Ani Amadea, která měla blonďaté vlásky a modré oči, jako děti mívají, a byla miniaturní kopií své matky. Odmítnutí vlastní rodiny působilo Beatě ještě stále velkou bolest a hanbu, takže nechtěla, aby o tom kdokoli věděl.

V den, kdy Vallerandovi opouštěli Zuberovy, všichni plakali.

Dokonce i Amadea srdceryvně vzlykala a natahovala ručky k Marii.

Zuberovi je dovezli na vlak do Lausanne. Beata bez přestání plakala a vzpomínala na den před téměř třemi roky, kdy opouštěla rodiče. Do Kolína přijeli v den Amadeiných druhých narozenin. Po příjezdu na zámek se Antoine Beatě přiznal, že i když má radost ze setkání s dávným přítelem, trochu se bojí.

Schloss byl v hrozném stavu a málem vzal za své. Šlechtická rodina, která zámek celá staletí vlastnila, dávno přišla o peníze, nikdo z nich zde nebydlel a dopustili, aby místo úplně zchátralo. Stáje dopadly ještě hůř. Bude trvat měsíce, či dokonce roky, než se vše vyklidí, opraví a obnoví se provoz. Po měsíci nebo dvou však musel

Antoine připustit, že práce ho těší. Už se nemohl dočkat, až začne nakupovat koně. Beata po večerech ráda naslouchala jeho plánům.

Nakonec opravy postupovaly mnohem rychleji, než očekával.

O Vánocích na zámku pilně pracovala celá armáda malířů, tesařů, architektů,

stavitelů,

kameníků,

zahradníků,

sklenářů

a řemeslnických mistrů. Véronique a Gérard Daubignyovi neznali únavu. Podle Antoina budovala Véronique palác. K jeho velké radosti však nešetřili ani na stájích. Výsledkem byla nádherná moderní vytápěná stavba, v níž mohli ustájit až šedesát koní.

Následující jaro pro ně Antoine za skvělé ceny nakoupil koně po celé Evropě. Podnikl několik cest do Anglie, Skotska a Irska a Beatu vzal s sebou. Výlety se jí líbily. Také několikrát zajel do Francie a v Dordogne, asi patnáct kilometrů od zámku, kde vyrostl a kde žila jeho rodina, která ho stále odmítala vidět, zakoupil tři nádherné honební koně. Když cestou na aukci koní v Périgordu kolem panství projížděli, mlčel a Beata si uvědomovala, jak moc se její muž trápí.

Všimla si, s jakým smutkem pohlédl směrem ke vjezdu.

Ona zažila totéž po návratu do Kolína. Nemohla odolat a jednoho dne v taxíku projela kolem bývalého domova. Plakala, když si uvědomila, že uvnitř jsou všichni, které kdysi milovala, avšak neuvidí ji. Znovu všem napsala a dopisy se jí zase vrátily neotevřené.

Otec neměl slitování. S tím se musela ona i Antoine vyrovnat, stále ji to však bolelo. Jako jizva, v níž občas zaškube, či končetina, kterou už nemáte. Beata byla šťastná, že má Antoina a Amadeu, a trochu zklamaná, že se nedočkali druhého dítěte. Amadee už byly tři roky a Beata ještě neotěhotněla, ačkoli se stále pokoušeli. Život tady byl rušnější než ve Švýcarsku a Beatu občas napadlo, že problém asi bude v tom. Ať byla příčina jakákoli, začínala věřit, že druhé miminko už nepřijde. Ale i tak byla v novém domově s Antoinem a Amadeou spokojená. Nejenže v Gérardovi našli výborného zaměstnavatele, Daubignyovi se stali jejich přáteli.

Antoinovi trvalo ještě rok, než stáje zaplnil. Nakoupil padesát osm plnokrevníků, včetně několika arabských koní. Když bylo Amadee pět let, koupil jí poníka. Jezdila výborně. Antoine s Beatou ji často brávali s sebou na dlouhé vyjížďky. Antoine z ní chtěl vychovat výjimečnou jezdkyni. Zahrnovali ji láskou a pozorností.

V té době již zvládala jazyky, přesně jak Beata doufala. Dítě hovořilo plynně francouzsky, německy a anglicky. A následující rok začala společně s dětmi Daubignyových chodit do místní školy. Véronique a Beata spolu netrávily příliš mnoho času, protože obě měly spoustu práce, přesto se spřátelily. Beata pro ni a několik jejích přítelkyň šila večerní šaty za přijatelné ceny. Neměli s Antoinem velký majetek, ale žili spokojeně, a díky domu, který jim Daubignyovi poskytli jako součást Antoinovy mzdy, i pěkně bydleli. Užívali si příjemného života v krásném prostředí. Antoine miloval svou práci, a to bylo pro Beatu důležité. Ona byla šťastná a spokojená s dcerou a manželem.

Jenom občas se ozývaly vzpomínky na ztracený svět, které ji nesmírně rozrušily. Jednou zahlédla na ulici v Kolíně svou sestru.

V duchu se ptala, zda tady nyní bydlí. Šla s manželem a dvěma malými dětmi, z nichž jedno bylo přibližně ve stejném věku jako Amadea a navíc se jí hodně podobalo. Beata byla sama, a jakmile sestru zahlédla, okamžitě se zastavila. Přijela do města vlakem, aby nakoupila nějaké látky. Bez váhání na sestru zavolala a zamířila k ní.

Brigita se na okamžik zarazila, pohlédla Beatě do očí, pak se odvrátila a něco zašeptala svému manželovi. Spěšně nastoupila do čekajícího automobilu, zatímco její muž vedle ní usadil děti.

A vzápětí rychle odjeli, aniž na Beatu nějak zareagovali. Pro ni to byl tak hrozný zážitek, že vůbec nic nenakoupila a celá uplakaná jela vlakem domů. Večer příhodu vyprávěla Antoinovi a on ji politoval.

Zachovali se k ní bezcitně.

K další události došlo, když zahlédla své bratry, jak vycházejí se dvěma ženami, o nichž předpokládala, že jsou to jejich manželky, z restaurace. Ulm pohlédl přímo na ni a Beata pochopila, že ji poznal. Jejich pohledy se střetly, avšak bratr hleděl jakoby skrz ni a prošel kolem s mrzutým výrazem. Horst se otočil a nastoupil s rodinou do taxíku. Beata večer zase plakala, ale tentokrát se i zlobila.

Jakým právem se takhle chovají? Jak se opovažují? Ale více než zlost cítila smutek a stejný pocit ztráty jako v ten dávný den, kdy opustila otcův dům, aby se mohla provdat za Antoina. Dobře věděla, že tahle rána se nikdy úplně nezacelí.

Nejhorší ze všeho byl den, kdy dva roky předtím, než viděla Brigitu, zahlédla matku. Od návratu do Kolína už uběhla dvě léta.

Tehdy potřebovala ve městě něco vyřídit, a tak vzala s sebou Amadeu. Nedokázala se ubránit a zašla k jejich domu, kde chvíli postávala, zatímco Amadea vyzvídala, co tam dělají.

„Nic, zlatíčko. Jen jsem se chtěla na něco podívat.“

„Znáš lidi, co v tom domě bydlí?“ Byla zima a Amadea měla hlad. Beata smutně vzhlížela k oknům, za nimiž býval její pokoj, potom pohlédla do oken matčina pokoje a spatřila ji stát za záclonou.

Beata, aniž si uvědomila, co dělá, zvedla ruku a zamávala, její matka se zarazila a uviděla ji. Beata mávala ještě víc a dcera ji sledovala.

Beatina matka zaváhala jen na okamžik, sklonila hlavu jakoby v bolesti a zatáhla záclony, aniž odpověděla. Tím Beatě naznačila, že nemá pražádnou naději. Už matku nikdy neuvidí. Dokonce ani Amadea, která stála vedle ní, neobměkčila matčino srdce a nedodala jí odvahu vzepřít se manželovi. Beata pro všechny opravdu zemřela.

Zažívala podivný pocit osamělosti a srdce ji bolelo, když šla s Amadeou na oběd. Pak jely domů vlakem a dítě se jí vyptávalo.

„Kdo byla ta paní, které jsi mávala?“ Viděla zoufalství v matčině tváři a netušila, co znamená, jen pochopila, že matka není šťastná.

Beata se tvářila naprosto zničeně.

Chtěla odpovědět, že to byla její matka, ale rozmyslela si to.

„Jedna dávná přítelkyně. Asi mě nepoznala. Už dlouho jsme se neviděly.“

„Možná si tě nevšimla, mami,“ zauvažovala Amadea a její matka smutně přikývla. Trvalo dlouho, než se svěřila Antoinovi. Neměl s rodiči a bratry o moc větší štěstí, ačkoli podle zákona jednou zdědí otcův titul, pozemky a většinu majetku. Ale ani to jeho rodinu nepřimělo, aby se s ním setkala. Minulost v podstatě ztratili, měli jen společnou přítomnost a budoucnost. Historie neexistovala.

Ale jinak jejich život probíhal příjemně. Antoine a Gérard dobře vycházeli. Stáje prosperovaly. Antoine čas od času koupil nové koně, pořádal hony, pět nejlepších koní připravoval na dostihy a připouštěl chovné hřebce. V krátké době se stáje staly známé po celé Evropě, především díky Antoinovi, který se v koních vyznal mnohem lépe než Gérard.

Jednoho odpoledne byla Beata u Véronique na zkoušce večerních šatů, které pro ni šila, a přímo uprostřed zkoušení, když si vesele

povídaly, aniž tušila proč, omdlela. Véronique si o ni hned dělala starosti, přiměla ji, aby si lehla na čalouněné lehátko v šatně, a potom ji doprovodila domů. Antoine náhodou vzhlédl a všiml si jich, když procházely kolem stájí. Beata byla úplně bledá. Právě měl hodinu jezdectví s Amadeou, a tak požádal stájníka, aby na ni na minutku dohlédl. Spěchal za svou ženou. Beata zapřísahala Véronique, aby nic neřekla. Nechtěla Antoinovi přidělávat starosti. Tvrdila mu, že asi dostala chřipku nebo jde o migrénu, ačkoli tu mívala málokdy.

„Jak ti je?“ zeptal se starostlivě Antoine. „Nevypadáš moc dobře.“ Pohlédl na Véronique, ale ta nic neprozradila, jak Beatě slíbila.

„Asi na mě něco leze.“ Nepřiznala mu, že právě omdlela.

Dokonce zapomněla přinést zpátky šaty. „Jak si vede Amadea?“

snažila se ho rozptýlit. „Měl bys ji přimět, aby byla opatrnější.“

Amadee bylo sedm a koní se vůbec nebála. K matčině hrůze obzvláště milovala skoky přes potoky a živé ploty.

„Pochybuju, že ji dokážu k něčemu nutit,“ poznamenal Antoine se smutným úsměvem. „Na většinu věcí má vlastní názor.“ Po matce zdědila bystrý úsudek a zájem o tisíce věcí, zároveň měla i odvážnou povahu, která oběma rodičům přidělávala vrásky. Zdálo se, že neexistuje nic, co by nedokázala nebo z čeho by měla strach. Jistým způsobem to je výhoda, ovšem ostatním tak připravovala perné chvilky. Beata se neustále obávala, že se dceři přihodí něco strašného. A protože byla jedináček, rodiče na ni zaměřovali veškerou svou lásku a pozornost. Beatu často napadalo, že až moc.

Ovšem po sedmi letech se zdálo jasné, že Amadea nebude mít ani sestry ani bratry, čehož oba rodiče litovali. „Chceš, abych tě dovedl domů?“ nabídl se Antoine s ustaraným výrazem, který se jí nepodařilo úplně rozptýlit. Beata bývala i normálně velice bledá, ovšem když se necítila dobře, její pleť téměř zsinala. Navíc se Antoinovi zdálo, že zezelenala. Véronique si toho také všimla. Jako kdyby měla znovu omdlít.

„Nic mi není. Jen si na chvilku lehnu. Běž zpátky k naší malé příšerce.“ Krátce se políbili a Beata došla do domu, Véronique jí pomohla do postele a odešla.

Antoinovi se ulevilo, když se vrátil večer domů a viděl, že Beata vypadá lépe. Druhý den ráno, když vypravovala Amadeu do školy, se jí opět přitížilo. Sotva vstala z postele, poté co odešel do stájí.

V poledne ji přišel zkontrolovat.

„Jak se cítíš?“ zeptal se a mračil se. Nesnášel, když byla nemocná. Žena a dcera byly jediné, koho na světě měl, a jediné, na nichž mu skutečně záleželo. Minulou zimu všude řádil smrtící vir chřipky.

„Už je mi vážně lépe,“ snažila se odpovědět zvesela Beata.

Nebyla k němu ale úplně upřímná, a on to poznal.

„Chci, abys šla k doktorovi,“ prohlásil rozhodně.

„S tím nic nenadělá. Odpoledne si trochu zdřímnu, než se Amadea vrátí ze školy. Večer už mi bude dobře.“ Trvala na tom, že mu přichystá oběd, postavila ho před něj a posadila se ke stolu, aby Antoinovi dělala společnost, ale on si povšiml, že sama nic nejí.

Beata se nemohla dočkat, až se dostane zase do postele.

Uběhl týden, a ačkoli Beata tvrdila, že jí je dobře, poznal, že se lépe necítí, a začal panikařit. „Jestli nepůjdeš k lékaři sama, donesu tě tam. Proboha živého, Beato, zavoláš mu? Nevím, čeho se bojíš.“ To, čeho se ve skutečnosti Beata obávala, bylo zklamání. Začala mít podezření, v čem tkví příčina, ale chtěla ještě počkat, dokud si nebude jistá, než to řekne Antoinovi. Nakonec podlehla a souhlasila, že zajde k lékaři. Ten její domněnku potvrdil. Když se toho večera Antoine vrátil ze stájí, usmívala se na něj, byť se ještě cítila hrozně.

„Co říkal doktor?“ zeptal se Antoine úzkostlivě, když se Amadea odešla nahoru převléknout do pyžama.

„Že jsem zdravá jako kůň… a miluju tě…“ Byla tak šťastná, stěží své nadšení ovládala.

„Říkal, že mě miluješ?“ rozesmál se Antoine. „No, to je od něj hezké, jenže to není žádná novinka. Co ti podle něj bylo?“ Rozhodně měla lepší náladu. Téměř se jí točila hlava radostí.

„Nic, co by se brzy nevyléčilo,“ odpověděla tajemně.

„Nějaká lehčí forma chřipky? Pokud ano, miláčku, musíš být opravdu opatrná.“ Oba znali hodně lidí, kteří na chřipku minulou zimu zemřeli. Se smrtelným virem si člověk nemá zahrávat.

„Ne, vůbec ne,“ ujistila ho. „Vlastně jde o jistý a celkem jasný případ těhotenství.“ Rozzářila se. „Budeme mít miminko.“ Konečně!

Po všech modlitbách. Až se dítě narodí, bude mezi jejich dvěma potomky rozdíl osmi let.

„Opravdu?“ Podobně jako ona i Antoine se už dávno vzdal naděje na druhé dítě. Po prvním snadném početí a těhotenství se to prostě už nikdy nepodařilo. „To je skvělé, miláčku! Moc a moc báječné!“ zvolal a tvářil se stejně šťastně jako ona.

„Co je báječné?“ zeptala se Amadea, která se právě objevila v noční košili. „Co se stalo?“ vyzvídala. Vždycky se ráda podílela na nadšení. Byla cílevědomá, ale uvážlivá a velmi inteligentní dívka, která své rodiče zbožňovala, což jí oni bezvýhradně opláceli. Antoine se na okamžik obával, že by mohla žárlit. Pozvedl obočí, podíval se na Beatu a ta přikývla. Dala mu zelenou, aby novinu prozradil.

„Tvoje maminka mi právě oznámila jednu úžasnou zprávu,“ řekl pyšně. „Budeš mít bratříčka nebo sestřičku.“ Celý zářil.

„Opravdu?“ Zůstala na něj překvapeně koukat, potom se podívala na matku, až se oba začali najednou obávat, že bude žárlit. Tak dlouho si užívala veškerou jejich pozornost, že třeba nebude nadšená z nového přírůstku, i když pravidelně opakovala, jak by si sourozence přála. „Kdy?“

„Příští rok, dva týdny po tvých narozeninách. To už ti bude osm,“

odpověděla matka.

„Proč musíme čekat tak dlouho?“ Amadea se tvářila zklamaně.

„Nemůžeme ho dostat dřív? Zeptej se pana doktora.“

„Obávám se, že tyhle věci se nedají uspěchat.“ Beata se usmívala.

Amadea si očividně myslela, že si děti můžete objednávat u lékařů.

Beatě nevadilo, jak dlouho to potrvá, hlavně že budou mít miminko.

Jí už bude třicet, až se dítě narodí, a Antoine v létě oslaví čtyřicáté druhé narozeniny. Ale především si Beata oddychla, když viděla, že Amadea sdílí jejich nadšení.

„Poručila sis kluka, nebo holku?“ vyptávala se Amadea dychtivě.

„Nemůžeš si poručit. Budeme muset vzít, co nám Bůh nadělí.

I když pevně doufám, že to bude chlapeček, kvůli tatínkovi,“

vysvětlila jí Beata.

„Proč tatínek potřebuje kluka? Holčičky jsou mnohem lepší. Já chci sestřičku.“

„No, uvidíme.“ Antoine si vyměnil s Beatou vřelý pohled a pak se usmáli na dceru. Bylo mu jedno, jestli se narodí holčička nebo chlapec, jen aby bylo miminko zdravé.

„Bude to holka,“ prohlásila Amadea rázně, „a bude to moje miminko. Postarám se o ni. Můžu?“

„Bude prima, když mamince pomůžeš,“ pochválil ji Antoine.

„Jak té holčičce budeme říkat?“ Amadea uvažovala velmi racionálně.

„O tom se společně poradíme,“ řekla Beata a pocítila únavu, ale i spokojenost. Tak dlouho o tom snila, a když už přestala doufat, konečně se jí sen splnil. „Musíme vybrat jméno pro chlapečka i pro holčičku.“

„Kdepak. Jenom pro holku. A podle mě je opravdu hloupé, že musíme čekat tak dlouho.“ Beata byla ve třetím měsíci a miminko se mělo narodit v polovině dubna. Žádný div, že to sedmiletému dítěti připadalo dlouhé.

Beatino těhotenství neprobíhalo tak lehce jako první, ovšem jak jí doktor připomněl, byla o osm let starší. Většinu času trpěla nevolnostmi a během posledních dvou měsíců měla několikrát dojem, jako kdyby začínala předčasně rodit. Doktor jí radil, že se musí uklidnit. Antoine se o ni báječně staral, jak se dalo čekat, a když nepracoval, strávil tolik času, kolik se dalo, s Amadeou, aby matce ulevil. Beata po většinu času pletla a Amadea jí pomáhala.

Upletly čepičky a botičky, svetříčky a pokrývky a Beata nachystala i malé oblečky a pyžámka, které by mohl nosit jak chlapec, tak holčička, ačkoli Amadea stále trvala na tom, že chce sestřičku.

Zaujalo ji, že miminko roste v maminčině bříšku, což si dříve nedokázala představit, protože v její blízkosti žádná těhotná žena nebyla. Vídala sice takové ženy i předtím, ale myslela si, že jsou prostě tlusté. Teď se naopak zase domnívala, že každá obtloustlá žena, kterou potká na ulici, čeká miminko, a Beata ji několikrát varovala, aby se jich na takové věci nevyptávala.

Poslední měsíc těhotenství strávila Beata doma. Přála si, aby u ní byla Marie. Tentokrát měl přijít doktor s porodní asistentkou.

Antoinovi se ulevilo, ale Beata přiznala, že je zklamaná. Doktor okamžitě prohlásil, že Antoine u porodu nemůže být. Podle něj by ji manžel rozptyloval a prostě to není běžný postup. Beatě mnohem více vyhovoval porod v prostém farmářském domě s Marií a Antoinem.

„Poslyš, miláčku, já dávám přednost tomu, že jsi v dobrých rukách. Nechci, abys prošla stejným utrpením jako minule.“ Beata už na nejhorší chvilky zapomněla, ale on ne. Ještě teď se třásl, když si vybavil její nekonečné sténání. „Možná znají triky jak průběh urychlit.“

Ale ukázalo se, že o vše se postará matka příroda. Doktor Beatu varoval, že ji možná čeká dlouhý porod jako u prvního dítěte. Za osm let její tělo na předešlý porod zapomnělo. Tvrdil, že podle jeho zkušeností u žen, u nichž uběhla mezi jednotlivými porody delší doba, často ten další probírá stejně pomalu, ne-li déle. Tím Beatu moc nepotěšil. A nenadchla ji ani jeho porodní asistentka. Tolik si přála, aby mohli s Antoinem sednout na vlak a vrátit se k Marii. Po celá léta zůstali v kontaktu a Marie Beatě napsala, jak ji moc potěšilo, když se dozvěděla o dalším miminku. Plánovali, že je zajedou navštívit, jenže Antoine nemohl opustit stáje. Vždy tu měl spoustu práce.

Jednou k večeru se Beata vrátila s Amadeou z procházky. Cítila se mnohem lépe než kdy jindy v posledních měsících a měla plno energie. Pekly sušenky, potom Beata připravila večeři o mnoha chodech. Říkala si, že to bude pro Antoina příjemné překvapení.

Právě zamířila nahoru, aby se k večeři převlékla, když pocítila důvěrně známou bolest v podbřišku. Podobné bolesti už měla několik týdnů, i když ne tak silné, a tak usoudila, že se ještě nic neděje.

Oblékla se, učesala si vlasy, nanesla rtěnku a vrátila se do kuchyně, aby se ujistila, že se nic nepálí. V troubě pekla malého krocana. Když přišel Antoine domů, měla Beata vynikající náladu, ačkoli u večeře působila neklidně. Celý večer pociťovala krátké stahy, ale ne tak silné, aby zavolala doktora. Navíc nechtěla vystrašit Antoina.

Amadea si u večeře stěžovala, že miminku to trvá celou věčnost, a rodiče se jí smáli a nabádali ji, aby byla trpělivá. Chvilku poté, co ji Beata uložila do postele a sešla dolů za Antoinem, bolesti zesílily.

„Je ti dobře?“ zeptal se a zadíval se na ni. Právě si chtěl dopřát výjimečně brandy a poděkovat Beatě za výbornou večeři. „Celý večer sis sotva sedla.“

„Vždyť sedím pořád. Podle mě odpočívám až moc. Od včerejška mám spoustu energie a cítím se mnohem lépe.“

„Dobře, tak si to užij, ale nepřeháněj. Miminko přijde, než se naděješ.“

„Chudinka Amadea, už je z toho čekání unavená.“ Matka ji chápala. Vtom ucítila ostrou bolest, ale nechtěla Antoinovi nic říct.

Prožívali příjemný večer, odpočíval u sklenky brandy. Ve stájích měli neobvykle hodně práce, protože právě koupili čtyři nové hřebce.

Antoine seděl, upíjel brandy a se zalíbením pohlížel na Beatu.

Připadala mu krásná, přestože byla v tak vysokém stupni těhotenství.

Když brandy dopil, k jeho velkému údivu se Beata chytla za břicho.

Nemohla ani promluvit, jak silnou pocítila bolest. Stejně rychle jako přišla, zase odezněla.

„Panebože, co se děje? Jsi v pořádku? Raději bychom měli zavolat doktora.“ Jenže oba věděli od minule, že to bude trvat ještě dlouho. Tohle je jen začátek. Beata si pamatovala, že poprvé to takhle šlo celé hodiny. Rodit začala za svítání, ale Amadea se narodila až za patnáct hodin. A doktor ji varoval, že nyní to může trvat ještě déle. Chtěla strávit trochu času v klidu s Antoinem, než dorazí lékař s asistentkou a ujmou se porodu. Věděla, že potom mu nedovolí, aby u ní zůstal. Beata si manžela chtěla ještě užít.

„Na chvilku si lehnu. I kdyby už to opravdu začalo, dítě se nenarodí dřív než zítra.“ Bylo deset hodin večer, když pomalu stoupala nahoru s Antoinem v patách. Nabídl se, že ji odnese, a ona se mu vysmála. V okamžiku, kdy vešla do ložnice, se smát přestala.

Další bolest ji zasáhla jak výbuch a Beata ucítila nepřetržitý tlak v zádech a podbřišku. Antoine ji opatrně uložil na postel a ona vyjekla bolestí a divila se, jak mohla zapomenout. Teď se jí vše vybavilo. Stačila první kontrakce. Do té doby vzpomínka na utrpení nebyla tak zřetelná. Dalo se stěží uvěřit, že by mohla na něco takového zapomenout, ale zapomněla.

Lehla si na postel a trvala na tom, aby Antoine ještě chvilku, alespoň pár minut, počkal, než zavolá doktorovi. „Nedovolí, abys u mne zůstal,“ stěžovala si vyděšeným tónem.

„Nebudu daleko, jen ve vedlejší místnosti. Slibuju.“

Tak jako Marie před osmi lety i Beata si dala stranou horu ručníků a prostěradel. Dělala si starosti, že Amadea uslyší děsivé zvuky. Při troše štěstí snad bude ve škole, až se miminko narodí, a tak bude ušetřena nejhoršího. Beata věděla, že to bude trvat dlouho.

Nyní si už dobře vzpomínala. Vzápětí pocítila dvě silné kontrakce a velikánský tlak, který jí připadal podivný. Měla pocit, jako kdyby jí útrobami projížděl nákladní vůz, a po další kontrakci vyděšeně pohlédla na Antoina.

„Panebože… už je to tady.“

„Já vím,“ řekl klidně Antoine. Brandy mu už ovlivnila úsudek.

Rozpoznal ze všech příznaků, že Beata rodí, ovšem tentokrát věděl, co ho čeká, a nebál se. „Zavolám doktora. Kde je číslo?“

„Ne, ty to nechápeš,“ zalapala Beata po dechu a chytila Antoina za ruku. „Já ne… ne… miminko je tady…“ A bez varování hrozně zasténala a v obličeji nejdřív zbledla a vzápětí zrudla. Tlačila.

Nemohla odolat. Tlak, který ji nutil, byl ohromný.

„Přestaň… unavíš se.“ Antoine si pamatoval, co minule říkala Marie. Měla před sebou ještě mnoho hodin, ale on se rozhodl ihned zavolat doktora. Jenže Beata ho nechtěla pustit. Svírala mu ruku a on zaregistroval, že bolesti následují bez přestávky.

„Antoine… pomoz mi… svlékni mě…“ Dokázala si s jeho pomocí svléci většinu oblečení, a když to udělali, Antoine si uvědomil, co se děje. Ona nezačínala rodit, nýbrž už téměř porodila.

Tohle v žádném případě nečekal. Navíc se cítil trochu opilý, když pohlédl Beatě mezi nohy a spatřil tam temeno dětské hlavičky. Podle toho, co věděl, rodila sotva pět minut. Ve skutečnosti však rodila už od časného odpoledne a odmítala si to připustit.

„Lehni si,“ poručil jí Antoine rezolutně, ovšem neměl ani tušení, co bude dělat. Pamatoval si jenom to, co dělala Marie v těch nekonečných hodinách, než se narodila Amadea. „… tohle mi nedělej… Beato… nemůžeš vydržet, než zavolám doktorovi?“

Neodvážil se ji opustit a jít hledat číslo, a po ruce neměl nikoho, kdo

by jim pomohl. Napadlo ho, že zavolá Véronique, ale měl podezření, že ta toho ví o porodu ještě méně než on. Pohnul se, aby se pokusil najít Beatin adresář, ale nepustila ho.

„Potřebuju tě… nechoď nikam… panebože… Antoine…

prosím… ne… pomoz mi…“

„Nic se neděje, miláčku, nic se neděje… jsem tady… neopustím tě… budeš tlačit?“ Nemohl jí pomoci ničím jiným než tím, že u ní zůstane, a ona si nic jiného nepřála.

„Podej ručníky,“ vykřikla. Antoine běžel do koupelny a přinesl odtud náruč ručníků, které položil pod ní a rozložil kolem ní. Všiml si, jak je zničená bolestí, a přidržel ji za ramena tak jako tehdy. Ale tentokrát se nemusela snažit, dítě odvedlo všechnu práci za ni. Beata vydala jediný výkřik a za pár vteřin se vynořila malá tvářička s otevřenou pusinkou a dala se do pláče. Oba vypadali překvapeně, když pláč uslyšeli, a Antoine ještě nikdy neviděl nic tak úžasného.

Mluvil s Beatou, když přišla další kontrakce a objevila se i ramínka a posléze celé dětské tělíčko. Miminko leželo a hlasitě plakalo. Byla to další holčička. Antoine ji zvedl, něžněji zabalil do ručníku a podal ji mamince. Naklonil se a obě políbil, zatímco Beata se usmívala přes slzy. Celý porod trval sotva půl hodiny. Antoine byl ještě v šoku, když se jí ptal na číslo a volal doktorovi. Ten mu řekl, ať nepřestřihává pupeční šňůru, že u nich bude za pět minut. Bydlel jen kousek od zámku a věděl, kde stojí jejich dům. Antoine se tedy posadil vedle Beaty a políbil matku i dítě.

„Miluju tě, Beato, ale jestli mi tohle uděláš ještě jednou, budu tě snad muset zabít… vůbec jsem netušil, jak ti mám pomoct… proč jsi mi nedovolila, abych zavolal doktorovi?“

„Myslela jsem, že se miminko narodí až za dlouho, a chtěla jsem být zatím s tebou… promiň… neměla jsem v úmyslu tě vyděsit.“

Sama se také bála. Všechno se událo tak rychle a ona vůbec neodhadla, že se dítě narodí za tak krátkou dobu. Kromě několika silných kontrakcí proběhl porod pozoruhodně lehce.

Za chvilku dorazil doktor, přestřihl pupeční šňůru, vyšetřil matku i dceru a prohlásil, že obě jsou na tom velmi dobře.

„Tentokrát jste mě vůbec nepotřebovala, má drahá. Příště to pravděpodobně půjde ještě rychleji.“

„V tom případě si půjdu lehnout do nemocnice já,“ prohlásil Antoine, který se ještě celý třásl, když děkoval doktorovi.

Doktor zavolal porodní asistentce a požádal ji, aby přišla a umyla matku i děcko. Kolem půlnoci už maminka i holčička ležely zachumlané v posteli, klidné a upravené. Miminko vypadalo úplně jinak než Amadea. Bylo mnohem menší, proto také porod proběhl snáze a rychleji. Holčička byla drobná a zdálo se, že bude mít křehkou konstrukci po matce. Amadea stále rostla a byla vytáhlá jako tatínek. Tohle dítě mělo tmavé vlasy po Beatě, ale bylo příliš brzy na odhad, jakou barvu budou mít její oči.

V Beatině náručí ležela klidně.

Když ráno přišla do ložnice Amadea, vykřikla radostí.

V noci nic neslyšela a Beata byla moc ráda, že je takový tvrdý spáč.

„Už je tady! Už je tady!“ volala Amadea a tančila po místnosti a pak se na ni šla podívat zblízka. „Jak jí budeme říkat? Můžu si ji pochovat?“ Beata a Antoine si o jménech povídali, než usnuli, ale chtěli počkat a poradit se s Amadeou.

„Co třeba Daphne?“ navrhla Beata a Amadea se na miminko vážně zadívala, dlouho tuto možnost zvažovala a potom přikývla.

„To se mi líbí.“ Beata si oddechla a Antoine také. „Daphne. Sluší jí.“ Amadea vyšplhala na postel vedle maminky a Beata jí opatrně položila sestřičku do náručí. Slzy jí vhrkly do očí, když je pozorovala. Nenarodil se sice syn, kterého chtěla dát Antoinovi, ale srdce jí naplňovala radost, když hleděla na své dvě dcery, jednu krásnou a světlovlasou a druhou tak maličkou a tmavovlasou. Věrný obraz své matky. A když Beata vzhlédla, uviděla, jak se Antoine na ně dívá ode dveří a usmívá se. Vyměnili si pohledy. Na tenhle okamžik oba čekali osm let.

„Miluju tě,“ naznačila rty vyznání, ještě víc zamilovaná než kdy dřív. Antoine přikývl a oči se mu zalily slzami. Ať už v minulosti ztratili cokoli, nyní měli vše, co si kdy přáli.

7

Když byly Daphne dva roky a její sestře deset let, nikdo nepochyboval, že je její dítě, přesně jak kdysi Amadea prohlásila.

Neustále ji obskakovala, rozmazlovala a všude brala s sebou.

Představovala jakousi živou panenku, s níž si nikdy nepřestávala hrát. Amadea se chovala jako nesmírně schopná malá matka. Beata nemusela nic dělat, když byla Amadea nablízku. Svou malou sestřičku opustila, jenom když musela jít do školy nebo za tatínkem do stájí. V deseti už byla velmi zdatná jezdkyně. Vyhrála několik jezdeckých soutěží a o koních toho věděla spoustu. Antoine na ni byl právem hrdý. Zbožňoval, stejně jako Beata, obě své dcery. Byl výjimečný manžel i otec. Beata dobře věděla, jaké má štěstí.

V červnu, dva měsíce poté, co dcery oslavily druhé a desáté narozeniny, Antoine dostal telegram a po něm i dopis. Jeho otec náhle zemřel, aniž by s Antoinem někdy znovu promluvil, či mu odpustil nehorázný čin, který podle jeho názoru Antoine spáchal. Bez ohledu na to zdědil jako nejstarší syn pozemky a majetek zároveň s titulem. Jednoho pozdního odpoledne vešel Antoine s překvapeným výrazem na tváři a telegramem v rukou do domu.

„Něco se děje?“ Znali se velmi dobře, takže Beata si hned dělala starosti.

„Právě se z tebe stala hraběnka.“ Chvíli trvalo, než pochopila, oč jde. Věděla, co pro něj znamenalo odcizení s otcem. A nyní už na tom nikdy nemohou nic změnit. Antoine to považoval za nezměrnou ztrátu.

„To je mi líto,“ utěšovala ho Beata, šla k němu a objala ho.

Přitiskl se k ní a po chvilce se s povzdechem posadil.

V telegramu stálo, že pohřeb proběhl už před týdnem. Dokonce neměli ani tolik slitování, aby mu dovolili se ho zúčastnit. Telegram mu poslal otcův právník.

„Chci se vidět s bratrem,“ prohlásil s utrápeným výrazem. „Už to trvá moc dlouho. Musíme všechno vyřešit. Zajedu do Francie za právníky.“ Čekala ho spousta rozhodnutí, musel se postarat o chod panství. Nemohl řídit hospodářství na dálku. Zdědil zámek a vše, co k němu přísluší. A podle posledních zpráv šlo o značný majetek, z něhož menší část by měla připadnout jeho bratru Nicolasovi. Hned ve chvíli, kdy se tuto novinu dozvěděl, se rozhodl, že se chce s bratrem o majetek podělit rovným dílem. Titul a pozemky patří jemu. Ale navzdory tradici si Antoine myslel, že peníze by se měly rozdělit. Sám měl nyní víc než dost, aby si mohl dovolit zachovat se k bratrovi velkoryse. „Zítra si promluvím s Gérardem. Chci zajet do Francie a nemám ponětí, jak dlouho se tam budu muset zdržet.“

Oběma ale bylo jasné, že jejich dny u Daubignyových jsou sečteny.

Strávili zde nádherných osm let, jenže jako hrabě de Vallerand měl Antoine své povinnosti. Poté, co byl na jedenáct let zapuzen, nastal čas, aby se marnotratný syn vrátil domů. A Beata se přes noc stala hraběnkou. Museli zařídit spoustu věcí a navíc si Antoine uvědomil, že vše budou muset vysvětlit Amadee.

Nejdřív promluvil s Gérardem. Hovořili dlouze druhý den ráno u snídaně. Antoine souhlasil, že zůstane ještě pár týdnů, a slíbil, že až si promluví s právníky ve Francii, vrátí se alespoň na měsíc do Německa, aby našel a zaškolil svého nástupce. Měl několik návrhů, které Gérardovi připadaly celkem rozumné. I tak byl úplně zničený z toho, že o Antoina přijde. Přátelili se celá léta a Antoine se ve stájích vyznal skvěle. Vybudovali nejvýznamnější jezdeckou farmu v Evropě. Jejich šampióni byli světoznámí.

Za dva dny, protože věděl, že jejich dlouhé partnerství se chýlí ke konci, pozval Antoine Gérarda na vyjížďku, aby vyzkoušeli dva nové hřebce. Antoine je právě koupil na aukci. Byla to nádherná a velmi temperamentní zvířata. Amadea se dívala, jak vycházejí ze stáje, a stěžovala si, že jí tatínek nedovolil jet také. Místo toho se vrátila domů a hrála si se sestrou. Dováděly spolu odpoledne v jejím pokoji, když zaslechla, jak zazvonil zvonek u dveří, a maminka otevřela

a pustila někoho dovnitř. U hry s panenkami o tom příliš nepřemýšlela, ale za chvilku sešla dolů, aby donesla Daphne sušenky. Zahlédla Gérarda a jednoho z tatínkových šéftrenérů, jak sedí v obývacím pokoji a mluví s maminkou, která měla v očích skelný výraz. Když se otočila a spatřila Amadeu, vypadala jako omráčená.

„Běž nahoru,“ vyzvala ji příkře, což bylo neobvyklé. Amadeu matčin tón tak zarazil, že se otočila a poslechla, ale když seděla v pokoji s Daphne, byla celá vyděšená. Věděla dřív, než jí to řekli, že se muselo stát něco hrozného.

Připadalo jí, že uplynuly celé hodiny, než maminka přišla nahoru, a když vešla, plakala. Objala Amadeu a sotva mluvila, když oznamovala, že tatínka jeden hřebec shodil.

„Je zraněný?“ zeptala se Amadea vystrašeně. Otec byl skvělý jezdec, i když měl jen jednu zdravou ruku. Beata vzlykala a zavrtěla hlavou. Trvalo věčnost, než se zmohla na slova. Ani jedna z nich jim nemohla uvěřit.

„Tatínek je mrtvý, Amadeo… tatínek…“ Další slova se jí vzpříčila v hrdle, zatímco Amadea se vrhla matce do náručí a rozplakala se. Za chvíli přišla Véronique, aby pohlídala děvčata a Beata mohla jít do stájí za Antoinem. Zlomil si vaz a okamžitě zemřel. Byl mrtvý, ten muž, za něhož by položila život. Bylo to téměř nesnesitelné.

Pohřeb Beatě připadal jako nekonečné utrpení. Kostel praskal ve švech. Každý, kdo Antoina kdy znal či s ním pracoval, ho miloval.

Gérard pronesl krásnou řeč a Véronique seděla vedle Beaty a objímala ji jednou rukou kolem ramen. Potom se na zámku konala smuteční hostina, halu zaplnili smutní jezdci a chovatelé koní. Beata v černých šatech a s dcerami za ruku procházela místností jako duch.

Tolik toho musela vyřešit. Muž, jehož tak milovala, kvůli němuž se vzdala své rodiny a který miloval ji a nikdy ji nezradil ani nezklamal, odešel. Beata neměla ponětí, kam se poděje, co bude dělat, na koho se obrátí. Gérard jí pomáhal, seč mohl, a Véronique s ní byla neustále. Musela se prokousat nekonečně dlouhými byrokratickými postupy. Gérard jí doporučil své právníky ve Francii.

Majetek, který na Antoina před pár týdny přešel z jeho otce, získala

nyní ona. Antoine se už předtím rozhodl, že se o něj rozdělí stejným dílem se svým bratrem Nicolasem. Ovšem i ta polovina, kterou si ponechal, bude Beatě a dcerám stačit ke klidnému životu. Nebudou si moci dovolit žádný luxus, ale budoucnost mají zabezpečenu. Beata by si mohla koupit dům. Už si nemusí dělat starosti s drobnými výdaji, ale ani si nemůže dopřávat žádné lehkomyslné výstřelky.

Z finančního hlediska v podstatě neměla problémy. Horší však bylo, že Antoine odešel a ona se ve dvaatřiceti letech stala vdovou.

Amadea věděla, že na den, kdy zemřel její otec, nikdy nezapomene.

Brzy musí opustit dům, v němž vyrostla. Jejich život se radikálně změní. Daphne byla na rozdíl od Amadey a Beaty moc malá, aby to chápala. Beata měla pocit a také se tak tvářila, jako kdyby její život skončil.

Titul přešel na Nicolase a pozemky s ním. Zámek nyní patřil jemu. Z hraběte Nicolase de Vallerand se rázem stal bohatý muž, tak jako by se stal z Antoina, pokud by se toho dožil. Přežil svého otce ani ne o dva týdny. Nic z toho Beata nečekala. Nevadilo jí, že přišla o to, co jí stejně nikdy nepatřilo. Pro ni bylo podstatné jenom to, že ztratila Antoina.

Po čase práci ve stájích převzal muž, kterého měl Antoine rád a dobře ho znal. Gérard s Véronique pomohli Beatě vybrat dům v Kolíně. V létě se do něj Beata s dcerami nastěhovala. Od svého švagra dostala zdvořilý dopis, v němž vyjadřoval soustrast, ale nezmínil se, že by chtěl vidět ji či Antoinovy děti. Dopis byl psán škrobeným a formálním tónem. Beata je nenáviděla za to, jak Antoinovi ublížili. Stejně jako její rodina se k nim zachovali krůtě.

Beata s Antoinem žili po celou dobu svého manželství jako vyděděnci. Měli pouze sebe navzájem a Daubignyovy. Pro Beatu už bylo pozdě na setkání se švagrem a on ho ostatně ani nenavrhl. Zdálo se, že je spokojen se současným stavem, obzvláště nyní, když Antoine zemřel. Beata z dopisu získala dojem, že Antoinův bratr dává jejich odcizení za vinu jí, ačkoli měl dost taktu a vychování, aby ji oslovoval paní hraběnko, protože titul jí stále náležel. Pokud však Šlo o ni, titul byl slabou náhradou za manžela. Na dopis neodpověděla ani nevysvětlila, Amadee, proč se na švagra tak zlobí.

Nemělo to smysl.

Celý následující rok se Beata v novém domě pohybovala jako přízrak a velmi ocenila, že Amadea pečovala o svou mladší sestřičku.

Koupala ji, oblékala, hrála si s ní, strávila s ní každičkou chvíli, kdy nespaly, a nebyla ve škole. Převzala roli matky, kterou Beata déle nemohla plnit. Vypadalo to, jako kdyby si ji Antoine vzal po smrti s sebou. Bez něj nechtěla žít a Amadeu děsilo, když si všimla, že se z její matky stává hluboce zbožná osoba. Většinu času trávila v kostele. Často se stávalo, že se Amadea vrátila ze školy a zjistila, že matka není doma a Daphne hlídá jejich hospodyně, která jen zavrtěla hlavou, kdykoli se Amadea ptala po matce. Bylo jí teprve jedenáct, avšak přes noc se převtělila v jediného zodpovědného člena rodiny. Protože nevěděla, co jiného dělat, trávila někdy celé hodiny v kostele, seděla tiše vedle matky, jen aby byla s ní. Kostel se stal jediným místem, kde Beata cítila klid a kde toužila být. A Amadea si ho oblíbila, místo aby se tam bála. Byla v kostele s matkou ráda. Její nejlepší kamarádka pocházela z velké katolické rodiny, a když bylo Amadee třináct, kamarádčina starší sestra vstoupila do kláštera.

Amadee to připadalo úžasné a tajuplné. Povídaly si o tom hodně a Amadea se zajímala o to, jak se stát jeptiškou. Připadalo jí to rozumné.

V té době ji ale matčino chování začalo mást. Nejenže chodila každý den do kostela, někdy i víckrát, avšak příležitostně zašla i do synagogy. Jedna velká impozantní se nacházela poblíž, bývala plná lidí, kteří vypadali důležitě.

V den, kterému říkala jom kipur, vzala Beata Amadeu s sebou.

Amadeu to zaujalo, ale trochu se bála. Matka upřeně hleděla na jakousi starší ženu. Ta si jí však zřejmě nevšimla. Večer našla Amadea matku v obývacím pokoji, jak si prohlíží nějaké staré zarámované fotografie.

„Kdo jsou ti lidé, maminko?“ zeptala se tiše. Tolik matku milovala a v posledních třech letech měla pocit, jako by ji ztrácela.

Jistým způsobem ta maminka, kterou znala, odešla zároveň s jejím otcem. Od jeho smrti se v domě neozýval smích, kromě okamžiků, kdy si Amadea hrála s Daphne.

„To jsou moji rodiče, bratři a sestra,“ vysvětlila Beata prostě. Do toho dne o nich Amadea neslyšela ani slovo. Otec jí kdysi řekl, že

když se s maminkou seznámili, byli oba sirotci. Ráda poslouchala vyprávění o tom, jak se potkali a zamilovali se do sebe, nebo o tom, jak krásná její maminka byla, když se vdávala. Věděla, že se poznali ve Švýcarsku a žili tam u tatínkova bratrance do doby, kdy jí byly dva roky, a potom se přestěhovali do domu, který už znala a kde vyrostla. Občas do stájí chodila, aby si zajezdila, jenže nyní v ní koně vyvolávali smutek a stýskalo se jí po tatínkovi. Jejího poníka maminka už dávno prodala. Gérard s Véronique opakovali, že je u nich vždy vítaná, ale ona dobře věděla, že maminka není ráda, když tam chodí.

Bála se, že by se jí mohlo něco stát, tak jako otci. Přestala tam tedy jezdit, aby matku nerozčilovala, ale stýskalo se jí.

„Jsou všichni mrtví?“ zeptala se, když viděla, jak matka na fotografie upřeně hledí. A Beata na ni vrhla zvláštní pohled.

„Oni ne, já.“ Pak už nic neřekla a Amadea se za chvíli zase vrátila k Daphne. Veselá pětiletá holčička si myslela, že sluníčko vstává a zapadá podle její sestry. Amadea byla jako její maminka.

Po první návštěvě chodila Beata do synagogy na jom kipur každý rok. Byl to den smíření, čas k zamyšlení nad minulými hříchy a příležitost, aby je posoudil Bůh. Beata děti vychovala jako katolíky a upřímně věřila v to, co je učila. Ale i tak zašla jednou v roce do synagogy a pokaždé pozorovala celou svou rodinu. Vždy tam byli, muži seděli odděleně od žen. A každým rokem brala Amadeu s sebou. Nikdy jí neprozradila proč. Měla dojem, že po těch letech je příliš složité něco vysvětlovat. Vždy jí s Antoinem tvrdili, že jejich příbuzní zemřeli. Beata nechtěla přiznat, že lhala. A kromě toho ani jedné dceři neprozradila, že je původem Židovka.

„Proč tam chodíme?“ zajímala se Amadea.

„Protože mi to připadá zajímavé, tobě ne?“ Beata nikdy nenabídla jiné vysvětlení a Amadea, když jí bylo patnáct, přiznala své nejlepší kamarádce, že jí návštěvy synagogy nahánějí hrůzu. Ovšem od tatínkovy smrti před pěti lety nepochybovala, že se maminka chová zvláštně. Jako kdyby utrpěla příliš silný šok. Správně vytušila, že by si matka přála být s ním. Bylo jí teprve třicet osm lei a stále byla krásná, ovšem čekala jen na smrt.

Když Amadee, bylo šestnáct a Daphne osm let, slíbila Amadea, že v den, kdy s maminkou obvykle chodívala do synagogy, odvede Daphne na hodinu baletu. Ulevilo se jí, že má výmluvu a nemusí s matkou. Nevěděla proč, ale vždy se tam cítila stísněně. Mnohem raději seděla s matkou v kostele a poslední dobou se modlila, aby poznala, zda také není povolaná k tomu být jeptiška jako sestra její přítelkyně. Nikomu nic neřekla, ale začala si myslet, že ano.

Beata se v synagoze usadila, jako vždy měla hustý závoj přes obličej. A jako každý rok sledovala rodinu. Věděla, že by sem mohla zajít i jindy, ale svátek jom kipur jí vždy připadal vhodný k tomu, aby prosila o slitování pro ně i pro sebe. Když tentokrát spatřila matku, připadala jí trochu slabá. Jakousi šťastnou náhodou se ocitla v řadě hned za ní. Kdyby se odvážila, mohla by se ji dotknout.

A Monika jako zázrakem vycítila Beatin upřený pohled, otočila se a pohlédla na ženu za sebou. Viděla pouze klobouk a závoj, ale vypozorovala něco víc, něco známého. A než se zase odvrátila, Beata závoj nadzvedla a matka ji spatřila. Jejich pohledy se na nekonečný okamžik setkaly, matka přikývla a zase se s ohromeným výrazem otočila. Seděla sama mezi ostatními ženami. Když vycházely ze synagogy, Beata se k ni přitočila. Tentokrát neměla pocit, že se jí matka chce vyhnout. Moniky se hluboce dotkl smutek v dceřiných očích. Obě ženy opustily synagogu bok po boku a jejich ruce o sebe zavadily. Beata jemně sevřela matčinu dlaň ve své a matka ji nechala. Potom beze slova zamířila k otci. Stále byl vysoký a vypadal hrdě, ačkoli zestárl. Beata věděla, že mu je šedesát osm a matce šedesát tři let. Sledovala je, jak odcházejí, pak si vzala taxík a jela za svými dcerami.

„Jaké to bylo?“ zeptala se Amadea u večeře.

„Jaké bylo co?“ zareagovala Beata nechápavě. Sotva kdy u večeře promluvila a dnes vypadala obzvlášť roztržitě. Myslela na svou matku. Sedmnáct let už spolu nemluvily, za tu dobu se událo tolik věcí. Narodily se jí dcery, zemřel manžel, celý život se jí změnil, stala se z ní hraběnka, což pro ni nebylo důležité, ačkoli měla podezření, že na svou sestru by tím udělala dojem.

„Copak dnes nebyl den, kdy chodíme do synagogy?

Proč to děláš, mami?“ Amadea věděla, že její matka je vzdělaná žena a že se vždy zajímala a náboženství. Možná že ji tam táhne zvídavost, nebo snad respekt vůči ostatním. Věděla, jak hluboce věřící katolička matka je.

„Líbí se mi tam.“ Beata starší dceři neprozradila, že tam šla, aby viděla matku, a že dnes se jí dotkla. Nepromluvily sice ani slovo, ale i to kratičké sevření ruky vzkřísilo naději. Od Antoinovy smrti v hloubi srdce věděla, že potřebuje s matkou mluvit. Šlo o jakýsi pocit kontinuity minulosti s budoucností. Monika pro ni představovala spojovací článek, stejně jako ona zase spojovala svou matku a své dcery.

„Podle mě je ohavné, že Židé už nemohou vydávat noviny nebo vlastnit zemědělskou půdu. A některé dokonce poslali do pracovních táborů,“ spustila sama od sebe u večeře Amadea s rozhořčeným výrazem. Hitlera v lednu jmenovali kancléřem a od té doby vycházely protižidovské zákony. Beata o tom jako většina lidí věděla a považovala to za hanebné, ale nikdo tomu nemohl nijak zabránit.

A jako většina lidí i ona měla dost vlastních starostí. Ovšem současné protižidovské nálady ji trápily z mnoha důvodů.

„Co ty o tom víš?“ Beata se zatvářila vyděšeně.

„Vím toho dost. Zašla jsem na přednášku Edith Steinové. Říká, že ženy by se měly zapojit do politiky. Napsala papeži a odsuzuje antisemitismus. Četla jsem jednu její knihu. Narodila se v židovské rodině a nedávno se stala jeptiškou. Před jedenácti lety přešla ke katolicismu, ale nacisté ji stejně považují za Židovku. Přinutili ji, aby přestala vyučovat a přednášet. Teď žije v karmelitánském klášteře v Kolíně. Je opravdu moc slavná.“

„Já vím. Četla jsem o ní, má zajímavé názory.“ Tohle byl první vážný rozhovor, který spolu Beata a její dcera vedly jako dospělí lidé. Amadeu to povzbudilo, a tak se rozhodla matce otevřít srdce.

Udělalo na ni dojem, že zná Edith Steinovou.

„Někdy si říkám, že by se mi líbilo být jeptiška. Mluvila jsem o tom jednou s knězem. Myslí si, že bych byla dobrá řádová sestra.“

Beata se zatvářila rozčileně. Poprvé si uvědomila, jak dceru zanedbává a jak osaměle Amadea žije. Nemá nikoho než kamarádky ve škole a doma je její jedinou společnicí o polovičku mladší dítě.

Z toho usoudila, že jí musí věnovat více pozornosti. Antoine zemřel před šesti lety a Beata měla pocit, že zemřela s ním.

„Tvému otci by se nelíbilo, kdyby ses stala jeptiškou.“ Beata si vzpomněla, co Antoine říkal, když kněz, který je oddával, tvrdil, že by ona byla dobrou jeptiškou. Rozhodně nesouhlasil, nejen právě kvůli ní, ale protože si myslel, že tak ženy promarní život. Podle jeho názoru se měly vdát a mít děti. „Až vyrosteš, měla by ses vdát a mít děti,“ zopakovala Beata jako ozvěna Antoinova slova. Cítila povinnost za něj promluvit, protože on sám už nemohl.

„Třeba nejsme všechny určené k tomu, abychom měly děti.

Sestra mé kamarádky se před třemi lety také stala jeptiškou. Moc se jí to líbí. Vloni složila první sliby.“ Čím déle jí Beata naslouchala, tím více si uvědomovala, jak moc ztratila s dcerou kontakt.

Amadeina slova vyzněla, jako kdyby měla namířeno do nejbližšího kláštera, a Beata si uvědomila, že musí dceři věnovat více pozornosti a promluvit s ní nejen o tom, že odvede Daphne do baletu nebo do školy, ale i o věcech, které jsou důležité pro ni. Jen doufala, že ještě není pozdě. S hrůzou si uvědomila, že po Antoinově smrti jen bezcílně bloumala a málem nevnímala své dcery. Její tělo zde prodlévalo, ale duchem byla nepřítomná.

„Nechci, abys chodila na takové přednášky, Amadeo, nebo na nějaká shromáždění radikálů. A měla by sis dávat pozor a nekritizovat Hitlerovu politiku, leda tady.“

„Ty s ním snad souhlasíš, mami?“ Amadea se zatvářila vyděšeně.

„Nesouhlasím.“ Beata měla pocit, že má konečně čistou hlavu a že rozhovor s Amadeou je zajímavý. Byla to velmi chytrá mladá dívka. Připomínala jí samu sebe a vlastní zvídavost ve stejném věku i její lásku k filozofii a politickým diskuzím. Strávila celé hodiny dohadováním se s bratry a jejich přáteli. Amadea neměla o takových věcech s kým mluvit kromě matky. „Ale je nebezpečné odporovat.

V Hitlerově politice je spoustu antisemitismu. Dokonce i v tvém věku bys na sebe mohla upoutat pozornost a ocitnout se v nebezpečí.“ Amadea si povšimla, že matka mluví vážně. Zmínila se ještě, jak odporné bylo, když v květnu pálili knihy. Amadee se události, které prožívala a o nichž slyšela, nelíbily a její matce také ne.

„Proč pálili knihy?“ přerušila jejich rozhovor Daphne se zmateným výrazem.

„Protože se snažili lidi vyděsit a zastrašit,“ odpověděla jí Amadea. „A posílají je do pracovních táborů, protože jsou Židé.

Nacisté letos na moje narozeniny vyzývali lidi, aby nechodili do židovských obchodů.“

„Kvůli tobě?“ Daphne po Amadeiných slovech vykulila vyděšeně oči, ale sestra se na ni usmála.

„Kdepak, to byla jen náhoda, ale je to hanebnost.“

„Vypadají Židé jinak než ostatní?“ zeptala se Daphne se zájmem a Amadea se zatvářila rozzlobeně.

„Samozřejmě že ne. Jak tě něco takového napadlo?“

„Paní učitelka nám říkala, že Židé mají ocasy,“ nevinně pronesla Daphne, a jak matka, tak sestra se zhrozily.

„To není pravda,“ prohlásila Beata a v duchu uvažovala, jestli by jim měla povědět, že ona se narodila jako Židovka, ale nyní jí to přišlo nevhodné. Žila jako katolička už tolik let. Někteří lidé tvrdí, že pronásledují jenom chudé Židy, bezdomovce a kriminálníky, ne takové, jako je její rodina. Nacisté chtějí Německo vyčistit a rozprášit kriminální živly. Nikdy nezaútočí na úctyhodné Židy. Tím si byla jistá. Ale ne tak, aby dětem prozradila, že k nim sama patřila.

Rozhovor u večeře byl zajímavý, a tak poseděly déle než jindy.

Beata si vůbec neuvědomila, jak se Amadea zajímá o politiku, je nezávislá a jaké má sociální cítění. Ani si nepovšimla, že svádí vnitřní boj o to, zda je obdařena božím voláním, aby se stala jeptiškou, což jí připadalo ještě znepokojivější než Amadeiny radikální politické sklony. Beata přemýšlela, jak moc asi přednášky a knihy Edith Steinové její dceru ovlivnily. Nebo co horšího, zda ji ovlivnil fakt, že se sama Steinová stala jeptiškou. Tyto okolnosti mívají na mladé dívky obrovský dopad. Nemluvě o starší sestře její nejlepší kamarádky. Takový život si pro svou dceru nepřála. Ovšem sama jí v minulých letech nabídla jen velmi málo, čím by převážila jazýček vah na druhou stranu. Nevedla žádný společenský život, neměla přátele, nestýkala se s nikým kromě Daubignyových, a i s těmi jen zřídkakdy. Celých jedenáct let, kdy Antoine žil, věnovala veškerý čas jemu a dětem. A od jeho smrti se z ní stala poustevnice.

Nevěděla, jak to změnit, a ani po tom netoužila. Alespoň by ale mohla zaměřit více pozornosti na to, co se děje kolem ní. Amadea byla mnohem lépe informovaná. Beata se obávala, aby své názory na nacistický antisemitismus nevyjadřovala nahlas. Když druhý den odcházela Amadea do školy, Beata jí znovu připomněla, aby byla opatrná. Nesouhlas s nacisty znamenal nebezpečí pro lidi každého věku.

Následující týden zašla Beata opět do synagogy. Nechtěla čekat celý rok, než zase matku uvidí. Tentokrát se za ni posadila záměrně a závoj už zvedat nemusela. Matka ji poznala hned, jak ji zahlédla.

Když po bohoslužbě vycházely ven, vsunula Beata matce do ruky v rukavici kousek papíru s adresou a telefonním číslem. Jakmile jí lístek předala a viděla, že ho matka sevřela v dlani, okamžitě odešla.

Tentokrát nechtěla otce vidět. Nyní se už mohla jen modlit, aby matka našla dost odvahy a zavolala. Zoufale toužila se s ní sejít, obejmout ji a opět s ní promluvit. Ze všeho nejvíc ale chtěla, aby se seznámila s jejími dcerami.

Trvalo to dva mučivé dny. Když telefon zazvonil, náhodou ho zvedla Amadea. Právě dovečeřely a Beata se ptala Daphne, zda si nechce zahrát nějakou hru. Amadea si povšimla, že matka v těchto dnech vypadá trochu lépe, snaží se jim více věnovat a jako by se vymaňovala z dlouhé deprese po Antoinově smrti.

„Někdo s tebou chce mluvit,“ oznámila Amadea matce.

„Kdo?“ zeptala se Beata, která v té chvíli pozapomněla, na jaký hovor čeká, a předpokládala, že volá Véronique. Už celé měsíce Beatu prosila, aby jí ušila šaty na vánoční večírek. Domnívala se, že by to pro ni mohla být vhodná terapie. Beata se jí ale vyhýbala. Od Antoinovy smrti nic neušila, s výjimkou několika jednoduchých věcí pro dcery. Už ji nelákaly ani večerní róby či střízlivé šaty. A také nemusela šít kvůli penězům.

„Neřekla mi, kdo je,“ vysvětlila Amadea a odcházela s Daphne nahoru po schodech a Beata šla k telefonu.

„Prosím?“ ozvala se a srdce se jí zastavilo, když zaslechla ten hlas. Vůbec se nezměnil.

„Beato?“ zašeptala matka v obavě, aby ji někdo neslyšel. Jakob odešel, ale každý věděl, že nesmí se svou dcerou mluvit. Byla mrtvá.

„Bože. Děkuju, že jsi zavolala. V synagoze ti to tak slušelo.

Vůbec ses nezměnila.“ Obě věděly, že po sedmnácti letech to není možné. Ale podle Beaty její matka vypadala stejně.

„Ty jsi byla smutná. Něco se děje? Jsi nemocná?“

„Antoine zemřel.“

„To mi je moc líto.“ Znělo to upřímně. Její dcera vypadala úplně zničeně. Proto jí zavolala. Už se k ní dál nemohla obracet zády, ať si Jakob říká, co chce. „Kdy?“

„Před šesti lety. Mám dvě krásné holčičky. Amadeu a Daphne.“

„Jsou ti podobné?“ Když Monika vyslovovala tuto otázku, usmívala se.

„Ta menší ano. Starší je podobná svému otci. Maminko, chtěla bys je vidět?“

Následovalo nekonečné ticho a potom Monika s povzdechem odpověděla: „Ano, chtěla.“ Z jejího hlasu čišela únava. Všechno bylo v těchto dnech náročné.

„To by bylo báječné.“ Beata se radovala jak malá holka. „Kdy přijdeš?“

„Co třeba zítra odpoledne na čaj? To už budou dcery doma ze školy, předpokládám.“

„Budeme tě čekat.“ Beatě stékaly po tvářích slzy. Za tohle se celá léta modlila. Odpuštění. Rozhřešení. Znovu se dotkne své matky.

Jako kdysi. Obejme ji. Jako kdysi. „Co jim řekneme?“

„Ještě nevím. Něco přes noc vymyslím.“

„Budou mě nenávidět, pokud jim povíš pravdu,“ smutně namítla Monika Wittgensteinová. Ale stejně jako si Beata přála vidět ji, Monika toužila vidět znovu vlastní dítě. Navíc se v těchto dnech dály strašné věci. Jakob se obával, že jednoho dne dojde i na ně, ačkoli Horst s Ulmem tvrdili, že to se nikdy nestane. Jsou Němci a ne obyčejní Židé, co se jen tak potulují po ulicích. Tvrdili, že nacisté pronásledují pouze kriminální živly, ne úctyhodné lidi, jako jsou oni.

Jakob s nimi nesouhlasil. Všichni také stárli. Musela dceru opět vidět. Potřebovala to. Niterně. Jako kdyby jí kdysi odebrali kousek srdce a nyní bylo načase je vrátit.

„Nemusí znát pravdu. Svedeme vinu na otce.“ Beata se usmívala.

Obě věděly, že otec nikdy neustoupí. Neexistovala sebemenší

možnost, že by se s ním Amadea a Daphne setkaly. Monika však cítila, že ji manžel již nemůže nutit, aby se účastnila této tragické hry. Nedokázala déle trápit Beatu ani sebe. „Neboj se. Vysvětlím jim to. Budou nadšené. Mami…“ – Beata málem ta slova nevyslovila – „nemůžu se dočkat, až tě zase uvidím.“

„Já také.“ Matčin hlas zněl stejně nadšeně jako její.

Beata o všem přemýšlela celou noc a ráno u snídaně dcerám oznámila, že existuje někdo, kdo by je rád poznal, a že přijde dnes odpoledne.

„A kdo to je?“ zeptala se Amadea celkem bez velkého zájmu.

Dnes ji ve škole čekala písemná práce. Včera byla dlouho vzhůru a učila se, takže byla unavená. Měla vynikající prospěch.

Beata zaváhala. „Vaše babička,“ řekla a obě dívky vykulily oči.

„Myslela jsem, že je mrtvá,“ poznamenala Amadea podezřívavě, protože nevěděla, čemu věřit.

„To jsem lhala,“ přiznala se Beata. „Když jsem si brala vašeho otce, Francie s Německem byly ve válce a lidé to hodně prožívali.

I naše rodiny. Seznámili jsme se s tatínkem ve Švýcarsku, když jsme tam byli s rodiči na prázdninách. Můj otec chtěl, abych se provdala za někoho jiného. Za někoho, koho jsem ani neznala.“ Bylo těžké jim dnes, kdy se život tak změnil, vše vysvětlit. Ale obě jako přikované sledovaly její vyprávění. Slova se jí nehledala lehce. „Ani jedna rodina nechtěla, abychom se vzali, protože tatínek byl Francouz a já Němka. Věděli jsme, že budeme muset počkat, až skončí válka, a že ani pak není pravděpodobné, že nám to dovolí. Byli jsme mladí a bláhoví, a tak jsem svému otci oznámila, že si chci vašeho tatínka vzít tak jako tak. A on mi řekl, že když to udělám, už mě nikdy nechce vidět. Tatínek byl zraněný, čekal na mě ve Švýcarsku a jeho bratranec mu nabídl, že u nich můžeme bydlet a vzít se. Tak jsem odešla z domova, což byla unáhlenost, jenže já jsem byla přesvědčená, že dělám správně. Věděla jsem, že váš otec je báječný, a nikdy jsem ani na minutku nelitovala, že jsem odešla. Se svým otcem jsem se od té doby neviděla a on zakázal celé rodině, aby se se mnou stýkali. I matce, bratrům a mé sestře. Všechny moje dopisy přišly zpět neotevřené. Nedovolil mojí mamince, aby se se mnou sešla nebo se mnou promluvila. Nedávno jsem ji ale zahlédla.“

Nepřiznala, že to bylo v synagoze, protože jim nechtěla přidělávat starosti ještě tím, že jsou zčásti Židovky. To by je jen zmátlo. Nebo dokonce přivedlo i do nebezpečí vzhledem k Hitlerovým názorům na Židy. „Když jsem ji uviděla, dala jsem jí naše telefonní číslo a adresu. Včera večer mi zavolala, že vás chce vidět. Dnes odpoledne, až se vrátíte ze školy, přijde.“ Bylo to snazší, než myslela. Obě dcery na ni nevěřícně hleděly.

„Jak mohl být tak zlý?“ zeptala se Amadea s rozzlobeným výrazem. „Tatínkova rodina udělala to samé?“

„Ano. Nenáviděli Němce stejně, jako moje rodina nenáviděla Francouze.“

„Taková hloupost a podlost.“ Amadea byla na její straně. „Ty bys nám něco takového také udělala?“ Odpověď ale znala ještě dřív, než byla vyslovena.

„Já ne. Navíc tohle se stalo už dávno a válka byla hrozná.“

„Proč tě tedy nechtěl vidět ani potom?“ zeptala se Daphne logicky. Stejně jako sestra byla velice chytrá.

„Protože je paličatý starý chlap,“ odvětila jí Amadea nenávistně.

Beata mu odpustila už před lety a smířila se s tím, co se stalo, ačkoli ji to dlouho trýznilo.

„A co tvoji bratři a sestra?“ vyptávala se dál Amadea, která se nemohla stále vzpamatovat z toho, co slyšela. „Ti také nejsou mrtví?“ Beata zavrtěla hlavou. „Proč se s tebou nechtějí vidět?“

„Protože mají strach neuposlechnout otce,“ vysvětlila Beata prostě. Neřekla dcerám, že otec ji prohlásil za mrtvou.

„Musí být asi moc krutý, když se ho všichni tak bojí,“ prohlásila Amadea. Nemohla pochopit, že někdo se takhle chová. Její vlastní otec byl velmi hodný. „A tatínkova rodina je asi taky hrozná.“

„Tvoje maminka musí být statečná, když se s námi chce vidět.

Tvůj tatínek jí nařeže, až se vrátí domů?“ zeptala se ustaraně Daphne.

„Ovšemže ne.“ Beata se usmála. „Nepoví mu, že k nám zašla.

Moc by se zlobil. Je už starý. A ona také. Jsem tak šťastná, že se na nás přijde podívat,“ vyznala se Beata se slzami v očích, což obě její dcery dojalo. „Moc mi scházela. Zvlášť poté, co umřel tatínek.“

Amadeu najednou napadlo, zda s tím nemají něco společného matčiny každoroční návštěvy v synagoze, ale nechtěla se na to

vyptávat. Matka toho měla za sebou hodně. „Jen jsem chtěla, abyste tohle věděly, než přijde.“ Dovolila jim mimořádně nahlédnout do svého nitra a obě dívky se z toho nevzpamatovaly ještě cestou do školy. Bylo opravdu zvláštní, že mají babičku, která celé ty roky žila, ale nikdy ji neviděly. A nejen babičku, ale i dědečka, tetu a dva strýce.

„Jsem moc ráda, že přijde, kvůli mamince,“ řekla Amadea tiše.

„Ale myslím, že jí provedli hroznou věc. Představ si, že by to udělala ona nám,“ pokračovala a bylo jí maminky líto. Taková obrovská, obrovská ztráta, přijít o všechny, které milovala, kvůli muži. Amadea si však uvědomovala, že kdyby matka neodešla od rodiny, ona ani Daphne by se nikdy nenarodily.

„Já bych moc plakala,“ připustila Daphne.

„Já taky.“ Amadea se na ni usmála a vzala ji za ruku, protože přecházely ulici. „Ne abys vyvedla někdy takovou hloupost, že bys se mnou nemluvila, nebo přijdu a nařežu ti,“ varovala svou sestru a Daphne se rozesmála.

„Dobře, slibuju.“ Zbývající cestu do školy prošly obě dívky ruku v ruce zabrané do svých myšlenek, přemýšlely o mamince i o babičce, kterou dnes měly poznat. Amadea pozapomněla na dohady o tom, zda prarodiče nejsou Židé. Bylo jí to jedno. Věděla, že matka je katolička, takže se musí ve svých domněnkách plést. Pokud je maminka katolička, pak museli být její rodiče nepochybně také.

8

Když ve čtyři hodiny zazvonil zvonek, Beata na chvilku zůstala tiše stát, uhladila si šaty a upravila vlasy. Oblékla si jednoduché černé šaty a vzala si perlový náhrdelník, který jí Antoine věnoval k desátému výročí svatby. V obličeji byla kupodivu bledá. Tvářila se vážně a sotva dýchala, když dveře otevřela a spatřila tam stát svou matku v elegantním černém plášti přes červené šaty. Jako vždy byla hezky oblečená, na nohách měla černé kožené střevíce a k nim ladící kabelku. Černé kožené rukavice si nechala vyrobit na zakázku.

A měla obrovské perly. Její pohled se setkal s dceřiným a potom, bez jediného slova, si vlétly do náručí. Beata se náhle cítila jako malé dítě, které se ztratilo mamince, ale nakonec ji našlo. Chtěla se k ní prostě přitulit, dotknout se její tváře a hedvábných vlasů. Používala stále stejný parfém, jako když byla Beata malá. Beatě se vybavil ten strašný den, kdy odcházela z domu, jako by to bylo včera. Ale už je to pryč. Zase se našly. Ty roky mezitím se rozplynuly. Zavedla matku do obývacího pokoje, posadily se vedle sebe na pohovku a obě plakaly. Beata dlouho nemohla promluvit.

„Děkuju, že jsi přišla, mami, tolik jsi mi chyběla.“ Víc než si připouštěla nebo dokázala vyslovit. Všechno jí zase vytanulo v paměti. Okamžiky, kdy si přála, aby s ní matka byla, když se vdávala, když se narodila Amadea… a Daphne… prázdniny a narozeniny a každý důležitý okamžik v jejím manželském životě…

i když zemřel Antoine.

I všechny obyčejné chvíle mezitím. A teď tu byla. Beata necítila žádnou zlost kvůli těm rokům, které ztratily, jenom smutek. A nyní konečně i úlevu.

„Nevíš, jaké to bylo utrpení,“ vysvětlovala Monika a po tvářích se jí vytrvale koulely slzy. „Slíbila jsem mu, že se s tebou už neuvidím. Bála jsem se ho neposlechnout. Ale tak se mi po tobě stýskalo, každičký den.“ Nikdy se s tím nesmířila. Nakonec jí to připadalo jako smrt.

„Všechny dopisy se mi vrátily,“ připomněla Beata a vyčistila si nos.

„Ani jsem nevěděla, že jsi mi napsala. Otec je musel vracet, aniž mi je ukázal.“

„Tušila jsem to,“ pronesla Beata smutně, když si vzpomněla na poznámky otcovým rukopisem na obálkách. „Ty, které jsem napsala Brigitě, mi také poslali zpět. Jednou jsem ji zahlédla na ulici, ale nepromluvila se mnou. Ani Horst a Ulm.“

„Drželi jsme za tebe šivu,“ připomněla matka smutně nejhorší den ve svém životě. „Nedovolil nám, abychom s tebou promluvili.

Brigita se nejspíš bála, aby mě nerozčilila, proto mi nic neřekla.“

„Je šťastná?“

Matka zavrtěla hlavou. „Rozvedla se. Chce si vzít někoho jiného.

Otec s tím nesouhlasí. Jsou tvé děti židovského vyznání?“ zeptala se matka s nadějí a Beata zavrtěla hlavou.

„Nejsou.“ Neřekla jí, že konvertovala ke křesťanství, když se provdala za Antoina. Nechtěla ji víc rozrušit. I tohle stačilo.

Následujícími slovy ji však matka překvapila, protože správně pochopila, že Beata konvertovala. Zřejmě předpokládala, že to udělá, až si Antoina vezme.

„Možná je to tak lepší podle toho, co se dnes děje. Nacisté provádějí hrozné věci. Otec říká, že nám nikdy nic neudělají. Ale jeden nikdy neví. Nikomu neříkej, že jsi Židovka. Bude jim trvat dlouho, než najdou záznamy.

Pokud jsi teď křesťanka, zůstaň jí, Beato. Tak budeš bezpečnější.“ To byla od matky obdivuhodná slova. Vzápětí Monika pohlédla na svou dceru s obavami. „Co jsi o mně řekla dětem?“

„Že tě miluju, že tatínek nechtěl, abych se provdala za Antoina, protože byl Francouz a zuřila válka. Pověděla jsem jim, že jeho rodina se zachovala stejně ke mně. Děvčata byla překvapená, ale

snad to pochopila.“ Bylo to pro ně velké sousto, ale Beata věřila, že to strávily.

„Setkala se s tebou někdy jeho rodina?“ Beata zavrtěla hlavou.

„Jak vlastně zemřel?“

„Byla to nehoda na koni. Jeho otec zemřel dva týdny předtím.“

Potom Beata s úsměvem dodala: „Jsem teď hraběnka.“ A matka se také usmála.

„To na mě udělalo dojem,“ poškádlila ji s jiskřičkou v oku. A v té chvíli se děvčata vrátila domů a opatrně vešla do pokoje. Dívala se na tu ženu, o níž věděla, že je jejich babička, a spatřila úsměv, který rozzářil tvář jejich matky. Beata nejprve představila Amadeu, potom Daphne. Její matka seděla, dívala se na ně a slzy jí tekly po tváři, když k nim vztáhla obě ruce. „Odpusťte mi, prosím, že jsem byla tak hloupá. Mám velkou radost, že vás obě poznávám. Jsem na vás moc pyšná. Jste tak krásné,“ oslovila je a oči si otírala krajkovým kapesníčkem, zatímco dívky se k ní pomalu blížily. Podle Daphne byla docela milá. Amadea se jí chtěla vyptat, proč dovolila svému manželovi, aby se tak hanebně zachoval k jejich mamince, ale neodvážila se. Připadala jí jako hodný člověk. Plakala a jejich maminka také. Potom společně pily čaj, povídaly si a Amadea si uvědomila, že jí babička hodně připomíná matku. Dokonce měla i stejný hlas. Prožily příjemné chvíle, a když nakonec Monika vstala, Daphne na ni se zájmem pohlédla.

„Jak vám máme říkat?“ To byla na osmiletou holčičku velmi rozumná otázka. Amadeu také napadla.

„Co třeba babi?“ navrhla váhavě Monika, pohlédla nejdříve na ně a pak na Beatu. Nezasloužila si oblíbené oslovení babiček.

„Považovala bych za čest, kdybyste mi tak říkaly.“ Obě dívky přikývly a ona je objala, než odešla. Potom objala i Beatu. Nemohly se jedna druhé nabažit.

„Přijdeš zase?“ zeptala se Beata tiše, když stály ve dveřích.

„Samozřejmě,“ odpověděla matka. „Kdykoli budeš chtít.

Zavolám ti za pár dnů,“ slíbila a Beata věděla, že to udělá. Vždycky splnila, co slíbila, a ona vytušila, že to platí stále.

„Díky, mami,“ poděkovala a naposledy ji objala.

„Miluju tě, Beato,“ zašeptala její matka, políbila ji na tvář a odešla. Bylo to pro všechny podivuhodné odpoledne.

Když babička odešla, zašla Amadea za matkou. Seděla sama, zamyšlená, v obývacím pokoji.

„Mami?“ Beata vzhlédla s úsměvem.

„Ano, zlatíčko? Tak co myslíš?“

„Škoda že byla pryč tak dlouho. Je vidět, že tě moc miluje.“

„Já ji také. Jsem ráda, že se vrátila a že se setkala s vámi.“

„Nenávidím tvého otce za to, co ti provedl,“ pronesla Amadea ledovým hlasem a její matka přikývla. Souhlasila s ní, ale ona k němu necítila nenávist. Nikdy, ačkoli jí způsobil nevyslovitelnou bolest, stejně jako její matce. Jeho rozhodnutí zapudit ji si vyžádalo ode všech velké oběti, zřejmě i od něho, i když by nikdy nic takového nepřipustil. Vždy si s Beatou byli blízcí, takže když odešla, byla to pro něj obrovská rána. V jeho očích šlo o nejhorší zradu.

Beata nikdy nečekala, že by vypovězení trvalo až do konce jejího života. Ale i kdyby to věděla dopředu, stejně by se provdala za Antoina.

„Nesmíš nikoho nenávidět,“ řekla dceři klidně. „Stojí tě to příliš velké úsilí. A jenom ubližuješ sama sobě. To jsem se naučila už před dávnou dobou.“ Amadea přikývla. Tušila, že matka má pravdu.

Zároveň se ale domnívala, že je výjimečná žena, když svému otci nic nevyčítá. Amadea si byla jistá, že ona na jejím místě by ho nenáviděla.

Posadila se na pohovku, kde před chvílí seděla její babička, a objala Beatu. Tak jako ona objala předtím svou matku a cítila nesmírnou vděčnost, že po tolika letech směla.

„Mám tě moc ráda, maminko,“ zašeptala Amadea podobná slova jako Beata své matce. Spojil se tu nekonečný řetězec ozvěn a vztahů, které pokračovaly dál a dál. A na konci, navzdory času, vzdálenosti a nevyslovitelným rozporům, vzniklo nezlomitelné pouto. Její matka jí to dnes odpoledne dokázala.

9

V následujících dvou letech je Beatina matka navštěvovala jednou týdně. Z jejích návštěv se stala tradice a jakýsi rituál, na nějž Beata spoléhala a který pro všechny představoval vzácný dar.

Poznala matku i z těch stránek, které jí v dětství zůstaly skryté. Byla už dospělá žena a sama matka s vlastními dětmi, obě nesmírně vytrpěly a časem zmoudřely. Monika se jednou dokonce pokusila Jakoba přimět, aby dceři odpustil – řekla, že ji zahlédla na ulici s dvěma malými dcerami – avšak on na ni okamžitě vrhl nelítostný pohled.

„Nechápu, o čem mluvíš, Moniko. Naše dcera zemřela v roce 1916.“ Tím téma uzavřel. Byl snad z kamene. Monika se už neodvážila o dceři zmínit a spokojila se s návštěvami, stejně jako Beata. Ta nevěřila, že ještě někdy uvidí i ostatní. Stačilo jí, že má zpátky svou matku. Byla vděčná i za to.

Matka přinesla fotografie. Brigita byla stále krásná. Žila nyní s dětmi u nich doma. Matka si o ni dělala starosti, chodila prý na mnoho večírků, celé dny zůstávala v posteli a hodně pila a nezajímala se o své děti. Toužila jen po novém manželovi, jenže muži, s nimiž si vyšla, většinou byli ženatí. Horstovi i Ulmovi se vedlo dobře, i když jedno z Ulmových dětí bylo často nemocné a Monika si o ně dělala starosti. Holčička měla problémy se srdcem.

Časem si Monika vybudovala s Beatinými děvčaty velmi úzký vztah.

Amadea považovala babičku za zajímavou a inteligentní, ale nikdy jí úplně neprominula, že dovolila Jakobovi, aby její maminku vyhnal.

Podle ní to bylo kruté, a tak si držela od babičky odstup. Ale Daphne byla dost mladá na to, aby si ji bezvýhradně zamilovala. Byla ráda,

že má i babičku, nejen sestru a matku. Na otce si nepamatovala, celý její svět představovaly ženy. Stejně jako ten Beatin. Od Antoinovy smrti na žádného muže ani nepohlédla, i když stále byla velmi krásná. Tvrdila, že vzpomínky na roky, které s ním strávila, jí vydrží až do konce života a že o nikoho jiného nestojí. V roce 1935, dva roky po první matčině návštěvě, jí bylo čtyřicet let a matce šedesát pět. Poskytovaly si navzájem velkou útěchu. Svět se teď stával velmi děsivým místem, i když jich se to netýkalo. Prozatím.

Amadea často rozzlobeně mluvila o rostoucím antisemitismu v Německu. Židy vylučovali z německých odborů a nesměli už mít ani nemocenské pojištění. Nemohli získat právnické vzdělání a byli vyřazeni i z armády. To jasně naznačovalo, co přijde. Beata se obávala, že nastanou spíše horší než lepší časy. Dokonce i herci a hudebníci židovského původu se museli přihlásit do zvláštních organizací a zřídkakdy dostávali práci. Znamení doby hrozivě rostla.

Monika o tom jednou odpoledne hovořila s Beatou, když byly samy, než se dcery vrátily ze školy. Dělala si starosti kvůli Beatiným dokladům a dokladům jejích dětí. I když Beata už před devatenácti lety konvertovala, přesto se narodila jako Židovka a její dcery byly napůl Židovky. Monika se bála, že by jim to mohlo ublížit, pokud se situace zhorší. Chudší Židé a ti bez vlivu a styků byli v posledních dvou letech posíláni do pracovních táborů. Jakob však trval na tom, že jim se to nikdy nemůže stát. Jde jen o „marginální“ osoby, nebo to tak Němci alespoň vyhlašují. Trestance, zločince, pobudy, Cikány, nezaměstnané, výtržníky, komunisty, radikály a lidi, kteří se o sebe neumějí postarat. Ale tu a tam represe postihovaly i osoby, které vzdáleně znali. Monika měla uklízečku, jejíž bratr byl poslán do tábora v Dachau, a později vyhnali celou její rodinu. Ovšem je pravda, že bratr byl politický aktivista, který tiskl protinacistické letáky, takže si to zavinil sám. Ale i tak si Monika dělala velké starosti. Krok za krokem byli Židé vytlačováni ze společnosti, vydělováni a ve všech směrech omezováni. Pokud se to ještě zhorší, hlavně si nepřála, aby se něco stalo Beatě a děvčatům. Beata sama na to také myslela. Neměly nikoho, kdo by je ochránil, a kdyby se něco přihodilo, neměly se kam obrátit.

„Nemyslím, že budou dělat problémy lidem, jako jsme my, mami,“ namítla Beata klidně. Moniku znepokojovalo, jak je dcera hubená. Beata byla vždy hodně štíhlá, ale v posledních letech už připomínala přízrak a její nenalíčená tvář byla nepěkně bledá. Od Antoinovy smrti chodila jen v černém. Jako kdyby se přes noc změnila v mnohem starší ženu. Zavřela dveře před světem a zbyly jí jen děti. A nyní i matka.

„Co doklady dětí?“ vyptávala se Monika.

„Vlastně žádné nemají. Jenom studentské průkazy na jméno de Vallerand, obě se narodily jako katoličky. Já jsem katolička. Kněz nás dobře zná. Podle mě nikoho ani nenapadne, že nejsem původem křesťanka. A protože jsme se sem přistěhovali ze Švýcarska, někteří lidé si myslí, že jsme Švýcaři. I na mém oddacím listě je napsáno, že když jsme se brali, oba jsme byli katolíci. Pas mi už před lety propadl a děvčata nikdy žádný neměla. Amadea byla miminko, když jsme se vrátili, takže jsem ji měla zapsanou ve svém. Nikdo se nebude zajímat o vdovu s dvěma dcerami a francouzským šlechtickým jménem. Všude mám uvedeno hraběnka de Vallerand. Myslím, že nám nic nehrozí, pokud na sebe nebudeme upozorňovat. Mnohem víc se bojím o vás.“

Rodinu Wittgensteinových v Kolíně všichni znali a věděli, že jsou Židé. Skutečnost, že Beatu před dvěma desetiletími vyhnali a prohlásili za mrtvou, by ji mohla trochu ochránit, a její matka teď za to byla vděčná. Zbytek rodiny byl mnohem víc na očích, což bylo špatně i dobře. Předpokládali, že nacisté nebudou tak vážené rodiny pronásledovat. Jako spousta ostatních i oni byli přesvědčeni, že represe se týkají jen ubožáků, spodiny společnosti. Avšak antisemitismus se ocitl na denním pořádku a oba synové připouštěli, že jsou znepokojeni. Horst i Ulm pracovali v bance s Jakobem, který už uvažoval o odchodu do důchodu. Bylo mu sedmdesát. Beata si prohlížela fotografie, na nichž vypadal zachovale, ale staře. Obávala se, že k tomu sama přispěla. Na rozdíl od matky se zdál starší, než kolik mu skutečně bylo. Amadea se na jeho fotografie odmítala podívat. A Daphne prohlásila, že z něj jde strach. To babičky se nebála.

Vždycky jim přinesla nějaké dárky, což je potěšilo. Postupně věnovala Beatě několik kousků ze svých šperků. Nemohla jí dát nic vzácného, protože se bála, že by si toho Jakob všiml. Řekla mu, že šperky ztratila, a on jí vyhuboval, jak je neopatrná. Poslední dobou ale i on často zapomínal, takže se na ni tolik nezlobil. Oba stárli.

Se svým židovským původem si Beata dělala starosti jenom proto, že Amadea toužila jít na univerzitu a studovat filozofii, psychologii a literaturu, stejně jako kdysi její matka. Otec jí to ovšem nedovolil. Dnes v tom Amadee, bránili nacisté. Beata věděla, že pokud si Amadea podá přihlášku, mohlo by se zjistit, že je napůl Židovka. Riziko bylo příliš velké. Musela by ukázat nejen rodný list, který uváděl, že její rodiče, když se ve Švýcarsku narodila, byli katolíci, ale i doklady o rasovém původu rodičů. S Antoinovým původem by problémy neměla, v Beatině případě však existovala reálná hrozba, že by její židovský původ vyšel najevo, a to nechtěla připustit. Nevysvětlila, Amadee proč, ale neústupně trvala na tom, že si nepřeje, aby šla na univerzitu. Cítila, že právě tady hrozí největší nebezpečí.

I jako poloviční Židovka byla Amadea v ohrožení, jak Beata usoudila z rozhovoru s matkou. Takže v této otázce zůstávala neoblomná. Řekla, Amadee, že v obtížných časech není univerzita dobré místo, obzvláště pro ženu. Scházela se tam spousta radikálů a komunistů a všech lidí, kteří mají problémy s nacisty a jsou posíláni do pracovních táborů. Mohli by ji zatknout na nějakém shromáždění, a to její matka nepřipustí.

„To je směšné, mami. Nejsme komunisté. Chci jen studovat.

Nikdo mě do žádného pracovního tábora nepošle.“ Amadea nemohla pochopit, že její matka se chová tak hloupě. Podle jejího názoru mluvila Beata jako ozvěna vlastního otce.

„Samozřejmě,“ prohlásila Beata rozhodně, „jenže já si nepřeju, aby ses pohybovala mezi takovými lidmi. Pokud opravdu o studium stojíš, vydržíš pár let, až se situace uklidní. Teď se všude v Německu šíří nepokoje a já nechci, abys byla v ohrožení, byť jen nepřímo.“

Nebylo pochyb, že žádost o studium by ji do velkého nebezpečí uvrhla, jenže ne z důvodů, o nichž mluvily. Matka neměla v úmyslu dceři prozradit, že je původem Židovka a že Amadea i její sestra jsou

napůl Židovky. Do toho nikomu nic nebylo. Ani jim. Neústupně trvala na tom, že dcery nepotřebují nic vědět. Čím méně lidí to ví, tím jsou ve větším bezpečí. Nikdo v jejich okolí netušil, že se Beata narodila jako Židovka. Zásluhou devatenáctileté izolace od rodiny si své tajemství uchovala. Ani jedna z nich ostatně jako Židovka nevypadala, zejména Amadea s blonďatými vlasy a modrýma árijskýma očima. Ale ani Beata a Daphne nevypadaly semitsky, i když měly tmavé vlasy, neboť lidé, zaslepení konvenčními názory na Židy, obvykle jemné rysy a modré oči připisují křesťanům.

Amadea se o univerzitě dohadovala měsíce, ale matka trvala k velké babiččině úlevě na svém. I kdyby neměla strach o Beatu a její dcery, bála se Monika až dost o své ostatní děti, které se otevřeně hlásily k judaismu. Navíc bylo jasné, že Beata a děvčata bez Antoina nemají nikoho, kdo by je chránil a staral se o ně. Zůstaly na světě úplně samy, částečně kvůli Beatinu smutku nad manželovou smrtí, částečně kvůli tomu, že před desetiletími oba ztratili své rodiny.

Neměla tak vazbu na nikoho, kromě dcer a Daubignyových, které však vídala málokdy. Vedla osamocený život. Spor mezi ní a Amadeou kvůli zákazu studovat byl vážný. Rozpoutal mezi nimi boj a postavil je proti sobě, ale Beata neustoupila. Amadea neměla možnost matku neposlechnout, protože ta ovládala finance. Beata navrhla, ať studuje soukromě, dokud se situace nezklidní.

V červnu dokončí školu, dva měsíce po osmnáctých narozeninách. Daphne v necelých deseti měla ještě dost času a pro matku i sestru byla pořád malá holčička. Nesnášela, když se Amadea s matkou hádaly, a stěžovala si na ně babičce, kterou zbožňovala.

Podle ní byla krásná, líbily se jí její šperky a elegantní oblečení.

Monika vnučce dovolila, aby se jí prohrabovala v kabelce a hrála si s poklady, které tam najde, jako třeba se rtěnkou nebo pudrem. Když u nich byla, směla Daphne nosit její šperky a zkoušet si klobouky.

Monika byla elegantní jako vždy. Beatě už na vzhledu nezáleželo, ale Daphne nenáviděla smutné černé šaty, které její matka nosila.

Vypadala v nich tak pochmurně.

Amadee, bylo skoro osmnáct, když babička dvakrát za sebou vynechala pravidelnou týdenní návštěvu. Poprvé zavolala a omluvila se, že jí není dobře. Podruhé se prostě neukázala. Beatě se strachy

dělalo špatně, takže se nakonec odhodlala matce zavolat. V telefonu se ozval jakýsi ženský hlas, který neznala. Byla to jedna ze služek.

Když se vrátila, oznámila, že paní Wittgensteinová je nemocná a nemůže přijít k telefonu. Následující týden prožívala Beata muka, jak se o matku bála, a nesmírně se jí ulevilo, když Monika příští týden opět přišla. Vypadala ale hodně špatně. Byla smrtelně bledá, v obličeji jí hrál našedlý odstín, šla s obtížemi a jako by se jí nedostávalo dechu. Beata jí nabídla rámě a dovedla ji do obývacího pokoje a pomohla jí posadit se. Monika na chvilku nemohla popadnout dech, ale když vypila čaj, trochu se vzpamatovala.

„Mami, co se děje? Co říká doktor?“ vyptávala se Beata ustaraně.

„Nic to není.“ Monika se statečně usmívala, ale nepřesvědčivě.

„Problémy jsem začala mít už před lety a pak to přešlo. Něco se srdcem. Nejspíš to souvisí s věkem. Stroj už je opotřebovaný.“ Jenže šedesát pět ještě není takový věk a navíc se Beatě zdálo, že matka je hrozivě bledá. Kdyby všechno bylo jinak, promluvila by si s otcem.

Monika říkala, že si Jakob také dělá starosti. Následující den měla jít znovu k lékaři na další vyšetření. Tvrdila však, že se ničeho neobává.

Jde jen o malé obtíže. Vypadala ale mnohem hůř. Když tentokrát Monika odcházela, vyprovázela ji Beata až na ulici, aby se ujistila, že dojde v pořádku, a zavolala jí taxíka. Matka vždycky přijela taxíkem, aby jejich řidič nemohl Jakobovi vyzradit, kde byla. S tímto tajemstvím se nikomu nesvěřila, protože se bála, že kdyby to manžel zjistil, mohl by jí zabránit, aby sem šla. A rozzuřil by se na ni. Měla zakázáno na Beatu i jen pohlédnout a on očekával, že ho žena i děti poslechnou.

„Mami, slib mi, že zítra zajdeš k doktorovi,“ naléhala Beata na matku, než nastoupila do taxíku. „Neudělej prosím tě nějakou hloupost, třeba že vyšetření zrušíš.“ Dobře matku znala.

„Ovšemže ne.“ Monika se usmála a Beatě se ulevilo, protože se jí zdálo, že dýchá snadněji, než když přijela. Daphne ji na odchodu políbila a Amadea ji vystrašeně objala. Monika na svou dceru dlouho hleděla, než nastoupila do čekajícího taxíku. „Miluju tě, Beato. Buď opatrná a dávej na sebe pozor. Dělám si o tebe pořád starosti.“ Když to říkala, v očích měla slzy. Mučilo ji vědomí, že její dcera byla po devatenáct let odstrčena jako nějaký kriminálník odsouzený za

neodpustitelný zločin. Podle Moniky takové zločiny mezi lidmi, kteří se milují, neexistují. A Beata se tolik trápila. Jakmile zemřel Antoine, jednoduše ztratila už příliš mnoho.

„O nás se neboj, mami. Jsme v pořádku.“ Věděla, že jsou obě znepokojené kvůli jejich původu a kvůli dokladům jejích dcer. Nikdo je po nich ani nechtěl. „Dej pozor na sebe.“ Beata matku znovu objala. „A nezapomeň, že tě moc miluju. Děkuju, že jsi přišla.“ Byla jí strašně vděčná, že je navštěvovala, obzvláště nyní, když se necítila dobře.

„Miluju tě,“ zašeptala ještě jednou Monika a vsunula dceři něco do dlaně. Beata nevěděla, co to je, když matka vklouzla do auta.

Zavřela za ní dveře a zamávala jí. Dlouho sledovala odjíždějící taxík a potom se podívala do dlaně, co jí matka dala. Byl to malý diamantový prstýnek, který nosila celý život a který jí darovala její matka a ta ho zase dostala od své matky. Prsten putoval po generace, a kdykoli si Beata vybavila matčiny ruce, viděla na nich ten prsten.

Velmi ji dojalo, když si ho navlékla na svůj prst hned vedle snubního prstýnku, a vtom se zachvěla. Proč jí ho matka dala právě teď?

Nejspíš je víc nemocná, než si Beata uvědomuje, nebo si prostě jen dělá starosti. Říkala, že už takové potíže měla a že přešly. Ale Beata se o ni celou noc bála.

Když druhý den ráno vstala, rozhodla se z chvilkového popudu, že matce zavolá, jen aby se ujistila, že je v pořádku a chystá se k lékaři. Nevěřila jí, že na vyšetření opravdu půjde. Věděla, jak matka doktory nenávidí a jak je samostatná. Bylo nebezpečné telefonovat domů a Beata to také udělala jen párkrát v minulých dvou letech. Věděla ale, že otec bude v kanceláři. A po devatenácti letech už v domě nezůstali žádní sloužící, kteří by ji poznali po hlase.

Nervózně vytočila číslo a všimla si, že se jí třesou ruce. Vždy ji rozrušilo, když tam volala. Tentokrát se ve sluchátku ozval mužský hlas. Beata předpokládala, že jde o sluhu, a požádala ho věcným tónem, aby zavolal paní Wittgensteinovou. Následovalo dlouhé ticho a potom se muž zeptal, kdo volá. Protože ji nic jiného nenapadlo, řekla mu Amadeino jméno, jako předtím.

„Bohužel vám musím říct, madam, že paní Wittgensteinová je v nemocnici. Dnes v noci se zhroutila.“

„Panebože, to je hrozné… je v pořádku? Kam ji odvezli?“ Její hlas už nezněl věcně, byla strachem téměř bez sebe. Sluha jí pověděl název nemocnice, ale jen proto, že byla tak zoufalá a on předpokládal, že ať už jde o kohokoli, chce zaslat jeho zaměstnavatelce květiny. „Smí přijímat pouze návštěvy členů rodiny,“ dodal ještě, aby se ujistil, že se ji nepokusí navštívit, a Beata přikývla.

„Samozřejmě.“ Za chvilku zavěsila, usedla vedle telefonu v hale a zírala do prázdna. Nevěděla jak, ale uvědomila si, že ji musí vidět.

Co kdyby umřela? Otec jí přece nemůže zabránit, aby matku v takovém případě viděla. To prostě nemůže. Ani se nezdržovala s oblečením. Prostě si přes černé šaty, které měla na sobě, přetáhla černý plášť, narazila si klobouk, popadla kabelku a vyběhla ze dveří.

Za pár minutek už seděla v taxíku a mířila do nemocnice za matkou.

Cestou se bezmyšlenkovitě dotýkala prstýnku, který jí matka den předtím dala. Díkybohu, že se ještě viděly, říkala si v duchu a modlila se, aby se matka uzdravila.

V nemocnici jí sestra u příjmu řekla, do kterého patra má jít, a číslo pokoje. Byla v nejlepší kolínské nemocnici, všude sestřičky, lékaři a dobře oblečení lidé. Beata si uvědomila, že ona tak elegantně nevypadá v tom nesourodém oblečení, které měla na sobě, ale nevadilo jí to. Chtěla hlavně vidět matku a být s ní. Jakmile vystoupila z výtahu a zahnula do první chodby, spatřila je. V hale stáli oba její bratři, sestra a otec. Kromě toho s nimi byly i dvě ženy, které neznala, ale předpokládala, že jsou to její švagrové. S bušícím srdcem zamířila ke skupince. Byla od nich ani ne půl metru, když se Brigita otočila, uviděla ji a vytřeštila oči. Nic neřekla, ale ostatní si všimli jejího výrazu a pomalu se jeden za druhým otáčeli a hleděli na Beatu, stejně jako konečně i její otec. Pohlédl na ni a nic neřekl.

Vůbec nic a ani se nehnul.

„Přišla jsem za maminkou,“ ozvala se Beata hlasem vystrašeného dítěte a chtěla se k němu rozběhnout a obejmout ho a klidně i prosit za odpuštění, pokud bude muset. Jenže on se choval, jako kdyby byl z kamene. Zbytek rodiny mlčky stál a vyděšeně na ni koukal.

„Jsi mrtvá, Beato. A tvoje matka umírá.“ Když to říkal, měl v očích slzy, ale kvůli manželce, ne kvůli dceři. Hleděl na Beatu ledovým pohledem.

„Chci ji vidět.“

„Jenomže mrtví lidé nenavštěvují umírající. Drželi jsme za tebe šivu.“

„Je mi to líto. Opravdu mě to mrzí. Nemůžeš mi zabránit, abych ji viděla.“

„Mohu a také to udělám. Pohled na tebe by ji mohl zabít.“ Beata si uvědomila, jak žalostně asi musí vypadat v těch starých šatech a plášti a s kloboukem na stranu. Myslela jen na to, aby byla v nemocnici rychle, ne na to, co má na sobě. Ve tvářích bratrů a své sestry, ba i těch žen s nimi, viděla, jak ji litují. Vypadala na to, co byla, vyděděnec, navíc špatně oblečený. Otec se nezeptal, jak ví, že je matka v nemocnici. Nechtěl to vědět. Pokud šlo o něj, žena, která bývala jeho dcerou, je mrtvá. Osoba, která stála před ním, byla cizí a on ji nechtěl poznat.

„Tohle nemůžeš, tatínku. Musím za ní.“ Beata plakala, ale jeho tvář se ani pohnula, právě jako tehdy, když odcházela. Spíše vyhlížel ještě přísněji.

„Na to jsi měla myslet před devatenácti lety. Pokud neodejdeš, nechám tě vyvést.“ Beata si připadala jako šílená, když tam stála, a snadno si dokázala představit, jak ji otec vyhazuje. „Nechceme tě tady. Ani tvoje matka. Ty už sem nepatříš.“

„Je to moje matka,“ otřásala se pláčem Beata.

„Byla to tvoje matka. Teď už pro ni nic neznamenáš.“ Alespoň že Beata věděla, že to není pravda. Uplynulé dva roky pravidelných návštěv toho byly důkazem a ona za ně byla vděčná, i za to, že její matka poznala a zamilovala si její děti, a ony milovaly ji.

„Je to od tebe tak kruté, tatínku. Tohle ti nikdy neodpustí. A já také ne.“ Tentokrát věděla, že opravdu neodpustí. Tentokrát se zachoval příliš tvrdě.

„Cos udělala ty, nebylo správné. Já jsem nikdy neodpustil tobě,“

prohlásil bez slitování.

„Miluju tě,“ řekla Beata tiše a pak se podívala na ostatní. Ani se nehnuli a neřekli jediné slovo. Viděla, že Ulm se otočil a Brigita tiše

plakala, ale nevztáhla k ní ruku. A nikdo z nich se nepokusil přesvědčit otce, aby jí dovolil podívat se na matku. Příliš se báli.

„Mám maminku ráda. A vždycky jsem měla ráda i tebe. A vás všechny. Nikdy jsem vás nepřestala mít ráda. A maminka má ráda mě, stejně jako já ji,“ prohlásila Beata prudce.

„Běž pryč!“ vychrlil na ni otec a tvářil se, jako by ji nenáviděl za to, že mu rve srdce. Bylo ale nemožné odhalit, co cítí. „Běž!“ vykřikl a ukázal směrem k chodbě, odkud přišla. „Jsi pro nás mrtvá, a vždycky budeš.“ Beata se na něj dlouze zadívala, třásla se od hlavy až k patě a vzdorovala mu tak jako kdysi. Ona jediná se odvážila.

Tehdy poprvé kvůli Antoinovi a nyní kvůli matce. Ale věděla, že jí nedovolí vejít do matčina pokoje. Neměla jinou možnost než odejít, dřív než ji vyhodí. Naposledy na něj pohlédla, pak se otočila a pomalu se sklopenou hlavou odcházela. Než zahnula za roh, ještě jednou se ohlédla, ale když to udělala, už tam nebyli. Vešli do matčina pokoje, bez ní.

Když sjížděla výtahem dolů, plakala a vzlykala celou cestu domů.

Odpoledne každou hodinu volala do nemocnice a ptala se na matčin stav a ve čtyři hodiny jí to řekli. Její matka zemřela. Beata zírala do prázdna, když zavěsila. Bylo po všem. Poslední pouto s rodinou se přetrhlo a matka, kterou milovala, odešla. V uších jí stále zněla ozvěna matčina hlasu z předcházejícího dne. „Miluju tě, Beato.“

A pak ji pevně objala. „Já tě taky miluju, mami,“ zašeptala Beata.

A věděla, že ji bude milovat navždy.

10

Následující den Beata zpovzdálí sledovala matčin pohřeb. Měla na sobě kožich, sváteční černé šaty a krásný klobouk, který jí koupil Antoine, než zemřel. Věděla, že matka by na ni byla pyšná. A na prst si navlékla matčin prstýnek. Už ho nikdy nesundá. Nikdy.

Seděla jako přikovaná, naslouchala modlitbám a modlila se s ostatními. Podle židovské tradice museli Moniku pochovat hned druhý den. Beata za nimi šla i na hřbitov, ale zůstala stát opodál. Ani si nevšimli, že tam je. Chovala se jako duch, pozorovala, jak každý z nich nasypal lopatku půdy na matčinu rakev poté, co ji uložili do hrobu. Když odešli, klekla si vedle hrobu a položila k němu podle tradice malý kamínek jako projev úcty. Ani nevěděla, co dělá, až zaslechla, že odříkává Otčenáš. Byla přesvědčená, že matce by to nevadilo. Zůstala u hrobu dlouho, pak šla domů a cítila se uvnitř mrtvá. Tak mrtvá, jak o ní otec tvrdil.

Amadea na ni smutně pohlédla a objala ji. „Je mi to tak líto, maminko.“ Beata dcerám zprávu oznámila předcházející večer.

Všechny plakaly. Každá z nich svým způsobem babičku milovala, ačkoli zažívaly smíšené pocity, obzvláště Amadea, kvůli tomu, jak se prarodiče zachovali k jejich mamince, když se provdala za jejich tatínka. Nepřipadalo jim to správné a Beata s nimi souhlasila. Ale stejně matku milovala. Dokonce i otce. Byli to její rodiče.

Toho večera Beata odešla do svého pokoje brzy, lehla si na postel a vzpomínala na vše, co se stalo, a na začátky soužití s Antoinem.

Měla o čem přemýšlet. Život stál za to, i když byl těžký. Za lásku zaplatila vysokou cenu. Matčina smrt jí připomněla, že teď kromě

dcer nemá nikoho, koho by mohla ztratit. Její otec to právě jasně vyjádřil. Její život teď patřil jim. Vlastní život už neměla.

O měsíc později, v červnu, jí Amadea zasadila přímo do srdce další ránu. V jistém smyslu šlo o stejný případ jako ztráta matky, jen s tím rozdílem, že Amadea alespoň zůstane naživu.

„Vstoupím do kláštera, mami,“ oznámila Amadea klidně v poslední školní den. Beata nebyla na něco takového vůbec připravena. Pohlédla na svou starší dceru úplně vyděšeně, ale Amadein pohled zůstal klidný. Otálela s oznámením svého rozhodnutí měsíce, ale každým dnem si byla jistější. Její volba nebyla ani ukvapená, ani lehkovážná.

„Nevstoupíš,“ prohlásila Beata rezolutně. V žádném případě.

Sama sobě připomínala svého otce, ale tohle nemínila dopustit.

Antoine by si to také nepřál, a jaký byl oddaný katolík. „To ti nedovolím.“

„Nemůžeš mi zabránit.“ Amadea poprvé mluvila jako dospělá.

Její hlas zněl tvrdě a neústupně. K rozhodnutí dospěla obtížně, takže nyní necítila vůbec žádné pochybnosti. Byla si naprosto jistá, že je povolána, a nikdo její víru nemohl podkopat, ani milovaná matka.

Tohle nebyla bitva o to, zda půjde na univerzitu. Před Beatou stála dospělá žena, která ví, co chce, a je odhodlaná toho dosáhnout. Beatu vyděsil tón dceřina hlasu, stejně jako výraz v jejích očích.

„Tvůj otec by si to nepřál,“ namítla a doufala, že Amadeu zmínkou o otci zviklá. Nezapůsobilo to.

„To nemůžeš vědět. Ty ses vzdala všeho, aby sis ho mohla vzít, protože jsi věřila v to, co jsi dělala. Já také věřím.

Slyším boží volání.“ Řekla to, jako kdyby hovořila o svátém grálu. Ve skutečnosti nalezla vše, co chtěla a potřebovala. Po měsících rozhovorů s knězem si byla naprosto jistá a měla to v sobě vepsáno.

„Panebože.“ Beata těžce usedla a hleděla na dceru. „Jsi moc mladá, abys to věděla určitě. Nudíš se a připadá ti to romantické.“

Uvědomovala si, že vzorem se pro ni stala Edith Steinová, která byla v klášteře dva roky.

„Nevíš, o čem mluvíš,“ oponovala jí Amadea klidně. „Půjdu ke karmelitkám. Už jsem s nimi mluvila. Nemůžeš mi zabránit, mami,“

zopakovala slova, která pronesla hned na začátku. Už nemluvila jako trucovité dítě, ale jako žena se svátým posláním.

„Karmelitky žijí v klauzuře. Budeš jako vězeň po zbytek svého života, uzavřená před světem. Jsi krásná a mladá, měla bys mít manžela a děti.“

„Chci být jeptiška,“ prohlásila Amadea jasně. Beatě přeběhl mráz po zádech. Naštěstí Daphne byla u kamarádky, a tak je neslyšela.

„Umínila sis to jen proto, že do kláštera vstoupila Edith Steinová.

Jí ale bylo čtyřicet dva let, když tam šla. Už si užila života. Věděla, co dělá. Ty ne. Jsi na takové rozhodnutí příliš mladá.“

„Budu mít dost času na rozmyšlení,“ namítla Amadea rozumně.

„Trvá osm let, než složíš poslední sliby.“ Věděla o tom všechno.

„Mami, takový život si přeju.“ Stále hleděla matce do očí a její pohled byl plný tiché rozhodnosti, což Beatu děsilo.

„Proč? Proč?“ naříkala a slzy jí tekly po tváři. „Jsi mladá, máš celý život před sebou. Proč chceš udělat něco takového?“

„Chci sloužit Bohu a tohle je ten nejlepší způsob, jaký znám.

Myslím, že i On si to přeje. Chci milovat Krista stejně, jako tys milovala tatínka. On je ten, koho já chci. Jsi zbožná, maminko.

Chodíš do kostela. Jak to, že mi nerozumíš?“ Amadea se tvářila zklamaně, že matku její rozhodnutí tak rozladilo. Beata si vzpomněla na vlastní matku, když jí ona řekla o Antoinovi. Monika se cítila zrazená. A Beata měla stejný pocit. Připadala si jako otec, zatvrzelá a neústupná, a taková být nechtěla. Jenže nechtěla ani, aby její dcera vstoupila do kláštera. Podle Beaty šlo o něco nenormálního.

„Obdivuju tvoje odhodlání,“ řekla tiše, „ale čeká tě těžký život. Já bych si pro tebe přála něco lepšího. Muže, který by se o tebe staral, děti, které bys milovala.“ Vtom si vzpomněla na Daphne. „Co budeme bez tebe já a tvoje sestra dělat?“ Ta představa ji ničila.

„Budu se za vás modlit. To je víc, než bych vám mohla nabídnout, kdybych zůstala. Víc prospěju, když se budu modlit za svět, než když se jen dívám na ty hrozné věci, které lidé provádějí, aby se navzájem zničili, na krutost lidí vůči jejich bližním.“ Amadeu vždycky hluboce pobuřovaly křivdy, které se děly Židům. Bylo to proti jejímu přesvědčení a Beata ji za to obdivovala. Ale s tímhle nesouhlasí. Nenechá svou dceru, aby promarnila život jako jeptiška,

zamčená někde v klášteře jako vězeň. „Budeš o tom alespoň přemýšlet? Prosím, maminko. Nic jiného nechci… Nemůžeš mě zastavit, ale chci, abys mi požehnala.“ Přesně o to prosila Beata svoje rodiče, když se vdávala za Antoina. Nyní po ní žádá požehnání Amadea, aby mohla následovat Krista. To bylo obtížné rozhodnutí.

„Mám tě ráda,“ řekla Amadea tiše a objala ji, zatímco Beata si mezi slzami povzdychla.

„Jak k tomu došlo? Kdy ses rozhodla?“

„Mluvila jsem o tom se sestrou Elly, než odešla do kláštera.

Vždycky jsem cítila boží volání, ale nebyla jsem si jistá. Dlouhé měsíce jsem vše probírala s naším knězem. Teď vím, že jsem si vybrala dobře, maminko. Už jsem si jistá.“ Byla tak krásná, což Beatě rvalo srdce.

„Proč? Jak si můžeš být jistá?“

„Prostě jsem. Cítím absolutní jistotu.“ Když na ni matka pohlédla, viděla, že má v očích mír, jako mladá světice. Ale Beata se nedokázala přimět, aby z ní měla radost. Připadalo jí to jako hrozné mrhání životem, ba doslova tragédie. Podle Amadey šlo o vzácný dar. Jediný, po kterém toužila, spolu s matčiným požehnáním.

„Kdy tam chceš vstoupit?“ Beata doufala, že ještě bude mít čas, aby ji odradila. Třeba rok.

„Příští týden. Není důvod, abych otálela. Už jsem skončila školu.“ Dlouho čekala, než o tom řekla matce, ale teď všechno proběhne velmi rychle.

„Ví to Daphne?“ zeptala se Beata a Amadea zavrtěla hlavou.

Daphne bylo teprve deset, ale dívky si byly hodně blízké.

„Nejdřív jsem to chtěla povědět tobě. Doufala jsem, že ze mě budeš mít radost, až se s tou představou vyrovnáš.“ Stejnou anabází prošla Beata s rodiči kvůli Antoinovi. Dokonce používali stejná slova, až na to, že ona své dceři ničím nevyhrožuje. Jen ji naléhavě prosí, aby si vše rozmyslela. Její rodiče si mysleli, že cesta, kterou si vybrala, je příliš obtížná, a přesně totéž se domnívá i Beata o své dceři. Znovu se jí vracely ozvěny minulosti. Dějiny se opakují v nepřetržitém řetězci.

Beata celou noc nespala, ležela v posteli, naslouchala ozvěnám své minulosti, znovu si vybavovala hádky s rodiči, při nichž byla

přesvědčená, že má pravdu, hrozný den, kdy odešla z domu a odjela za Antoinem do Švýcarska. A jak byla šťastná. A to bylo nejdůležitější. Jediný správný argument. Každý musí následovat vlastní osud, ať už je jakýkoli. Pro ni byl tím osudem Antoine.

Možná že pro Amadeu jím je církev. Proč ji vlastně tehdy tak pojmenovali? Jako kdyby měli nějakou hroznou předtuchu? Ta, která miluje Boha. Beata si přála, aby On ji nemiloval tolik, že by ji povolal k sobě, ale nejspíš tomu tak bylo. Jak to může vědět? Kdo je, aby to posoudila? Kdo jí dal právo, aby dceři rozmlouvala její osud a činila za ni rozhodnutí? Nemá na to o nic větší nárok, než měl její otec. Milovat někoho možná znamená, že se vzdáte svých představ o něm, aby on mohl sledovat vlastní cíle. Ráno Beata věděla, že nesmí, Amadee bránit v tom, co si přeje. A pokud její volba není správná, musí to zjistit sama. Alespoň že na to má osm let. Vždycky si všechno může rozmyslet, i když Beata tušila, že k tomu nedojde.

Její rodiče možná také doufali, že Antoina opustí. Jenže oni byli tak šťastní. Byl jejím osudem. Právě tak, jako je tohle osudem Amadeiným. Beata se nenadála, že se její dcera stane jeptiškou, ani Antoine. Měla ale zvláštní pocit, že on by jí to také dovolil. Kdo jim dal právo, aby jí to neumožnili?

Když ráno před snídaní vešla Beata do Amadeina pokoje, tvářila se zoufale. Ale ještě dřív, než promluvila, vyčetla Amadea z její tváře, že vyhrála. Zadržela dech a čekala.

„Nebudu ti bránit. Chci, abys byla šťastná,“ oznámila jí Beata zničená žalem, ale s očima plnýma lásky. „Nechci způsobit tobě, co moji rodiče provedli mně. Dávám ti své požehnání, protože tě miluju a chci, abys byla šťastná, podle svého rozhodnutí.“ Dala jí ten nejvzácnější dar a podstoupila největší oběť, v čemž ale podle ní tkvěl smysl rodičovství. Tohle byla obtížnější součást rodičovských povinností. Důležitá rozhodnutí nikdy nejsou snadná. Proto jsou tak důležitá.

„Děkuju, maminko… děkuju… děkuju!“ Amadee, zářily oči, když matku objímala. Skutečně zářila nadšením a ještě nikdy si nebyly tak blízké. Nebylo pochyb, jak moc se mají rády.

Horší bylo vysvětlit to Daphne, která se usedavě rozplakala.

Nechtěla, stejně jako Beata, aby Amadea odešla.

„Už tě nikdy neuvidíme,“ vzlykala zoufale. „Ella už sestru vůbec nevidí, nedovolí jí to. Už se jí nemůže dotknout ani ji obejmout.“

Beatě se málem zastavilo srdce při takové představě.

„Ale ano, uvidíme se. Můžete přijít dvakrát za rok a dotknout se mě malým okénkem. Kromě toho se můžeme pořádně obejmout teď a to nám vydrží na dlouho.“ Amadea sestru litovala, ale rozhodnutí nezměnila. Celý příští týden nemohly Daphne utišit. Amadeu mrzelo, že je opouští, ale jak se její vstup do kláštera blížil, byla každým dnem veselejší.

Beata ji v naději, že by tím ulehčila Daphne situaci, požádala, aby počkala ještě pár týdnů, ale Amadea zavrtěla hlavou. „To by bylo jen horší, mami. Bude si muset zvyknout. Má tebe.“ Jenže to není totéž.

Amadea představovala světlo a radost v sestřině životě, stejně jako v Beatině. „Prospěje to i tobě. Budeš se jí věnovat, budete chodit do kina, do muzea nebo do parku. Potřebuješ se dostat víc ven.“ Tohle všechno Amadea se sestrou celé roky dělala. Beata se podílela jen málo. Držela smutek a většinu času trávila ve svém pokoji. Ani nyní si nebyla jistá, zda už je na takové věci připravená. Ale někdo to dělat musí. Antoine zemřel. Matka zemřela. Odejde i Amadea a Beata měla skoro dojem, že pro ně, jestliže ji nebudou vídat každý den, bude jako mrtvá. Byl to neradostný pocit.

„Můžeš nám psát?“ zeptala se vyděšeně.

„Samozřejmě. Ačkoli budu mít spoustu práce. Ale napíšu vám co nejčastěji.“ Jako kdyby ji čekal nějaký výlet, celoživotní výlet. Jako cesta do nebe, nebo první zastávka na trase, která tam vede. Beata si to nedokázala představit a sama by nic takového nepodstoupila. Stala se oddanou katoličkou, ale do řádu by zřejmě vstoupit nechtěla.

Takový život jí připadal příliš omezený. Ovšem Amadea se už nemohla dočkat.

Beata a Daphne ji vyprovodily. Měla na sobě jednoduché modré šaty a klobouk, který nosila do kostela. Byl nádherný slunečný den, ale Beatě už dlouho nebylo tak smutno. Daphne celou cestu do kláštera plakala a Amadea ji držela za ruku. Když vystoupily z auta, Beata se na svou dceru dlouze zahleděla, jako kdyby ji naposledy vnímala a vrývala si do srdce vzpomínku na její podobu. Až ji uvidí příště, bude vypadat jinak. A také bude někdo jiný.

„Měj pořád na paměti, že tě moc miluju. Záleží mi na tobě a jsem na tebe hrdá. Jsi můj dar z nebes, Amadeo. Buď šťastná a dávej na sebe pozor. A pokud zjistíš, že řád není pro tebe to pravé, bude v pořádku, když změníš názor. Nikdo si o tobě kvůli tomu nebude myslet nic špatného.“ Beata doufala, že se to stane.

„Děkuju, maminko,“ poděkovala Amadea tiše, ale věděla, že k tomu nedojde. Celou svou duší byla přesvědčená, že tohle je ten pravý život, a ani na vteřinu nezapochybovala. Potom matku objala.

Sevřela ji jako dospělá žena, která dobře ví, co dělá, a nelituje. Právě tak jako Beata onoho dne, kdy opouštěla svou matku, aby odešla za Antoinem. „Bůh s tebou,“ zašeptala Amadea, zatímco Beata se rozplakala a přikývla. Tohle byla Amadea, která se chovala jako dospělá a ne jako dítě.

„I s tebou,“ odpověděla také šeptem. Amadea mezitím políbila svou malou sestřičku a usmála se na ni. Zdála se smutná, že je opouští, ale pod tím smutkem se skrýval ohromující pocit štěstí a klidu.

Neměla žádný kufr. Nevzala si s sebou nic, kromě oblečení, které měla na sobě, a to odnesou, jakmile se svlékne. Věnují je chudým.

Nesměla si přinést žádný majetek a bude muset složit sliby chudoby, cudnosti a poslušnosti, což jí vyhovovalo. Nebála se toho, co ji čeká.

Nikdy v životě nebyla šťastnější a měla to vepsáno ve tváři. Stejně se tvářila Beata, když se na nádraží v Lausanne setkala s Antoinem a jejich společný život začal. Nebo té noci, kdy se narodila Amadea.

Tohle byl pro Amadeu začátek. Ne konec, jak se její matka obávala.

Ještě jednou je obě objala a pak se otočila a zazvonila. Byla připravena. Mladá jeptiška otevřela nejdříve kukátko a potom i dveře, aniž se ukázala. A vzápětí Amadea prošla dveřmi bez ohlédnutí a zmizela. Dveře se zavřely a Beata s Daphne zůstaly stát opuštěné na ulici, pohlédly na sebe a pak se pevně objaly. Nic víc už jim nezbylo, nic víc neměly. Jen sebe navzájem. Vdova a malá holčička. Amadea měla před sebou celý život, život, který povede daleko, moc daleko od nich.

11

Mladá jeptiška Amadeu zavedla rovnou do šatny. Nepromluvila ani slovo, ale pozdravila ji pokojným úsměvem a vřelým pohledem.

Amadea porozuměla. V tom, že si rozuměly beze slov, bylo něco uklidňujícího. Amadea měla okamžitě pocit, že se ocitla v bezpečí, a věděla, že to je pro ni to správné místo.

Jeptiška na ni pohlédla, odhadla její štíhlou postavu a přikývla a zároveň jí předložila jednoduchý černý oděv, který sahá po kotníky, a bílý bavlněný závoj k zakrytí vlasů. Nebylo to ještě řádové oblečení, ale Amadea věděla, že potrvá šest měsíců, než bude smět klášterní hábit nosit, a to pouze tehdy, když ostatní usoudí, že si ho zaslouží. Jak jí vysvětlila matka představená, než Amadea vstoupila, lhůta může být i prodloužena. Podle oblečení, v němž bude chodit mezitím, se pozná, že je postulantka. Řádový černý závoj nedostane, dokud po osmi letech nesloží předepsané sliby.

Jeptiška ji na chvilku nechala o samotě, aby se mohla převléknout, včetně spodního prádla. Připravila jí pár drsných sandálů, jediných bot, které odteď bude nosit, naboso. Rád patřil mezi bosáky, což znamenalo, že jakožto součást nepohodlí, v němž žily, nepoužívaly běžnou obuv.

Amadea přijala připravené oblečení s nadšením. Ani kdyby jí nabídli svatební šaty, nebyla by šťastnější, a zažívala stejný pocit jako její matka v den, kdy si oblékla bílé lněné šaty, které si na vlastní svatbu ušila z krajkových ubrusů. Pro Amadeu začínal nový život, v jistém smyslu to připomínalo zásnuby s Kristem. Svatba si vyžádá osm let příprav. A ona se nemohla dočkat už nyní.

Za pár minut se jeptiška vrátila a vše, co měla Amadea na sobě, když přišla, zmizelo v koši pro chudé, včetně svátečních bot. Ostatní oblečení jí matka bude schraňovat, jak říkala, pro případ, že by Amadea změnila názor. Kromě toho bude oblečení chránit ze stejného důvodu, jako to dělávají rodiče s věcmi po mrtvém dítěti, ze sentimentu a neschopnosti se s nimi rozloučit. Pro Amadeu už nic neznamenaly. Její život byl tady.

Jakmile se oblékla, zavedla ji sestra do kaple k ostatním jeptiškám na modlitby. Potom následovalo dlouhé ticho, při němž sestry každý den zpytovaly svědomí, připomínaly si hříchy, jichž se dopustily, nevlídnost, o níž uvažovaly, drobné žárlení, touhu po jídle, lidech i po pohodlí, o němž si kdysi myslely, že je důležité, ale které si musely odříkat. Pro začátek to bylo pro Amadeu vhodné místo.

Pokárala se za to, že cítila silnější pouto k matce a sestře než ke Kristu. Nikdo jí nevysvětloval, co ticho znamená, slyšela o tom již předem a dobře čas využila.

Zatímco ostatní sestry obědvaly, ji odvedly do kanceláře matky představené. Až do večeře nebude nic jíst, což byla první oběť, již musela podstoupit. Stejně jako matka představená, aby s ní mohla promluvit.

„Je vše v pořádku, dítě?“ zeptala se jí laskavě, když ji pozdravila slovy „Pozdrav v Pánu“, jež Amadea zopakovala.

„Ano, děkuju, matko.“

„Máme radost, že jsi tu.“ V těchto dnech byla místní komunita početná. Neměly nedostatek postulantek. Nijak jim neuškodilo, že k nim před dvěma lety vstoupila Edith Steinová. Sice se o nich mluvilo více, než by si přála, ale zase se tak podnítil zájem dalších dívek, jako například této. Z Edith Steinové se stala před rokem sestra Tereza Benedikta od Kříže a Amadea by se s ní mohla setkat, ačkoli osobní obdiv měly striktně zakázán. Byly společenstvím sester, nikoli spolkem individualit s vlastními myšlenkami. Žily zde, aby sloužily Kristu a modlily se za spásu světa, nic víc a nic míň, jak matka představená připomněla. Amadea to chápala.

„Budeš bydlet s třemi dalšími sestrami. Nemluvíme, pouze u jídla či ve chvílích oddychu, kdy můžeš hovořit o záležitostech naší komunity, o ničem jiném. Nebudeš zde mít žádné osobní přátele. My

všechny jsme přítelkyně Krista.“ Amadea opět přikývla, cítila k ní posvátnou úctu.

Matka představená byla vysoká hubená žena s pronikavým pohledem a laskavou tváří. Bylo nemožné odhadnout její věk a ani se to nehodilo. Je to matka, která je povede a bude je ochraňovat, kterou musí poslouchat, stejně jako naslouchaly Pánu, který je sem přivedl.

Vstupem ke karmelitkám se Amadea stala členkou nové rodiny a jiná pro ni už neexistovala. Na osmnáct let byla propůjčena své matce, otci a Daphne. Její čas s nimi už vypršel, pouta k nim se zpřetrhala a mohla se projevit jen prostřednictvím modlitby či příležitostných dopisů. Dozvěděla se, že domů může psát jednou týdně, a slíbila matce, že to dodrží. Ale na prvním místě je práce a povinnosti.

Přidělily ji do prádelny a ve volném čase měla drhnout kuchyň.

Pokud jí pak ještě zbyde nějaké volno, může pracovat na zahradě.

Práce na zahradě byla považována za privilegium a poctu. Matka představená jí ještě připomněla slova svaté Terezy z Avily, že Bůh se zjevuje osamělému srdci. Musí tedy pracovat co nejvíce sama a neustále se modlit. Smí mluvit jen u jídla. Nejdůležitějším okamžikem dne a života bude mešní oběť. „Pamatuj, že svátá Tereza nás učí, že podstata modlitby nespočívá v myšlení, ale v lásce. Jsi tady, abys milovala své sestry a svět. A po čase, pokud jsi k tomu předurčena, se staneš nevěstou Boží.“

Takovou hrůzu nahánějící odpovědnost a zároveň nejvyšší poctu si Amadea ani nedokázala představit. Proto sem přišla. Už přemýšlela o svém novém jméně. Chtěla by se stát sestrou Terezou z Karmelu. Do té doby bude postulantka sestra Amadea. Dozvěděla se, že celu jí ukážou dnes po večeři. Už věděla, že jednou ze zásad řádu je nejíst maso, pokud nejsou nemocné a lékař jim ho nepředepíše ze zdravotních důvodů. Ale i tak šlo o oběť, kterou mohla splnit. Každým rokem od 14. září až do Velikonoc se postily.

Jídlo stejně pro Amadeu nikdy nebylo důležité, a tak si s tím nedělala starosti.

Oběd a odpočinek skončil, když s ní matka Tereza Marie, Matka Páně domluvila, a tak se Amadea připojila k ostatním sestrám při litanii k Panně Marii a snažila se soustředit na modlitbu a ne na to, co jí říkala matka představená. Musela se vyrovnat se spoustou nových

věcí. Po modlitbě následovalo čtení a pak ji poslaly vydrhnout před večeří kuchyň. Většinu odpoledne strávila na kolenou a zároveň se modlila. Potom pomáhala s přípravou večeře. Jeptišky byly stále v jednom kole a u práce se modlily, z toho důvodu bylo tak důležité ticho. Když při nešporách odříkávaly modlitby, byla Amadea unavená, ale nadšená. A nakonec se ozval zvon a oznámil, že je čeká večeře. Amadea od snídaně nic nejedla, ale byla příliš rozrušená, aby snědla něco víc. K večeři měly fazole, brambory a zeleninu a ovoce z vlastní zahrádky. Jeptišky u jídla tiše hovořily. Bylo zde hodně dívek Amadeina věku, většina z nich v oblečení postulantek, některé v hábitu novicek. Mnohé vstoupily do kláštera v ještě mladším věku než ona, nebo jí tak aspoň připadaly. Jeptišky, které už měly řádový černý závoj, připomínaly Amadee světice s andělskými tvářemi, poklidným výrazem a vřelým láskyplným pohledem. Amadea ještě nikdy nebyla tak šťastná. Některé sestry s ní u večeře laskavě promluvily. Také si všimla, že mladší jeptišky převzaly péči o starší, z nichž některé musely k večeři přivézt na kolečkových křeslech.

Povídaly si jako babičky obklopené mladými pomocnicemi.

Po večeři a krátkém půlhodinovém odpočinku, při němž si ukazovaly výšivky, které vytvořily, a slavnostní roucha pro kostel, se společně půlhodinku naposledy pomodlily a šly spát. Ráno musí vstávat v půl šesté, v šest je čekají modlitby. Budou se modlit dvě hodiny před mší, která začíná v osm, pak následuje snídaně a po ní se až do doby, kdy přichází na řadu zpytování svědomí a oběd, pracuje.

Jejich den byl plný namáhavé práce a modliteb. Nic z toho Amadeu neděsilo. Věděla, do čeho jde, a přála si to. Její dny a život už navždy budou bohaté a plné a její srdce bude zářit v náručí Karmelu.

Když večer v deset hodin vstoupila do své cely, spatřila jeptišky, s nimiž ji bude sdílet. Dvě novicky a jedna postulantka jako ona.

Kývly si na pozdrav, usmály se a zhasly světlo, aby si mohly obléknout noční košile vyrobené z hrubé vlny, která byla již tisíckrát opraná, a přesto stále drsná. V celách neměly topení a košile hrozně škrábaly, ale i to byla oběť, kterou ochotně podstupovaly. Chtěly se stát nevěstami ukřižovaného Krista, který pro ně v mukách zemřel na kříži. Tohle bylo nejmenší, co pro Něho mohly udělat. Amadea věděla, že si časem zvykne. Na okamžik si vzpomněla na jemné

hedvábné a bavlněné noční košile, které jí matka šila, ale vzápětí si rychle uvědomila, že tuto myšlenku bude muset zítra uvést při zpytování svědomí. Podobné vzpomínky si s sebou nesměla brát.

A kdykoli jí přijdou na mysl, bude muset za ně činit pokání. Nesměla marnit čas smutněním po pohodlí bývalého života.

Ležela té noci v posteli, myslela na matku a Daphne a modlila se za ně. Prosila Boha, aby nad nimi držel ochrannou ruku, dopřál jim zdraví a štěstí. Na chviličku ucítila, jak jí do očí stoupají slzy, a přikázala si, že kvůli tomu se bude muset také modlit. Stala se dozorcem vlastního svědomí a vrátným u vstupu do svých myšlenek.

Nesměla vpustit žádné jiné myšlenky než na Krista, jak jí matka představená dnes vysvětlila. Pamatovala na své blízké v modlitbách, když usínala, a pronesla modlitbu i za babičku, která zemřela před dvěma měsíci a nyní už byla v nebi.

Beata ležící té noci v posteli s Daphne, která plakala tak dlouho, až usnula, také vzpomínala na svou matku i na své dítě, které právě ztratila kvůli Bohu. Modlila se, stejně jako Amadea, aby jí Bůh dopřál zdraví a štěstí. A potom zčistajasna pronesla modlitbu i za všechny Židy.

12

Dny Amadee utíkaly rychle, v modlitbách a povinnostech.

Většinou pracovala v kuchyni nebo prádelně, avšak jednou se ocitla i na zahradě s Edith Steinovou. Pracovaly bok po boku mlčky a Amadea byla šťastná, že je blízko ní a čas od času se na ni usmála.

Při zpytování svědomí si však uvědomila, že by neměla projevovat osobní zájem. Potom se jí vyhýbala a snažila se vyčistit mysl od vzpomínek na ni a od obdivu, který k ní v minulosti chovala. Sestra Tereza Benedikta od Kříže se stala pouze jednou ze sester karmelitek a v jiných souvislostech o ní nesměla uvažovat.

Od matky a Daphne dostávala pravidelně dopisy a měla povšechný pojem o tom, co se ve světě děje. V září vyšly protižidovské norimberské rasové zákony, po nichž se situace ještě více vyostřila. Amadee přibyl další důvod k modlitbám. O Vánocích její matka celému klášteru poslala pomeranče, což všem udělalo obrovskou radost. A v lednu sestry odhlasovaly, že Amadea smí začít noviciát, a přidělily jí posvátný hábit karmelitek. Ten den považovala Amadea za nejdůležitější den svého života. Dostala povolení ke krátké návštěvě matky a Daphne. Šťastně se na ně usmívala zamřížovaným okénkem. Matka se rozplakala, když ji uviděla v hábitu, zatímco Daphne si ji jen prohlížela.

„Nejsi si vůbec podobná,“ řekla smutně. Téměř se jí bála. Beata si však okamžitě všimla, jak šťastná její dcera je, a málem jí to zlomilo srdce.

„Teď už jsem jeptiška.“ Amadea se na ně usmívala. Nemohla se dočkat, až si v průběhu roku zvolí nové jméno. „Oběma vám to moc sluší.“

„Tobě také,“ pochválila ji Beata, prohlížela si ji a objímala ji pohledem. Všechny tři prostrčily zamřížovaným okénkem prsty, aby se mohly dotknout, ale spíše než uspokojení vnímaly pocit marnosti.

Beata bolestně toužila vzít dceru do náruče a uvědomovala si, že už to nikdy neudělá.

„Přijdeš domů?“ zeptala se dychtivě Daphne a vykulila oči, ale Amadea se usmála.

„Tady jsem doma, miláčku. Co ve škole?“

„V pořádku,“ odpověděla Daphne bez zájmu. Bez Amadey už to nebylo stejné. V jejich domě panovalo hrobové ticho, i když se Beata snažila trávit s dcerou více času. Většinou však obě truchlily. Bez Amadey jim dům připadal jako bez života. Ta duše, která je všechny držela pohromadě a naplňovala jejich dny slunečním jasem, byla nyní zde.

Návštěva uběhla příliš rychle. Potom se uviděly až koncem roku.

Daphne už bylo jedenáct a půl. V létě ji Beata vzala na olympijské hry, což byl ohromný zážitek. Obzvlášť se jí líbilo plavání a všechno sestře napsala. Když ji navštívily podruhé, byla z ní sestra Tereza z Karmelu. Amadea de Vallerand už neexistovala.

Následující léto sestra Tereza z Karmelu požádala, aby směla vykonat časné sliby chudoby, cudnosti a poslušnosti. Hlasováním shromáždění jí to bylo povoleno. Ještě ji čekalo šest let do závěrečných slavných slibů. Ale i po pouhých dvou letech se cítila, jako kdyby byla jeptiškou celý svůj život. Psal se rok 1937.

Novinky ze světa toho roku všechny rmoutily. Židům zakazovali vykonávat mnohá povolání, nesměli už pracovat jako učitelé či dentisté, nesměli být ani účetními. Zdálo se, jako kdyby je Hitlerův režim chtěl pomalu vystrnadit odevšad. Systematicky je odsouvali postupně ze všech sfér.

Tak sestrám karmelitkám přibyl další důvod k modlitbám.

V těchto dnech jich měly hodně.

V březnu následujícího roku 1938 nacistické jednotky vstoupily do Rakouska a připojily ho k Německu. Dohled na židovskými záležitostmi připadl příslušníkům SS a stovky tisíc Židů ve Vídni byly přinuceny emigrovat.

Následující měsíc museli Židé v Německu zaregistrovat svůj majetek. Beata se nemohla ubránit myšlence, jaký dopad to bude mít na bratry a otce. Pokud věděla, stále vlastnili a řídili banku.

Během léta, krátce poté, kdy Amadea obnovila časné sliby, se situace znatelně zhoršila. V té době pracovala téměř na plný úvazek na zahradě a po večerech šila hábity pro kostel, jak líčila v dopisech, které psala matce. V červenci všichni Židé starší patnácti let museli zažádat o průkaz a museli ho kdykoli na požádání ukázat příslušníkům nacistické policie. Židovským lékařům zakázali ordinovat. Když se k tomu připočítala stejná opatření, která vloni postihla zubaře, většina Němců neměla ani praktického lékaře ani stomatologa. Spousta Židů v důležitých povoláních se ocitla bez práce.

Beata se tvářila ustaraně, když s Daphne na podzim navštívily klášter. Amadeu ohromilo, jak Daphne vyspěla. Už jí bylo třináct let a rostla do krásy. Pyšnila se stejnou skřítkovskou krásou jako její matka, na rozdíl od své mnohem vyšší starší sestry, která se na ni usmívala zamřížovaným oknem a dotkla se její tváře letmým polibkem.

Amadea pozlobila sestru i otázkou, zda se jí líbí chlapci. Daphne zčervenala. Matka se totiž v dopise zmínila, že je Daphne zamilovaná do nějakého spolužáka a jemu se také líbí. A bylo snadné pochopit proč. Byla roztomilá a vyzařovala z ní nevinnost, která Amadeu dojala. Matka i sestra se ji snažily prostřednictvím dopisů začlenit do svého života. Stěží mohly uvěřit, že už žije v klášteře tři roky. Někdy měla Beata pocit, že uběhla věčnost, a jindy jí zase připadalo, že Amadea odešla sotva před pár měsíci. Stále jim moc chyběla, Beata však byla vlastně ráda, že je dcera v bezpečí, protože kolem se děly hrozné věci. Sama zatím problémy neměla a ani žádné neočekávala.

Pro svět byly ona i Daphne katoličky. Bezvýznamná vdova s mladou dcerou, které na sebe ničím neupozorňovaly a unikly zatím všem úředním záznamům. Ale totéž se nedalo říct o Wittgensteinových, o nichž se všeobecně vědělo, že jsou Židé. Beata každý den pročítala noviny, zda se neobjeví nějaké zprávy o její rodině či bance, zda už byli nuceni se jí vzdát. Ale dosud nic neobjevila.

V říjnu 1938 zatkli v Německu sedmnáct tisíc Židů polského původu a posléze je poslali do Polska. Z 9. na 10. listopadu nastala křišťálová noc. A celý svět se změnil. Joseph Goebbels zorganizoval noc hrůzy, na kterou nikdo hned tak nezapomene a jež se mu rychle vymkla z rukou. Doutnající protižidovské nálady z uplynulých pěti let dosáhly vrcholu a konečně naplno propukly. Po celém Německu hořely tisíce synagog, sedmdesát šest jich bylo zcela zničeno. Sedm tisíc židovských obchodů a domů bylo vypleněno, stovky Židů byly zabity a třicet tisíc jich bylo uvězněno a posláno do koncentračních táborů. Vyšel příkaz, že všechny židovské podniky musí přejít do árijských rukou. V jediném dnu všechny židovské děti vyhnali z veřejných škol. A jako vrchol bezpráví Židům úřady oznámily, že budou muset kolektivně zaplatit škody, k nimž během křišťálové noci došlo. Zášť v Německu vzplanula. Když po oné děsuplné noci slyšela Beata zprávy, vyděšeně podklesla.

Trvalo celé dva dny, než se kvůli nepokojům odvážila vyjít z domu. Vzala si taxík a projela kolem otcovy banky a domu. Banku, která zvenku nesla stopy poškození, obklopovaly policejní kordony.

Všechna okna v rodičovském domě byla rozbitá. Obě budovy působily opuštěně. Netušila, kam její rodina odešla, a neodvážila se zeptat sousedů. I pouhý projev zájmu o osud Židů by k ní mohl přilákat pozornost a ohrozit ji i Daphne.

Trvalo další týden, než se o otcově podniku jen tak mezi řečí zmínila ve své bance, která měla čistě árijské vedení. Poznamenala, jak je ráda, že před pár lety vybrala peníze z banky Wittgensteinových, když vidí, v jakých jsou dnes potížích.

„Zavřeli,“ oznámil jí bankovní úředník stroze. Beata si nedovedla představit, co se asi stane s penězi jejich klientů, a v duchu se ptala, zda se jich zmocní nacisté, když většina klientů stejně byli Židé.

„To mě nepřekvapuje,“ podotkla Beata nuceně. „Co myslíte, že se s nimi stalo?“ Snažila se působit jako zvědavá žena v domácnosti povídající si se svým bankéřem v obtížných časech. Po celé zemi se mluvilo o křišťálové noci. Stejně jako po celém světě.

Úředník ztlumil hlas a zašeptal: „Můj šéf tu rodinu zná. Minulý čtvrtek je deportovali.“ Den po křišťálové noci.

„To je smutné,“ řekla Beata a měla pocit, že omdlí, ale byla rozhodnuta nedat nic najevo.

„Taky si myslím. Jenže nakonec, jsou to Židi. Zaslouží si to.

Většina z nich jsou stejně kriminálníci. Pravděpodobně se snažili všechny peníze ukrást.“ Beata němě přikývla.

„Odvezli je všechny?“

„Asi ano. Obvykle to tak dělají. Nebo alespoň v poslední době.

Dřív ne. Ale podle mě přišli na to, že ženy jsou stejně nebezpečné jako muži. Jsou prostě cítit.“ Jak ho Beata poslouchala, udělalo se jí špatně.

„Byla to docela známá rodina,“ poznamenala a uklidila si peníze.

Přišla sem záměrně jen kvůli tomu, aby se pokusila něco zjistit.

A zjistila. Celou její rodinu deportovali.

„Buďte ráda, že jste peníze z jejich banky vyzvedla. Určitě by vás okradli.“ Beata se usmála, poděkovala mu, strnule odcházela a přemýšlela, jak by se dalo zjistit, kam je poslali. Asi by se jí to nepodařilo, aniž by na sebe neupoutala pozornost, protože každý, kdo se o Židy zajímal, se ocitl v nebezpečí. Požádala taxikáře, aby projel kolem jejich domu. Vypadal opuštěně a potemněle a Beata si všimla, že je vypleněný. Na ulici se povalovaly kusy nábytku, starožitné umělecké předměty, které její matka tak milovala. Dům zřejmě zničili při křišťálové noci a jeho obyvatelé odešli.

Dohadovala se, jestli měli dost rozumu, aby utekli, a někde se třeba neskrývají. V zoufalství se cestou domů zastavila v kostele a promluvila s knězem. Vysvětlila mu, že před lety znala jednu židovskou rodinu a má obavy, že o křišťálové noci špatně dopadli.

„To je více než pravděpodobné.“ Kněz se tvářil pochmurně. Ani katolíci se před Hitlerem necítili bezpečně. Neměl příliš respektu vůči katolické církvi. „Musíme se za ně modlit.“

„Chtěla bych vědět… myslíte, že existuje způsob, jak vypátrat, co se s nimi stalo? Někdo říká, že byli deportováni. Ale nemohli přece odvézt všechny, přinejmenším ne děti a ženy.“

„To nikdo neví,“ řekl kněz tiše. „Panují hrozné časy.“

„Já nechci působit žádné potíže,“ ujišťovala ho Beata omluvným tónem. „Jen mi jich bylo líto, když mi o nich v bance řekli. Kdybyste něco zaslechl, dejte mi vědět.“

„Jak se jmenovali?“

„Wittgensteinovi. Ti bankéři.“ Kněz přikývl. V Kolíně to jméno znal každý. Pokud deportovali i je, už to něco znamenalo. Nyní však bylo možné cokoli. Křišťálová noc otevřela dveře do pekel a pustila ze řetězu nejstrašnější démony. Lidskou krutost v té nejhorší podobě.

„Dám vám vědět. Znám kněze v jejich farnosti. Možná něco zaslechl, třebaže to byli Židé. Takové zprávy se rychle rozkřiknou.

Lidé si všímají. Přestože se bojí mluvit.“ Dnes se každý bál.

I katolíci. „Budte opatrná,“ nabádal ji, když odcházela. „Sama tam nechoďte.“ Kněz věděl, že je laskavá vdova a mohla by se pokusit o nějakou hloupost. A navíc měla v jeho srdci výsadní místo kvůli Amadee. Matkou karmelitky může být jen dobrá žena.

Poslední týden v listopadu ji cestou z kostela zastavil. Daphne byla zabraná do rozhovoru s kamarádkou.

„Měla jste pravdu,“ řekl jí kněz tiše, když s ní srovnal krok.

„Všichni jsou pryč.“

„Kdo?“ roztržitě se zeptala. Pamatovala si, že se ho ptala, ale on mluvil tak tajemně, že si nebyla jista, zda tohle je odpověď na její otázku, nebo zda mluví o něčem jiném.

„Ta rodina, na kterou jste se ptala. Všechny je odvezli. Hned druhý den. Celou rodinu. Ten muž, co vlastnil banku, měl zřejmě dceru a dva syny a ještě jednu dceru, která zemřela před lety. Můj přítel ho dobře znal. Často ho vídal procházet se v sousedství a občas se zastavil a popovídal si s ním. Říká, že to byl milý člověk. Vdovec.

Všechny je odvedli. Vdovce, děti, dokonce i vnoučata. Podle něj je poslali do Dachau, ale to se nedá nijak zjistit. V každém případě jsou pryč. Dům pravděpodobně připadne nějakému říšskému

důstojníkovi. Pomodlím se za ně,“ dokončil a odcházel. Beata byla jako omráčená a cestou domů nepromluvila s Daphne ani slovo.

„Je ti dobře, mami?“ zeptala se dcera. V těchto dnech se maminka chovala nervózně, ale to teď každý. Několik dětí odvedli přímo ze školy a všichni moc plakali. Učitel jim vyhuboval se slovy, že to jsou jen Židé a nezaslouží si chodit do školy, což bylo podle Daphne velmi hrubé a smutné. Každý si zasloužil chodit do školy. Nebo alespoň její maminka to tvrdila. „Něco se děje?“

„Ne, nic,“ odpověděla stručně a s povděkem pomyslela na knězovu poznámku, že Jakob Wittgenstein měl dceru, která před lety zemřela. S trochou štěstí by svět mohl předpokládat, že je mrtvá.

Pokud se o ni vůbec někdo bude zajímat, o vdovu s dospívajícím děvčetem a druhou dcerou jeptiškou. Díkybohu za Antoina. „Jen jsem se dozvěděla smutnou zprávu o jedné rodině, kterou jsem znala a která byla deportovaná po křišťálové noci,“ vysvětlila tiše. Celá její rodina zmizela. Otec, bratři, sestra, jejich děti, manželky bratrů. Jsou pryč. Bylo to neuvěřitelné. Jen Bůh věděl, kde jsou a zda přežijí.

O táborech se vyprávěly hrozné věci. Údajně šlo o pracovní tábory, ale hodně lidí tam umíralo. A její otec už nepatřil k nejmladším. Bylo mu sedmdesát tři. Matce by bylo šedesát osm a Beata si oddechla, že Monika tomuto osudu unikla. Alespoň ona zemřela v klidu, i když u ní nebyla Beata, aby jí na konci dodala útěchu. Ani teď necítila vůči otci žádnou zášť. To, co se nyní přihodilo, bylo hrozné a nikdo z nich si to nezasloužil. Nikdo na světě. Sama byla vyděšená. Prozatím jsou ale v bezpečí. Tím si byla jistá.

„To je strašné,“ poznamenala Daphne.

„Nesmíš o tom nikomu říct,“ vyštěkla na ni matka. „Mohlo by se ti něco stát, kdybys projevila lítost s Židy,“ vysvětlovala jí, když vešly do soukromí svého příbytku. Bylo tam teplo a bezpečno. To bylo dnes nejdůležitější. Nemohla vypudit z mysli obrázek poničené fasády jejich starého domu, vytlučená okna a starožitnosti poházené všude na ulici.

„Ale tobě je Židů líto, že ano, maminko?“ Daphne na ni pohlédla nevinnýma očima.

„Ano,“ přiznala Beata poctivě, „ale v těchto dnech je nebezpečné to říkat nahlas. Jen se podívej, co se děje. Lidé jsou zmatení a rozzlobení. Ani si neuvědomují, co dělají. Lepší je mlčet. Chci, aby sis to zapamatovala, Daphne.“ Matka na ni přísně pohlédla a Daphne smutně přikývla.

„Slibuju.“ Ale připadalo jí to tak hrozné, kruté a špatné. Musela přemýšlet o tom, jak děsivé je být Židem. Ztratit domov. Přijít o blízké či dokonce o rodiče. Z pouhé představy jí běhal mráz po zádech. Byla moc ráda, že jsou s matkou v bezpečí. I když nemají nablízku tatínka. Aleje nikdo nebude obtěžovat.

Toho večera obě mlčely, ztraceny ve svých myšlenkách. Daphne se podivila, když vešla do matčina pokoje a spatřila ji, jak klečí a modlí se. Chviličku ji pozorovala a pak zase z pokoje odešla.

V duchu se ptala, zda se matka modlí za rodinu, o níž odpoledne mluvily, a vytušila, že ano. Měla pravdu. Jenže netušila, do čeho se vlastně matka pustila. Beata se odhodlala k něčemu, co ještě nikdy neudělala, avšak věděla, že to dělal její otec. Kvůli ní. Odříkávala kadiš, modlitbu za mrtvé. Modlila se, aby ještě byli naživu. Ale pokud nejsou, někdo to pro ně musel vykonat. Odříkala vše, co si pamatovala, a potom klečela u postele a slzy jí tekly po tvářích. Před lety před ní zavřeli dveře i svá srdce a prohlásili ji za mrtvou. Ale stejně je měla ráda. Nyní byli všichni pryč, všichni. Brigita, Ulm, Horst, otec. Lidé, s nimiž vyrostla a nikdy je nepřestala milovat.

Držela za ně ten večer šivu, právě tak jako oni před dávnou dobou za ni.

13

Na začátku prosince Beata zavolala matce představené a požádala o návštěvu. Upozornila, že jde o velmi důležitou záležitost, ale matka představená ji varovala, že bude muset počkat. Měly v těchto dnech spoustu práce. Ve skutečnosti se samy potýkaly s vlastními problémy. Určila Beatě termín 15. prosince a doufala, že do té doby se zase všechno zklidní.

Beata byla mezitím bez sebe strachy. Nevěděla proč, ale něco ji nutilo, aby za Amadeou zašla a pověděla jí, co se stalo. Nijak se jich to nedotýkalo, ale co kdyby. Amadea to musí vědět. Má na to právo.

Beata by měla všechno říct i Daphne, ale ta je ještě mladá a mohla by se prořeknout ve škole. Nebylo jí ani čtrnáct, na takové tajemství byla příliš malá. Obzvláště když v sázce jsou životy, včetně jejího.

Amadea naštěstí byla v bezpečí a matka si cenila její rady. Nechtěla učinit takové rozhodnutí sama. Uvažovala totiž o tom, že odjede do Švýcarska. Antoinovi příbuzní byli dlouho mrtví a nikdo jiný tam už nežil. Musela by si pronajmout dům a vlastní opustit. Nesnášela rozhodnutí učiněná pod tlakem a ve strachu. Neměla k tomu žádný důvod, ale přesto se bála. Velice.

Amadea to postřehla hned, jak vešla. Něco se stalo. Matka přišla sama. Daphne byla ve škole. Beata jen nerada ošidila mladší dceru o příležitost vidět sestru, ale cítila, že nemá jinou možnost.

Uvědomovala si, že přehání. Nakonec vždyť jsou Němky. Ona byla katolička. Nikdo nevěděl, odkud pochází. Nikdo ji nebude obtěžovat.

Ale přesto si člověk nemohl být ničím jistý. Její otec si určitě také myslel, že je v bezpečí. Beata nevěděla, odkud začít.

„Pozdrav v Pánu,“ promluvila Amadea tiše a usmála se na matku.

Prožily smutný týden. Sestra Tereza Benedikta od Kříže, Edith Steinová, před třemi dny odešla do kláštera v Holandsku. Jeden přítel ji převezl přes hranice společně s její sestrou Rosou, která se také chystala skrýt v klášteře. Edith se bála, aby neohrozila ostatní jeptišky. Protože se narodila jako Židovka, požádala matku představenou, ať ji pošle pryč, aby ochránila ostatní. Její odchod všem zlomil srdce. Nepřály si ho, ale věděly, že je nezbytný, pro její dobro i pro klid všech. Plakaly, když odešla, a každý den se za ni modlily. Bez její usmívající se tváře už klášter nebyl co dřív. „Mami, jsi v pořádku? Kde je Daphne?“

„Ve škole. Chtěla jsem s tebou být sama.“ Beata mluvila rychle, protože věděla, že nemají moc času a ona toho má hodně na srdci.

„Amadeo, moje rodina byla deportována.“

„Jaká rodina?“ Amadea se na matku zmateně podívala, zatímco se držely za prsty skrz zamřížované okénko. Šeptaly. „Myslíš babiččinu rodinu?“ Beata přikývla.

„Všechny odvedli. Otce, sestru, oba bratry, jejich děti i manželky mých bratrů.“ V očích měla při těch slovech slzy, a když jí začaly stékat na tváře, utřela si je.

„To mě mrzí,“ politovala je Amadea nechápavě. „Proč?“ Beata se zhluboka nadechla. „Protože jsou Židé. Nebo byli.“ Teď už jsou nejspíš mrtví. „Já jsem také Židovka. Narodila jsem se jako Židovka.

Konvertovala jsem, abych se mohla provdat za tvého otce.“

„To jsem nevěděla,“ vydechla Amadea a soucitně na matku hleděla. Nezdálo se však, že by měla strach, nebo že by pochopila, co to znamená či by mohlo znamenat pro ně všechny.

„Nikdy jsem ti to neřekla. Myslela jsme, že to není důležité. Teď ale je. Velmi důležité. Možná jsem se bála… nebo styděla. Nevím.

Nikdo nás zatím neobtěžoval, ani se na nic nevyptával. Podle všech dokladů jsem katolička. Vlastně nemám žádné kromě průkazu, který jsem dostala po smrti tvého otce. Nikde není žádný důkaz a na tvém rodném listě je uvedeno, že já i tvůj tatínek jsme byli katolíci, když ses narodila, a jsme stále. Také na oddacím listě stojí, že jsme katolíci. Ale ten je bůhvíkde. Můj otec všem říkal, že jsem zemřela.

Zapsal moje jméno do knihy mrtvých. Osoba, kterou jsem byla, už

neexistuje. Narodila jsem se znovu, když jsem se provdala za tvého otce, jako křesťanka a katolička. Ale pravda je, že jsi napůl Židovka a Daphne také. A já jsem podle měřítek nacistů stoprocentní Židovka. Kdyby na to přišli, budeš v nebezpečí. Chtěli jsme, abys to věděla a mohla se chránit.“ I ostatní, napadlo Amadeu okamžitě, protože si vzpomněla na Edith Steinovou. Jenže ona byla Židovka od narození a navíc dobře známá. Amadea není Židovka a je bezvýznamná. Nikdo se o ni nebude zajímat. Matka tvrdí, že neexistuje žádný důkaz o jejich příbuzenství s Židy. I tak je dobře, že o tom ví.

„Děkuju, že jsi mi to řekla. Já se ničeho nebojím,“ uklidňovala matku a políbila ji na konečky prstů. Přemýšlela o tom, jak Edith Steinová před odchodem mluvila o potenciálním nebezpečí pro ostatní. „A co Daphne?“

„Se mnou jí nic nehrozí. Je ještě dítě.“ Ale jiné děti také deportovali a poslali do táborů. Rozdíl byl v tom, že ostatní byly zcela židovského původu. Daphne nebyla. Jisté riziko však nesporně existovalo. Dokud někdo neodhalí její vzdálenou minulost, bude vše v pořádku. A nakolik je něco takového pravděpodobné? Nyní připadal Beatě nápad s útěkem do Švýcarska trochu hysterický.

Nemají žádný důvod. Když se dozvěděla, co se stalo s ostatními, samozřejmě pocítila obavy.

„Mami, sestra Tereza Benedikta nám o něčem vyprávěla, než odešla. Je to úžasné. Existuje vlak, který organizují Britové, aby zachránili židovské děti dřív, než je pošlou do táborů. První odjel 1.

prosince, ale pojedou ještě další. Posílají německé děti do Anglie, než skončí tohle šílenství. Jenom děti do sedmnácti let. A Němci jim to povolili. Je to legální. Stejně tady nechtějí židovské děti mít. Co kdybys tam Daphne poslala, abychom měly jistotu, že je v bezpečí?

Vždycky ji můžeš zase přivézt zpátky.“ Ale Beata okamžitě zavrtěla hlavou. Nepošle svou dceru pryč. To není potřeba. Pobyt u cizích lidí v Anglii by také mohl být nebezpečný.

„Není Židovka, Amadeo. Jenom poloviční. A nikdo nic netuší.

Nepošlu ji bez ochrany do cizí země kdoví s kým, jako nějaké zvířátko nákladním vlakem, aby pak byla bůhvíkde. To je pro ni příliš náročné. Je ještě malá.“

„To jsou i ostatní. Dobří lidé je přijmou do svých domovů a postarají se o ně,“ vysvětlovala Amadea mírně. Podle ní to bylo rozumné, podle Beaty ne.

„To nevíš. Cizí lidé jí mohou ublížit. Může se stát cokoli. Co když ty děti padnou do špatných rukou?“

„Tady jsou ve špatných rukách. Sama jsi to říkala.“ Amadea si povzdechla. Možná má matka pravdu. V téhle chvíli jim žádné reálné nebezpečí nehrozilo. Uvidí, jak se věci vyvinou. Vždycky je dost času ji poslat pryč později, kdyby k něčemu došlo. Snad má pravdu.

Snad je lepší prostě neztratit hlavu a nechat bouřku pominout. Dříve nebo později to přejde.

„Nevím,“ zapochybovala Beata a tvářila se ustaraně. Bylo těžké odhadnout, jak se zachovat, co je správné. Ve vzduchu byla cítit krev, ale zatím ještě ne jejich. Chtěla jen varovat Amadeu, aby si dala pozor. V klášteře byla v bezpečí. Edith Steinová se nacházela v jiné situaci. Všichni věděli, že je židovského původu, a navíc nedávno ještě patřila k radikálním aktivistům. Představovala přesně ten druh lidí, po nichž nacisté šli. Výtržníci. To Amadea rozhodně nebyla. Zatímco na sebe obě ženy hleděly a přemýšlely, na dveře zaklepala jeptiška a naznačila, že čas už vypršel.

„Už musím jít, maminko.“ Uběhnou měsíce, než se spolu zase uvidí.

„Nepiš Daphne, že jsem tu byla. Zlomilo by jí srdce, že tě neviděla, ale chtěla jsem s tebou mluvit o samotě.“

„To chápu,“ přitakala Amadea a políbila matce konečky prstů.

Bylo jí teprve dvacet jedna let, ale vypadala na víc. Za tři a půl roku v klášteře vyspěla, jak si její matka teď všimla. „Miluju tě, maminko.

Dávej na sebe pozor. Neudělej žádnou hloupost,“ varovala ji a matka se na ni usmála. „Moc tě miluju.“

„Já tebe taky, drahoušku.“ A potom se smutným úsměvem přiznala: „Pořád si přeju, abys byla s námi doma.“

„Já jsem šťastná tady,“ ujistila ji Amadea a cítila, jak ji píchlo u srdce. Občas se jí stýskalo, ale svým posláním si byla jista. Za čtyři a půl roku přijme slavné sliby. O tom nebylo pochyb. Neměla žádné pochybnosti od chvíle, kdy sem vešla. A když její matka už odcházela, popřála jí: „Veselé Vánoce, mami.“

„Tobě taky,“ odpověděla matka tiše a vyšla z malé komůrky, v níž spolu hovořily, oddělené zdí s úzkým zamřížovaným oknem.

Amadea spěchala zpátky do práce a v době určené pro zpytování svědomí přemýšlela o všem, co jí matka řekla. Rozvažovala dlouho, ale věděla, co musí udělat. Hned po obědě v době odpočinku zašla do kanceláře za matkou představenou. Oddechla si, když našla matku Terezu Marii při práci u stolu. Psala dopis matce představené do kláštera v Holandsku, kam odjela sestra Tereza Benedikta, a děkovala jí, že jim vyhověla. Když Amadea vstoupila, vzhlédla.

„Copak je, sestro?“

„Pozdrav v Pánu, matko. Mohu s vámi mluvit?“ Představená jí naznačila, aby vešla a posadila se. „Potěšila tě návštěva, sestro?“

Moudré oči starší ženy se na ni zahleděly. Matka představená vypozorovala, že mladou jeptišku něco trápí.

„Ano, děkuju, matko.“ Amadea vešla a zavřela za sebou dveře.

„Musím vám něco povědět. Když jsem k vám vstupovala, netušila jsem to.“ Matka představená vyčkávala. Pochopila, že jde o vážnou věc. Mladá jeptiška vypadala rozrušeně. „Nevěděla jsem, že moje matka se nenarodila jako katolička. Dnes mi prozradila, že ke katolicismu přestoupila, než se provdala za mého otce. Původně byla židovského vyznání. Den po křišťálové noci její rodinu deportovali.

Vůbec jsem je neznala, protože matku vyhnali, když si vzala mého otce, a už se s nimi nikdy nesetkala. Dva roky předtím, než jsem k vám vstoupila, za námi začala chodit babička. Ale dědeček mojí matce nikdy nedovolil, aby se setkala s ostatními. Napsali o ní, že zemřela.“ Amadea vzhlédla k matce představené a nadechla se.

„Maminka říká, že nikdo snad nemá záznam o jejím původu.

Nezaregistrovala se jako Židovka, nemá pas. Moji rodiče žili tři roky ve Švýcarsku, než jsme se přistěhovali sem. Já jsem se tam narodila.

Maminka má oddací list, kde stojí, že je katolička. Na mém rodném listě je napsáno, že oba jsou katolíci. Ale jsem napůl Židovka, matko.

Předtím jsem to vůbec nevěděla. A teď se bojím, že pokud tu zůstanu, všechny ohrozím.“ Přesně z takového důvodu právě odešla sestra Tereza Benedikta.

„Nejsme v ohrožení, mé dítě, ani ty. Podle toho, co říkáš, nikdo neví o matčině původu. Půjde se zaregistrovat na policii?“

Amadea zavrtěla hlavou. „Ne, vede poklidný život. Není pravděpodobné, že by to někdo zjistil.“ Je pravda, že to nebylo čestné, ale rozumné, vždyť v sázce byly jejich životy. Jak sestřin a matčin, tak Amadein. Dokonce možná i životy ostatních jeptišek.

Nezdálo se, že by to matka představená neschvalovala. „Případ sestry Terezy Benedikty byl jiný. Ona se jako Židovka narodila a všichni ji už předtím, než k nám přišla, znali z přednášek a jako aktivistku.

Konvertovala. Ty ne. Upoutala na sebe hodně pozornosti, ještě než se stala jeptiškou. Tebe vychovali jako katoličku. A při troše štěstí nikdo nikdy nezjistí, že tvoje matka se jako katolička nenarodila.

Pokud se bude držet v ústraní, doufejme, že se nikdo nic nedozví.

Kdyby se situace nějak změnila, jsem si jistá, že nám dá vědět.

V takovém případě bychom tě někam rychle odvezli. Na situaci kolem sestry Benedikty bylo nejhorší, že všechny vyděsila. V tvém případě není důvod k panice. Vstoupila jsi k nám jako nevinná mladá dívka, ne jako dospělá žena, která se proslavila, konvertovala a přilákala k sobě pozornost. V jejím případě bylo rozumné, že odešla. V tvém je nutné, abys zůstala. Pokud tedy chceš zůstat.“

Matka představená na Amadeu tázavě pohlédla. Zdálo se, že se dívce ulevilo.

„Ano, chci. Bála jsem se, že budu muset odejít. Ale pokud si to budete někdy přát, odejdu.“ Podstoupila by pro dobro ostatních tu nejvyšší oběť. A svým skromným způsobem by tak popřela sebe sama kvůli nim. Odříkání ve jménu božím bylo skromným příspěvkem svaté Terezy.

„Nepřeju si to. A sestro,“ pohlédla na Amadeu přísně, jako když matka napomíná dítě, „je velmi důležité, abys o tom s nikým nemluvila. Vůbec s nikým. Tahle informace zůstane mezi námi.“

Potom se zeptala se starostlivým výrazem: „Máš zprávy, co se stalo s rodinou tvé matky? Zjistila něco?“

„Zřejmě je poslali do Dachau.“ Matka představená nic neřekla, jen stiskla rty. Jako všem ostatním se jí nelíbilo, co se dělo s Židy.

„Až jí budeš psát, vyřiď jí, prosím, že mi to je líto. Ale nějak diskrétně,“ dodala a Amadea přikývla a byla jí vděčná za laskavost.

„Matko, nechci odejít. Chci přijmout slavné sliby.“

„Pokud je to boží vůle, podaří se ti to, sestro.“ Ale obě věděly, že před sebou má ještě čtyři a půl roku. Mladé jeptišce ta doba připadala jako věčnost. Rozhodla se však, že dospěje až tam a nenechá se ničím zastavit. V uplynulé půlhodince právě překonaly jednu velkou překážku. „Nezaměňuj svůj případ se situací u sestry Terezy Benedikty. Jde o naprosto odlišné okolnosti.“ A také vysoce rizikové pro všechny zúčastněné. Podle jejího názoru tohle u Amadey nehrozilo.

„Děkuju, matko.“ Amadea s díky vyšla z místnosti, zatímco matka představená dlouho zadumaně seděla za stolem. Přemýšlela, kolik asi dalších podobných případů se za zdmi kláštera skrývá. Je klidně možné, že tu jsou další, o kterých ona nic neví, a nejspíš ani samy jeptišky nemají tušení, stejně jako Amadea. Ale je lépe nevědět.

Amadee se nesmírně ulevilo, i když si ještě dělala starosti kvůli matce a sestře. Snad má ale matka pravdu a skutečné okolnosti o jejím původu nikdy nevyjdou najevo. Nebyl k tomu žádný důvod.

Toho večera se modlila za své příbuzné, kteří byli deportováni a možná dokonce zabiti a které vůbec neznala. Vzpomněla si také, jak ji matka vodila do synagogy, a ona netušila proč. Potom na to zapomněla, ale nyní chápala, že se Beata potřebovala nějak dotknout části své minulosti.

14

Pronásledování Židů pokračovalo, jak se dalo čekat, i v následujícím roce. V lednu 1939 pronesl Hitler projev plný hrozeb, v němž dal jasně najevo svůj antisemitismus. Už nebyli vítanými občany vlastní země. Hitler slavnostně prohlásil, že jim znepříjemní život, a také to udělal. Příští měsíc Židy vyzvali, aby odevzdali všechny zlaté a stříbrné předměty. V dubnu přišli o svá nájemní práva a museli se nastěhovat do domů, kde žili pouze židovští nájemníci. Nesměli bydlet společně s árijci.

Následkem toho se Židé snažili emigrovat, což zdaleka nebylo snadné. Země, kam se chtěli vystěhovat, je většinou odmítaly přijmout. Museli mít v cizině příbuzné nebo chlebodárce, které často neměli. Museli mít práci a povolení obou států, jak Německa, tak země, kam měli namířeno, a to jim často bylo odepřeno buď oběma zeměmi, nebo jednou z nich. A také potřebovali peníze na zaplacení celého procesu a těch se jim nedostávalo. Jenom některým se podařilo vše úspěšně zorganizovat v určeném termínu. Spousta německých Židů stále tvrdila, že se situace zas uklidní. Tomu, co se dělo, se jen těžko dalo uvěřit. Nechápali smysl represí. Vždyť jsou také Němci. Nic zlého se jim nemůže stát. Jenže spoustu jich už deportovali a poslali do pracovních táborů a zprávy, které prosakovaly ven, byly stále děsivější. Lidé tam umírali na následky týrání, na podvýživu, přepracování a nemoci. Někteří prostě potichu zmizeli. Ti, kteří viděli nápisy na zdi, začali propadat panice. Jenže opustit Německo bylo téměř nemožné.

V průběhu roku odjížděly do Anglie další transporty dětí, o kterých se Amadea zmínila matce. Organizovali je Britové a

podíleli se na nich i kvakeři. Vyváželi děti z Německa, Rakouska a Československa. Bylo mezi nimi i pár katolíků, ale většinu tvořily děti židovské. Britové byli ochotni je přijmout i bez pasu, pokud jim ještě nebylo sedmnáct, aby nemohly ohrozit zaměstnanost v Británii.

Nacisté je nechali odejít, dohlíželi však, aby děti měly jen jeden malý kufr, a nesměly si brát s sebou žádné cennosti. Člověku trhalo srdce, když je viděl. Jenže tyto vlaky představovaly pro rodiče jedinou jistotu, že se jejich potomci dostanou do bezpečí a snad uniknou osudu, k jakému nacisté Židy odsoudili. Na nástupišti dětem slibovali, že za nimi do Anglie brzy přijedou. A děti i rodiče doufali, že je to pravda. Někteří po dětech žádali, aby jim v Anglii našli práci a ochránce, což bylo pro děti obtížné břemeno. Věděly, že když rodičům nepomohou, jejich životy budou v sázce. Nějakým zázrakem se to mnohým z nich podařilo.

Britové je přijali do svých domovů jako své chráněnce, někdy i ve skupinkách. Zavázali se, že se o ně postarají až do doby, než situace bude pro Židy méně nebezpečná. Nikdo netušil, jak dlouho to potrvá. V některých případech se mezi těmi, o nichž Britové hovořili jako o „kinder“, ocitla i nemluvňata. Člen rodiny Rothschildů si v této atmosféře lidské solidarity k sobě vzal dvacet osm dětí a zařídil jim zvláštní dům. Jiní si nemohli dovolit být tak velkorysí, avšak překonávali se ve snaze ubytovat je a postarat se o ně. A děti, pro něž se nepodařilo sehnat opatrovníky, ubytovávali v táborech a kasárnách a starali se o ně tam.

Zprávy z vojenské oblasti byly stále znepokojivější. Některé dokonce pronikly i do kláštera, většinou poštou z okolního světa.

V březnu nacisté obsadili Československo a v létě už upírali své zraky k Polsku. Amadea podruhé obnovila časné sliby. Krátce poté ji navštívila matka s Daphne. Nikdo je zatím neobtěžoval ani po nich nevyžadoval doklady, a tak si Amadea oddechla. Daphne už bylo čtrnáct. O tajemství své matky ještě neměla ani tušení. Amadeu potěšilo, že Beata vypadá dobře a klidně. Vyprávěla jí ale, že atmosféra ve městě je napjatá, když tolik Židů je bez práce, dokonce i ti nejvýznamnější. A tolik jich bylo posláno do pracovních táborů.

Vyštvávání Židů z měst nepřestávalo. Hodně jich také zadržovali

v rozřaďovacích táborech poblíž měst, kde muži, ženy i děti čekali, kam je pošlou.

Mezitím se už i Beata doslechla o dětských transportech. Ale nepřicházelo v úvahu, že by Daphne poslala pryč. Trvala na tom, že není důvod. Před Daphne se o ničem nezmínila ani ona, ani Amadea, kromě toho, že pochválily Brity za to, co dělají. Dvě bývalé kamarádky ze školy už odjely a Daphne slyšela, že další se brzy k odjezdu chystají. Ještě čekají na povolení. Daphne poznamenala, že je moc smutné, když musí odjet bez rodičů. Jenže všichni se shodli, že jiné alternativy jsou mnohem horší.

Beata měla radost, že Amadee to moc sluší. Jen vzkvétala jako sestra Tereza z Karmelu a bylo patrné, že je ve svém živlu. A to byl také jediný důvod, proč se smířila s Amadeinou volbou. Návštěva jako vždy rychle uběhla. Ještě než odešly, řekla Amadee, že se setkala s Daubignyovými a že se jim daří dobře.

Za dva týdny nacisté napadli Polsko a ve stejný den v Německu vyhlásili pro Židy zákaz nočního vycházení. Museli být doma do devíti hodin večer, v zimě do osmi hodin. O dva dny později Francie a Anglie vyhlásily Německu válku. Toho rána odjel z nádraží poslední dětský transport. Po vyhlášení války už nemohly židovské děti vyjíždět do zahraničí. Vlaky jezdily devět měsíců a dva dny a zachránilo se díky nim deset tisíc dětí. Což byl sám o sobě zázrak.

Zatímco poslední vlak odjížděl z Evropy do Anglie, Poláci statečně, avšak zbytečně bojovali o přežití. Vzdali se za čtyři týdny. Když Beata slyšela vyprávět o situaci ve Varšavě, rozplakala se.

O měsíc později se museli vystěhovat Židé z Vídně a všichni polští Židé ve věku od čtrnácti do šedesáti let byli posláni na nucené práce. Hrůza pokračovala a zdálo se, že nikdy neskončí.

Vzhledem k těmto událostem i ke skutečnosti, že Německo vedlo válku, byly Vánoce neradostné, dokonce i v klášteře, i když dostaly několik veselých dopisů z Holandska od sestry Terezy Benedikty.

Její sestra Rosa s ní stále byla v klášteře, obě se tam cítily bezpečně, byť sestra Tereza Benedikta psala, že se jí stýská po sestrách v Kolíně a denně se za ně modlí, tak jako ony za ni.

V dubnu 1940 bylo Amadee dvacet tři let. Matka a sestra ji opět navštívily. Nemohla uvěřit, že Daphne už je patnáct. Byla krásná,

vypadala téměř úplně stejně jako jejich matka na fotografiích v tomto věku. K všeobecné hrůze nacisté o osm dnů později napadli Dánsko a Norsko. A za další měsíc, v květnu, zabrali Holandsko, Belgii a Lucembursko, což nikdo nečekal. Sestra Tereza Benedikta se znovu ocitla v ohrožení. Jeptišky si o tom šeptaly u oběda a dělaly si o ni velké starosti. Nedalo se odhadnout, co bude dál. Zdálo se, že Hitler se chystá ovládnout celou Evropu. V červnu napadl Francii.

Mezitím Amadea opět obnovila časné sliby. Do přijetí závěrečných slavných slibů, kterými se připoutá k řádu definitivně, jí scházely jen tři roky. Již nyní se však cítila s řádem svázána a nedovedla si jiný život ani představit. Žila v klášteře už pět let.

Nacisté napadli v říjnu, krátce poté, co začala Daphne zase chodit do školy, Rumunsko. A v listopadu bylo v krakovském ghettu izolováno sedmdesát tisíc Židů a ve varšavském čtyři sta tisíc. Bylo to neuvěřitelné. Ale navzdory všem událostem a neúnavné nacistické policii, která odstraňovala Židy všech společenských tříd, tvrdila Beata o Vánocích Amadee, že nemají žádné problémy. Nikdo se jí na nic neptal, nežádal ji o doklady, které by ji mohly prozradit. Jako kdyby se zapomnělo, že existuje, jako kdyby nikoho nezajímala.

Nějaká vdova, katolička, která žije sama se svou dcerou a stará se jen o sebe. V podstatě ji přehlédli. Amadee se vždy ulevilo, když slyšela, že je vše v pořádku.

Na jaře roku 1941, krátce poté, co oslavila Daphne šestnácté a Amadea dvacáté čtvrté narozeniny, Beata v bance spatřila ženu, která jí připadala povědomá. Při čekání u přepážky na ni dlouho hleděla, ale nedokázala její tvář nikam zařadit. Toho dne vybírala z účtu značnou částku, což dělala zřídkakdy, ale pokládala to za dobrý nápad. Nedávno se jí zdál sen. Promluvila o tom s Gérardem a on souhlasil. Chtěla u něj uložit pro děvčata nějaké peníze, pro případ, že by se s ní něco stalo. Gérard nechápal, proč nenechá peníze v bance, ale od Antoinovy smrti mu Beata připadala trochu nesvá, a pokud ji tohle uklidní, klidně jí vyhoví. Byl rád, že může něco udělat pro ženu svého starého přítele. Jemu i Véronique bylo celá léta jasné, že se z jeho smrti nikdy nevzpamatovala. Roky, které od té doby uběhly, se na ní podepsaly, a tak ve čtyřiceti šesti vypadala o deset let starší. Dnes odpoledne měla v plánu navštívit

Schloss a předat Gérardovi peníze v hotovosti. Nešlo o velkou částku, ale pokud by se něco stalo, dočasně by to děvčatům pomohlo.

Dokonce napsala Amadee, že Gérard Daubigny pro ně má v úschově peníze pro případ, že by se Beatě něco přihodilo. Amadea nerada viděla matku takto uvažovat, ale věděla, že se vždycky bála, co by se stalo, kdyby onemocněla, nebo i něco horšího, zvláště když je Daphne ještě tak mladá. A v současné nejistotě Amadea chápala, proč je maminka nervózní kvůli nacistům a válce.

Žena, kterou si v bance Beata prohlížela, vyřídila své záležitosti ve stejnou dobu jako ona, a tak obě zamířily ke dveřím téměř bok po boku. Beata málem omdlela, když na ni žena zavolala: „Slečno Wittgensteinová!“ Podlamovala se jí kolena, ale vyšla ze dveří rázným krokem. Chtěla se co nejrychleji ženy zbavit a nedala najevo, že by ji poznala. Mávla na taxík, který kolem projížděl. Jenže žena ji dohonila a pohlédla jí se širokým úsměvem přímo do tváře. Právě v té chvíli si Beata vzpomněla i po letech, kdo žena je. Mladá Češka, která téměř před třiceti roky sloužila u jejích rodičů. Vlastně u nich pracovala, když Beata odešla z domu. „Věděla jsem, že to jste vy!“

zvolala vítězoslavně. „Myslela jsem, že vidím ducha. Váš otec říkal, že jste zemřela ve Švýcarsku.“

„Promiňte… nevím, o čem mluvíte…“ Beata se snažila nedat najevo, že ženu poznala, a předstírala, že musí jít o omyl. Ovšem žena dobře věděla, kdo Beata je, a nechtěla ji pustit. „Nevím, o co vám jde,“ prohlásila Beata ledově, ale třásla se strachy při představě, že by někdo mohl zaslechnout, jak ji žena oslovila dívčím jménem.

To jméno si Beata nemohla dovolit nikde rozhlašovat. Jinak by se mohla ocitnout v ohrožení života.

„Nevzpomínáte si na mě? Jsem Mina… pracovala jsem u vás.“

Beata si ve skutečnosti vzpomínala, že se žena před třiceti lety provdala za otcova řidiče. Všechno se jí teď vybavilo a hrozila se, co by jí tohle náhodné setkání mohlo způsobit.

„Promiňte…“ Beata se mdle usmála, aby zachovala zdvořilost, ale zoufale si přála utéct. Díkybohu u ní zastavil taxík.

„Já jsem vás poznala,“ prohlásila tvrdošíjně Mina, zatímco Beata nastoupila do vozu a odjížděla. Mohla jen doufat, že Mina uvěří, že se spletla. Při troše štěstí by to nešťastné setkání nemuselo nic

způsobit a žena na něj zapomene. Neměla důvod Beatu pronásledovat. Jen se snažila chovat přátelsky. Tehdy byla moc milá a do řidiče šíleně zamilovaná. Nedlouho předtím, než Beata odešla z domu, se vzali a Mina čekala miminko. Beata věděla, že Mina musela být překvapená, když ji zahlédla, protože otec prohlásil, že veškerému služebnictvu oznámí, že je Beata mrtvá. A ona byla ve skutečnosti velmi živá. Možná proto se Mina tak urputně snažila prokázat, že ji poznává. Jenže v těchto hrozných dobách Beata nemohla připustit, že je slečna Wittgensteinová, byť by přitom riskovala, že se nezachová slušně k jejich bývalé služebné.

Když usedla do taxíku, překvapeně zjistila, že se celá třese. Šlo v podstatě o náhodné a bezvýznamné setkání, ale její dívčí jméno vyslovené na veřejnosti představovalo velké riziko. Doufejme, že Mina to setkání prostě pustí z hlavy. Beata s tím nic nenadělá.

Vyděsila se, ale už to má za sebou. A nepřiznala té ženě svou identitu, navenek zůstala klidná, i když uvnitř se celá třásla. Snad ji potkala naposledy. Cestou k Gérardovi a Véronique tu vzpomínku vytěsnila z mysli, rozhodnuta nenechat se zneklidnit.

Daubignyovi měli štěstí, že se jim navzdory válce podařilo zachovat majetek kompletní. Gérard prokázal před lety dost předvídavosti, aby přijal stejně jako Véronique německé občanství, ačkoli Beata věděla, že odsuzuje, co Hitler s Židy provádí. Říkal, že je mu z toho špatně. Neptal se, proč u něj chce uložit peníze.

Připisoval to spíš jakési úzkostné výstřednosti než čemukoli jinému.

Beata byla nešťastná, opuštěná žena žijící sama s dcerou. Je pochopitelné, že cítí nervozitu. Zuřila válka, celá Evropa byla na nohou kvůli osudu Židů, každý se bál a celý svět působil nestabilně.

Gérard se domníval, že se Beata obává, aby banka nezkrachovala. To bylo jediné vysvětlení, proč přinesla tak velkou sumu. Předala mu obálku s částkou odpovídající dvaceti tisícům dolarů, což podle ní mělo stačit, aby děvčata, pokud by se jí něco stalo, přečkala dobu, než by se dostala ke zbytku peněz. Gérard ji ujistil, že se o peníze postará, a uložil je do sejfu. Potom si spolu dali čaj, protože Véronique si vyjela.

Stáje byly stále nádherné, jak si Beata všimla hned při příchodu, i když jí Gérard líčil, že má mnohem méně koní než za Antoinova

života. Nikoho podobného, kdo by vedl jeho koňskou farmu, nenašel.

Od Antoinovy smrti uplynulo čtrnáct let. Chvíli vzpomínali. Potom jí zavolal taxík, který ji odvezl zpět do města.

Když se Beata vrátila, Daphne už byla doma a nadšeně vyprávěla o novém chlapci, kterého potkala ve škole. Jeho otec sloužil v armádě v Rakousku. Daphne s rozzářenýma očima prohlásila, že je moc hezký, což její matku rozesmálo. Toho večera klidně povečeřely. Daphne chtěla co nejdříve navštívit Amadeu. Už ji neviděly celé měsíce. Chystala se počtvrté k obnovení časných slibů.

Daphne už brala fakt, že je Amadea karmelitka, jako samozřejmost.

Pro Beatu to bylo těžší, protože stále doufala, že by jednoho dne mohla dcera změnit názor. Ještě před sebou měla dva roky, než přijme závěrečné slavné sliby. Bylo jaro roku 1941.

Příští týden zašla Beata opět do banky, aby si vybrala peníze na nákupy. Chtěla koupit nějaké látky na letní šaty pro Daphne.

Jednodušší bylo zaplatit hotově než vypisovat šeky, ačkoli existovalo v těchto dnech jen pár míst, kde se látky daly nakupovat. Všechny ostatní obchody, kam dříve pravidelně chodívala, vedli Židé a už dlouho byly zavřené. Přemýšlela o tom, co bude potřebovat, když jí pokladník místo peněz podal zpátky šek.

„Omlouvám se, madam,“ oznámil chladně, „tento šek nemůže být proplacen.“ To musel být zřejmě nějaký omyl.

„Promiňte? Samozřejmě že ano. Mám na účtu dostatek peněz.“

Beata se na něj usmála a požádala ho, aby se podíval znovu.

Muž jí šek vrátil, aniž ho zkontroloval. Věděl, že poprvé přečetl poznámku správně. Nedošlo k žádnému omylu. Záznam provedl osobně ředitel a pokladník o něm nepochyboval. „Váš účet byl zrušen.“

„To je směšné. Ovšemže nebyl.“ Rozzlobila se a chtěla požádat, aby jí zavolali ředitele, když spatřila cosi divného v mladíkově pohledu. „Kým byl zrušen?“

„Třetí říší,“ odpověděl ostře a Beata na něj vytřeštila oči, otevřela ústa a zase je zavřela. Uložila si šek do kabelky, otočila se a vyšla co nejrychleji ven. Věděla přesně, co to znamená. Někdo ji udal.

Napadla ji jen Mina, bývalá služebná jejích rodičů. Ta jediná ji poznala. Nebo možná zaslechli, jak na ni minule zavolala, slečno

Wittgensteinová, a prověřili si ji. Ať už se stalo cokoli, uzavřeli jí účet, nepochybně proto, že je Židovka. Jiný důvod pro zrušení účtu nemůže existovat. Jenom Mina to věděla, i když se jí Beata nepřiznala.

Rychle vyběhla z banky, zamávala na taxík a za pět minut byla doma. Neměla ponětí, co dělat, zda má počkat, nebo okamžitě odjet.

A pokud ano, tak kam? Napadli ji Daubignyovi, ale nechtěla je ohrozit, bez ohledu na to, že Gérard říkal, jak s Židy sympatizuje.

Jedna věc je litovat a něco úplně jiného je ukrývat. Možná by u nich mohly zůstat alespoň jednu noc a Gérard by jí poradil co dál. Neměla pas a bylo jasné, že se jí s Daphne nepodaří přejít hranice. Kromě toho nyní neměla ani peníze, mimo ty, které předtím uložila u něj, a ty nechtěla použít. Děvčata by je mohla později potřebovat. Beata se snažila překonat strach, který ji zahltil, otevřela dva kufry a začala balit. Do jednoho uložila šperky a nějaké šaty pro sebe. Potom šla do dceřina pokoje. Když se Daphne vrátila ze školy, matka házela její věci do kufru. Jakmile spatřila matčinu tvář, poznala, že se stalo něco strašného.

„Mami, co to děláš?“ zeptala se vystrašeně. Takhle ještě matku nezažila. Na tváři se jí zračil nefalšovaný strach. Beata se vždy obávala, že tento den nastane, a nyní nadešel.

„Odjíždíme. Dej mi věci, co si chceš vzít s sebou, a vejdou se do jednoho kufru.“ Ruce se jí třásly.

„Proč? Co se stalo? Mami… prosím…“ Aniž věděla proč, začala Daphne plakat. Matka se k ní otočila, pohlédla na ni a v očích se jí odrážela směs smutku a bolesti za posledních dvacet pět let.

„Narodila jsem se jako Židovka. Konvertovala jsem, abych si mohla vzít tvého otce. Nikdo to nevěděl. Po celé roky jsem tajemství skrývala. Nechtěla jsem nic prozradit, ale jakmile začali pronásledovat Židy, musela jsem. Minulý týden jsem v bance uviděla jednu ženu, kterou jsem znávala v mládí. Zavolala na mě v hale banky mým dívčím jménem. Když jsem tam dnes přišla, účet byl zrušený. Musíme hned pryč. Myslím, že se nás chystají zatknout…“

„Ale mami… to nemůžou…“ Daphne se v očích zračil děs a panika.

„Můžou. Pospěš si! Sbal si věci. Chci dnes odpoledne odjet.“

V jejím hlase se ozývalo zoufalství, zatímco Daphne se snažila vše pochopit. Bylo toho však příliš.

„Kam půjdeme?“ Utřela si slzy ve snaze projevit odvahu.

„Nevím. Na nic jsem nepřišla. Snad bychom mohly jednu noc přespat u Daubignyových, pokud nás nechají. Potom to budeme muset vyřešit.“ Na útěku mohou být roky. Ale pořád lepší, než kdyby je chytili.

„Co do kláštera? Nemůžeme jít tam?“ Daphne s vykulenýma očima začala namátkou skládat věci do kufříku. Nic nedávalo smysl.

Na šestnáctiletou dívku to bylo komplikované, ostatně na kohokoli.

Chystaly se opustit svůj domov, možná navždy. Jediný domov, jaký Daphne znala. Žily zde od jejích dvou let.

„Nechci ohrozit Amadeu a ostatní jeptišky,“ namítla stručně Beata.

„Ona to ví? Myslím o tobě.“

„Pověděla jsem jí to po křišťálové noci. Tehdy odvedli celou moji rodinu, a tak jsem usoudila, že by to měla vědět.“

„Proč jsi to neřekla mně?“

„Myslela jsem, že jsi moc malá. Bylo ti teprve třináct.“ Do jejích slov se ozvalo zabušení na dveře. Dvě ženy na sebe vyděšeně pohlédly a Beata hleděla dceři do očí s nečekanou intenzitou.

„Miluju tě. Pamatuj si to. Jen na tom záleží. Ať se stane cokoli, máme jedna druhou.“ Chtěla ji vyzvat, aby se schovala, ale nebyla si jistá, zdaje to správné. Znovu se ozvalo zuřivé bušení. Daphne se rozplakala. Tohle byl nejhorší den jejího života.

Beata se pokusila uklidnit a šla ke dveřím. Když otevřela, stáli za dveřmi dva vojáci a nějaký důstojník SS. Přesně toho se obávala.

Chtěla říct Daphne, ať se schová, ale bylo příliš pozdě. Dcera stála ve dveřích do ložnice a sledovala je.

„Jste zatčeny,“ oznámil důstojník výhružně. „Obě dvě,“ dodal s pohledem na Daphne. „Jako Židovky. Oznámila vás vaše banka.

Půjdete s námi.“ Beata se třásla od hlavy až k patě a Daphne zaječela.

„Klid, Daphne,“ okřikla ji. „Nic se nám nestane.“ Pak se obrátila na důstojníka. „Můžeme si vzít něco s sebou?“

„Každá můžete mít jeden kufr. Budete deportovány.“ Beata už měla sbaleno. Došla si pro své zavazadlo a vybídla Daphne, aby donesla kufr, který právě nachystaly v jejím pokoji. Dcera se tvářila úplně vyděšeně, když ji matka objala a pevně k sobě přitiskla.

„Musíme jít. Buď statečná. Nezapomeň, co jsem ti řekla. Miluju tě. Máme jedna druhou.“

„Já se tak bojím, maminko.“

„Jdeme!“ zařval na ně důstojník a poslal pro ně dva vojáky. Za chvíli Beatu s Daphne vyvedli z domu s kufry v ruce a čekal je nejistý osud a neznámé místo pobytu.

15

Kněz z Beatiny farnosti přišel do kláštera za matkou představenou za dva dny. Vše se dozvěděl od Beatiny služebné, která k němu přiběhla v slzách. Když se to stalo, byla venku. Sousedé jí vyprávěli, co viděli. Kněz usoudil, že by to Amadea měla vědět.

Nebyl si jist, proč je odvedli, ale věděl, že jsou pryč. Dříve než zašel do kláštera, nenápadně se vyptával. Podle jeho informací Beatu a její mladší dceru odvedli do rozřadovacího tábora za Kolínem. Obvykle tam lidé zůstávají týdny či dokonce měsíce. To odpoledne ale právě odjížděl vlak do ženského tábora v Ravensbrücku a obě ženy se do něj dostaly. Již odjely.

Matka představená naslouchala jeho zprávě mlčky a naléhala, že je důležité, aby o tom pomlčel. Tušila však, že zakrátko se to dozvědí i ostatní. K farnosti patřili lidé, kteří věděli, že před šesti lety vstoupila Amadea ke karmelitkám. Představená nepochybovala, že situace je vážná, a jakmile kněz odešel, po chvíli uvažování otevřela zásuvku, vzala z ní jakýsi dopis a zvedla telefon. Beata jí list se jménem a telefonním číslem poslala už před několika měsíci. Právě pro takový případ. Bez přehnané paniky či sklonu k hysterii předvídala nejhorší. A nejhorší nastalo. Stěží se dalo uvěřit, že tak dlouho měly štěstí. Nebo že měly nakonec takovou smůlu.

Když matka představená zavěsila, sklonila hlavu a pomodlila se.

Potom poslala pro Amadeu. Právě pracovala na zahradě, a když vešla, vypadala šťastně.

„Ano, ctihodná matko?“ Amadea netušila, proč si ji představená do kanceláře zavolala. Po práci na zahradě byla ještě trochu rozcuchaná.

„Posaď se, prosím, sestro Terezo.“ Matka představená se nadechla a doufala, že jí Bůh pomůže najít správná slova. Nečekal ji snadný úkol. „Dobře víš, že panují těžké časy. Pro každého. A Bůh před nás klade úkoly, kterým úplně nerozumíme. Musíme však prostě následovat Jeho kroky a nepochybovat.“

Amadea se zatvářila provinile. „Provedla jsem něco?“

„Vůbec ne,“ odmítla představená, natáhla ruce a vzala Amadeiny do svých. „Mám pro tebe smutnou zprávu. Někdo udal tvoji matku.

Před dvěma dny ji i tvoji sestru zatkli. Včera je poslali do Ravensbrücku. To je všechno, co vím. Když je naposledy viděli, byly v pořádku.“ Ale obě věděly, že je nepravděpodobné, aby se jim nic nestalo. Ravensbrück byl tábor, kde se ženy udřely k smrti a padaly jak mouchy. Žádná se nevrátila. Amadea nemohla popadnout dech, když zprávu vyslechla. Pootevřela ústa, ale nevydala ani hlásku. „Je mi to moc líto, opravdu moc líto. Nyní ale musíme rozhodnout, co s tebou. Ten, kdo je udal, ví i o tobě. A pokud ne, najde se někdo jiný. Tady nejsi v bezpečí.“ Amadea mlčky přikývla a okamžitě pomyslela na ostatní. Hlavně ale myslela na matku a sestru a na to, jak jim musí být, jak se určitě bojí. Daphne bylo teprve šestnáct. Od narození to byla Amadeina holčička. Slzy jí tiše stékaly po tvářích, pevně sevřela ruce matky představené a starší žena obešla stůl, objala ji a Amadea se rozvzlykala. Bylo to strašné. „Jsou v rukách božích,“

zašeptala představená. „My se za ně můžeme jen modlit.“

„Už je nikdy neuvidím. Ach matko… to nevydržím…“

Nedokázala potlačit pláč.

„Spoustu jich přežilo.“ Jenže obě věděly, že většina nepřežije, a navíc neexistoval způsob, jak zjistit, zda právě Beata s Daphne patřily mezi ty šťastné. Daphne byla tak krásná. Bůh ví, co by jí mohli udělat. Amadea na to nedokázala ani pomyslet.

Matka představená přemýšlela, co s Amadeou. Měla za ni zodpovědnost. Nemohla ji poslat do Holandska jako sestru Terezu Benediktu. Němci Holandsko obsadili. Jenže svou přítomností v klášteře zase ohrožovala ostatní sestry. Další riziko už nemohly podstoupit. Nyní se jim však nepodaří převést Amadeu přes hranice.

Sestra Tereza Benedikta odešla do Holandska ještě před vypuknutím války. Teď je úplně jiná situace. Ze země Amadeu rozhodně

nedostanou, proto také představená předtím telefonovala. Neměla jinou možnost. A on souhlasil, že za hodinku přijede.

„Musím tě požádat o něco velmi těžkého,“ promluvila smutně, „je to v tvém zájmu, stejně jako v našem. Nemám jinou možnost.“

Amadea ještě byla příliš rozrušená ze zprávy o matce a sestře, než aby vnímala něco dalšího, ale přikývla a obrátila smutný pohled k starší jeptišce. „Musím tě požádat, sestro, abys nás opustila, okamžitě. Pokud bys tady zůstala, celý klášter by se ocitl v ohrožení.

Až tohle skončí a život zase půjde normálně, vrátíš se. Vím, že ano.

Nikdy jsem o tobě ani na okamžik nezapochybovala. Ale s ohledem na všechny události tě žádám, abys odešla. Zůstaneš jednou z nás, i venku, ať budeš kdekoli. Nic se nezmění.“ Až dosud obnovila své časné sliby čtyřikrát. Další ji čekaly za dva měsíce. Už jí chyběly jen dva roky do slavných slibů. To byla další rána. Ztratila matku a sestru, nejspíš navždy, a ještě ji posílají pryč. Ale Amadea, přestože byla rozrušená, věděla, že to je správné rozhodnutí. Tuhle oběť musela kvůli nim podstoupit. Jak říkala matka představená, jiná možnost neexistovala. Amadea přikývla.

„Kam půjdu?“ zeptala se zlomeným hlasem. Nebyla za zdmi kláštera už šest let. Neměla kam jít, kde žít.

„Tvoje matka mi před několika měsíci poslala dopis, kde uvedla jméno jednoho přítele. Před pár minutami jsem mu zavolala. Slíbil, že tady za hodinu bude.“

„Tak brzy?“ Amadea i bez ptaní věděla, o koho jde. Byl to jediný matčin přítel. Amadeu také vyzvala, aby se na Gérarda Daubignyho obrátila, kdyby se něco stalo. Prozradila jí i to, že pro ni Gérard má peníze. Amadea však nechtěla ohrozit ani je. Byla nebezpečná pro každého. „Smím se rozloučit s ostatními?“ Matka představená zaváhala a potom přikývla. Bylo by to vůči ní i ostatním příliš kruté.

Zazvonila, což sestry upozornilo, že se děje něco důležitého a že se mají shromáždit v jídelně. Když matka představená s Amadeou vešly, všechny sestry čekaly. Všechny důvěrně známé tváře, jeptišky, s nimiž pracovala, žila a tak dlouho je milovala. Ty mladší i starší, dokonce i některé na kolečkových křeslech. Pomyšlení na to, že je opouští, bylo bolestné. Ale matka představená měla pravdu. Neměla jinou možnost. Kamkoli by šla, do jakéhokoli kláštera, nebo kdyby

zůstala tady, představovala by pro ostatní nebezpečí. Příliš je milovala, aby něco takového dopustila. Musí odejít. Jak však řekla matka představená, Amadea věděla, že jednoho dne se vrátí. Po tomto životě toužila. Tady měla domov. S naprostou jistotou cítila, že se narodila k tomu, aby se stala karmelitkou a sloužila Bohu, ať už jí vybere jakýkoli způsob.

Matka Tereza Marie nic nevysvětlovala. Pouhá znalost důvodu, proč Amadea odchází, by mohla být riskantní. Kdyby sem policie později přišla, nic se nedozví. A fakt, že Amadea odchází, je zprostí jakéhokoli obvinění. Pokud by někdo nesl zodpovědnost, byla by to pouze matka představená, nikdo jiný. Amadea procházela mezi řadami jeptišek, objala každou, políbila a tiše popřála: „Bůh ti žehnej, sestro.“ Nic jiného neřekla, ale všechny pochopily, že odchází, stejně jako to věděly, když před třemi roky odcházela sestra Tereza Benedikta.

Trvalo půl hodiny, než se rozloučila se všemi, a potom nešla do své cely, aby si vzala věci. Neměla nic, co by si s sebou brala. Nic si sem nepřinesla a nic si ani neodnese. Musela se vrátit do světa venku, kterému už nerozuměla a který tak dlouho neviděla. Do světa, v němž už nejsou její matka a sestra, kde nemá žádný domov, žádný majetek ani živou duši. Zbyl jí pouze přítel jejího otce, který dorazil do kanceláře matky představené se zasmušilým výrazem. Gérard Daubigny vešel a něžně Amadeu objal.

„Je mi to tak líto, Amadeo,“ zašeptal. Nedokázal ani pomyslet na to, že Beata a Daphne jsou pryč. A podle toho, co se doslechl o táborech, bylo nepravděpodobné, že by přežily. Zatím ale Amadee nic neřekl.

„Co budu dělat?“ zeptala se ho. Pohlédl na ni. Už zapomněl, jak je krásná, a nyní byla ještě hezčí. I ve smutku její hluboký pohled zářil. Zdálo se, jako kdyby byla osvětlena zevnitř, a Gérard vnímal, že je silně věřící dívka. Odchod pro ni zřejmě znamenal tragédii a velkou ztrátu, nehledě na ty, které právě utrpěla. Gérard netušil, jak si po takové době zvykne na svět venku. Matka představená si kvůli tomu také dělala starosti. Amadea vypadala, jako kdyby utrpěla nervový otřes.

„O tom si promluvíme večer,“ řekl tiše. Měli si toho hodně co vyprávět. Sestry otevřely bránu kláštera, aby mohl vjet dovnitř autem. Chtěl, aby si Amadea lehla na podlahu vozu, a přehodil přes ni přikrývku, aby ji nikdo neviděl odjíždět. Ani živá duše nesměla mít podezření, že Gérard odjíždí z kláštera s jednou z jeptišek.

Kdyby pro ni někdy přišli, matka představená prostě řekne, že je pryč. Jiné vysvětlení jim nemusela podávat, a ani by ho nenabídla.

Ona také nebude vědět, kde Amadea je. I když se za ni budou neustále modlit, než se vrátí.

„Teď se musíš převléknout,“ připomněla matka představená.

Amadea zmizela v šatně. Měla pocit, jako kdyby se svlékala z kůže, když odkládala hábit. Každá část oděvu byla kouskem jejího já. Stála sama v místnosti a pozorovala pečlivě složené oblečení na stole.

Připravily jí šaty, plášť i boty, nějaké spodní prádlo a nehezký malý klobouk.

Oblečení jí nesedělo, ale na tom nezáleželo. Na ničem nezáleželo.

Její matka a Daphne zmizely, jsou v rukách božích, ať už jsou kdekoli, a ona opouští místo, kde před šesti lety našla útočiště, kde žila, pracovala a dospívala. Bylo to, jako kdyby vycházela z dělohy, když si zapínala šaty, které jí byly krátké, a obouvala si malé boty.

Šest let nosila jen sandály a nyní jí připadalo velmi zvláštní nazout znovu boty. Překvapilo ji, jak je štíhlá v normálním oblečení.

V hábitu si to tak neuvědomovala. Vlasy měla ostříhané tak jako po celých šest let. Připadala si jako nějaké monstrum v tom ošklivém oblečení ve srovnání s prostou krásou jejího hábitu. Toužila si ho znovu obléct a v duchu se ptala, za jak dlouho se sem vrátí. Mohla se jen modlit, aby to bylo brzy. Nestála o to pobývat ve světě venku, vlastně by byla ochotna udělat cokoli, aby se tomu vyhnula.

Gérard na ni čekal na nádvoří, postával u auta. Chtěl se vrátit na zámek co možná nejdříve. Už o tom mluvil s Véronique a ta s ním souhlasila. Tohle museli pro své přátele Beatu a Antoina udělat, ačkoli to překračovalo hranice přátelství. Ale šlo o víc. Podstatné bylo, co je správné, a to, co se v současnosti dělo, správné nebylo.

Tiše hovořil s matkou představenou, zatímco ostatní se vrátily ke své práci. Nikdo neviděl, jak Amadea nastupuje do auta, lehá si na podlahu a on přes ni přehazuje koňskou deku, která voněla stájemi,

což byla pro ni příjemná vzpomínka. Než ji přikryl, pohlédla naposledy na matku představenou.

„Bůh ti žehnej, dítě. Neboj se. Brzy se vrátíš domů. Budeme na tebe čekat.“

„Sbohem, matko… mám vás ráda…“

„Já tebe také,“ zašeptala představená, zatímco Gérard Amadeu opatrně zakryl, poděkoval smutně se tvářící jeptišce, pomalu vycouval z nádvoří a bez zastavení ujížděl na zámek. Dodržoval předepsanou rychlost jakoby nic a neustále se díval do zpětného zrcátka. V klášteře mu daly velký koš s ovocem a zeleninou, aby měl vysvětlení, proč tam jel. Ale nikdo ho nesledoval. Nezašli tak daleko, aby hledali mladou jeptišku. A i kdyby se na ni policie vyptávala, brzy by na ni zase zapomněli. Věděli, že pro ně nepředstavuje žádné nebezpečí. S Beatou a Daphne to bylo stejné, jenže jakmile je někdo udal, gestapo nemělo jinou možnost než zasáhnout. V jejich případě navíc získali dům a peníze. Amadea neměla nic kromě oblečení, jež si nyní oblékla, a růžence, který jí věnovala matka představená, když opouštěla klášter.

Gérard vjel na nádvoří a objel zámek zezadu. Právě byl čas oběda, takže venku nikoho nepotkali. Všichni buď obědvali, nebo měli jinou práci, když Gérard vedl Amadeu do ložnice. Tam čekala Véronique, objala mladou ženu a obě se rozplakaly a ronily slzy pro všechno, co ztratily, a kvůli té hrůze, co se děla. Gérard zamkl dveře.

Už předtím oznámil služebnictvu, že jeho ženu bolí hlava a nepřeje si, aby ji rušili. Museli probrat spoustu věcí. Museli hodně vyřešit.

Prozatím se ale Amadea potřebovala vzpamatovat z otřesu, který dnes ráno zažila. Ztratila vše. Matku. Sestru. I klášter. Přišla o jediný způsob života, který v posledních šesti letech znala, a o všechny blízké osoby i památky na své dětství. Plakala, jako kdyby jí pukalo srdce, a vlastně ji pukalo.

16

Gérard a Véronique si povídali s Amadeou dlouho do noci.

Počkali, až služebnictvo večer odešlo, a Véronique sešla do kuchyně a sama připravila Amadee večeři. Ta snědla sotva pár soust. Šest let se ani nedotkla masa, takže ji pohled na párky a vajíčka, které jí Véronique přinesla, uvedl do rozpaků. Navíc si připadala bez hábitu jako nahá. Měla na sobě stále neforemné oblečení, které dostala v klášteře. To však byl ten nejmenší problém. Gérard celý večer přemýšlel, jak situaci vyřeší.

On i Véronique byli zajedno v tom, že tady nemůže Amadea zůstat nastálo. Prozatím, tak dlouho, jak jen to půjde, ji chtěli ukrýt zde. V jedné věži se nacházelo menší skladiště s malým oknem, kde ji nikdo, jak byl Gérard přesvědčen, nenajde. Večer by mohla chodit ven, ale po zbytek dne by musela zůstat nahoře. Byl tam dokonce i maličký balkon.

„Jenže co když mě najdou, co by pak bylo s vámi?“

„Nenajdou tě, nesmějí,“ prohlásil prostě Gérard. V této chvíli lepší plán nedokázal vymyslet a Amadea mu byla velice vděčná.

Vykoupala se u Véronique v koupelně a překvapeně se pozorovala v zrcadle. Neviděla se šest let, a tak ji udivilo, že vypadá mnohem starší. Za šest let se z ní stala žena. Světlé vlasy měla nakrátko ostříhané. Sama si je každý měsíc zastřihávala, aniž se při tom viděla, a také podle toho vypadaly. Ne že by jí na tom záleželo.

Nezáleželo.

Podle svého názoru se ocitla v tomto světě jen v jakémsi převleku. Cítila celou svou bytostí, že patří do kláštera. Darovala jim svůj odchod, aby je neohrozila. Platí nízkou cenu za jejich bezpečí

a je tuto oběť ochotna podstoupit. A to ani nemluvila o oběti, kterou podstupovali Daubig– nyovi kvůli ní.

Véronique prohledala šatník a našla pro Amadeu dlouhou modrou sukni, bílou halenku a svetr, všechno téměř ve stejné velikosti. Ještě přinesla i spodní prádlo a červené sandály. Amadea si připadala jako hříšnice, když se oblékla. Oblečení vypadalo tak krásně. Musí však dodržovat své sliby, říkala si v duchu. Poslechla matku představenou, která ji požádala, ať odejde do světa, dokud se nebude moci vrátit, aniž by ohrozila své sestry. Kráčela ale za Gé– rardem do věže s těžkým srdcem. Z jiného skladu vytáhl matraci a položil ji na podlahu společně s polštářem a kupou pokrývek.

„Zítra na viděnou,“ rozloučil se, zavřel a zamkl dveře a Amadea si lehla na matraci. Chovali se k ní tak laskavě. Ležela, nespala, modlila se za matku a sestru po zbytek noci. I následující den strávila modlitbami, jako kdyby byla v klášteře. Gérard se za ní během dne jednou zastavil, přinesl jí jídlo a vodu. Večer odemkl a zavedl ji dolů do jejich ložnice, kde se opět vykoupala a Véronique jí přichystala večeři.

Tento každodenní rituál probíhal celé léto. Do září jí vlasy dorostly až na ramena. Vypadala jako v době, než do kláštera vstoupila, jenom trochu starší. O matce ani sestře neměla žádné nové zprávy. Věděla, že někdy deportovaným dovolí poslat pohlednici příbuzným, ona však žádnou nedostala, ani od Beaty, ani od Daphne.

Gérard se poptával i v klášteře. Ani tam nic nedošlo. A díkybohu se na ni nevyptávaly ani úřady. Amadea prostě zmizela a byla zapomenuta.

V létě nacisté zaútočili na Rusko. V okupovaných státech docházelo k hromadnému vyvražďování Židů a byly zřizovány nové koncentrační tábory. Gérard jí při jednom z dlouhých hovorů prozradil, že všichni němečtí Židé mají od září přikázáno nosit na ruce pásku se žlutou šesticípou hvězdou. Začaly také deportace německých Židů do všech koncentračních táborů.

Daubignyovi už Amadeu skrývali pět měsíců a zatím na to nikdo nepřišel. Na zámku život běžel jako obvykle. Gérard s Véronique neviděli důvod, proč ji neskrývat dále, ačkoli všichni tři dobře věděli, že kdyby je chytili, deportovali by je, nebo zastřelili. Když však

nabízela, že odejde, naléhali, aby zůstala. Sami se rozhodli, že toto riziko podstoupí kvůli ní i kvůli památce jejích rodičů.

Amadea věděla, že se tady Židé určitě skrývají i jinde, a byla přesvědčená, že kdyby musela, našla by je. Gérard s Véronique však trvali na tom, že to nepřichází v úvahu, a protože ji nic jiného nenapadlo, souhlasila, že zůstane u nich. Neměla kam jít.

Stejně vše pokračovalo několik dalších měsíců. Amadeu překvapilo, když jednoho večera Gérard otevřel dveře a pověděl jí o útoku na Pearl Harbor. Spojené státy vyhlásily válku Japonsku a o čtyři dny později i Hitlerovi, poté co on vyhlásil válku jim. V té době už Amadea osm měsíců nevyšla z domu. S údivem si uvědomila, že brzy nastanou Vánoce. Letos neměla co oslavovat kromě ochoty Daubignyových nechat ji u sebe.

Dva dny před Vánocemi se Gérard tvářil znepokojeně, když ji pouštěl z jejího vězení, a ona hned poznala, že se něco děje. Celý den zvenku slyšela hluk a kopyta koní. Gérard jí oznámil, že stáje převzalo gestapo a že odvedli většinu koní. Dělal si starosti, že by se mohli pokusit zabrat celý Schloss. Jejich velitel prohlásil, že si chce areál prohlédnout brzy po Vánocích. Mezitím mají jiné povinnosti.

Gérard, Véronique a Amadea se však shodli, že už tady není v bezpečí. Dřív než začnou Němci prohledávat každičký kout, musí pro ni najít jiný úkryt. Gérard se už nenápadně vyptával a dozvěděl se, že na nedaleké farmě snad ukrývají Židy v podzemní chodbě.

Jenže nebude snadné tam Amadeu dostat. Až dosud měla obrovské štěstí. Když teď německá armáda táboří přímo za humny, ocitla se zase ve velkém nebezpečí.

„Jste na mě tak hodní,“ ocenila Amadea oba, když na Štědrý den v kuchyni večeřeli husu. Amadea dokázala u jídla myslet jen na to, zda její maminka a sestra jsou ještě naživu. Od dubna, kdy byly převezeny do Ravensbrücku, od nich neměla žádné zprávy. Pokud by Beata mohla, určitě by napsala Daubignyovým, aby to mohli vyřídit Amadee. Žádná pohlednice však nepřišla.

Den po Vánocích otevřel Gérard před svítáním dveře se zachmuřeným obličejem. Německý velitel mu předcházející večer oznámil, že ráno chce provést prohlídku. Gérard si byl jist, že dosud nemají žádné podezření. Ale ráno bude muset odemknout všechny

dveře od sklepa až po půdu, včetně věže. Vojáci si už posloužili tuctem kartonů vína a dvěma sudy koňaku.

Gérard získal informaci, kterou Amadea potřebovala. Věděl, kde je farma s podzemní chodbou, a oznámil jí, že ji očekávají. Podal Amadee mapku a vysvětlil, jak se tam dostane.

„Jak to najdu?“ zaváhala s ustaraným výrazem a znovu si uvědomila, jaké měla štěstí, že se od dubna mohla schovávat tady.

Nyní musí riskovat. Farma byla vzdálená dvacet pět kilometrů členitým terénem. Pokud se k nim dostane, jsou ochotni ji schovat.

Nejdříve ale musí projít kolem vojáků ve stájích. Gérard tvrdil, že by bylo příliš nebezpečné odvážet ji autem. Přilákali by tak k farmě pozornost a její majitelé ho požádali, aby to nedělal.

„Připravil jsem ti venku koně,“ oznámil jí tiše. „Prostě pořád jeď na sever. Orientační body máš označené v mapě. Budou tě vyhlížet.

Koně pak nepřivazuj, ale pošli ho zpátky.“ Chtěl, aby odjela před východem slunce. Seděli potmě v jejich pokoji a tiše si povídali.

Nechtěli, aby vojáci zahlédli světlo. Za půlhodinku ji Gérard s Véronique doprovodili dolů. Naposledy se objali. Véronique ji k sobě vřele přivinula a políbila ji jako dceru.

„Děkuju,“ zašeptala Amadea a přitiskla se k ní. Potom ji objal i Gérard.

„Běž, jak nejrychleji můžeš. Vybral jsem ti spolehlivého koně.“

A také jednoho z nejrychlejších. Potom otevřeli dveře a Amadea vyšla do tmy. Překvapilo ji, jaká je zima. Nebyla venku už osm měsíců, takže když se rychlým krokem vydala ke kůlně, ledový vzduch ji udeřil do plic. Otevřela dvířka, poplácala koně a upravila si potmě sedlo. Mapu si schovala do kapsy.

Vyvedla koně, kterému stoupala z nozder pára. Nebyly tu žádné hlídky a Gérard ji ujistil, že všichni vojáci spí. Nemusela se ničeho obávat, když Schloss opouštěla. Musela jen do úsvitu ujet oněch dvacet pět kilometrů k farmě. Snadno se vyšvihla na koně. Když se ocitla v sedle, vzpomněla si, jak celé roky jezdívala s otcem. Tohle byla pro ni druhá přirozenost a jako vždy vyjela cvalem. Velkým obloukem objela zámek a zaslechla, jak ve stájích ržají koně. Cítili ji, ale žádný z vojáků zjevně nic neslyšel. Snadno unikla a vychutnávala si vzdálenost, kterou ujela. Zažívala pocit svobody.

Za půl hodiny vytáhla z kapsy mapu. V měsíčním světle na ni dobře viděla. Zahlédla první orientační bod. Už byla jen pár kilometrů odtud. Obloha měla světle šedou barvu, ale Amadea věděla, že má dost času, aby se k farmě dostala před východem slunce.

Byla už jen asi kilometr a půl od svého cíle, když náhle zahlédla vlevo světla, poznala, že to je automobil skrytý v křoví, a zaslechla výstřely. Na okamžik si nebyla jistá, zda má jet dál, či se vrátit, a pak bez přemýšlení pobídla koně a snažila se zdolat poslední kus cesty, zatímco vůz ujížděl na plný plyn za ní. Už byla skoro na místě, když si uvědomila, co vlastně dělá. Vede gestapo přímo k farmě. Neměla žádnou šanci. Náhle před ní zastavilo nějaké nákladní auto, zatímco za ní přibrzdil vůz, který ji pronásledoval. Zahnali ji do úzkých.

„Halt!“ vykřikli dva muži. Kůň poskakoval ve studeném nočním vzduchu a z nozder mu vycházela pára. Předchozí půlhodinku ho štvala jako o závod. „Kdo tam?“ Amadea seděla v sedle a neodpovídala.

Posvítili na ni prudkým světlem a překvapilo je, že vidí ženu. Jela jako muž a hnala koně nerovným terénem ostře. Jeden z mužů se k ní blížil a Amadea zauvažovala, že se dá do běhu. Jenže určitě by zastřelili koně, nebo ji. Pochopila, že na farmu nikdy nedojede a že se to ráno Gérard dozví. A co horšího, podle vypálené značky Němci zjistí, že jela na jednom z jeho koní. Amadea se okamžitě rozhodla, že bez ohledu na následky nesmí Gérarda do ničeho zaplést.

„Doklady!“ křikl na ni voják a nastavil ruku, zatímco další na ni zamířil zbraní. „Doklady!“

„Nemám.“ V klášteře jí žádné nedali. A od té doby žádné nepotřebovala. Žila mimo reálný svět už šest let.

„Kdo jste?“ Amadeu napadlo, že si nějaké jméno vymyslí, avšak nemělo to žádný smysl. Klidně jim mohla povědět pravdu.

„Amadea de Vallerand,“ pronesla zřetelně.

„Čí je ten kůň?“ vyptávali se jí dále a stále na ni mířili zbraněmi pro případ, že by chtěla ujet. Kůň byl statný, neklidný a vzpínal se a vojáci poznali, že Amadea je dobrá jezdkyně. Ani po letech neměla problémy, aby zvládala jednoho z nejlepších Gérardových koní. Otec býval dobrým učitelem.

„Vzala jsem ho,“ prohlásila nebojácně. Ale celá se třásla.

Netušila, co s ní udělají. „Můj otec kdysi pracoval tady ve stájích.

Ukradla jsem ho.“ Věděla, že musí Gérarda s Véronique ochránit za každou cenu. Nesměla připustit, aby si vojáci mysleli, že jí koně Daubignyovi dali.

„Kam jedete?“

„Navštívit přátele.“ Jejímu vysvětlení pochopitelně nevěřili.

Amadea se modlila, aby nenašli mapu s plánkem cesty k farmě, kterou měla v kapse. Byl to jen kousek papíru, ale Amadea se ani nehnula a nesáhla pro ni.

„Slezte!“ přikázali jí a ona lehce sklouzla ze sedla a držela otěže, dokud jí je jeden z vojáků nevzal. Odvedl koně stranou, zatímco ostatní vojáci stále mířili na Amadeu. Divila se, jak málo se bojí.

Jako kdyby neměla co ztratit. Pouze život, a ten stejně patří Bohu.

Pokud se On rozhodl, že si ho od ní vyžádá, může.

Hrubě ji strčili na zadní sedadlo vozu. Když odjížděli, spatřila, jak jeden voják nasedl na Gérardova koně a ujíždí zpátky ke stájím.

„Kolik koní jste ukradla?“ zeptal se jí voják, který řídil.

„Jen jednoho,“ odpověděla. Nevypadala na zlodějku koní, avšak všichni muži si povšimli, že je skvělá jezdkyně a krásná mladá žena.

Dovezli ji k nějakému domu a zanechali ji samotnou v malé místnosti. Amadea roztrhala mapu na kousíčky a rozházela je do všech koutů a pod koberec. Vrátili se za dvě hodiny. Předtím ji požádali, aby odhláskovala své jméno. Když se vrátili, měli za sebou hovor s policií v Kolíně. Získali její záznamy, nebo spíše záznamy její matky. Od incidentu v bance o ní vedli podrobné zápisy.

„Vaše matka byla Židovka,“ vyštěkli na ni. Amadea neodpověděla. „V dubnu ji i vaši sestru zatkli.“ Amadea přikývla.

Zachovávala klid jako žena, která si uvědomuje, že je chráněna. Stála tam, dívala se na ně a říkala si, že má na sobě řeholní hábit.

Vyzařovalo z ní cosi nadpozemského a muži to vycítili.

Odpoledne ji odvezli do Kolína rovnou k místu, kde se shromažďovali Židé před deportací. Ještě nikdy nic takového neviděla a ani si neuměla představit. Stovky lidí tady byly namačkány jak dobytek. Lidé plakali, křičeli, mluvili, strkali do sebe.

Někteří omdleli, jenže tu nebylo dost místa, aby je mohli někam

odvést, a tak stáli na místě. Strčili ji mezi ně, stále měla na sobě šaty a jezdecké boty od Véronique. Přemýšlela, jestli to takhle vypadalo v den, kdy odvedli její matku a sestru do rozřaďovacího tábora a pak je naložili do vlaku do Ravensbrücku. Amadea stála, modlila se a přemýšlela, kam se dostane. Nic jí neřekli, a jakmile se ocitla mezi ostatními, stala se z ní jen další položka, další Žid, který musí být odeslán pryč.

V rozřaďovacím táboře ji zadržovali dva dny, v mrazu a zápachu ostatních těl. Páchlo to tam zvratky, močí, potem a výkaly. Nemohla dělat nic než stát a modlit se. Nakonec je naložili do vlaku, aniž by jim oznámili, kam pojedou. Stejně na tom nezáleželo. Prostě z nich byla jen těla. Nahnali ji do vlaku k ostatním. Lidé se zoufale vyptávali, když nastupovali do vlaku, Amadea neříkala nic. Modlila se. Snažila se pomoci jedné ženě s malým dítětem v náručí. A také muži, který na tom byl tak špatně, jako kdyby umíral. Amadea věděla, že je tady z určitého důvodu. Ať už pro ni Bůh uchystal cokoli, sem byla poslána, aby sdílela vše s ostatními a snad jim i byla nápomocna, jak jen bude moci, třeba jen modlitbami.

Vzpomněla si na slova, která pronesla matka představená hned první den, že až přijme slavné sliby, měla by se stát manželkou ukřižovaného Krista. Nyní je zde, aby s nimi a s ním sdílela ukřižování. Když vlak konečně po dvou dnech vyjel z nádraží, bylo jí špatně hlady a vyčerpáním, ale slyšela jako ozvěnou matčina slova, že ji miluje, a slova, jimiž jí matka představená říkala totéž.

Muž vedle ní třetí den zemřel a miminko skonalo v ženině náručí zanedlouho poté. Ve vlaku jeli děti, staří lidé, muži, ženy, mrtví mezi živými. Občas zastavili, dveře se otevřely a dovnitř nastoupili další lidé. Amadea nevěděla, kam jedou, ani ji to nezajímalo. Vlak pomalu mířil přes Německo směrem k východu. Nikdo z nich neměl tušení, jaký je jejich cíl, a už na tom ani nezáleželo. Zbavili je veškeré lidské úcty. Nic předtím už neexistovalo. Ujížděli vlakem do pekla.

17

Vlak zastavil padesát osm kilometrů severně od Prahy, v Československu, pět dní po odjezdu z Kolína. Bylo 3. ledna 1942.

Amadea netušila, kolik lidí s ní ve vlaku jelo, ale když je vyzvali, aby z nákladních vagonů vystoupili, všichni doslova vypadávali dveřmi ven. Jít nemohli. Amadea si nakonec našla trošku prostoru, kde se občas mohla schoulit. Když však celá ztuhlá vystupovala z vlaku, sotva mohla ohýbat kolena. Jen jedinkrát se ohlédla za sebe a spatřila těla několika starších lidí a spoustu dětí. Jedna z žen držela své mrtvé miminko v náručí dva dny. Někteří starší lidé se zdráhali vystoupit a strážní na ně křičeli, aby si pospíšili. Amadea si všimla, že nápisy kolem jsou psané v češtině, což se jí stalo jediným vodítkem k odhadu, kde vlastně je. Byl to nekonečný výlet. Pár osob stále svíralo kufry, zatímco se podle rozkazů vojáků řadili do dlouhých zástupů. Jestliže se pohybovali pomalu, hned do nich vojáci strkali puškami. Amadea nyní viděla, že se zástupy vinou snad kilometry daleko, takže ve vlaku muselo jet několik tisíc lidí.

Stála vedle dvou žen a jednoho mladíka. Dívali se po sobě a nic neříkali. A když se řada dala do pohybu, Amadea se začala modlit.

Nemohla myslet na nic jiného než na to, že její matka a sestra musely prožívat totéž. A pokud to zvládly ony, dokáže to také. Myslela na ukřižovaného Ježíše a na své sestry v klášteře a nepřipustila si myšlenky na to, co se asi stane s ní a s lidmi kolem. Ještě žili, a až se dostanou tam, kam mají namířeno, budou se muset vypořádat se vším, co je tam čeká. Tak jako celé dny předtím odříkávala tiché modlitby, aby se nic nestalo Gérardovi a Véronique. Neexistoval

žádný důkaz, že ji skrývali, takže Amadea doufala, že jsou v pořádku. Připadalo jí, že jsou vzdáleni na délku lidského života.

„Dej to sem!“ osopil se jeden mladý voják na muže hned za ní a strhl mu z ruky zlaté hodinky, které v Kolíně přehlédli. Amadea si vyměnila pohled s mužem vedle sebe a pak se zadívali jinam.

Na nohou pořád měla jezdecké boty od Véronique a po další hodině chůze byla šťastná, že je má. Některé ženy o boty přišly ve vlaku a musely jít po zmrzlé zemi bosy se zakrvácenýma nohama.

Plakaly bolestí.

„Máte štěstí!“ oslovil jeden ze strážných nějakou starší ženu, která už deset minut poté, co vyrazili, sotva šla. „Jdete do ukázkového města,“ vysvětloval jí samolibě. „Ani si to nezasloužíte.“ Amadea postřehla, že když žena zakolísala, muži po jejím boku ji z obou stran podepřeli a ona jim poděkovala. V příštích dvou třech kilometrech se za ni modlila. Modlila se za ně za všechny, včetně sebe.

Trvalo ještě skoro hodinu, než spatřili cíl cesty, starou pevnost, kterou postavili před dvěma sty lety Rakušané. Na vybledlé ceduli stál český nápis TEREZÍN a pod ním nový německý název THERESIENSTADT. Bylo to vlastně město obehnané zdmi, jak si uvědomila, když pochodovali hlavním vchodem a byli vyzváni, aby se sešikovali do jedné řady kvůli „registraci“. Šlo spíše o ghetto než o vězení a vypadalo to, že se jeho obyvatelé pohybují volně. Stály tu nekonečné řady lidí svírajících v rukou plechové hrnky a příbory. Za nimi na budově se skvěl nápis Kavárna, což Amadee, přišlo poněkud zvláštní. Všude kolem muži s kladivy a pilami budovali nějaké stavby. Amadea si také všimla, že lidé nejsou oblečeni ve vězeňských šatech, ale mají vlastní oblečení. Ocitla se ve vzorovém zajateckém táboře, jehož židovští obyvatelé byli ponecháni napospas, aby se sami protloukli a přežili. Nacházelo se zde dvě stě dvoupodlažních

domů

a

čtrnáct obrovských

kamenných

kasárenských budov. Původně v nich měly být ubytovány tři tisíce lidí, ovšem žilo jich zde více než sedmdesát tisíc. Většinou vypadali hladově, unaveně a prochladle a nikdo na sobě neměl teplé oblečení.

Asi osm set metrů odtud stála ještě jedna menší pevnost, která se využívala jako vězení pro ty, kdo působili potíže.

Trvalo sedm hodin, než Amadeu „zaregistrovali“, a za celou dobu, po kterou čekali, dostali pouze trochu ovesné kaše. Amadea nejedla pět dní. Ve vlaku jim dali vodu a chleba, ale ona věnovala svůj díl dětem, a z vody se všem dělalo špatně, takže se jí ani nedotkla. Stejně ji postihla úplavice.

Lidé, které sledovala v ulicích Terezína, představovali podivnou směsici. Žilo zde hodně starších osob, kterým, jak později zjistila, namluvili, že Terezín je vesnice pro penzisty, a dokonce jim nabízeli reklamní letáky, takže sem chtěli jít dobrovolně. Kromě nich zde byly i skupiny vyčerpaně vyhlížejících mladých lidí, kteří pracovali na stavbách. Potkala tu dokonce i hodně dětí. Vypadalo to tu spíš jako v ghettu než v pracovním táboře, a protože kolem byly hradby a pevnost, budilo dojem vesnice. Ovšem ti, kteří zde žili, kromě vojáků a strážných, vypadali zpustle. Měli vyhaslý pohled a ztrhané tváře jako někdo, kdo hodně vytrpěl předtím, než sem přijel, i potom.

Když se Amadea konečně dostala na řadu, poslali ji do jedné z kasárenských budov s dalšími asi dvanácti ženami. Dveře byly očíslované a uvnitř se hemžila spousta žen i mužů. Amadeu přidělili do části, která původně byla plánovaná pro padesát vojáků, ale nyní ji obývalo pět set lidí. Neexistovalo tu soukromí, volný prostor, topení, jídlo ani teplé oblečení. Sami vězni si postavili postele ve třech řadách nad sebou a tak blízko sebe, že stačilo natáhnout ruku a dotkli jste se navzájem. Páry sdílely jedinou postel, pokud měly vůbec to štěstí a dostaly se až sem společně. Děti bydlely v jiné budově a dohlíželi na ně strážní i ostatní vězni. A v nejvyšším patře, v podkroví, kde většina oken měla rozbitá skla, leželi nemocní. Jedna starší žena Amadee šeptem vylíčila, že každý den tam lidé umírají zimou a na nemoci. Staří i nemocní museli s ostatními vystát šestihodinovou frontu na večeři, která se skládala z vodové polévky a shnilých brambor. A na tisíc lidí zde měli pouze jednu toaletu.

Protože byla mladá a silná, dostala místo ke spaní nahoře. Slabí, staří lidé získali postel dole. Na nohou měla dřeváky, které jí dali u „registrace“, kde jí zabavili boty a přidělili táborové doklady.

Poručili jí, aby zula kožené jezdecké boty, vyrobené na míru pro Véronique, další strážný jí odebral teplý kabátek se slovy, že ho nepotřebuje, navzdory chladnému počasí. Takovéto přivítání,

ponižování a utrpení Amadee znovu připomnělo, že je nevěstou ukřižovaného Krista a že ji sem On určitě přivedl z nějakého důvodu.

Neuměla si však představit, že její matka a sestra by takové zacházení vydržely a přežily. Přinutila se na ně nemyslet a rozhlížela se po lidech kolem sebe. Mezitím už nastal večer, všichni se vrátili z práce, i když mnozí ještě čekali v řadě na jídlo. Kuchyně vařily pro patnáct tisíc lidí najednou a nikdy nebylo dost stravy pro všechny.

„Přijela jsi teď vlakem z Kolína?“ zeptala se jí vyhublá žena se silným kašlem. Amadea si všimla, že má na paži vytetované nějaké číslo. Měla polámané a špinavé nehty a nemyté vlasy. Oblečená byla jen do lehkých bavlněných šatů a na nohou měla dřeváky, pleť měla téměř promodralou. V budovách bylo také chladno.

„Ano,“ přitakala Amadea tiše a snažila se vnímat samu sebe jako to, co byla, totiž karmelitka, a ne prostá žena. Toto vědomí jí poskytovalo sílu a pocit ochrany.

Žena se jí vyptávala na několik osob, které měly také vlakem jet, ale Amadea žádné ze jmen neznala, a navíc lidé za takových okolností jsou skoro k nepoznání. Někdo další se zeptal ženy, jež s Amadeou mluvila, zda byla u doktora. Hodně lékařů i zubařů, kteří museli opustit své praxe, skončilo tady a dělali, co bylo v jejich silách, aby pomohli svým spoluvězňům, bez léků i vybavení. Tábor existoval teprve dva měsíce a už tu řádil tyfus, jak ji někdo varoval.

Poradili jí, aby nepila vodu, pouze polévku. A při tak velkém počtu lidí zde nevyhnutelně panoval nedostatek hygienických zařízení.

I v mrazivém chladnu pokoj velice zapáchal.

Amadea pomohla jedné starší ženě vylézt na postel a všimla si, že vedle ní leží tři další. Budovu, kam ji poslali, obývaly ženy a děti do dvanácti let. Starší chlapci bydleli s muži jinde. Nejmenší děti byly umístěny také v jiných budovách, především ty, jejichž matky poslali do jiných táborů nebo je zabili. Neexistovalo tady soukromí, teplo ani pohodlí. Navzdory tomu se příležitostně lidé zasmáli, když někdo něco veselého řekl nebo prohodil vtip. Z dálky Amadea slyšela hudbu. Občas je přišli zkontrolovat strážní, někoho hrubě nakopli nebo do něj strčili a vždy předváděli zbraně. Pokaždé hledali propašované nebo kradené věci. Krádež brambor se trestala smrtí, jak jí někdo řekl. Pokud kdokoli neuposlechl příkazů, byl krůtě zbit.

Vládlo tu základní pravidlo – nerozzlobit strážné, aby se člověk vyvaroval nevyhnutelného trestu.

„Jedla jsi dnes něco?“ zeptala se kašlající žena. Amadea přikývla.

„A ty?“ Amadea byla náhle velmi vděčná za postní kúry, které patřily ke klášternímu způsobu života. Jenže tam byly součástí stravy ovoce a zelenina ze zahrady. Místní příděly doslova přispívaly k vyhladovění. Amadea si také všimla, že hodně lidí nemá tetování, ale nechápala, jaký je rozdíl mezi těmi s tetováním a bez něj, a neodvažovala se zeptat. I tak vytrpěli až dost a ona nechtěla jejich utrpení prohlubovat.

„Trvalo čtyři hodiny, než jsem přišla na řadu.“ Vydávat začínají ráno. „A když jsem se tam dostala, už neměli brambory, jen polévku, pokud tomu tak chceš říkat. Aleje to jedno, stejně mám průjem.

Z jídla ti bude brzy špatně,“ varovala ji žena, „pokud ti už není.“

Amadea si všimla, že situace na toaletách je alarmující. „Já jsem Rosa. Jak se jmenuješ ty?“

„Tereza,“ odpověděla Amadea bez přemýšlení. Toto jméno jí nepatřilo, že dokonce i po měsících izolace u Gérarda a Véronique jí Amadea zněla cize.

„Jsi moc hezká,“ ocenila ji Rosa. „Kolik ti je?“

„Dvacet čtyři.“ V dubnu jí bude dvacet pět.

„Jako mně,“ zareagovala Rosa a Amadea na ni málem vykulila oči. Vypadala na čtyřicet. „Při křišťálové noci mi zabili manžela.

Předtím jsem už byla v jiném táboře. Tenhle je lepší.“ Amadea se neodvážila zeptat, zda má děti. Pro většinu žen představovaly bolestivé téma, zvlášť pokud je oddělili a děti poslali jinam, nebo v horším případě zabili. Nacisté stáli jen o děti, které mohly pracovat. Ty mladší pro ně nebyly užitečné. „Jsi vdaná?“ zeptala se zvědavě Rosa a natáhla si hubené nohy na matraci. Jako přikrývka jí sloužil kus starých šatů. Mnozí neměli ani to.

„Nejsem.“ Amadea zavrtěla hlavou a usmála se. „Jsem karmelitka.“

„Ty jsi jeptiška?“ Rosa se nejprve zatvářila ohromeně, potom vyděšeně a nakonec rozzlobeně. „Oni tě zajali v klášteře?“

„V dubnu jsem z kláštera odešla. Žila jsem potom u přátel.“

„Jsi Židovka?“ Žena byla zmatená.

„Moje maminka byla. Konvertovala… já jsem to vůbec nevěděla…“ Rosa přikývla.

„Zatkli ji?“ zeptala se tiše. Amadea přikývla, na chvilku nebyla schopná slova. Nyní věděla, co to znamená a jaké to muselo pro matku a Daphne být. Kdyby mohla, byla by udělala cokoli, aby je toho ušetřila, i kdyby to znamenalo, že sama podstoupí větší utrpení.

Nepochybovala, že sem přišla proto, aby pomohla ostatním. Amadee nezáleželo na tom, zda zemře. Jen doufala, že její matka a Daphne přežijí, že jsou stále naživu, ať jsou kdekoli. A věřila, že jsou spolu a že je zase jednoho dne uvidí. Ačkoli Gérard před tím, než od nich odešla, připustil, že nevěstí nic dobrého, jestliže o nich od loňského dubna nemají žádnou zprávu. Nedostali pohled, dopis, ani slovo.

„Tvé matky mi je líto,“ zašeptala Rosa. „Už ti řekli, kde budeš pracovat?“

„Musím tam zajít znovu zítra.“ Amadea pak přemýšlela, zda jí zítra vytetují číslo, a nakonec sebrala odvahu, a když bok po boku ležely na svých palandách, tak blízko, že si mohly šeptem povídat a slyšely se navzájem, zeptala se na to Rosy. Hluk v místnosti s kamennými zdmi byl strašný.

„Mně vytetovali číslo už na seřadišti ještě před příjezdem sem.

Nejspíš by měli čísla přidělovat i tady, jenže je nás tu moc a tábor je ještě nový, takže všem říkají, aby přišli později, až budou mít víc pomocných sil. Možná dostaneš číslo zítra ráno, až ti určí práci.“

Amadee se nelíbila představa, že by byla tetovaná, ale nepochybovala, že ani Ježíšovi se nelíbilo, že ho ukřižují. Šlo jen o další malou oběť, kterou bude muset podstoupit pro svého Otce, a přispět svým skromným způsobem.

Potom ležely tiše. Většina lidí byla příliš unavená a nemocná, aby si povídali, i když hodně mladších navzdory těžké práci a nedostatku jídla vypadalo čile.

Později v noci, poté, co si většina spoluvězňů šla lehnout, se ozval zvuk harmoniky. Neznámý hudebník hrál vídeňské melodie a pár starých německých písní. Lidem hudba vháněla slzy do očí.

Amadea už věděla, že v táboře existuje operní soubor a pár muzikantů hraje v kavárně a že mnozí z jejích spoluvězňů bývali hudebníky, zpěváky či herci, než je poslali sem. Vzdor utrpení se

snažili ostatním pozvednout náladu. Všichni se hrozili jediné věci, a to, že je deportují někam jinam. Slyšeli, že ostatní tábory jsou mnohem horší a umírá tam více lidí. Terezín byl ukázkovým táborem, na němž nacisté chtěli před světem demonstrovat, že ačkoli se snaží Židy odstranit ze společnosti a izolovat je, zacházejí s nimi humánně. Otevřené rány na nohách, omrzliny a úplavice, sinalé tváře, občasné bití a lidé umírající vyčerpáním však svědčily o něčem jiném. Nápis nad vchodem do tábora hlásal ARBEIT MACHT FREI.

Konečným osvobozením zde však byla smrt.

Amadea ležela na palandě, poslouchala harmoniku a odříkávala modlitby. Podobně jako v klášteře vězně probudili v pět hodin ráno.

Vytvořilo se několik řad na horkou vodu a řídkou ovesnou kaši, ale byly tak dlouhé, že většina odcházela do práce s prázdným žaludkem.

Amadea zašla znovu do registračního střediska. A opět stála celé hodiny ve frontě. Varovali ji však, že by ji potrestali, kdyby odešla, a strážný jí hned zapíchl pušku do krku, čímž dal jasně najevo, že to myslí vážně. Dlouho u ní postával a pozoroval ji, pak se přesunul dál.

Krátce na to slyšela křik a spatřila tři strážné, jak bijí nějakého mladíka holemi a starší muž stojící za ní zašeptal: „Kouřil.“ A zavrtěl hlavou. Takový přestupek trestali krutým bitím, avšak vězni stejně považovali i nedopalek cigarety za vzácnost. Museli ho ale pečlivě ukrýt stejně jako kradené jídlo.

Když se Amadea konečně dostala na řadu, úředník rozdělující práci se tvářil, že má za sebou těžký den. Na chvíli se zarazil, pohlédl na Amadeu, přikývl a vzal svazek nějakých papírů. Vedle něj seděli další úředníci a veškeré dokumenty orazítkovali. Táborové doklady dostala už včera, a tak mu je podala a snažila se tvářit klidněji, než se cítila. Bez ohledu na to, kolik byla ochotna obětovat Bohu, jemuž sloužila, stát před nacistickým vojákem v pracovním táboře byla děsivá zkouška.

„Co umíš?“ zeptal se stručně a dal najevo, že je mu to jedno.

Snažil se vyřadit lékaře, zdravotní sestry, zubaře, zkušené stavbaře a tesaře, kteří by jim byli užiteční. Potřebovali inženýry, kameníky, kuchaře a laboranty a tisíce lidí jako otroky.

„Mohu pracovat na zahradě, umím vařit a šít. Mohla bych být i ošetřovatelka, i když nejsem školená.“ Často pomáhala v klášteře

pečovat o starší nemocné jeptišky. „Nejvíc zkušeností mám se zahradničením,“ dodala, i když matka jí předala své krejčovské dovednosti. Jeptišky, s nimiž pracovala, tvrdily, že přinutí růst cokoli.

„Byla bys dobrá manželka,“ zažertoval úředník a znovu se na ni podíval. „Kdybys nebyla Židovka.“ Vypadala mnohem lépe než většina vězeňkyň, které viděl kolem, a působila zdravě a silně. Byla sice hubená, ale pěkná.

„Já jsem jeptiška,“ namítla Amadea tiše. Muž opět vzhlédl, pak se podíval do jejích dokladů, kde stálo, že její matka byla Židovka.

Také si všiml, že její jméno zní francouzský.

„Z jakého jsi řádu?“ zeptal se podezřívavě, zatímco Amadea přemýšlela, zda tu jsou i jiné jeptišky a z jakých řádů.

„Jsem karmelitka.“ Usmála se a muž si povšiml stejného vnitřního světla, které vnímali i ostatní, dokonce i tady. Včera večer ho zaregistrovala také Rosa.

„Na takové nesmysly nemáme čas.“ Amadea viděla, že úředník nervózně zapisuje něco do jejích dokladů. „Tak.“ Podíval se na ni zamračeně. „Můžeš pracovat na zahradě. Jestli něco ukradneš, zastřelí tě,“ oznámil stroze. „Přijď zítra ráno ve čtyři. Pracovat budeš do sedmi.“ To bylo patnáct hodin, ale Amadee práce nevadila.

Ostatní posílali do jiných místností či budov a Amadea v duchu přemítala, zdaje tam budou tetovat, ale na ni jako by zapomněli.

Měla nejasný pocit, že ho znervózňuje, že je jeptiška. Možná i nacisty trápí výčitky svědomí, ačkoli podle toho, co dosud viděla, se to zdálo nanejvýš nepravděpodobné.

Odpoledne stála ve frontě na jídlo a dostala jeden černý shnilý brambor a kůrku chleba. Žena před ní dostala mrkev. Polévka došla už před několika hodinami. Ale Amadea byla vděčná i za to málo.

Okousala brambor a rychle se vrhla na chleba. Když se vracela do místnosti, kde bydlela, vyčítala si, že jedla tak hltavě. Jenže měla hlad. Všichni měli hlad.

Rosa ležela na své matraci. Kašlala ještě víc. Dnes byl mrazivý den.

„Tak co? Máš číslo?“

Amadea zavrtěla hlavou. „Asi zapomněli. Myslím, že jsem je vyvedla z míry, když jsem řekla, že jsem jeptiška.“ Zazubila se uličnicky a připomínala malou holku. Všichni vypadali tak vážně a staře. „Měla bys s tím kašlem zajít k doktorovi,“ vyzvala Rosu s ustaraným výrazem. Potom zastrčila nohy pod matraci, v dřevákách jí mrzly a v jezdeckých kalhotách, které v mrazivém vzduchu připomínaly papír, si připadala jako nahá. Špinavé kalhoty na sobě měla už více než týden. Zamýšlela jít odpoledne do prádelny a pokusit se je vyměnit za čisté oblečení, ale nestihla to.

„S tím doktoři nic nesvedou,“ namítla Rosa. „Nemají žádné léky.“ Pokrčila rameny a rozhlédla se kolem. Tvářila se spiklenecky.

„Koukej,“ zašeptala a vytáhla cosi z kapsy. Amadea uviděla kousek jablka, který vypadal, jako kdyby po něm dupalo tisíc lidí, což bylo vysoce pravděpodobné.

„Kde jsi to vzala?“ zašeptala a zdráhala se jablko od ní přijmout, ale z pouhého pohledu se jí sbíhaly sliny. Stačilo tak na dvě kousnutí, nebo jedno pořádné.

„Dal mi ho strážný,“ prozradila Rosa, zlomila kousek na půlku a jednu podala Amadee. Ta věděla, že krádež jídla se trestá smrtí.

Rosa si bleskurychle strčila svou půlku do pusy a přivřela oči.

Amadea udělala totéž a jako dvě děti vychutnávaly společnou pochoutku.

Pár minut mlčely a potom do místnosti vešli další spolubydlící.

Vypadali vyčerpaně. Pohlédli na dvě ženy a neřekli nic.

Žádný z mužů, jež potkávala venku, ji za tu krátkou dobu, co tu byla, neobtěžoval, ale odpoledne ve frontě slyšela od ostatních žen, že několik z nich bylo znásilněno. Nacisté považovali Židy za spodinu a vyvrhele lidské rasy, to jim však nebránilo v tom, aby ženy, kdykoli se jim zachtělo, neznásilňovali. Varovaly Amadeu, aby si dávala pozor. Byla příliš krásná a nápadná a s modrýma očima a světlými vlasy vypadala jako Němka. Poradily jí, aby chodila špinavá, co nejvíc páchla a držela se od německých vojáků daleko, což byla jediná ochrana. Ani ta pokaždé nefungovala, pokud se strážní hodně opili, což se stávalo často, obzvláště v noci. Byli mladí a toužili po ženách a v táboře jich viděli spoustu. Nedalo se věřit ani starším strážným.

Amadea se pokusila večer jít brzy spát, aby byla na zítřek odpočatá, ale mezi tolika lidmi se usíná obtížně. Dokonce ji občas rozptylovali i při tichých modlitbách. Snažila se, jak jen to bylo možné, dodržovat klášterní denní režim, stejně jako když se schovávala na zámku. Tam to bylo snazší. Alespoň však bylo ticho, když v půl čtvrté vstávala. Spala oblečená a před toaletou výjimečně čekalo pouze asi třicet lidí. Podařilo se jí zajít tam ještě před odchodem do práce.

Zamířila k místům, kde se měly nacházet zahrady. Postávalo tam asi sto lidí, většinou mladé dívky a několik mladíků a pár starších žen. Noční vzduch byl mrazivý a země ledová. Bylo těžké si představit, když jim strážní podávali lopaty, co zde budou dělat. Měli sázet brambory. Tisíce brambor. Byla to vyčerpávající práce.

Pracovali osm hodin nepřetržitě až do poledne, ruce měli promrzlé a samý puchýř, jak lopatami kopali do země, a strážní chodili mezi nimi a šťouchali do nich zbraněmi. Dovolili jim na půl hodinky si odpočinout a sníst kousek chleba a polévku. Polévka byla jako vždy řídká a chléb okoralý, ale dostali trošku větší porce. Potom zase pracovali celých sedm hodin. Když večer odcházeli ze zahrad, prohledávali je. Krádež v zahradách byla trestána bitím, nebo smrtí, podle nálady strážného a podle míry odporu vězně. Prohledali Amadee oblečení a přinutili ji otevřít pusu. Když ji strážný prohledával, sáhl jí na ňadra, ale Amadea ani nedutala. Dívala se přímo před sebe. Neřekla o tom ani Rose. Byla si jistá, že už vydržela horší věci.

Příští týden se Rosa musela přestěhovat do jiné budovy. Nějaký strážný si všiml, jak si spolu povídají a smějí se, a udal je. Tvrdil, že dělají potíže a musí být rozděleny. Amadea pak Rosu neviděla celé měsíce, a když ji zase potkala, neměla zuby. Přistihli ji, jak krade chleba, a všechny zuby jí vyrazili a zlomili nos. Zdálo se, jako kdyby z ní vyprchal veškerý život. Na jaře prý zemřela na zápal plic.

Amadea tvrdě pracovala v zahradách, snažila se, ale těžko lze dosáhnout nějakých výsledků za takových podmínek. Ani ona nedokázala zázraky se zmrzlou půdou a polámanými nástroji, avšak den co den sázela jednu řadu brambor za druhou pro své spoluvězně.

Na jaře sázela mrkev a tuříny. Ráda by pěstovala rajčata a saláty jako

v klášteře, ale to byly na místní poměry příliš lahůdkové rostliny.

Kolikrát dostala k jídlu za celý den jediný tuřín a nejednou toužila ukrást brambor, ale místo toho se v duchu soustředila na modlitbu.

Celkově však pobyt v Terezíně plynul bez komplikací, strážní ji nechávali na pokoji. Vždycky je poslechla, držela se stranou, dělala svou práci a pomáhala ostatním. Večer navštěvovala nemocné a starší spoluvězně, a když pršelo, že se nedalo na zahradě pracovat, vypomáhala s dětmi, což jí vždy zlepšilo náladu, i když hodně z nich bylo nemocných. Většina dětí byla tak sladká a statečná a Amadea měla pocit, že je při práci s nimi užitečná. Ale i zde docházelo k tragédiím.

V únoru Němci vypravili vlak plný dětí do Chelmna. Jejich matky stály kolem nákladních aut, kterými děti odváželi k vlaku, a ty ženy, které se zdržovaly příliš dlouho, či se dokonce pokusily bojovat se strážnými, byly zastřeleny. Každý den se zde odehrávaly děsivé příběhy.

V dubnu, když měla Amadea dvacáté páté narozeniny, se zlepšilo počasí. Přestěhovali ji do nových budov blíže k zahradám. Protože se prodlužoval den, pracovali déle, takže někdy se dostala do domu, kde byla ubytovaná, nejdřív v devět večer. Amadea byla sice hubená jak tyčka, ale práce na zahradě ji, navzdory skrovným přídělům jídla a úplavici, posilovala. A spolu s několika dalšími vězni nebyla tetovaná. Prostě na ni zapomněli. Neustále po ní žádali doklady, nikdy však nechtěli vidět číslo a Amadea pro jistotu nosila košile s dlouhými rukávy. Vlasy jí mezitím poporostly, sluníčko je vybělilo, nosila je spletené do dlouhého copu na zádech. Všichni, kdo ji znali, věděli, že je jeptiška. Spolubydlící se k ní chovali laskavě a uctivě, což u ostatních vždycky neplatilo. Lidé byli nešťastní a nemocní, před očima se jim odehrávaly tragédie, strážní je běžně terorizovali, občas je bili a někdy je dokonce provokovali, aby se poprali mezi sebou kvůli mrkvi nebo kousku okoralého chleba. Po většinu času však vězni prokazovali ostatním značné ohledy a i někteří strážní se chovali slušně.

V květnu začal v zahradách hlídat mladý německý voják, kterého Amadea okouzlila. Pocházel z Mnichova, a když se u ní jednou odpoledne zastavil, přiznal se, že službu tady nesnáší. Podle něj šlo

o špinavou a depresivní práci. Doufal, že ho převelí do Berlína, a od svého příjezdu o to opakovaně žádal.

„Jak to, že se tváříš tak šťastně při práci?“ zeptal se, zapálil si cigaretu a několik žen na něj závistivě hledělo. Ale on jim nenabídl, jen Amadee, a ta odmítla. Jeho velitel brzy odpoledne odešel na nějakou schůzi a mladí vojáci po jeho odchodu polevili v přísnosti.

Ten s cigaretou čekal na možnost promluvit s Amadeou několik týdnů.

„Opravdu?“ opáčila Amadea mile a pokračovala v práci. Toho dne sázeli další mrkev. Té, kterou dosud vypěstovala, se dařilo.

„Ano. Tváříš se, jako kdybys skrývala nějaké tajemství. Máš milence?“ zeptal se bez obalu. Někteří mladší vězni se sblížili. Byl to takový slabý paprsek slunečního světla a tepla v temnotách. Poslední zbyteček naděje.

„Nemám,“ odpověděla Amadea a odvrátila se. Nechtěla ho k ničemu vyprovokovat a také si dobře pamatovala, jak ji ostatní ženy varovaly. Byl to vysoký hezký mladík s ostrými rysy, modrýma očima a tmavými vlasy. Podobal se její matce. Byl o hodně vyšší než Amadea a považoval ji za krásnou s jejíma velkýma modrýma očima a světlými vlasy. Správně odhadl, že kdyby se umyla, byla by nádherná. I v těch špinavých šatech a se zřídka mytými vlasy se to dalo snadno rozpoznat. Navzdory všemu spousta žen byla hezká, zvláště ty mladší.

„Máš nějakého přítele doma?“ vyzvídal dál a zapálil si další cigaretu. Matka mu je poslala z domova a všichni mu záviděli. Často je měnil za přátelské služby.

„Nemám,“ odpověděla Amadea a snažila se v duchu od hovoru odpoutat. Nelíbil se jí směr, jímž se ubíral, a nechtěla mladíka ještě víc podnítit.

„Proč ne?“

Amadea vstala a pohlédla mu beze strachu přímo do očí. „Jsem jeptiška,“ vysvětlila prostě, jako kdyby ho chtěla varovat, že není obyčejná žena, nýbrž někdo, na koho se jeho zájem nevztahuje.

Věděla, že pro většinu lidí na světě je to posvátný stav, a výraz v jejích očích naznačoval, že i od něj očekává respekt.

„To není pravda.“ Zatvářil se ohromeně. Ještě nikdy neviděl tak krásnou jeptišku, alespoň si na žádnou nevzpomínal. Vždycky je považoval spíše za ošklivé.

„Ano, jsem jeptiška. Sestra Tereza z Karmelu,“ představila se Amadea hrdě, zatímco mladík vrtěl hlavou.

„Taková škoda. Nelitovala jsi někdy…? Myslím, než jsi přišla sem?“ Správně odhadl, že někdo z její rodiny musel být Žid, jinak by se tady neocitla. Nevypadala na Cikánku, komunistku nebo kriminálnici. Musela být Židovka, alespoň částečná.

„Nelitovala. Je to nádherný život. Jednoho dne se do kláštera vrátím.“

„Měla by sis najít manžela a mít děti,“ prohlásil rezolutně, jako kdyby Amadea byla jeho mladší sestra a on se snažil zabránit, aby udělala hloupost. Usmála se.

„Mám manžela. Boha. A toto jsou všechno moje děti, moje a Jeho,“ řekla a rozpřáhla ruce. Mladíka na okamžik napadlo, jestli není pomatená, ale pak si uvědomil, že se mýlí. Myslela to vážně.

Její víra byla neotřesitelná.

„Hloupý život,“ zahučel a šel kontrolovat ostatní. Znovu ho viděla až večer při odchodu a jen doufala, že ji nebude vyhledávat.

Nelíbilo se jí, jak se na ni díval.

Druhý den přišel znovu, a když ji míjel, tvářil se, že ji nezná, a bez jediného slova jí vsunul do kapsy kousíček čokolády. To byl neuvěřitelný dárek, ale na druhou stranu i nebezpečný. Amadea nevěděla, co udělat. Kdyby ji s čokoládou přistihli, mohli by ji zastřelit, a také jí připadalo strašně nespravedlivé, aby ona jedla čokoládu, když ostatní hladoví. Počkala, až zase půjde kolem ní, a řekla mu, že děkuje, ale že by měl čokoládu dát spíš dětem. A když se nikdo nedíval, nenápadně mu pamlsek vrátila.

„Proč to děláš?“ Tvářil se ublíženě.

„Protože to není správné. Neměla bych mít něco lepšího než ostatní. Jiní to potřebují víc než já. Děti nebo starší osoby a nemocní.“

„Tak jim to dej,“ vyzval ji stručně, vsunul jí kousek čokolády zase zpátky do dlaně a odešel. Uvědomoval si stejně jako ona, že by se jí čokoláda mohla rozpustit v kapse a způsobit jí problémy.

Protože nevěděla, co si počít, snědla ji a po zbytek odpoledne se cítila provinile. Prosila Boha o odpuštění, že je hladová a nečestná.

Ale čokoláda byla tak dobrá, ta chuť ji pronásledovala celý den. Na nic jiného nemohla myslet. Když odcházela, voják se na ni usmál.

A Amadea se na něj proti své vůli usmála také. Tvářil se jako nějaký uličník, i když byl ve stejném věku jako ona. Následují den odpoledne, si s ní zas přišel povídat. Prozradil jí, že povede celou skupinu, protože velmi dobře pracuje. Jenže svými laskavostmi ji stavěl do pozice dlužníka, což bylo velmi nebezpečné. Amadea netušila, co od ní chce, ale snadno si to domyslela. Následující týdny se snažila vyhýbat se mu při každé příležitosti. V době, kdy se u ní opět zastavil, se oteplilo. Amadea právě dojedla polévku a chléb a chystala se zase do práce.

„Ty se bojíš si se mnou povídat, vid?“ oslovil ji tiše a šel za ní k místům, kde nechala ležet lopatu. Otočila se k němu.

„Já jsem vězeň a vy strážný. Je to složité,“ přiznala poctivě a snažila se opatrně volit slova, aby ho neurazila.

„Možná to není tak složité, jak si myslíš. Kdybys mi dovolila, usnadnil bych ti život. Můžeme být přátelé.“

„Tady ne,“ namítla smutně a chtěla uvěřit, že je slušný člověk, jenže šlo to těžko. Včera odjel další vlak plný vězňů. Amadea znala jednoho z těch, kdo sepisovali seznam.

Zatím se tam její jméno neocitlo, ale mohlo na ni kdykoli dojít.

Terezín byl jakousi přestupní stanicí do dalších táborů, v nichž většinou panovaly mnohem horší podmínky. Osvětim, Bergen-Belsen, Chelmno. Tato jména vyvolávala děs v srdcích všech, i v jejím.

„Chci být tvůj přítel,“ trval na svém. Dal jí ještě dvakrát čokoládu, ale laskavosti byly nebezpečné, oba to věděli. Amadea se nechtěla dostat do situace, kdy by ho musela odmítnout. Hrozilo by jí ještě větší nebezpečí. Neměla s muži žádné zkušenosti. Žila v klášteře, odříznutá od světa, od doby, kdy byla mladičká dívka.

V pětadvaceti byla mnohem nevinnější než některá patnáctiletá děvčata. „Mám stejně starou sestru,“ řekl tiše. „Myslím na ni, když se na tebe dívám. Je vdaná a má tři děti. Mohla bys mít také jednou děti.“

„Jeptišky děti nemívají.“ Usmála se na něj mile. V očích se mu zračil jakýsi smutek. Amadea se domýšlela, že se mu stýská po domově, tak jako spoustě ostatních tady. Po večerech se zpíjeli do němoty, aby zapomněli na domov a na hrůzy, které tu denně vídali.

Některé z nich to jistě trápilo, i když ne všechny. Tento mladík ale působil v jistém smyslu velmi přívětivě. „Až tohle skončí, vrátím se ke svému řádu, abych přijala slavné sliby.“

„Aha,“ vydechl dychtivě. „Takže ty ještě nejsi jeptiška!“

„Ale ano, jsem. Žila jsem v klášteře šest let.“ A už to bude rok, kdy odešla. Kdyby nemusela klášter opustit, chyběl by jí pouhý rok do slavných slibů.

„Můžeš si to ještě rozmyslet,“ radoval se, jako kdyby mu dala nějaký dárek, a pak se zamyslel. „Nakolik jsi Židovka?“ Amadea měla pocit, že ji zpovídá jako svou nastávající. Z té myšlenky se jí dělalo špatně.

„Napůl.“

„Nevypadáš na to.“ Vypadala mnohem árijštěji než většina žen, co znal, včetně jeho matky, která byla tmavovláska. Jeho otec byl vysoký, hubený muž s blond vlasy, jako měla Amadea, stejně jako jeho sestra. On zdědil otcovy světlé oči a matčiny tmavé vlasy.

Amadea mu rozhodně nepřipadala jako Židovka. A nebude tak připadat ani nikomu jinému, až tohle skončí. Dostal šílený nápad, že jí zachrání život.

Amadea se vrátila k práci, ale on za ní chodil každý den a pokaždé jí něco vstrčil do kapsy. Čokoládu, kapesník, slabý plátek sušeného masa, kousek cukru, cokoli, aby ji ujistil o svých dobrých úmyslech. Přál si, aby mu důvěřovala. Nebyl jako ostatní. Nechtěl ji jen někde v temném zákoutí nebo za keřem povalit na zem a znásilnit. Chtěl, aby o něj stála. V duchu si říkal, že se stávají podivné věci. Byla krásná, nesporně chytrá a naprosto nevinná, protože celý dospělý život prožila v klášteře. Toužil po ní víc než kdy po jiné ženě. Bylo mu dvacet šest, a kdyby mohl, odvedl by Amadeu odtud okamžitě. Ale oba museli být opatrní. Mohl by se dostat stejně jako ona do problémů, kdyby se s ní přátelil. Kdyby ji znásilnil, nikomu by to nevadilo, spíš by to většinu mužů, jak věděl, pobavilo, poněvadž spousta jich to už někdy udělala. Ale zamilovat

se bylo něco jiného. Kvůli tomu by ho mohli popravit nebo deportovat. To byla nebezpečná záležitost a on si to uvědomoval.

A Amadea také. Mohla ztratit mnohem víc než on. Nikdy na to nezapomínala, když kolem něj každý den procházela a on jí předával malé pozornosti. Kdyby je někdo zahlédl, zastřelili by ji. Takové dárky byly smrtelně nebezpečné.

„Nesmíte mi nic nosit,“ domlouvala mu, když kolem něj jednou odpoledne prošla. Toho dne jí dal do kapsy několik bonbonů, a Amadea musela přiznat, byť nerada, že jí dodávaly energii.

Neodvážila se je předat dětem, které navštěvovala, protože by ji potrestali za to, že něco takového má, stejně jako by mohly být potrestány děti, které by navíc z bonbonů byly tak nadšené, že by o nich každému pověděly, a všichni by se dostali do problémů.

Tak je snědla sama a nikomu nic neřekla. Mladý Němec se jmenoval Wilhelm.

„Kéž bych ti mohl dát i jiné dárky. Jako třeba teplý kabát,“

zalitoval vážně, „nebo pořádné boty… a teplou postel.“

„Mně je dobře,“ namítla Amadea a myslela to vážně.

Postupně si na nepohodlí zvykla, stejně jako v klášteře. Tohle byly prosté oběti, které postupovala pro ukřižovaného Krista. Díky tomu se s nimi snáze vyrovnávala. Jediné, co nesnášela a na co si nemohla zvyknout, byl pohled na umírající. Tady jich umíralo hodně, z různých důvodů, na nemoci i na nelidské zacházení. Podle toho, co ostatní říkali, však Terezín byl ještě tím nejmírnějším táborem ze všech. Všichni se obávali především Osvětimi. Ve srovnání s ní představoval Terezín dětskou hru a umíralo zde mnohem méně lidí.

Dokonce se mluvilo o tom, že Němci pozvou vládní úředníky do ukázkového tábora na exkurzi a předvedou ostatním, jak dobře s Židy nakládají. Vždyť tady mají kavárnu a operní soubor. Co víc by potřebovali? Léky a jídlo. A to Wilhelm věděl, stejně jako Amadea.

„Neměla bys tady být,“ podotkl smutně a Amadea s ním souhlasila. Jenže neměli by tu být ani ostatní. Nikdo z nich s tím nemohl nic udělat. On o nic víc než ona. „Máš někde nějaké příbuzné? Nějaké křesťany?“ Amadea zavrtěla hlavou.

„Otec zemřel, když mi bylo deset. Byl Francouz. Jeho příbuzné jsem nikdy neviděla,“ posteskla si, jako kdyby na tom ještě záleželo.

Ale musela odpovědět na jeho otázku. Vzápětí mladík ztlumil hlas a promluvil sotva srozumitelným šepotem.

„V horách tu žijí partyzáni. Pořád se o nich mluví. Mohli by ti pomoct při útěku.“ Amadea na něj zírala a přemýšlela, zda nejde o léčku. Nesnaží se ji přimět k útěku, aby ji pak při něm zastřelili? Je to nějaká zkouška? Zešílel? Jak by asi mohla utéct?

„To nejde,“ zašeptala, jeho slova ji zaujala, nicméně mu nedůvěřovala.

„Ale ano. U zadní brány pozdě večer často nebývají hlídky.

Zamknou ji. Kdybys našla klíče, mohla bys prostě odejít.“

„A přitom by mě zastřelili,“ namítla vážně.

„Třeba ne. Čekal bych tam na tebe. Nesnáším to tady.“ Amadea se na něj zadívala a nevěděla, co odpovědět, a také netušila, co by dělala, kdyby utekla. Kam by šla?

V Československu nikoho neznala a do Německa se vrátit nemohla. Nacisté okupovali celou Evropu. Byla bez šance a věděla to. Ale ten nápad vzbudil její pozornost. „Utekl bych s tebou.“

„Kam?“ Oba by mohli zastřelit za to, o čem právě mluvili, pokud by je někdo vyslechl.

„To musím ještě promyslet,“ připustil, když se objevil jeho velitel a zavolal si ho. Amadea se vyděsila, že se dostane kvůli rozhovoru s ní do problémů. Velitel mu však jen ukázal nějaké papíry, hlasitě se rozesmál a Wilhelm se zašklebil. Všechno bylo zřejmě v pořádku.

Amadea ovšem nemohla vyhnat jeho slova z hlavy. Už slyšela spoustu historek o útěku mužů, ale nikdy žen. Přednedávnem jedna skupinka utekla, když předstírali, že jsou pracovní oddíl a jdou někam do práce. Hlídky jim nevěnovaly pozornost, protože předpokládaly, že mají příkaz pracovat mimo tábor. Muži jim namluvili, že jdou do sousední pevnosti, a pak prchli. Prostě vyšli z tábora. Většinu z nich pochytali a zastřelili. Několika se ale podařilo uniknout. Do hor, jak jí řekl Wilhelm. Byl to zvláštní nápad.

Samozřejmě z toho plynulo, že by musela utíkat s ním, což byl další problém. Neměla v úmyslu se stát jeho milenkou, či manželkou, i kdyby jí dopomohl k útěku. A jestliže ji udá, mohli by ji poslat do Osvětimi nebo rovnou zastřelit. Nemohla nikomu věřit, ani jemu,

i když se choval slušně a očividně se do ní zbláznil. Ještě nikdy předtím nezažila, aby muže tak ovládala pouhým pohledem.

V tomto případě šlo o něco víc. Podle něj nebyla jen krásná, ale také inteligentní a hodná. Takovou ženu už roky hledal a neuspěl.

A pak ji najde zde. V koncentračním táboře, napůl Židovku, a ke všemu ještě jeptišku. Život není vůbec jednoduchý.

Když Amadea toho večera ležela na matraci, nemohla myslet na nic jiného než na útěk. Jenže co bude pak, až se ocitne za branami?

To nemohlo vyjít. Wilhelm mluvil o českých partyzánech, jak je ale najdou? Jen tak vejdou do lesa a budou mávat bílým praporem?

Nesmysl. Ale přemýšlela o tom celé dny. A Wilhelm byl den co den laskavější a trávil s ní více času. Pokoušel se o jakousi nevinnou romanci, ovšem v nevhodný čas, na špatném místě a s nesprávnou ženou. Amadea mu už nic nevymlouvala. Možná by mohli utéct společně, jako přátelé. Byl to bláhový nápad. Navíc chápala, že na světě neexistuje místo, kde by mohli být v bezpečí. On by byl dezertér a ona Židovka. Společně by byli v dvojnásobném nebezpečí.

Táborem se šířily zvěsti, že se na konci května cosi stalo. Vězni nevěděli, oč jde, ale strážní si o něčem šeptali. Dva čeští vlastenci sloužící v britské armádě seskočili nedaleko Prahy a 27. května se pokusili zavraždit Reinharda Heydricha, říšského protektora.

Následkem toho se v Praze rozpoutalo peklo. Heydrich smrtelným zraněním podlehl 4. června. V průběhu následujících několika dnů bylo zajato 3 188 obyvatel Čech, z nichž 1 357 bylo zastřeleno.

Dalších 657 zemřelo u výslechů. Němci zahájili rozsáhlá a krutá represivní opatření. V táborech vězňové hltali nové zprávy.

Odpoledne 9. června se objevil na zahradě Wilhelm, pomalu kolem ní prošel, a aniž na ni pohlédl, pronesl jediné slovo: „Dnes.“

Amadea se otočila a vytřeštila oči. To nemohl myslet vážně. Možná jí jen dělá nemravné návrhy. Když však končila práci, zastavil se u ní, jako kdyby chtěl zkontrolovat, kolik za dnešek udělala, a rychle zašeptal: „Dnes večer se chystají zničit město Lidice. Je to asi pětačtyřicet kilometrů odsud, budou potřebovat naše muže. Chtějí deportovat všechny ženy a postřílet muže a město do základů vypálit jako výstrahu ostatním. Půjdou tam dvě třetiny z našich vojáků.

Odcházejí v osm hodin, nejpozději v devět, i s většinou nákladních a osobních aut. Sejdeme se u zadní brány o půlnoci. Najdu klíč.“

„Jestli mě někdo zahlédne, zastřelí mě.“

„Nebude tu nikdo, kdo by tě zastřelil. Drž se těsně u budov a nikdo tě neuvidí, a kdyby tě zastavili, řekni, že jdeš k nemocným na marodku.“ Pak se na ni zadíval, přikývl, jako kdyby schvaloval její práci, a odešel. Amadee bylo jasné, že jeho návrh je čiré šílenství.

Pokud ovšem někdy byla příležitost uskutečnit ho, bezpochyby to bylo dnes. A co potom? Co bude dělat? Amadea věděla, že ať se stane cokoli, musí to zkusit.

Když šla do budovy, kde bydlela, myslela na obyvatele Lidic.

Chystají se tam zabít muže a deportovat ženy a děti, město vypálit.

Byla to hrůzostrašná představa. Jenže stejně tak ji děsilo, že zůstane v Terezíně až do konce války, nebo ji pošlou do jiného tábora.

Bydlela tu už pět měsíců a měla štěstí. Nebyla nemocná jako většina ostatních. Nevytetovali jí číslo. Přijížděla spousta nových lidí, museli organizovat množství stavebních prací, měli hodně povinností.

Proklouzla sítem. A nyní se chystala proklouznout přímo bránou ven.

Pokud je chytí, pošlou ji do Osvětimi, nebo ji zastřelí. Možná zastřelí i jeho. Měla co ztratit. Avšak možná by ztratila ještě víc, kdyby tu zůstala. Stejně by ji poslali do Osvětimi. Věděla, že se musí pokusit, i kdyby ji čekala smrt. Tady nemohla zůstat a druhou takovou šanci už nedostane. Tohle byla skvělá příležitost.

Večer zaslechla, jak odjíždějí nákladní i osobní automobily.

Ostatní si toho také všimli. Dokonce i hlídky na ubytovnách prořídly.

Terezín byl prostě poklidné místo. Žili zde „hodní“ Židé. Dělali, co jim poručili. Pracovali. Stavěli, co měli nařízeno. Vykonávali své profese. Muzicírovali. Poslouchali příkazy strážných. Panovala klidná noc.

O půlnoci se Amadea zvedla, byla oblečená. Skoro všichni spali oblečení. Pokud ne, věci zmizely. Prostě se ztratily. Řekla strážnému, že jde na záchod a chce se podívat na jednoho přítele v horním patře, ve věži, kde byli ubytováni nemocní. Muž se usmál a šel dál. Nikdy mu nepůsobila potíže, nepochyboval, že ani teď se nic nestane.

Věděl, že je jeptiška a že stále někomu pomáhá, starým lidem i dětem nebo nemocným, kterých byly tisíce. Všichni trpěli nějakou nemocí.

„Dobrou noc,“ pozdravil ji zdvořile a odešel do další budovy.

Dnes večer, když ostatní odjeli, bude klid. Nikde ani náznak nepokoje. Prostě mírumilovní Židé. Lepší počasí všem zvedlo náladu, jak vězňům, tak strážným. Zima byla krutá, ale léto příjemné a teplé. Když Amadea odcházela, někdo hrál na harmoniku. Zastavila se v koupelně a potom prostě vyšla z budovy ven. Nikde nikdo, k zadní bráně to neměla daleko. Bylo to pozoruhodné. Kolem nebyla živá duše. Dnes večer hlavní náměstí působilo jako město duchů.

Wilhelm čekal. V ruce měl klíč a s úsměvem jí ho ukázal. Jediným rychlým pohybem vsunul obrovský kovový klíč do zámku, do stejného, jaký se používal už dvě století. Mříž se s vrzáním pootevřela jen tolik, aby oba proklouzli, a pak ji zase zavřel a zevnitř zamkl a klíč odhodil. Jestli ho najdou, budou si myslet, že hlídka ho omylem upustila, a oddechnou si, že ho nikdo nenašel a neodemkl mříže. Potom se dali do běhu. Běželi s větrem o závod, oba dva.

Amadea netušila, že umí tak rychle utíkat. Každou chvíli, každičkou vteřinu čekala, že uslyší výstřely a ucítí pronikavou bolest v zádech, v srdci, ruce nebo noze. Nestalo se nic. Neslyšela nic jiného než svůj a Wilhelmův dech, dokud nedoběhli k prvním stromům. Poblíž Terezína byl les, do kterého vběhli jako dvě ztracené děti a lapali po dechu. Dokázali to! Jsou v bezpečí! Je volná!

„Panebože!“ zašeptala Amadea v měsíčním svitu. „Panebože, Wilhelme, dokázali jsme to!“ Nemohla uvěřit. Smála se na něj a on se usmíval na ni. Ještě nikdy neviděla v mužských očích tolik lásky.

„Miláčku, miluju tě,“ zašeptal a objal ji, až ji náhle napadlo, zda to všechno neměla být jen zástěrka, aby ji znásilnil. Ale ne. Riskoval stejně jako ona. I když by vždycky mohl tvrdit, že ona utíkala a on ji jen pronásledoval. A pak by ji přivedl zpět, až by ji znásilnil.

Nevěřila nikomu a podezíravě na něj pohlédla. Políbil ji na ústa a ona ho odstrčila. „Wilhelme, to ne… prosím…“ Ještě nemohla popadnout dech, stejně jako on.

„Nebuď hloupá,“ řekl rozzlobeně. „Neriskoval jsem život, aby sis mohla hrát na jeptišku. Chci se s tebou oženit, až se vrátíme do Německa. Nebo dřív.“ Tady nebyl čas na hádky o jeho iluzích či jejích posvátných slibech. „Miluju tě.“

„Já tě také miluju za to, jak jsi mi pomohl, ale ne tak, jak myslíš,“

přiznala Amadea upřímně, zatímco on ji hladil po ňadrech a pak ji k sobě prudce přitáhl. Chtěl se s ní milovat přímo tady. „Wilhelme, přestaň.“ Snažila se mu vysmeknout, ale on ji držel silnýma rukama.

Pokoušel se ji povalit na zem, zatímco ona ho ze všech sil od sebe odstrkovala, vtom zakopl o kořen stromu a spadl dozadu, ozval se dunivý zvuk a na tváři se mu rozhostil vytřeštěný výraz. Hlavou se udeřil o zem a okamžitě mu praskla lebka.

Všude bylo spoustu krve. Amadea vedle něj vyděšeně poklekla.

Neměla v úmyslu mu ublížit, jen ho chtěla odstrčit. Bála se, že ji ve svém nadšení a výbuchu vášně znásilní, a teď na ni upíral hasnoucí pohled. Nenahmatala mu pulz. Wilhelm byl mrtev a Amadea sklonila hlavu v bolesti nad tím, co udělala. Zabila člověka. Muže, který jí pomohl utéct. Jeho smrt padá na její hlavu. Zatlačila mu oči a udělala znamení kříže. A potom nesměle uchopila jeho zbraň a podržela ji v ruce. Měl malou polní láhev s vodou, tu si vzala také. Našla i nějaké peníze, i když jen málo, pár bonbonů a kulky, s nimiž ale nevěděla co počít. Předpokládala, že zbraň je nabitá, netušila však, jak se s ní zachází. Vstala.

„Děkuju,“ řekla tiše a potom se vydala hlouběji do lesa, aniž tušila, kam půjde a co by měla hledat. Mohla jen jít dál, zůstat v lese a modlit se, aby ji partyzáni našli. Jenže věděla, že dnes v noci budou mít jiné starosti. Když Amadea opouštěla mrtvého vojáka pod stromy, Lidice už hořely. Nikdy se nedozví, jaký měl ve skutečnosti plán, zda by jí ublížil, nebo ne, jestli ji miloval, jestli byl dobrý, nebo špatný člověk. Věděla pouze, že zabila člověka a že alespoň prozatím je volná.

18

Amadea bloudila v lesích dva dny. Ve dne šla, v noci pár hodin spala. Vzduch byl chladný a svěží, i když jednou měla dojem, že cítí dým. Lidice. V lese byla tma. Dokonce i, ve dne. Neměla ponětí, kam jde, či jestli někoho najde dřív, než umře hlady, vyčerpáním a žízní. Vodu z Wilhelmovy polní láhve už vypila. Druhý den narazila na pramen. Nevěděla, zda je voda pitná, nebo ne, stejně se napila. Nemohla být horší než ta, kterou pili v Terezíně a která zahnívala v sudech a byla plná choroboplodných zárodků. Tahle voda alespoň jako čistá chutnala. V lese bylo chladno. Neslyšela žádné zvuky kromě ptačího štěbetání ve větvích vysokých stromů a hluku, který vydávala sama. Jednou zahlédla králíka a veverku. Les jí připadal jako kouzelný, a kouzlo spočívalo v tom, že byla volná.

Zabila však člověka. Věděla, že si to nikdy neodpustí. Byla to nehoda, ale i tak je za ni zodpovědná. Kéž by si mohla promluvit s matkou představenou! Kéž by byla zase v klášteře se sestrami!

Doklady zahrabala pod zem. Neměla žádné. Stala se z ní opuštěná duše, ztracenec bloudící lesem. A na paži neměla žádné číslo. Mohla jim namluvit, co chtěla, kdyby ji chytli, jenže oni by stejně odhalili pravdu. Vypadala jako všichni ostatní z táborů. Hubená, špinavá, podvyživená. Boty už skoro neměly podrážky. Kvečeru druhého dne si lehla a napadlo ji, že bude jíst listy. Přemýšlela, jestli jsou jedovaté. Našla nějaké bobulky a snědla je, ale vyvolaly strašné křeče a další průjem. Byla vyčerpaná, unavená a nemocná. A když světlo v lese sláblo, ležela na měkké zemi a spala. Pokud ji nacisté najdou, možná ji zastřelí rovnou tady. Bylo to dobré místo pro smrt. Už dva dny nikoho neviděla. Nevěděla, jestli ji hledají, zda si útěku vůbec

všimli. Zmizela jen další Židovka. A ať už byli partyzáni kdekoli, rozhodně nebyli tady.

Ocitla se sama v lese, a než usnula, nezapomněla odříkat své modlitby. Modlila se za Wilhelmovu duši, vzpomněla i na jeho matku a sestru, jak budou smutné. Zavzpomínala i na svou matku a na Daphne a říkala si, kde asi jsou a zda jsou ještě naživu. Možná také utekly. Usmála se a potom usnula.

Našli ji druhý den ráno, když mezi stromy začalo pronikat světlo.

Přišli tiše a dávali si znamení. Jeden ji přidržel a další jí rukou přikryl ústa, aby nemohla křičet. Vyděšeně se probudila. Kolem ní stálo šest mužů se zbraněmi. Wilhelmova zbraň ležela na zemi vedle ní.

Nedosáhla na ni a stejně s ní neuměla zacházet. Jeden z mužů jí naznačil, aby nekřičela, a ona krátce přikývla. Nemohla nijak zjistit, co jsou zač. Chvíli se na ni dívali, pak ji pustili, a zatímco na ni pět mužů mířilo zbraněmi, jeden jí prohledával kapsy. Nic v nich nenašel. Nic kromě posledního bonbonu. Byl to německý bonbon, a tak na ni hleděli podezíravě. Muži spolu tlumeně hovořili česky.

V táboře pochytila pár slov od českých vězňů. Nebyla si jistá, jestli jsou hodní, nebo zlí, a jestli to jsou partyzáni. A kdyby byli, nevěděla, jestli ji neznásilní, nebo co od nich může čekat. Hrubě ji postavili na nohy a naznačili, aby šla za nimi. Obklopili ji a jeden z mužů zvedl zbraň. Amadea často zakopávala, kráčeli rychle. Byla unavená a slabá. Když upadla, nechali ji, ať se sama zvedne pro případ, že by šlo o úskok.

Šli několik hodin, nemluvili mezi sebou, jen výjimečně. Potom uviděla jakýsi tábor v lese. Bylo tam asi dvacet mužů, dvěma z nich Amadeu předali a ti ji odvlekli mezi stromy, kde seděla a povídala si skupinka ozbrojených mužů. Vzhlédli k ní. Muži, kteří ji sem přivedli, odešli. Následovalo dlouhé ticho. Prohlíželi si ji, až konečně jeden z nich promluvil. Nejdříve ji oslovil česky a Amadea zavrtěla hlavou. Pak na ni promluvil německy.

„Odkud jsi přišla?“ zeptal se jí slušnou němčinou, byť se silným přízvukem, a zkoumavě na ni hleděl. Byla špinavá a hubená, po celém těle měla škrábance a boty na nohou úplně rozedrané.

Chodidla jí krvácela. Dívala se mu přímo do očí.

„Z Terezína,“ odpověděla tiše. Pokud to jsou partyzáni, musí jim povědět pravdu. Jinak by jí nepomohli a možná jí nepomohou ani tak.

„Byla jsi tam uvězněná?“ Amadea přikývla. „Utekla jsi?“

„Ano.“

„Nemáš číslo,“ namítl podezíravě. Vypadala spíš jako německá agentka, vysoká, blonďatá a pohledná. Dokonce i špinavá a vyčerpaná byla krásná a nepochybně vystrašená. Jak si všiml, měla i odvahu, a to oceňoval.

„Zapomněli,“ vysvětlila s úsměvem. Neopětoval ho. Šlo o velmi vážnou věc. V sázce bylo příliš. Pro všechny. Nejen pro ni.

„Ty jsi Židovka?“

„Napůl. Moje maminka byla německá Židovka. Otec byl francouzský katolík. Konvertovala.“

„Kde je? Taky v Terezíně?“

Amadea krátce uhnula pohledem. „Před rokem ji poslali do Ravensbrücku.“

„Jak dlouho jsi byla v Terezíně?“

„Od ledna.“ Muž přikývl.

„Mluvíš francouzský?“ Tentokrát přikývla Amadea.

„Jak dobře?“

„Plynně.“

„S přízvukem? Nebo mluvíš francouzský stejně jako německy?“

Amadee se málem podlomila kolena, když si uvědomila, že jí pomohou, nebo se pokusí. Jeho otázky byly jasné. Vypadal jako farmář, ale byl něco víc. Velitel odbojářů v této oblasti. To on rozhodoval, zda jí pomohou, či nikoli.

„Ano, stejně,“ potvrdila. I on si uvědomoval, že vypadá jako Němka. To se jim mohlo hodit. Vypadala naprosto jako árijka.

Amadea na něj pohlédla a odvážila se zeptat: „Co se mnou uděláte?

Kam půjdu?“

„To nevím.“ Muž zavrtěl hlavou. „Do Německa se vrátit nemůžeš, pokud jsi Židovka. Mohli bychom tě odtud dostat s falešnými papíry, ale nakonec tě stejně najdou. A tady taky nemůžeš zůstat. Všechny Němky se odstěhovaly. Občas sem jezdí manželky důstojníků. Uvidíme.“ Řekl něco jednomu ze svých mužů

a za pár minut přinesli Amadee jídlo. Měla takový hlad, až jí bylo špatně, ale skoro nemohla jíst. Už šest měsíců neviděla pořádné jídlo.

„Nějakou dobu tu budeš muset zůstat. Kolem je rozruch.“

„Co se stalo v Lidicích?“

Když odpovídal, oči mu zalila nenávist. „Všichni muži i chlapci jsou mrtví. Ženy deportovali. Vesnici vypálili.“

„To je mi líto,“ řekla a muž odvrátil pohled. Neprozradil jí, že tam žil jeho bratr se svou rodinou. Odveta postihla všechny.

„Nedostaneme tě odtud několik týdnů, možná měsíců. Taky bude trvat, než ti udělají papíry.“

„Děkuju.“ Bylo jí jedno, jak dlouho tady bude. Rozhodně je tu lépe než tam, kde byla. Normálně by ji převezli do nějakého bezpečného domu v Praze, ale teď to nešlo.

Nakonec žila v lese v jejich táboře až do začátku srpna. Situace se mezitím trochu uklidnila. Většinu času trávila v modlitbách nebo se procházela kolem tábora. Ostatní muži přicházeli a odcházeli, jen jednou se objevila nějaká žena. Nikdy s Amadeou nemluvili. Kdykoli osaměla, modlila se. Les byl tak poklidným místem, že někdy jen stěží uvěřila, že za hranicemi jejich tábora zuří válka. Když už s nimi žila několik týdnů, takže věděli, že pochází z Kolína nad Rýnem, jednou pozdě večer jí řekli, že město bombardovala britská armáda z jednoho konce až na druhý.

V Terezíně o tom nic neslyšeli. Odbojáři nálet nadšeně popisovali. Zasadil nacistům velkou ránu. Amadea jen doufala, že se nic nestalo Daubignyovým. Bydleli dost daleko od města, tak snad unikli nejhoršímu.

Téměř dva měsíce po jejím příchodu jí místní velitel nastínil, co se bude dít. O jejím úspěšném útěku od místních úřadů nic neslyšeli.

Pravděpodobněji považovali za tak bezvýznamnou, že jim nestála ani za zmínku, o jednoho Žida víc či míň, mrtvého, nebo živého. Nedalo se zjistit, zda si její útěk spojili se zmizením Wilhelma téže noci, nebo zda jim to bylo jedno. Doufejme, že ano. Amadea přemýšlela, jestli ho vůbec najdou. Partyzáni nechtěli přilákat k táboru pozornost, a tak ho odnesli a pohřbili někde jinde.

Bojovníci za svobodu jí přinesli doklady vyrobené v Praze, které vypadaly obdivuhodně autenticky. Stálo tam, že se jmenuje Frieda

Oberhoffová, je jí pětadvacet let a je žena v domácnosti z Mnichova.

Její manžel sloužil v Praze a ona za ním přijela na návštěvu. Velel malému policejnímu okrsku. Pojede s ní do Mnichova, protože dostal volno, a vydají se na krátkou dovolenou do Paříže. Ona se pak vrátí zase do Mnichova a on do Prahy. Cestovní doklady vypadaly dokonale. Jedna mladá žena jí donesla kufr a šaty. Pomohla jí s oblékáním, pak ji vyfotili na pas. Všechno bylo v pořádku.

Měla cestovat s mladým Němcem, který s nimi spolupracoval.

Jezdil do Německa a z Německa do Polska a Československa. Na takovouhle misi do Francie se už vydá podruhé. Setkat se s ním měla zítra v bezpečném domě v Praze.

Když Amadea tábor opouštěla, nevěděla, jak by veliteli odbojářů poděkovala. Věnovala mu vděčný pohled a slíbila, že se za něj bude modlit. Zachránili jí život a darovali nový. Podle plánu se měla připojit k odbojové skupině u Paříže, ale nejdříve musela projet Německem jako manželka Komandanta. V den, kdy odjížděla, rozhodně odpovídala ve světle modrých letních šatech a bílém kloboučku své roli. Dokonce měla i boty na vysokém podpatku a bílé rukavice. Otočila se a naposledy se na ně podívala, potom nastoupila do vozu s muži, kteří ji měli dovézt do města. Oba to byli Čechoslováci, kteří pracovali pro Němce a měli dokonalé krytí.

Nikdo je cestou do města nezastavil ani nekontroloval doklady. Asi za hodinku poté, co odjela z partyzánského tábora, už seděla ve sklepě onoho bezpečného domu v Praze. O půlnoci přijel muž, s nímž měla cestovat. Byl vysoký, světlovlasý a pohledný. Měl na sobě uniformu příslušníka SS. Vlastně byl Čech, který vyrostl v Německu. Jeho němčina neměla chybu, a když ho pozdě večer představovali Amadee, vypadal každým coulem jako důstojník SS.

Odcestovat měli druhý den ráno vlakem v devět hodin. Věděli, že ve vlaku bude plno a vojáci na nádraží budou mít spoustu práce.

Doklady se kontrolují jen namátkově. Nikoho by nenapadlo podezřívat pohledného důstojníka SS cestujícího s krásnou mladou manželkou. Jeden z mužů je zavezl na nádraží. Šli po nástupišti, přátelsky si povídali a její společník Amadeu polohlasem nabádal, aby se usmívala. Přišlo jí divné, že má na sobě opět moderní ženské šaty. Nenosila je od osmnácti let. A ještě podivnější jí připadalo

cestovat s mužem. Děsilo ji, že někdo pozná falešné doklady, ale žádný z vojáků sledujících, jak lidé nastupují do vlaku, se na nic nevyptával. Nevěnovali jim ani zběžný pohled, jen mávli rukou.

Amadea se svým společníkem připomínali Hitlerův ideál vládnoucí rasy. Vysocí, blonďatí lidé s modrýma očima. Usadili se v kupé první třídy a Amadea na něj hleděla vykulenýma očima.

„Zvládli jsme to,“ zašeptala. Přikývl a položil si prst na rty.

Nikdy nevíte, kdo vás může poslouchat. Základem takového přestrojení je, že nesmíte vypadnout z role. Povídali si německy.

Probíral s ní plán cesty a vyzvídal, co by chtěla vidět v Paříži.

Vyprávěl jí o hotelu, v němž budou bydlet, a zmínili se i o její matce v Mnichově. Když vlak vyjížděl z nádraží, sledovala Amadea vystrašeným pohledem, jak Praha mizí v dáli. Vzpomněla si na den, kdy sem přijela v dobytčím vagonu, na zoufalství a utrpení, které prožívali, na vědra s výkaly, na pláč lidí a umírání všude kolem. Celé dny stála. A nyní sedí v první třídě, má klobouk a bílé rukavice a cestuje s bojovníkem za svobodu v uniformě příslušníka SS. Z toho všeho usuzovala, že Bůh, jehož tak vroucně milovala, z nějakého důvodu až dosud chtěl, aby přežila.

Cesta do Mnichova proběhla bez problémů a trvala jen něco více než pět hodin. Část cesty prospala. Vystrašeně se probudila a zahlédla, jak kolem prochází nějaký německý voják. Wolf, jak se jmenoval muž, s nímž cestovala, nebo alespoň toto jméno používal, se jí smál, usmíval se i na vojáka a procedil mezi zuby, aby se také usmála. Potom znovu usnula a nakonec dřímala s hlavou na jeho rameni. Probudil ji, když vlak zastavoval na nádraží v Mnichově.

Měli dvě hodiny do odjezdu dalšího vlaku. Navrhl, aby povečeřeli v nádražní restauraci, a zalitoval, jaká je škoda, že nemají čas zajet do města. Shodli se však, že se už nemohou dočkat, až budou v Paříži. Paříž představovala v těchto dnech, kdy ji okupovali, pro Němce nejoblíbenější výletní cíl. V restauraci jí Wolf sliboval, jak se v Paříži pobaví. Ale i když si vesele povídali, Amadea si všimla, že je obezřetný. Viděla, že registruje všechny a všechno kolem, a zároveň se celou dobu zdálo, že s ní nezávazně konverzuje.

Amadea se neuklidnila, dokud nenastoupili do vlaku do Paříže.

Cestovali opět první třídou a ona sotva snědla večeři, jak se bála, že se něco strašného přihodí a že je na místě zatknou.

„Na tohle si nakonec zvykneš,“ ujistil ji tichým hlasem, když nastupovali do vlaku. Při troše štěstí snad nebude muset. Netušila, kde ji budou v okolí Paříže schovávat, ovšem z představy, že se pohybuje mezi německými důstojníky a předstírá, že je manželka příslušníka SS na dovolené, se jí dělalo nevolno. Bylo to téměř tak děsivé jako noc, kdy uprchla z Terezína. Tehdy potřebovala odvahu, nyní však situace vyžadovala ledový klid. Amadea seděla strnule na svém sedadle, dokud se vlak nedal do pohybu. Tentokrát budou cestovat přes noc.

Průvodčí jim rozložil lehátka, a když odešel, Wolf ji vybídl, aby si oblékla noční košili. Amadea se zatvářila vyděšeně.

„Jsem tvůj manžel,“ smál se jí. „Mohla by sis alespoň odložit klobouk a rukavice.“ Tomu se zasmála i ona.

Otočila se k němu zády, oblékla si noční košili přes šaty a až pak je stáhla spodem, a když se otočila, už měl na sobě pyžamo. Byl moc hezký mladý muž.

„Ještě jsem nikdy nic takového nedělala,“ přiznala s rozpačitým výrazem, když se na ni usmál, a jen doufala, že v této komedii nezajde moc daleko. Nevypadal na to.

„Takže nejsi vdaná?“ zeptal se tiše. Rachot vlaku překrýval jejich hlasy, a tak se už ani on neobával. Nikdo je nemohl slyšet.

Amadea se usmála. „Nejsem vdaná. Jsem karmelitka.“ Na okamžik se zatvářil překvapeně.

„No, s jeptiškou jsem noc ještě nikdy nestrávil. Ovšem všechno je někdy poprvé.“ Pomohl jí na lehátko, posadil se na úzkou lavičku a zadíval se na ni. Byla moc hezká, ať už je jeptiška, nebo ne. „Jak jsi se dostala do Prahy?“

Amadea zaváhala, než odpověděla. Bylo to těžké.

„Z Terezína.“ To vysvětlovalo vše. „Ty jsi ženatý?“ zeptala se, protože byla zvědavá. Přikývl a pak v jeho očích zahlédla bolest.

„Byl jsem. Manželku a dva syny zabili při represáliích v Holandsku. Byla Židovka. Ani se neobtěžovali tím, že by je deportovali, prostě je na místě zavraždili. Potom jsem se vrátil do

Prahy.“ V Československu už pobýval dva roky a ze všech sil se snažil Němcům škodit. „Co budeš dělat v Paříži?“ vyptával se, zatímco vlak projížděl Německem.

V Paříži budou ráno.

„Nemám ponětí.“ Ještě nikdy tam nebyla. Kdyby měla možnost, navštívila by otcovy pozemky v Dordogne a možná by se i podívala na jejich zámek. Jenže věděla, že se nebude moci jen tak volně pohybovat. Partyzáni v Praze ji ujistili, že příslušníci francouzského odboje ji ukryjí ve Francii tam, kde to podle nich bude nejbezpečnější, pravděpodobně někde u Paříže. Oba věděli, že musí počkat, až budou na místě.

„Doufám, že spolu zase někdy budeme cestovat,“ nadhodil, vstal a zívl. Podle Amadey byl neuvěřitelně klidný, vzhledem k nebezpečné situaci. On už ale podnikal podobné mise dva roky.

„Z Francie asi neodjedu.“ Neuměla si ani představit, že by riskovala návrat do Německa, dokud válka neskončí. I ve Francii to bude mít dost těžké. Návrat do Německa nepřicházel v úvahu. Raději by umřela, než aby se nechala znovu deportovat, navíc velmi pravděpodobně na mnohem horší místo. V Terezíně to bylo už tak zlé. Nemohla se ubránit, aby nevzpomínala na lidi, kteří tam žijí, a na to, co s nimi bude. Mohla mluvit přinejmenším o zázraku, že utekla a sedí v tomhle vlaku.

„Vrátíš se zase do kláštera, až válka skončí?“ zeptal se Wolf se zájmem a Amadea se na něj usmála. Rozzářil se jí při tom celý obličej.

„Samozřejmě.“

„Nikdy jsi o své volbě nepochybovala?“

„Nikdy. Věděla jsem, že dělám správně, hned v den, kdy jsem tam vstoupila.“

„A nyní? Po tom, co všechno jsi viděla? Opravdu věříš, že je správné být zavřená někde mimo svět? Tady venku můžeš lidem prospět mnohem více.“

„Ale ne,“ odporovala mu s udiveným výrazem, „my se modlíme za mnoho lidí. A máme tam spoustu práce.“ Wolf se usmíval, když ji poslouchal, nechtěl se s ní přít. Ale nemohl se ubránit a v duchu přemýšlel, zda se skutečně jednou do kláštera vrátí. Byla hezká

a měla by toho ještě hodně poznat a naučit se. Cítil se divně, že cestuje s jeptiškou. Rozhodně mu tak nepřipadala. Vypadala velice světsky a přitažlivě, ačkoli se zdálo, že sama si to neuvědomuje, což podle něj jen zvyšovalo její půvab. Byla to velice atraktivní žena, navíc distingovaná.

Ležel na palandě a nespal, napjatě poslouchal, co se děje. Kdykoli mohli vlak zastavit a podrobit cestující prohlídce a Wolf chtěl být vzhůru, pokud by k tomu došlo. Jednou nebo dvakrát vstal. Amadea tvrdě spala.

Probudil ji druhý den ráno, aby se stačila upravit před příjezdem na nádraží. Oblékl se a čekal před kupé, zatímco Amadea se myla, čistila si zuby a převlékala se. Za pár minut ji doprovodil na toaletu a počkal na ni. Když se vraceli do kupé, tvářila se klidně a znovu si nasadila klobouček a oblékla rukavice. V kabelce měla pas a cestovní doklady.

Překvapeně sledovala, jak vjíždějí na pařížské Východní nádraží.

Vykulenýma očima pozorovala hemžení na nástupištích. Než opustili kupé, Wolf jí zašeptal: „Netvař se vyděšeně, ale jako šťastná turistka, nadšená, že je s manželem na romantické dovolené.“

„Když já nevím, jak se taková turistka tváří,“ odpověděla s úsměvem.

„Předstírej, že nejsi jeptiška.“

„To nedokážu.“ Ale stále se usmívala, takže vypadali jako šťastný mladý pár, když vystupovali z vlaku. Každý si nesl svůj kufr a Amadea měla jednu ruku zasunutou pod jeho paží. Nikdo je nezastavil, nikdo se jich na nic nevyptával. Byli prostě dva nádherní árijci, kteří se chystají užít si dovolenou v Paříži. Před nádražím Wolf mávl na taxík.

Zamířili do jedné kavárny na levém břehu Seiny, kde se měli setkat s přáteli. Odtud pojedou do hotelu. Řidič se kabonil a dával najevo, že nerozumí německy. Amadea ho oslovila francouzský.

Překvapilo ho, jak dobře hovoří. Když je poslouchal, jak si povídají na zadním sedadle, předpokládal, že jsou Němci. Jakmile na něj promluvila jeho jazykem, tipoval by ji na Francouzku. Vypadala však jako Němka.

Wolf mu dal víc než slušné spropitné, řidič zdvořile poděkoval a odjel. Dobře věděl, že je lépe nechovat se k Němcům hrubě, obzvláště k důstojníkům SS. Před šesti měsíci jeden z nich zastřelil jeho kamaráda jen proto, že se zašklebil a nazval ho „hnusným skopčákem“.

Amadea s Wolfem seděli v kavárně, popíjeli kávu nebo to, co bylo v těchto dnech za kávu vydáváno, a číšník jim přinesl košík s croissanty. Za deset minut se k nim připojil Wolfův přítel, který byl očividně nadšený z toho, že ho vidí, a poplácával ho po rameni.

Přátelili se od studentských dob nebo to alespoň tvrdili. Ve skutečnosti se ještě nikdy neviděli, ovšem scénku zahráli velmi přesvědčivě, jak Amadea s úsměvem zaznamenala. Wolf ji představil jako svou manželku. Pár minut poseděli, pak se Wolfův přítel nabídl, že je zaveze do hotelu. Nastoupili i se zavazadly do jeho vozu.

V kavárně jim nikdo nevěnoval pozornost. A jakmile seděli v autě, Wolf se převlékl do šatů, které přinesl jejich komplic. Uniforma příslušníka SS a všechny nezbytné rekvizity zmizely v kufru s dvojitým dnem. Zkušeně se převlékl za jízdy a ještě si u toho povídal s řidičem. Amadey si vůbec nevšímali. Zdálo se, jako kdyby hovořili nějakou šifrou. Wolf prohlásil, že se večer vrací.

Zastavili kousek za Paříží, v obvodu Val-de-Mame, před jedním menším domem. Vypadal jako obyčejný domek. Takový, kam jezdíte na návštěvu k babičce nebo ovdovělé pratetě. V kuchyni seděl sympatický postarší pár, snídali a četli si noviny.

Řidič, jenž se jmenoval Pierre, jim věnoval zběžný pohled.

„ Bonjour, dědo, babičko…“ Prošel kolem nich k jedné skříni, otevřel tajné dveře v zadní části a vydal se po temném schodišti do sklepa.

Wolf s Amadeou ho následovali. Zavedl je do vinného sklípku, kde se na chvíli zastavil, aniž by rozsvítil. Zatlačil na velmi dobře ukryté dveře. Za nimi to hýřilo aktivitou. Jakmile se dveře zase zavřely, viděli, jak u provizorního stolu sedí asi tucet mužů, dvě ženy a další muž u krátkovlnné vysílačky. Místnost byla přeplněná, všude se povalovaly papíry a krabice, několik kufrů, fotoaparát. Vypadalo to, že zde jsou už dlouho.

„Salut,“ pozdravil řidič jednoho z přítomných mužů a ostatní přikývli.

„Salut, Pierre,“ neslo se místností a jeden z mužů se zeptal, jestli přivezl zásilku. Pierre kývl směrem k Amadee. Ona byla zásilka, na kterou čekali. Jedna z žen se na ni usmála a podávala jí ruku.

„Vítejte v Paříži. Jaká byla cesta?“ Mluvila s Amadeou německy, ale k ženině překvapení jí dívka odpověděla plynnou francouzštinou.

„Nevěděli jsme, že umíte francouzský.“ Ještě o ní neměli moc podrobností, jenom že přežila koncentrační tábor a zachránili ji partyzáni nedaleko od Prahy. Řekli, že se potřebuje skrýt ve Francii.

A také tvrdili, že jim bude užitečná. Nikdo nevysvětloval jak. Teď už jim to bylo jasné. Vypadala jako Němka a mluvila bezchybně německy i francouzský.

Wolf se pak usadil v jednom koutě s dvěma muži a vylíčil jim, co se stalo v Praze a jaké mají Němci plány. Mluvili tlumenými hlasy, takže Amadea neslyšela, co říkají.

Muž, který byl zřejmě místní velitel, si ji obezřetně prohlížel.

Ještě nikdy neviděl tak typickou árijku a navíc se zdálo, že umí německy stejně jako francouzský. „Odvezeme vás na jednu farmu na jihu, až vás tam budeme moci dopravit bezpečně. Vypadáte jako Němka, jako árijka. Vy jste Židovka?“

„Moje maminka byla.“

Muž se jí zadíval na paži – věděl, že přišla z jednoho tábora.

„Vytetovali vám číslo?“ Amadea zavrtěla hlavou. Byla dokonalá.

Nechtělo se mu poslat ji pryč. Potřebovali by ji tady v Paříži.

Zamyšleně zamrkal, když na ni pohlédl. „Máte dobré nervy?“ zeptal se s ironickým úsměvem.

Wolf je zaslechl a zaručil se za ni. „Ve vlaku byla skvělá.“

A potom láskyplně na svou spolucestující pohlédl a dodal: „Je jeptiška. Karmelitka.“

„Zajímavé,“ poznamenal velitel buňky. „Není jedním z požadavků, abyste se mohla stát karmelitkou, rozvaha? A pokud si pamatuji, i pevné nervy?“

Amadea se rozesmála. „Jak to víte? Máte pravdu, a ještě dobrý zdravotní stav.“

„Moje sestra vstoupila do řádu v Touraine. Byly z ní úplně vedle, měla mizerný úsudek a špatné nervy. Zůstala tam dva roky, pak utekla a vdala se. Jsem si jistý, že byly moc rády, když odcházela.

Má šest dětí.“ Usmál se na ni a Amadea k němu pocítila sympatie.

Nepředstavili je, ale zaslechla, jak mu říkají Serge. „Můj bratr je kněz.“ Vedl buňku v Marseille, což Amadee neřekl. Školil se v Avonu u otce Jacquese, který schovával židovské chlapce ve farní škole. Sergeův bratr dělal totéž v Marseille, stejně jako další členové duchovenstva po celé Francii. Sergejích znal spoustu. Ale tuhle mladou Němku nechtěl využívat jako jeptišku. Mohla by být mnohem užitečnější jiným způsobem. Mohla by se úspěšně vydávat za Němku, pokud bude mít kuráž. To musí zjistit. „Pár týdnů vás schováme tady. Zůstanete dole, dokud vám nevyřídíme doklady. Pak můžete bydlet u mých prarodičů. Budete moje sestřenice z Chartres.

To je snad dostatečně zbožné.“ Amadea si pak uvědomila, že Pierre a Serge jsou bratři. V temné místnosti panovala pracovní atmosféra, stále se tu něco dělo. V jednom rohu někdo obsluhoval malý tiskařský lis. Tiskli letáky, kterými se snažili povzbuzovat Francouze a povědět jim pravdu o tom, co se děje ve válce.

Jedna z žen pak Amadeu vyfotografovala na nové francouzské doklady. A o něco později zašla druhá nahoru a přinesla Amadee a Wolfovi jídlo. Po zkušenostech s terezínskou stravou připadalo Amadee každé jídlo opulentní. Překvapeně zjistila, že má vlastně hlad jako vlk, zatímco Serge pokračoval ve vyptávání. Za pár hodin Wolf odešel. Vracel se do Prahy.

Před odchodem se s ní rozloučil. „Hodně štěstí, sestro,“ oslovil ji a usmál se na ni. „Třeba se ještě potkáme.“

„Děkuju,“ řekla a mrzelo ji, že odchází. Měla pocit, že se z nich stali přátelé. „Bůh tě provázej.“

„Určitě bude,“ ujistil ji přesvědčivě. Ještě pár minut pohovořil se Sergem a potom s Pierrem odešli. Cestou na nádraží se zase převleče do uniformy příslušníka SS. Amadee připadalo, že vůbec nemá strach. Nikdo z nich ho neměl. Představovali zářný příklad francouzské odvahy. Ačkoli země před Němci kapitulovala za tři týdny, po celé Francii existovaly podobné buňky, které bojovaly za osvobození, za záchranu životů Židů a za obnovení národní cti. Ze všeho nejvíc však zachraňovali životy, ze všech sil pomáhali Spojencům ve válečném úsilí a těsně spolupracovali s Brity.

Amadea tu noc spala na úzkém rozkládacím lehátku ve sklepě, zatímco muži si povídali až do časných ranních hodin. Doklady jí zhotovili do druhého dne. Byly dokonce ještě dokonalejší než ty německé. Serge slíbil, že jí je uschová. Nechtěl, aby je nosila, kdyby někam šla s ostatními. Mluvili o ní dlouho do noci a dospěli k rozhodnutí. Pošlou ji do Melunu, devadesát pět kilometrů jihovýchodně od Paříže. Podle Sergeova názoru by tam měla být v bezpečí. Zoufale ji potřebovali. Britové do této oblasti shazovali zásoby, ale i osoby. Byla to velmi náročná a důležitá činnost.

Tentokrát v dokladech stálo, že pochází z nějakého města poblíž Melunu a není vdaná. Jmenovala se Amélie Dumasová. Použili její datum narození a uvedli, že se narodila v Lyonu. Kdyby se jí někdo vyptával, tvrdila by, že před válkou studovala na Sorbonně literaturu a umění. Serge se jí zeptal, zda má nějaké oblíbené jméno, které by používali jako šifrovací, a ona okamžitě navrhla: „Tereza.“ Věděla, že jí to dodá odvahu. Neměla tušení, co se od ní očekává, ale ať už to bude cokoli, udělá to. Těmto lidem také vděčila za svůj život.

Do Melunu odjela s oběma ženami toho dne večer. Chovaly se jako tři přítelkyně, které si prostě na pár dnů zajely do Paříže a vracejí se na farmu, kde žijí. Jednou je zastavili a zkontrolovali jim doklady, němečtí vojáci se na ně usmívali a pomrkávali, snažili se je nalákat na čokoládové tyčinky a cigarety a pak je pustili dál. Pro jednou byli neškodní a rádi flirtovali s Francouzkami. Mluvili s nimi lámanou francouzštinou.

Bylo už po setmění, když dojely na farmu a vešly dovnitř. Farmář i jeho žena se tvářili překvapeně, když Amadeu uviděli. Její průvodkyně Amadeu představily a farmářova manželka jí ukázala malý pokojík u kuchyně. Měla jim vypomáhat na farmě a s domácností. Farmářova žena trpěla silnou artritidou a už nemohla svému muži pomáhat. Amadea měla dělat vše, co jí poručí, a po večerech ještě pracovat pro místní odbojovou buňku. Jeden z jejích členů za ní přijde následující den. Farmář a jeho žena patřili k hnutí odporu od začátku okupace Francie. Působili jako neškodní staříci, ale zdání klamalo. Měli výjimečnou kuráž a znali všechny agenty v oblasti. Amadea, i když byla hubená, vypadala zdravě a

v obnošených šatech a zástěře, které jí dali, odpovídala své roli farmářského děvčete.

Noc strávila v další neznámé posteli, ale byla za ni vděčná. Obě ženy z pařížské buňky ráno popřály, Amadee hodně štěstí a odjely.

Tak jako vždy se Amadea v duchu ptala, zda je ještě někdy uvidí.

Všechno jí nyní připadalo pomíjivé a nepředvídatelné. Lidé v jediném okamžiku zmizeli ze života ostatních. A kdykoli jste řek li sbohem, mohlo to být naposledy, a často také bylo. Práce v odboji byla nebezpečná a Amadea chtěla být užitečná. Měla pocit, že jim opravdu hodně dluží, a chtěla dluhy splácet.

Ráno pomáhala s domácími povinnostmi a podojila několik kravek, které jim ještě zůstaly. Nosila dřevo, pracovala na zahradě, vařila oběd a prala. Pracovala tak neúnavně a zodpovědně jako v klášteře a starší žena jí byla moc vděčná. Takovou pomocnici už roky neměla. Po večeři přišel na návštěvu jejich synovec. Jmenoval se Jean-Yves. Byl to vyčouhlý mladík s tmavými vlasy a temnýma očima a vyzařoval z něj jakýsi neurčitý smutek. Byl o dva roky starší než Amadea a vypadal, jako kdyby nesl na bedrech tíhu celého světa.

Strýc mu nalil sklenku vína, které sám vypěstoval, a nabídl i Amadee. Ta však odmítla. Místo toho si dala mléko od krávy, kterou ráno dojila. Bylo studené a čerstvé. Tiše seděla u stolu, zatímco oba muži si povídali. Jean-Yves jí pak navrhl, jestli se nechce projít, a ona pochopila, že se předpokládá, že půjde. Byl to člen místní buňky, s nímž měla spolupracovat. Procházeli se v teplém večeru jako dva mladí lidé, kteří se poznávají, a on se na ni díval poněkud podezíravě.

„Slyšel jsem, že jsi měla dlouhou cestu.“ Amadea přikývla. Stále nemohla uvěřit tomu, že je tady. Odjela z Prahy před pár dny. A do lesů utekla jen krátce předtím. Hlava se jí z toho všeho ještě točila a pamatovala si dobře stres, který zažívala při přechodu hranic s odbojářem oblečeným do uniformy příslušníka SS a s falešnými doklady. Nyní byla Amélie Dumasová. Jean-Yves pocházel z Bretaně, a než přišel do Melunu, pracoval jako rybář, ale s jejími hostiteli byl skutečně příbuzný. Amadea měla ve všem trochu zmatek. Musela vstřebat spoustu informací. Změněné totožnosti,

skutečná zaměstnání, tajní agenti z hnutí odporu a všichni se snažili osvobodit Francii.

„Mám štěstí, že jsem tady,“ řekla prostě a všem byla vděčná za to, co pro ni dělají. Doufala, že se jim bude moci nějak odvděčit. Je to lepší než se skrývat někde v tunelu a modlit se, aby ji nacisté nenašli. Tohle jí vyhovovalo víc a připadalo jí to smysluplnější.

„Potřebujeme tě. Zítra čekáme výsadek.“

„Z Anglie?“ zeptala se tiše, ale poblíž nebyl nikdo, kdo by je mohl slyšet. Jean-Yves přikývl. „Kam přiletí?“

„Do polí. Nejdřív nám dají zprávu vysílačkou. My vyrazíme.

Používáme baterky. Po přistání mohou zůstat na zemi jen asi čtyři minuty. Někdy nám materiál shazují. Záleží na tom, co vezou.“ Byla to nebezpečná práce, ale oni ji horlivě vykonávali. Jean-Yves patřil k vedoucím buňky. Nad sebou měl ještě dalšího velitele, ale byl jedním z jeho nejlepších mužů a ten nejneohroženější. Byl ve svém mládí ďábelsky odvážný. Amadea si nemohla pomoct, musela přemýšlet, proč působí tak smutně. Když procházeli sadem, tvářil se pochmurně. „Umíš zacházet s krátkovlnnou vysílačkou?“ zeptal se a Amadea zavrtěla hlavou. „Naučím tě to. Je to docela snadné. Umíš střílet?“ Amadea opět zavrtěla hlavou a mladík se rozesmál. „Co jsi dělala předtím? Nějakou modelku, herečku nebo jsi prostě rozmazlená holka?“ Byla tak hezká, že předpokládal něco takového, ale tentokrát se smála ona jemu.

„Byla jsem jeptiška u karmelitek. Ale jestli to měla být poklona, děkuju velice.“ Nebyla si úplně jistá, zda je pocta být považována za herečku, podle její matky rozhodně ne. Jean-Yves se po její odpovědi zatvářil velmi překvapeně.

„Odešla jsi z kláštera před válkou?“

„Ne. Až když moji matku a sestru deportovali. Kvůli bezpečí ostatních. Udělala jsem správně.“ Amadea to ještě netušila, ale sestra Tereza Benedikta od Kříže, Edith Steinová, a její sestra Rosa byly deportovány z kláštera v Holandsku do Osvětimi jen pár dnů předtím. V době, kdy se ona procházela ovocným sadem v Melunu s Jeanem-Yvesem, Edith Steinová prošla plynovou komorou a zahynula.

„A po válce se do kláštera vrátíš?“

„Ano,“ prohlásila Amadea s jistotou. To vědomí ji drželo na nohou.

„Taková škoda,“ prohlásil.

„Ale vůbec ne. Je to nádherný život.“

„Jak to můžeš říct?“ pustil se do ní hádavým tónem. „Být takhle někde zamčená. Kromě toho na jeptišku vůbec nevypadáš.“

„Ale ano,“ odporovala mu klidně. „Je to velmi činorodý život.

Celý den tvrdě pracujeme a za vás za všechny se modlíme.“

„Modlíš se i teď?“

„Samozřejmě. V těchto dnech je k modlitbám spousta důvodů.“

Včetně jistého muže, jehož smrt způsobila na útěku z Terezína.

Wilhelmovu tvář zbrocenou krví z rozbité lebky nemohla vymazat z paměti. Věděla, že se za to bude cítit do smrti zodpovědná a činit celý život pokání.

„Budeš se modlit i za mé bratry?“ zeptal se náhle, zastavil se a pohlédl na ni. Vypadal mladší než ona, i když byl starší. Ona si v těchto dnech připadala velmi stará. Většina z nich už hodně zažila, někteří ještě víc než ostatní.

„Ano, budu. Kde jsou?“ zeptala se a dojalo ji, že ji o to požádal.

Pomodlí se za ně dnes večer.

„Před dvěma týdny je zabili nacisti v Lyonu. Byli tam s Moulinem.“ Amadea od Serge věděla, kdo to je. Velký hrdina odboje.

„To je mi líto. Máš nějaké jiné bratry nebo sestry?“ zeptala se jemně a doufala, že ano, avšak on jen zavrtěl hlavou.

„Rodiče jsou mrtví. Otec zahynul při rybaření, když jsem byl malý kluk. Matka umřela vloni. Měla zápal plic a nemohli jsme pro ni sehnat léky.“ Nedávná smrt bratrů vysvětlovala jeho pochmurný výraz. Celá rodina odešla, kromě strýce a tety v Melunu. Stejně jako její rodina.

„Moji příbuzní jsou také mrtví. Zřejmě. Moji matku a sestru deportovali v červnu před rokem.“ Neměla od nich od té doby žádné zprávy. „Otec zemřel, když mi bylo deset. Celá rodina mojí maminky byla deportována po křišťálové noci. Byli Židé. A mého otce rodiče vydědili, když se s maminkou vzali, protože byla Němka a navíc židovské víry. On byl Francouz a katolík. Tehdy zuřila první světová

válka. Lidé se někdy chovají tak hloupě. Ani jedna rodina jim nikdy neodpustila.“

„A byli spolu šťastní?“ Zdálo se, že ho to zaujalo, a Amadeu tím potěšil. Stávali se z nich přátelé. V těžkých dobách. Velmi těžkých.

„Moc. Oba se velmi milovali.“

„Litovali někdy toho, co udělali?“

„Nelitovali. Pro mou maminku ale bylo těžké, když tatínek zemřel. Úplně ji to změnilo. Sestře byly teprve dva roky. Vždycky jsem se o ni starala já,“ vyprávěla Amadea a slzy jí vhrkly do očí. Už dlouho o Daphne nemluvila a najednou se jí po ní stýskalo ještě víc, i po matce. „Myslím, že nyní existuje hodně takových lidí jako my, kterým nezůstal nikdo z rodiny.“

„Bratři byli dvojčata,“ poznamenal, jako kdyby na tom ještě záleželo. Jemu ano.

„Dnes v noci se za ně budu modlit a za tebe také.“

„Děkuju,“ poděkoval zdvořile, zatímco už mířili pomalu zpátky k farmě. Líbila se mu. Působila velmi dospěle, také toho měla hodně za sebou. Stále nemohl uvěřit, že je jeptiška, nebo pochopit, proč jí chce být. Zdálo se však, že jí to dodává určitou sílu a klid, což oceňoval. Poskytovala druhým útěchu. Cítil se s ní v bezpečí.

„Přijedu pro tebe zítra večer. Obleč si něco tmavého. Až tam budeme, začerníme si obličeje. Přinesu krém na boty.“

„Děkuju,“ řekla a usmála se.

„Hezky jsem si s tebou popovídal, Amélie. Jsi dobrý člověk.“

„Ty také, Jeane-Yvesi.“ Doprovodil ji zpátky k domu, a když ujížděl k farmě, kde bydlel, těšilo ho vědomí, že se za něj modlí.

Vyzařovalo z ní cosi, co mu dodávalo pocit, že jí Bůh naslouchá.

19

Jean-Yves ji vyzvedl následující den večer v deset hodin. Přijel se starší dodávkou a bez světel. Jel s ním ještě jeden muž, statný farmářský synek s ryšavými vlasy. Jean-Yves mu představil Amélii a řekl, že kamarád se jmenuje Georges.

Amadea celý den na farmě tvrdě pracovala a stala se pro tetu Jeana-Yvese zdatnou pomocnicí. Teta i strýc už leželi v posteli, když Amadea s Jeanem-Yvesem odjížděli. Na nic se nevyptávali. Věděli, jak to chodí. Nikdo se ani nezmínil o tom, co Amadea dnes v noci bude dělat. Prostě jim popřáli dobrou noc a odešli nahoru. A Amadea za pár minut odjela v dodávce. Starší pár nijak nekomentoval ani mezi sebou, když je slyšeli odjíždět. Amadea si oblékla tmavé šaty, jak jí Jean-Yves poradil. Jeli beze slova, přímo přes pole, auto poskakovalo po hrbolech. Když dorazili na místo, čekaly tam už dvě další dodávky, zaparkované mezi stromy. V lese se pohybovalo osm mužů a Amadea. Nemluvili spolu. Jean-Yves jí podal malou nádobku s krémem na boty a ona si trošku natřela tvář. Kdyby je chytli, prozradilo by je to, ale i tak bylo lepší si tváře začernit. Jakmile zaslechli na nebi hukot, muži se rozptýlili a rozběhli. Za chvilku vytáhli baterky a dávali letadlu znamení. Chviličku nato Amadea zahlédla, jak z letadla pomalu vyklouzl padák. Nevisel na něm žádný člověk, jenom velký balík, který pomalu klesal k zemi. Muži zhasli baterky a letadlo odletělo. To bylo vše. Když padák kousek vedle stromů dopadl, všichni se k němu rozeběhli. Padák odvázali a jeden z mužů ho co nejrychleji zahrabal na poli. Ostatní rozvázali balík.

Byl plný munice a zbraní a oni je všechny naskládali do dodávek. Za

dvacet minut se všichni rozprchli a Amadea se svými společníky jela zase k farmě. Už si setřeli krém na boty z obličeje.

„Takhle to probíhá,“ bylo jediné, co Jean-Yves řekl. Podal jí ručník, aby si utřela tvář. Akce se vyvíjela hladce a na Amadeu udělala dojem. V jejich podání průběh výsadku vypadal úplně snadně a připomínal baletní scénu. Ale Amadee bylo jasné, že pokaždé to tak není. Občas se přihodí nehoda. A kdyby je Němci chytli, zastřelili by je, jako odstrašující příklad pro město. Takové případy se stávaly po celé Francii, přihodilo se to právě bratrům Jeana-Yvese, za něž se předešlou noc modlila, přesně jak mu slíbila.

„Obvykle přistanou, nebo jen prostě shodí věci?“ zeptala se tiše, protože se chtěla dozvědět víc o jejich práci a také o tom, co se očekává od ní.

„Přijde na to. Někdy přiletí s lidmi. Jestliže přistanou, musí zase do pěti minut odstartovat. Taková akce je mnohem riskantnější.“

Uměla si to představit.

„A co děláte s těmi lidmi?“

„To je různé. Někdy je schováme. Většinou zase odletí. Pracují pro Brity. Těžší je dostat je ven. Někdy jsou zranění.“ Nic jiného už cestou zpátky neřekl. A Georges nemluvil vůbec. Pozoroval Amadeu a Jeana-Yvese. Když ji vysadili, dobíral si ho. Přátelili se už dlouho a hodně toho spolu prožili. Navzájem si naprosto důvěřovali.

„Líbí se ti, vid?“ zakřenil se na něj.

„Nebuď blázen. Je jeptiška,“ zabručel Jean-Yves.

„Fakt?“ Georges se zatvářil překvapeně. „Tedy… nevypadá na to.“

„Protože nemá ty šaty. V nich a se zakrytou hlavou by nejspíš jako jeptiška vypadala. Znáš to, všechny ty serepetičky.“ Georges ohromeně přikývl.

„Vrátí se do kláštera?“ Napadlo ho, že pokud ano, byla by to škoda. Jean-Yves myslel na totéž.

„Tvrdí, že jo,“ přisvědčil, když se blížili k farmě, kde bydleli.

Pracovali na sousední.

„Možná bys jí to mohl rozmluvit.“ Georges se zubil, když vystupovali, a Jean-Yves neodpověděl. Přemýšlel o stejné věci.

Objekt jejich zájmu právě v té chvíli klečel a děkoval Bohu, že jejich úkol dopadl dobře. Na chvilku si říkala, zda je vhodné děkovat Pánu za to, že jim pomohl se zbraněmi, které budou pravděpodobně zabíjet lidi. Ovšem v tomto okamžiku jiná možnost neexistovala a Amadea doufala, že On je chápe. Klečela tu noc hodně dlouho a stejně jako v klášteře zpytovala svědomí, než se uložila ke spánku.

Vstávala před šestou a šla podojit krávy. Když vstávali její hostitelé, měla hotovou snídani. Posnídali nějaké ovoce a ovesnou kaši a vypili náhražku kávy. Ovšem ve srovnání s tím, co jedla na začátku roku, tohle byla doslova hostina. Každé ráno a večer stále děkovala Bohu, že ji bezpečně dopravil do Francie. Seděla toho rána zadumaně a přemýšlela o akci, které se předcházející noci zúčastnila.

V příštích několika týdnech se uskutečnily další dvě podobné.

A v září další tři, při nichž přiletěli nějací muži.

V jednom případě letadlo přistálo. Ve zbylých případech muži seskočili a jeden z nich se zranil. Ošklivě si podvrtl kotník, a tak ho ukryli na farmě. Amadea se o něj starala, dokud se nedal dohromady natolik, aby mohl odejít.

V říjnu přišli němečtí vojáci. Prostě kontrolovali farmy a doklady. Podívali se na Amadeiny a jí se málem zastavilo srdce.

Ale zase jí je bez řečí vrátili, vzali si nějaké ovoce v košících a zase odjeli. Bylo evidentní, že teta Jeana-Yvese je vážně nemocná a potřebuje děvče na výpomoc. A její manžel už byl také starý.

Němcům nic nepřipadalo zvláštní nebo podezřelé.

Večer o tom vyprávěla Jeanu-Yvesovi. Jeli na další akci.

Posbírali zbraně a munici a také nějaké vysílačky.

„Málem jsem umřela strachy,“ přiznala se.

„To se mi občas taky stává,“ připustil poctivě. „Nikdo se nechce nechat zastřelit.“

„Já bych byla raději zastřelená, než abych se vrátila tam, kde jsem byla, nebo někam, kde to bude horší.“

„Jsi moc statečná,“ ocenil to Jean-Yves a v měsíčním světle na ni pohlédl.

Rád s ní pracoval a hovořil. Teď, když bratři zemřeli, byl sám.

S ní se dobře povídalo a byla moc hodná. Líbilo se mu na ní i všechno ostatní, ale nikdy jí nic neřekl. Nechtěl se jí dotknout nebo ji

vyděsit. Hodně mu vyprávěla o klášteře. Nic jiného neznala a stýskalo se jí. Miloval její nevinnost a zároveň i sílu. Obdivuhodně se v ní propojovaly různé povahové rysy. Nikdy neodmítla práci nebo zodpovědnost a nebála se riskovat. Byla statečná jako kterýkoli muž.

Ostatní si toho už dávno všimli. Vážili si jí stejně jako on. Zúčastnila se s ním všech akcí na podzim i v zimě. Naučil ji zacházet s krátkovlnnou vysílačkou a nabíjet zbraně. Na strýcově poli ji učil střílet. Střílela překvapivě slušně. Měla výborné reflexy, rychlou reakci a pevnou ruku. A k tomu všemu navíc i dobré srdce.

Dva dny před Vánocemi mu pomáhala odvézt čtyři židovské chlapce do Lyonu. Otec Jacques slíbil, že je k sobě vezme, ale potom nemohl. Bál se, aby neohrozil ostatní, a tak je odvezli k Jeanu Moulinovi a zpátky se vraceli sami. Jeden z chlapců byl nemocný.

Amadea ho držela v náručí a starala se o něj.

„Jsi skvělá žena, Amélie,“ poznamenal Jean-Yves, když se vraceli do Melunu. Cestou je zastavili vojáci a kontrolovali jim doklady a jeden nahlédl do auta. „To je moje holka,“ podotkl Jean-Yves nenuceně a voják přikývl.

„To máš kliku.“ Usmál se na ně. „Veselé Vánoce.“ A mávl rukou, ať jedou.

„Skopčáku hnusnej,“ utrousil Jean-Yves, když se rozjížděl, a pak pohlédl na Amadeu. „Kéž by to byla pravda.“ Nevěnovala mu pozornost, protože myslela na nemocného chlapce. Doufala, že se uzdraví. Skrýval se tři měsíce ve vyhloubené díře a následkem toho trpěl bronchitidou. Měl velké štěstí, že přežil.

„Cože?“

„Povídám, že bych si moc přál, aby byla pravda, že jsi moje holka.“

„To ne.“ Vypadala překvapeně. „Nebuď hloupý.“ Okřikla ho mateřským tónem, ale on se na ni zubil a připomínal jí spíš malého kluka, a ne muže, jenž neustále riskuje život kvůli Francii.

„Ale ano. A není to žádná hloupost. Hloupé je, že se chceš na zbytek života zamknout v nějakém klášteře. To je hloupost.“

„Není. Po takovém životě toužím.“

„Proč? Čeho se bojíš? Před čím se schováváš? Co je tady venku tak hrozného?“ Téměř na ni křičel, ale už celé měsíce ji miloval a trápilo ho, jak to skončí. Znělo to, jako když se hádají dvě děti.

„Já se před ničím neschovávám. Věřím tomu, co dělám. Miluju klášter a to, že budu jeptiška.“ Překřížila ruce na prsou, úplně jako kdyby je vsunula do hábitu. Stáleji chyběl a připadala si bez něj jako nahá.

„Pozoroval jsem tě dnes večer s těmi kluky, zvlášť s tím nemocným. Musíš mít děti. Ženy jsou pro ně zrozené. Nemůžeš popírat samu sebe.“

„Ale ano, mohu. Mám jiné představy.“

„Jako třeba co? Tam uvnitř nemáš nic než oběti a samotu a modlitby.“

„Ale já jsem si v klášteře nikdy nepřipadala opuštěná, Jeane-Yvesi,“ namítla klidně a pak si povzdechla. „Občas jsem víc sama tady venku.“ Byla to pravda. Stýskalo se jí po klášterním životě a po sestrách. Po matce představené.

A po vlastní matce a Daphne. Postrádala tolik věcí. Ale byla vděčná, že je tady.

„Já jsem taky opuštěný,“ přiznal smutně a pohlédl na ni. Spatřil na jejích tvářích slzy. „ Ma pauvre petite,“ řekl a zajel s autem ke kraji vozovky. „Omlouvám se. Nechtěl jsem na tebe křičet.“

„To nic.“ Amadea se najednou rozplakala a on ji objal. Nemohla přestat. Snad vše zhoršily vánoční svátky. Také už uplynul rok od jejího zatčení. „Tak moc se mi po nich stýská… nemůžu uvěřit, že jsou pryč… moje sestra byla tak krásná… a maminka, chudinka, snažila se udělat pro nás všechno. Nikdy nemyslela na sebe… pořád musím přemýšlet o tom, co s nimi je… vím, že už je nikdy neuvidím… ach Jeane-Yvesi…“ Vzlykala v jeho náručí dlouho.

Poprvé dovolila, aby na tohle pomyslela. Předtím nikdy nepřipustila, aby se jí myšlenky zatoulaly tím směrem. Slyšela o Ravensbrücku vyprávět hrozné věci. Nemohla unést představu, že jsou navždy ztracené, ovšem v hloubi srdce věděla, že tomu tak je.

„Já vím… já vím… také na takové věci myslím… scházejí mi bratři… Všichni jsme ztratili někoho, koho jsme milovali. Není mezi námi nikdo, kdo by o někoho nepřišel.“ A potom ji bez přemýšlení

políbil a ona jeho polibek opětovala. Po všech měsících otálení a respektování slibů, jež složila, života, o němž tvrdila, že po něm touží, a kláštera, kam chtěla uprchnout. To on si ale nepřál. Toužil s ní strávit zbytek života, mít s ní děti a starat se o ni. Teď měli jen jeden druhého. Všichni ostatní, které kdy milovali, odešli. Oběma.

Skončili jako dva trosečníci v záchranném člunu zmítaném na rozbouřeném moři a najednou se k sobě přimkli.

Amadea vůbec netušila, co se s ní děje, ale přemohlo ji tak velké zoufalství a nepochopitelná touha, že se nepřestávali líbat a objímat.

A dřív než se jeden z nich mohl zastavit či ovládnout nebo snad na to jen pomyslet, začal se s ní v dodávce milovat a ona si nic jiného nepřála. Zdálo se, jako kdyby se stala někým úplně jiným, nějakou jinou ženou, než byla po všechny ty roky. Války působí divné věci a od základu mění lidi. Tak jako ji. Všechny její sliby byly zapomenuty, sestry, klášter, dokonce i láska k Bohu.

V tomto okamžiku chtěla a potřebovala pouze Jeana-Yvese a on stejně zoufale potřeboval ji. Oba příliš vytrpěli, příliš ztratili, až příliš často projevovali odvahu kvůli jiným, přežili tolik hrůzy. Této noci se zřítily jejich obranné hradby. Objímal ji, vzlykal jí do světlých vlasů a ona netoužila po ničem jiném než ho utěšit. Byl dítětem, které nikdy neměla a ani nebude mít, jediným mužem, kterého kdy chtěla a milovala. Vyčítala si to stokrát při modlitbách ve svém pokoji, a přece nyní netoužila po ničem jiném, než aby byla jeho.

Hleděli pak na sebe jako ztracené děti a on se tvářil vyděšeně.

„Nenávidíš mě?“ Nevzal si ji násilím, chtěla ho, toužili po sobě a potřebovali se víc, než je kdy napadlo. Prostě zažili příliš mnoho, a ať už si to uvědomovali nebo ne, oběti, které si to na nich vyžádalo, byly velké.

„Ne. Nemohla bych tě nenávidět. Miluji tě, Jeane-Yvesi,“ řekla tiše. V nitru pochopila, co se stalo, a odpustila jim oběma.

„Já tě také miluju. Bože, jak já tě miluju. Co budeme dělat?“

Věděl, jak vážně bere boží volání, jemu však nepřipadalo správné.

Byla příliš krásná a láskyplná, než aby se na zbytek života skryla někde v klášteře. Jenže takový život si přála, jak mu tvrdila od chvíle, kdy se potkali.

„Musíme se rozhodnout hned teď? Nejsem si jistá, zda jsem spáchala hrozný hřích, nebo zda se to mělo stát. Možná že tohle se mnou Bůh zamýšlel. Uvidíme, co bude dál, a modleme se,“ navrhla rozumně a on si ji přitáhl blíž. Netušila, kam ji Bůh zavede, ale věděla, že musí nový směr cesty prozkoumat. Připadala jí kupodivu správná.

„Jestli se ti něco stane, Amélie, umřu.“

„Kdepak. Budu na tebe čekat v nebi, a až za mnou přijdeš, prožijeme krásné chvíle.“ V očích měla slzy, ale byla šťastná. Ještě nikdy nebyla tak šťastná. Zažívala jinou lásku než tu ke klášteru, přesto cítila určitou radost z nového života, který se jí líbil. Poprvé si připadala mladá a pošetilá. Pro jednou se jí život nezdál tak vážný a ani tragédie odehrávající se kolem nebyly tak hrozné. Tohle oba dva potřebovali, aby mohli čelit realitě, alespoň prozatím.

„Bože, jak já tě miluju,“ opakoval se širokým úsměvem, když se zvedli. Najednou se chichotali jako malé děti a on nastartoval. Chtěl ji poprosit, aby si ho vzala, ale nechtěl po ní žádat příliš mnoho příliš brzy. Dnes v noci udělala obrovský krok. Možná měla pravdu, a pokud se to mělo stát, ostatní přijde samo. Pěkně popořádku.

Nemusí všechno vyřešit za jedinou noc. Kdyby k tomu on měl co říct, stane se Amélie jeho ženou a matkou jeho dětí. Jen doufal, že Bůh s ním bude souhlasit a že ona bude ochotná se vzdát svých snů o návratu do kláštera. Na to bylo ještě brzo. Stále byla celá omámená z toho, co udělali, a on také.

Cestou domů si tiše povídali, a než vystoupila, objal ji a políbil.

„Miluju tě. Nezapomeň na to. Dnes večer jsme teprve začali. Není to žádný omyl,“ přesvědčoval ji naléhavě, „nebo hřích. Začnu chodit pravidelně do kostela,“ slíbil a Amadea se usmála. Nebyl tam od té doby, co zemřeli jeho bratři. Stále se na Boha zlobil.

„Možná právě proto mě sem Bůh poslal, abych tě přivedla zpátky na správnou cestu.“ Ať už byl důvod jakýkoli, tvářila se stejně šťastně jako on navzdory šoku z toho, co právě dělali. Ke svému velkému údivu se necítila provinile, byla šťastná a zamilovaná. Také věděla, že bude trvat dlouho, než se vše vyřeší. To byl jeden z důsledků války.

Když té noci ležela v posteli a myslela na něj, ohromilo ji, že nemá žádné výčitky svědomí, ani ničeho nelituje. Kupodivu jí to připadalo správné. V duchu se ptala, zda právě tohle pro ni Bůh nakonec nepřichystal. Ještě na to myslela, když usínala. Druhý den ráno našla květiny, které jí tu nechal cestou do práce. Zašel na strýcovu farmu a položil před chlév kytičku zimních květů s věnováním „Miluju tě. J.-Y.“. Amadea si lístek s úsměvem strčila do kapsy a šla dovnitř podojit kravku, která už na ni čekala. Poprvé v životě se cítila jako žena. Byl to pro ni v každém směru neznámý pocit. Najednou objevovala vše, co v sobě dosud potlačovala, a měla v úmyslu to tak dělat navždy. Její život se obrátil vzhůru nohama a najednou nebylo možné rozlišit, která cesta je správná, jestli ta lákavá, po níž se právě vydala s Jeanem-Yvesem, nebo ta, která pro ni tolik znamenala po mnoho let předtím. Věděla však a věřila, že odpovědi na její otázky včas přijdou a tajemství bude odhaleno.

20

Až do konce zimy Amadea podnikala další akce s Jeanem-Yvesem. Britové pravidelně doručovali zásoby nebo vysazovali osoby. Jednou v noci čekali na jakéhosi britského důstojníka, a když mu pomohli zahrabat padák a vypravili ho na cestu v uniformě příslušníka SS, zeptal se Jean-Yves Amadey, jestli už o něm slyšela.

Jmenoval se lord Rupert Montgomery a patřil k těm, kteří pomáhali organizovat dětské transporty, díky nimž bylo před válkou zachráněno deset tisíc dětí z celé Evropy.

„Prosila jsem maminku, aby tam poslala mou sestru,“ vzpomínala Amadea smutně cestou domů. „Vůbec ji nenapadlo, že bychom měli mít nějaké problémy, a bála se, co by se sestrou bylo, kdyby odjela.

Bylo jí třináct, v šestnácti ji deportovali. Ten muž udělal pro spoustu dětí úžasnou věc.“

„Je to dobrý člověk. Viděl jsem ho už předloni,“ poznamenal Jean-Yves a usmál se na ni.

Jejich vztah pokračoval bez překážek i po Vánocích. Zmínil se před ní o manželství, ale Amadea váhala. Stále nevěděla, zda Bůh nechce, aby se vrátila do kláštera. Tahle představa však nyní i jí připadala neuskutečnitelná. Zabila jednoho člověka, byť nešťastnou náhodou, a navíc byla hluboce zamilovaná. Milovali se při každé příležitosti. Jean-Yves se sotva udržel, aby se jí nedotýkal. Nebylo možné, aby ji nechal vrátit se po válce do kláštera, jak si sám přísahal. Něco takového si Bůh určitě nepřál. Takový nepřirozený život. Navíc Amadeu moc miloval.

Na jaře se na ně přijel podívat z Paříže Serge. Byl rok 1943.

Serge si okamžitě všiml, co se mezi Amadeou a Jeanem-Yvesem

přihodilo, nic mu nemuseli vysvětlovat. Když se vrátil do Paříže, zmínil se Pierrovi, že karmelitánský řád zřejmě bude po válce chudší o jednu moc hezkou mladou jeptišku. Větší dojem na něj ale udělalo, kolik práce Amadea s Jeanem-Yvesem odvedli. Od jejího příjezdu prováděli samé úspěšné akce a podle toho, co říkal Jean-Yves, Amadea byla nebojácná, avšak vždy si dávala pozor, aby zbytečně neriskovala životy členů jejich buňky.

Serge s Jeanem-Yvesem probírali plán na likvidaci nedalekého německého muničního skladu. Jean-Yves trval na tom, aby se Amadea takové akce neúčastnila. Serge si myslel, že by to měla zvládnout, ale chápal, proč si Jean-Yves dělá starosti. Miloval ji.

Jenže skutečnost byla taková, že její pomoc potřebovali, protože byla nebojácná a podle toho, co slyšel, i rychlá. Serge jí důvěřoval snad víc než komukoli jinému v Melunu, s výjimkou Jeana-Yvese.

Když odjel, probírali téma dál a Amadea souhlasila se Sergem.

Chtěla se akce zúčastnit. Válečné události se začaly vyvíjet jiným směrem. Hitlerova armáda v únoru musela kapitulovat u Stalingradu a zažila první porážku. Ve Francii usilovali ze všech sil, aby Hitlera porazili i zde. A nebylo pochyb o tom, že vyhodit do povětří sklad zbraní Němcům způsobí velkou újmu.

Akci pečlivě plánovali několik následujících týdnů a Amadea nakonec Jeana-Yvese přesvědčila. Proti všem svým obranným instinktům souhlasil, aby šla s ním. Konečné rozhodnutí leželo na něm jakožto na veliteli buňky. Jenže měli nedostatek lidí. Dva z jeho nejlepších onemocněli.

Jean-Yves, Amadea, dvě ženy, Georges a další muž se vydali k muničnímu skladu jednou pozdě večer. Jeli ve dvou nákladních automobilech, výbušniny měli ukryté vzadu. Amadea seděla ve stejném autě s Jeanem-Yvesem. Dva muži vystoupili a podřízli hrdla hlídkám. Tohle byla nejnebezpečnější akce, jakou kdy podnikli.

Opatrně rozmístili nálože kolem muničního skladu a potom se všichni kromě Jeana-Yvese a Georgese podle plánu vrátili k autům.

Oba mladíci věděli, že mají jen pár minut na to, aby zapálili roznětky a utekli. Použili primitivní nálože, ale lepší neměli. Ještě než doběhli k autům, zaslechla Amadea strašlivý výbuch a spatřila ten největší

ohňostroj v životě. Podívala se na ostatní. Startovali a po Jeanu-Yvesovi a Georgesovi nebylo ani vidu ani slechu.

„Jedeme…! Jedeme!“ křičel muž, který seděl v autě s ní. Přece ale nemohou Georgese a Jeana-Yvese opustit! Každou chvíli dorazí všechny místní vojenské jednotky, a pokud ty dva najdou, zastřelí je.

Ostatní dvě ženy čekaly v druhém automobilu na Georgese. Amadea seděla za volantem prvního vozu.

„Neodjedu,“ prohlásila, ale když se ohlédla, viděla obrovskou ohnivou kouli. Druhá dodávka odjížděla.

„Nemůžeme tu čekat,“ naléhal na ni muž sedící vedle ní. Chytili by je, a Amadea to věděla.

„Musíme,“ trvala na svém, zatímco za ní se ozvala další série výbuchů, až se jejich auto otřáslo. Oheň se šířil, sirény spustily.

Amadea bez váhání šlápla na plyn a vyrazila. Poskakovali po polích ve dvou nákladních automobilech, Amadea se třásla od hlavy až k patě, když zastavila u stodoly, kde parkovala auta. Jen zázrakem je nechytili a ona si dobře uvědomovala, že otálela příliš dlouho.

Málem ohrozila všechny ostatní kvůli muži, kterého milovala. Stáli mlčky a potmě ve stodole, naslouchali dalším explozím a tiše plakali.

Nezbývalo než se modlit, aby se Georgesovi a Jeanu-Yvesovi podařilo utéct, jenže Amadea si neuměla představit, jak by se jim to povedlo. K výbuchu došlo mnohem dřív, než čekali, takže se zdálo více než pravděpodobné, že oba muži byli buď těžce zraněni, nebo na místě zastřeleni.

„Omlouvám se,“ promluvila k ostatním třesoucím se hlasem.

„Měli jsme odjet dříve.“ Všichni přikývli, věděli, že má pravdu, ale ani oni nechtěli oba muže opustit. Málem za to čekání zaplatili svými životy. Jen tak tak vyvázli.

Amadea kráčela k farmě, kde bydlela, naslouchala výbuchům a dívala se na rozzářenou oblohu. Lehla si do postele a celé hodiny se za něj modlila. Druhý den ráno se zvěst rozšířila. Vojáci po širokém okolí hledali důkazy. Žádné nenašli. Lidé na farmách si klidně hleděli své práce. Němci objevili dva mrtvé muže, ohořelé k nepoznání, i jejich doklady se změnily na popel. A protože Němci nevěděli, co jiného udělat, zatkli čtyři mladíky ze sousední farmy a pro výstrahu je zastřelili. Amadea celý den seděla ve svém pokoji,

zoufalá bolestí a hrůzou. Nejenže zemřel Jean-Yves, kvůli jejich činu zastřelili i čtyři mladé chlapce. Za svobodu a zničení zbraní, kterými by Němci zabili mnoho dalších lidí, platili vysokou cenu. Muž, jehož milovala, byl mrtev a ona byla zodpovědná za smrt osmi lidí, Georgese a Jeana-Yvese, čtyř mladíků z farmy, a dokonce i těch dvou mladých Němců držících hlídku, kterým podřízli hrdlo. Měla svědomí hodně zatížené na ženu, která se kdysi toužila stát nevěstou Kristovou. A náhle, když oplakávala smrt jediného muže, jehož milovala, věděla, že až bude po všem, musí se do kláštera vrátit. Po zbytek života bude jako karmelitka odpykávat své hříchy.

21

Serge přijel do Melunu až za tři týdny. Novinku se dozvěděl v Paříži a měl z výsledku radost. Škody, které Němcům způsobili, byly značné. Ovšem zpráva o smrti Jeana-Yvese ho zničila. Patřil k jeho nejlepším mužům. Chtěl si co nejdříve promluvit s Amadeou.

Našel ji zoufalou žalem v jejím pokoji na farmě. Britové dál posílali zásoby či muže, ale ona se od té doby žádné akce nezúčastnila.

Posadili se a promluvili si a on jí vylíčil, že mají nedostatek lidí, aby mohli bezpečně přijímat zásilky. Amadea na něj vrhla nešťastný pohled a zavrtěla hlavou. „Já nemůžu.“

„Ale, můžete. Když tam budete vy, jako by byl venku i on.

Musíte to pro něj udělat. A pro Francii.“

„To je mi jedno. Mám na rukách příliš mnoho krve.“

„Neulpěla na vašich, ale na jejich rukách. A pokud nebudete pokračovat v práci, brzy se tam ocitne i naše krev.“

„Zabili čtyři chlapce,“ pronesla se zoufalým výrazem. Trápila se jejich smrtí úplně stejně jako smrtí Jeana-Yvese.

„A zabijí mnohem víc lidí, jestliže je nezastavíme. Tohle je jediný způsob. Jiný nemáme. Britové na nás spoléhají. Brzy očekáváme další velkou akci. Nemám čas vycvičit nové lidi. A vás potřebuju teď hned na něco jiného.“

„Na co?“ zeptala se. Pleť měla téměř popelavě šedou. Naléhal na ni, protože věděl, že musí pokračovat. Byla příliš dobrá, aby to vzdala. A Serge se bál, že kvůli smrti Jeana-Yvese odmítne. Byla zničená bolestí.

„Potřebuju, abyste odvezla jednoho židovského chlapce a jeho sestru do Dordogne. Máme tam pro ně přichystaný bezpečný úkryt.“

„Kolik jim je?“ zeptala se bez valného zájmu.

„Čtyři a šest let.“

„Co tady ještě dělají?“ Znělo to překvapeně. Většina židovských dětí, pokud ne úplně všechny, byla z Francie v uplynulých letech odvezena. Zbytek se skrýval.

„Ukrývala je jejich babička, ale minulý týden zemřela. Musíme je odvézt. V Dordogne budou v bezpečí.“

„A jak bych je tam já měla dopravit?“ Cítila bezmoc a únavu.

„Máme pro ně doklady. Jsou vám podobné, oba mají modré oči a světlé vlasy. Pouze jejich matka byla Židovka. Deportovali ji a jejich otce zavraždili.“ Jako spousta jiných dětí už neměly nikoho z rodiny.

Amadea začala protestovat, potom na něj pohlédla a vzpomněla si na své sliby, na matku, sestru Daphne i na Jeana-Yvese. A náhle měla pocit, že jim to dluží a že možná tak odčiní životy, jež měla na svědomí. Opět se cítila jako jeptiška. Jean-Yves si vzal tu ženu, jíž se stala, s sebou do hrobu. Amadea věděla, že už nikdy nebude stejná.

Sestra Tereza z Karmelu by neodmítla takový úkol. Pomalu přikývla.

Neměla jinou možnost. „Udělám to,“ slíbila a Serge se zaradoval.

Ujal se této zvláštní mise jak kvůli ní, tak kvůli dětem. Nelíbilo se mu, jak žila od té doby, co Jean-Yves zemřel. Jemu by se to také nelíbilo. Vlastně ji přesvědčoval i kvůli němu. Dvě židovské děti byly sirotky.

„Přivezeme je sem zítra v noci, s doklady pro ně i pro vás.

Vlastní doklady musíte schovat do podšívky kufru. Podle papírů budete jejich matka a jedete na návštěvu k rodině v Besse.“ To bylo v srdci kraje Dordogne, odkud pocházel její otec. Nikdy tam nebyla a vždycky se tam chtěla podívat. V duchu si říkala, zda cestou uvidí zámek, i když měla na starost důležitější věci. „Budete si muset půjčit auto z farmy.“ Věděl, že to nebude žádný problém.

Zbytek dne, když vykonala domácí práce, strávila ve svém pokoji v modlitbách. Posledních pár týdnů skoro nejedla a bylo to vidět.

Nazítří zašila doklady na jméno Amélie Dumasová pod podšívku kufru. Věděla, že večer bude mít jiné.

Přijeli po večeři. Přivezla je žena z pařížské organizace. Děti byly nádherné a tvářily se vyděšeně. Dva roky se skrývaly ve sklepě a jediná příbuzná, která jim na světě zbyla, zemřela. Serge měl pravdu. Podobaly se jí. Donutily ji zapřemýšlet, jak by asi vypadaly její děti, kdyby nějaké měla s Jeanem-Yvesem. Jenže takové úvahy nyní byly bezpředmětné. Chvíli si s dětmi povídala. Dostaly večeři, Amadea je uložila do své postele a sama spala na podlaze. Chlapec držel svou sestru celou noc za ruku. Oběma bylo jasné, co mají dělat.

Musí předstírat, že je Amadea jejich maminka, a oslovovat ji tak. 1

kdyby se jich vyptávali zlí vojáci. Slíbila jim, že nedovolí, aby se jim něco stalo, a modlila se, aby mohla slib splnit.

Vyjeli hned ráno po snídani v autě strýce Jeana-Yvese. Cestu by měli zvládnout za šest nebo sedm hodin. Vzala s sebou dostatek jídla, aby nemuseli nikde zastavovat. Když míjeli hlídku, podala vojákům doklady. Podívali se na ni, pak na děti, vrátili jí doklady a rukou naznačili, že mohou jet dál. Byla to ta nejjednodušší akce, jakou zažila, a děti navíc usnuly, takže mohla přemýšlet. Cítila se lépe a byla ráda, že s cestou souhlasila. Děti byly milé a Amadea je litovala. Měla je předat jednomu z členů buňky v Dordogne a ten je měl dopravit do bezpečného domu, který jim zajistil. Navrhl Amadee, že u nich může přespat, než pojede zpátky. Cesta trvala dlouho.

Byly čtyři hodiny odpoledne, když se ocitli v kopcovité krajině, jejíž obyvatelé snad ani netušili, že zuří válka. Vypadala nádherně, zeleně a úrodně. Adresu, kterou jí napsali, snadno našla. Čekal na ně mladý muž se stejně blonďatými vlasy a modrýma očima, jako měla ona a děti. Klidně by mohl být jejich otec a ona jejich matka.

Poděkoval, že je přivezla.

„Chcete jet také, nebo tady zůstanete?“ zeptal se a děti se zatvářily zmateně, že je Amadea opouští. Byla jediná osoba, kterou znaly, i když ne moc dlouho. Ale byla na ně hodná. Snažila se je uklidnit, obě však začaly plakat. Amadea pohlédla na muže, kterého znala jako Armanda.

„Pojedu s vámi.“ Nastoupil k nim do vozu a radil jí, kudy se má dát. Za pět minut projížděli kolem impozantního zámku a Armand ji vyzval, aby zajela dovnitř. „Sem?“ zatvářila se překvapeně. „Tohle je

ten bezpečný dům?“ Byla to nádherná stará stavba s mnoha hospodářskými staveními, stájemi a obrovským nádvořím. „Komu ten dům patří?“ zeptala se zvědavě. Tady někde se narodil její otec, i když Amadea nevěděla, kde přesně.

„Mně,“ prohlásil, a když se na něj nevěřícně podívala, zasmál se.

„Jednou. Zatím patří mému otci.“ Amadea se obdivné pousmála.

Vystoupili. Děti vyjeveně zíraly na zámek. Po dvou letech ve sklepě na okraji Paříže si připadaly jako v nebi. Amadea věděla, že doklady, které pro ně mají, dosvědčují jejich šlechtický původ. Byly údajně vzdálenými příbuznými paní domu.

Starší hospodyně děti odvedla, aby jim dala najíst, zatímco po zámeckých

schodech

sestupoval

postarší

pán.

Amadea

předpokládala, že je to Armandův otec. Důstojně vypadající muž si s ní potřásl rukou a choval se velmi příjemně. Armand je seznámil.

Znal pouze její jméno uvedené v nejnovějších dokladech, Philippine de Villiers. Tak ji také svému otci představil a potom se otočil k Amadee. „Dovolte, abych vám představil svého otce,“ začal zdvořile, „hrabě Nicolas de Vallerand.“ Amadea na něj překvapeně pohlédla, hned si povšimla jisté podobnosti, ačkoli byl starší než její otec, když ho viděla naposled. Otec zemřel ve čtyřiceti čtyřech letech a nyní by mu bylo šedesát. Amadea se podívala na Armanda, zatvářila se vyděšeně, ale nic neřekla. Armand poznal, že ji něco silně rozrušilo. Hrabě je zval dál. Připravili jí večeři, kterou podávali vytříbeně v jídelně, kam ji oba muži doprovodili. Tiše si dům prohlížela a hrabě si povšiml její nemluvnosti, ovšem nijak to nekomentoval.

„Je to krásný starý dům. Byl postaven v šestnáctém století. Asi o dvě stě let později ho přestavěli. Obávám se, že dnes už by opět potřeboval hodně opravit. Jenže než válka skončí, není tu nikdo, kdo by to udělal. Střecha už připomíná řešeto.“ Usmál se. I on se na ni díval a měl dojem, že mu někoho připomíná. Amadea ho chápala, protože byla vlastně obrazem svého otce. V duchu se ptala, co by se stalo, kdyby mu pověděla pravdu. Něco se však muselo změnit, jestliže bude ukrývat židovské děti. Připadalo jí to paradoxní, vždyť jejího otce vyhnali a nechtěli ho nikdy vidět jen proto, že měl židovskou manželku.

Když se navečeřeli, pozval ji mladý hrabě na procházku do zahrady. Pochlubil se, že ji navrhoval stejný architekt jako zahrady ve Versailles. Byl to zvláštní pocit procházet se stejnými sály, místnostmi i místy, kde žil její otec jako chlapec. Když vyšli ven, vehnaly jí vzpomínky slzy do očí.

V těchto pokojích se ozýval jeho hlas a smích, dokud byl malý kluk či mladý muž. Všude zde zaznívaly ozvěny minulosti, kterou sdílela s těmito dvěma muži, byť oni o tom neměli nejmenší tušení.

„Jste v pořádku?“ Armandovi neušlo, že ji něco hluboce dojalo.

Otec již na ně čekal v zahradě. Amadea přikývla a vyšla ven.

„Jste velmi statečná, že jste sem přivezla děti úplně sama.

Kdybych měl dceru, nevím, zda bych jí něco takového dovolil.

Vlastně, určitě ne.“ Potom se zadíval na Armanda, zamračil se a ztišil hlas. „Bojím se i o Armanda. Jenže dnes nemá nikdo z nás jinou možnost, viďte?“ Ve skutečnosti existovala spousta lidí, kteří se rozhodli jinak. Amadea však byla ráda, že oni zvolili takto.

Při procházce se jí hrabě nevyptával na nic osobního. Lepší je vědět co nejméně. V těchto dnech museli být všichni opatrní. Je nebezpečné prozradit komukoli příliš mnoho. Když se však posadila na jednu ze starodávných, časem opotřebovaných a vlivem přírodních živlů ohlazených mramorových laviček, vzhlédla k staršímu muži smutnýma očima.

„Nevím proč,“ řekl jemně, „ale mám pocit, že vás znám, že jsme se už někde setkali.“ Neslyšel je nikdo jiný než Armand. „Mám pravdu?“ Táhlo mu na šedesát a nebyl ještě tak starý, aby senilněl.

Vypadal však zmateně, jako kdyby k němu doléhaly hlasy z jiné doby, a on si nebyl jist, co vlastně slyší nebo vidí. „Už jsme se setkali?“ zeptal se znovu. Nepřipadalo mu to pravděpodobné, ale mohl zapomenout. A jak tam seděla a dívala se na něj, vypadala úplně jako Armand.

„Znal jste mého otce,“ připustila tichým hlasem a nespustila z něj oči.

„Opravdu? Jak se jmenoval?“

„Antoine de Vallerand,“ pronesla Amadea klidně. Nicolas byl otcův bratr a její strýc a Armand její bratranec. Rozhostilo se

nekonečné ticho a potom se staršímu muži začaly po tváři koulet slzy a on ji beze slova objal.

„Moje milá… moje milá…“ Dlouho nebyl schopen říct nic jiného. Zahltily ho vzpomínky, jež v něm vyvolala. „Věděla jste to, když jste sem jela?“ Zajímalo ho, zda kvůli tomu tento úkol přijala.

Ale ona nic netušila.

Amadea zavrtěla hlavou. „Nevěděla jsem to, dokud jsme sem nepřijeli a Armand nevyslovil vaše jméno. Asi si umíte představit, jaký to byl pro mě šok.“ Smála se skrz slzy. „Zmínila bych se už u večeře, ale bála jsem se, že mě požádáte, abych odešla. Chtěla jsem tu ještě chvilku pobýt. Tatínek mi často vyprávěl o místě, kde vyrostl.“

„Nikdy jsem svému otci neodpustil, co Antoinovi provedl.

Nenáviděl jsem ho za to a nenáviděl jsem i sebe, že jsem neměl odvahu se mu postavit. Sotva jsme pak spolu promluvili. A když zemřel, chtěl jsem požádat vašeho otce, aby se vrátil domů a odpustil nám. Zahynul dva týdny po něm. A moje žena zemřela rok nato.

Potom jsem chtěl napsat vaší matce a vše jí vysvětlit, jenže jsem ji vůbec neznal a byl jsem si jist, že nás nenávidí.“ Místo toho poslal jen zdvořilý kondolenční dopis, nic víc.

„Ona neuměla nenávidět,“ ujistila ho Amadea. „Její rodina se k ní zachovala ještě hůř. Zapsali ji do rodinné knihy mrtvých a nedovolili jí ani, aby se setkala s umírající matkou nebo jí šla na pohřeb. Moje babička k nám ale dva roky předtím chodila, takže jsme ji znaly.

Ostatní jsem nikdy neviděla.“

„Kde jsou teď?“ zeptal se s ustaraným výrazem a Amadea zadržela dech, než odpověděla. Měla jen samé špatné zprávy.

„Celou rodinu po křišťálové noci deportovali. Zřejmě je odvezli do Dachau, ale nevím to jistě. Moji matku a sestru poslali před dvěma lety do Ravensbrücku. Od té doby jsem o nich neslyšela.“

Nicolas se tvářil při jejích slovech vyděšeně.

„A vy jste přijela sem?“ zeptal se zmateně, zatímco Armand si ji upřeně prohlížel. Byla okouzlující. Armand neměl žádné sestry a takovou, jako je ona, by si přál mít. Byl jedináček, neměl jiné příbuzné než otce. Společně se rozhodli, že vstoupí do hnutí odporu,

na světě už měli jen jeden druhého a tento dům, který byl v dezolátním stavu stejně jako většina obydlí široko daleko.

„Byla jsem pět měsíců v Terezíně. Když deportovali mou matku, ukrývali mě nějakou dobu přátelé. A předtím jsem žila šest let v karmelitánském klášteře.“

„Vy jste byla jeptiška?“ Armand se zatvářil překvapeně.

„Myslím, že stále jsem,“ odpověděla, ačkoli po určitou dobu to bylo sporné. Nyní si však opět byla jistá. Po smrti Jeana-Yvese.

Znovu zaslechla boží volání. A pochybovala, že ho někdy ztratila.

Jenom si vybrala krátký oddechový čas, za výjimečných okolností.

„Jsem sestra Tereza z Karmelu. Po válce se do kláštera vrátím.

Musela jsem odejít, abych neohrozila ostatní.“

„Jste pozoruhodná dívka,“ ocenil ji strýc. „Otec by na vás byl velmi hrdý, kdyby žil. I já jsem, a to vás sotva znám.“ Potom na ni toužebně pohlédl. „Nechtěla byste zůstat déle?“ Měli co dohánět.

Nicolas chtěl slyšet všechno o těch letech, která ztratil. Toužil se dozvědět tisíce podrobností.

„To by nebylo rozumné,“ odmítla však Amadea moudře a osvědčila dobrý úsudek karmelitek, jak by řekl Serge. „Ale ráda zase přijedu, pokud budu smět,“ připustila zdvořile. Byla dobře vychovaná.

„Zlomilo by mi srdce, kdybyste už nepřijela.“ Potom se vrátili do domu a celou noc si povídali. Nešli vůbec spát. Nakonec si Amadea lehla jen na pár hodin před odjezdem.

Zašla se rozloučit s dětmi, které plakaly, když odjížděla. Plakali i Armand, Nicolas a ona sama. Slíbila, že zase přijede, a strýc ji zapřísahal, aby na sebe dávala pozor. Sledovala je ve zpětném zrcátku, stáli na nádvoří a mávali jí, ztratila je z dohledu, když odbočila. Prožila jednu z nejkrásnějších nocí ve svém životě a moc si přála, aby tu s ní mohli být její otec a Jean-Yves. Cestou do Melunu však cítila, že je má i tak blízko, stejně jako matku a Daphne.

Všichni byli součástí pevného řetězce spojujícího přítomnost s budoucností i minulostí.

22

Návrat do Melunu proběhl hladce. Hlídka ji zastavila pouze jednou, pár minut si s ní povídali, protože se jim líbila, ale za chvíli ji nechali jet. Na doklady vrhli jen zběžný pohled. Jeden z nich jí s chlapeckým úsměvem mával.

K večeru už byla na farmě. Od následujícího týdne zase s ostatními vyzvedávala zásilky a plnila známé povinnosti. Britové jim poslali další dvě krátkovlnné vysílačky, které ukryli na sousedních farmách.

Koncem září přijel opět Serge. Jak jen mohl, rád se setkával osobně s muži a ženami, kteří pro něj pracovali. Chtěl mít přehled, aby se ujistil, že neohrožují ostatní a že jsou tak loajální, jak očekává.

Na tyhle věci měl šestý smysl. Tentokrát chtěl také něco prodiskutovat s Amadeou. Věděl, že se kvůli Jeanu-Yvesovi dlouho trápila a že si stále klade za vinu nejen jeho a Georgesovu smrt, ale i vraždu čtyř chlapců. A co hůř, bojí se, že smrt Jeana-Yvese je vlastně trestem za její hříchy. Serge si ji hodně oblíbil, oceňoval její dobrý úsudek, odvahu a chladnou rozvahu. Chtěl se ujistit, že je v pořádku, a také s ní probrat novou akci. Jako vždy, když šlo o citlivou záležitost, chtěl s ní hovořit mezi čtyřma očima.

Hned si všiml, že je unavená a ještě skleslá. Jako by ji pronásledovala úmrtí, jež podle svého názoru zavinila. Dlouho mluvila i o tom, jak moc si přeje vrátit se po válce do kláštera.

Povečeřeli spolu. Informovala ho o dodávkách, o nových lidech, kteří s nimi začali pracovat. Po večeři se šli projít.

„O něčem s vámi chci mluvit,“ spustil Serge po pár minutách.

„Potřebuju někoho na zvláštní akci v Paříži. Nevím, jestli si na to

troufnete, ale myslím, že byste to zvládla.“ Ústředí zvláštních operací v Anglii ho požádalo, aby našel někoho se speciálními předpoklady, a Amadea je měla. Vyžadovali ženu, která plynně hovoří německy a dokázala by předstírat, že je klidná, kultivovaná německá aristokratka. Amadea nejenže tak vypadala, ale vlastně přesně taková byla. A zvládala stejně dobře němčinu a francouzštinu. Chtěli, aby hrála roli manželky nebo přítelkyně jednoho vysoce postaveného důstojníka SS, který přijel na návštěvu do Paříže. Důstojníka měl představovat člen britské tajné služby, který byl sám napůl Němec a také uměl výborně francouzský. A k němu potřebovali odpovídající protějšek, a tím byla Amadea. Otázka však zněla, zda to přijme, a rozhodnout se měla jako vždy sama.

Serge jí při procházce všechno vysvětlil a ona mu tiše naslouchala. Dlouho neodpovídala a on na ni nenaléhal.

„Kdy to musíte vědět?“ Chtěla se ještě pomodlit. Na venkově byla šťastná, dělala, co mohla. Vydat se do Paříže a ukazovat se esesákům pro ni představovalo mnohem větší nebezpečí. Nevadilo by jí, kdyby ji Němci v Melunu při některé noční akci zastřelili.

Rozhodně však nechtěla riskovat a ze všeho nejvíc se bála toho, že by ji znovu poslali někam do koncentračního tábora. To by bylo nad její síly. Věděla, že znovu by neměla takové štěstí jako při útěku z Terezína. Z Osvětimi nebo většiny ostatních táborů dosud neutekla živá duše. Jenom šťastnou náhodou mohla noc, kdy vyhladili Lidice, využít k útěku z nacistického „modelového“ tábora. Němci se chystali ukázat své Město pro Židy mezinárodnímu Červenému kříži.

Nyní se deportace do jakéhokoli jiného tábora či i do toho samého rovnala téměř jisté smrti, po nesnesitelném mučení. Pozvání do Paříže a převlek za manželku důstojníka SS jí připadaly riskantní. Až příliš.

„Nemáme moc času. A vy jste naše jediná možnost,“ přiznal Serge poctivě. „Agent, který akci povede, přijede koncem tohoto týdne. Stejně jsem se vám to chystal říct. Přiletí s ním ještě tři muži.“

Amadea už věděla, jak takové výsadky probíhají. Často při nich s Jeanem-Yvesem a ostatními asistovala. Malé letadlo značky Lysander přistane ani ne na pět minut, a jakmile muži vyskočí, letadlo vzlétne a všichni na zemi se rychle rozprchnou. Stejná letadla

jim doručovala zásoby a občas i agenty. Přistání však byla daleko obtížnější. Přilétali bez světel a spoléhali na členy odboje na zemi, že je navedou baterkami a ochrání je. Až dosud, v době, kdy s nimi pracovala Amadea, se nestala žádná nehoda a neztratili jediného člověka. I když kolikrát mnoho nechybělo.

„Musí to být někdo důležitý,“ pronesla Amadea zamyšleně a v duchu se ptala, kdo to asi je a zda už o něm slyšela. Znala hodně jmen lidí, kteří spolupracovali v Anglii. Když čas od času obsluhovala vysílačku, slýchávala jejich krycí jména. Byla už na krátké vlny mistr. Jean-Yves ji to skvěle naučil.

„Ano, velmi důležitý,“ připustil Serge o britském agentovi.

„Mohl by přinejhorším akci zvládnout sám, ale s ’manželkou‘ snáze odvede pozornost.“ Podíval se na ni upřímně. „Jste jediná, kdo na to má.“ Žádná jiná jejich agentka nemluvila německy tak plynně jako ona a nemohla se vydávat za Němku. I když některé mluvily dobře, bylo očividné, že jsou Francouzky. Amadea vypadala dokonale teutonsky. Nejen pouze německy, nýbrž árijsky na entou. Stejně jako důstojník, s nímž by měla pracovat. Byl jako ona napůl Němec, byť ne Žid. Jeho matka byla pruská princezna, v mládí proslulá svou krásou.

„Kdo je to?“ Amadea na něj byla zvědavá a akce ji proti její vůli zaujala.

„Jeho krycí jméno je Apollon.“ To jméno už slyšela a napadlo ji, že ho možná kdysi potkala. Rozeznělo to strunu v paměti, nemohla si však ke jménu přiřadit žádný obličej. Až za chvíli si vzpomněla.

Jednou už tady přistál. Čekala na něj s Jeanem-Yvesem. Rupert Montgomery. Muž, který patřil k organizátorům transportů židovských dětí. „Je to britský lord.“

„Už jsem se s ním setkala.“ Serge přikývl. Věděl o tom.

„On si na vás také pamatuje. Napadlo ho, že byste se k sobě hodili. Vypadáte správně, přesně podle jeho představ.“ A také má odpovídající povahu. Ačkoli si to Amadea neuvědomovala, v kritických situacích prokazovala nervy z ocele a vynikající úsudek.

Potvrdil to každý, kdo s ní kdy pracoval. Cestou zpátky k domu panovalo nekonečné ticho. Ochladilo se. Brzy přijde zima. Když došli k brance, Amadea na Serge s povzdechem pohlédla. Hodně jim

dlužila, možná i proto byla až dosud tolikrát ušetřena. Aby sloužila Pánu, bez ohledu na to, jak velký má strach. „Udělám to,“ souhlasila tiše. „Kdy přiletí?“

„Pošlu vzkaz,“ slíbil Serge. Měl by přijet koncem týdne. Dnes bylo pondělí. Pohlédla na Serge utrápenýma očima. Věděl, že od ní žádá hodně. Možná až moc. Ale byla ochotna to podstoupit. Za jakoukoli cenu dosáhnout vítězství a svobody, i kdyby zachránila jediný život.

„Budu čekat.“ Serge přikývl. Na plukovníka Montgomeryho také udělala dojem. Pamatoval si i její krycí jméno. Tereza. Používali ho pro vzkazy a na krátkovlnném vysílání. Proto bude Amadea nyní poslouchat.

„Děkuju. Je opatrný. Ví, co dělat.“ Amadea pokývla hlavou.

Rozhodla se, že se do akce pustí, kvůli tomu, co on podnikl pro židovské děti. Chtěla mu pomoci.

Serge ji objal a odešel do stodoly, kde přespával, zatímco Amadea se vrátila do domu sama. V krajině kolem Melunu se ničeho neobávala. Navzdory tomu, co zde podnikali, se cítila mezi farmami bezpečně. Místní Němci se chovali úplně krotce, s výjimkou odvetných opatření po nějaké akci namířené proti nim.

„Bůh vás provázej,“ rozloučila se a Serge přikývl.

Za dva dny zaslechla v krátkovlnné vysílačce své krycí jméno.

Zaznělo pouze: „Terezo. Samedi.“ Sobota. Což znamenalo pátek.

Akce probíhaly pokaždé o den dříve, než hlásili. Malé letadlo budou vyhlížet kolem půlnoci. A jako vždy budou muset jednat rychle.

V pátek v noci čekala v polích se sedmi dalšími lidmi. Dvě skupiny po čtyřech s baterkami. Za chvíli zaslechli tlumené hučení malého lysanderu. Rozptýlili se a rozsvítili baterky. Letadlo letělo rychle, tvrdě přistálo a kousek popojelo. Ještě než zastavilo, vyskočili čtyři muži. Měli na sobě farmářské oblečení a vlněné čepice. Ani ne za tři minuty letadlo opět vzlétlo. Výsadek proběhl bezvadně. A během dalších dvou minut místní zmizeli a vrátili se na své farmy. Tři muži, kteří přiletěli s plukovníkem Montgomerym, šli s nimi. Je čekala jiná akce a už se s ním neuvidí, až zase po návratu do Anglie. Rozprchli se směrem k jihu. On pracoval většinou sám.

Tentokrát s Amadeou. Vedla ho k farmě, kde bydlela, aniž řekla

jediné slovo. Zamířila k jednomu starému koňskému boxu v zadní části stáje. V podlaze tam byly padací dveře, které mu ukázala, pro případ, že by se něco dělo. Pod padacími dveřmi ležely dvě přikrývky a džbán s vodou. Zítra pojedou do Paříže za Sergem.

Amadea s mužem známým jako Apollon nepromluvila, jen se na něj dívala a kývla, podíval-li se on na ni. Když se chystala odejít, muž zašeptal: „Děkuju.“ Neděkoval jen za dnešní noc a teplé přikrývky, ale i za ochotu zúčastnit se této akce. Věděl vše o jejím původu i o tom, jak moc riskuje. Pouze o Jeanu-Yvesovi neměl tušení, ale to nebylo pro jejich úkol podstatné. Sloužil v britské tajné službě ve velmi vysoké hodnosti. Věděl také, že v minulosti žila v klášteře, což mu připadalo zajímavé, a že z kláštera odešla, aby chránila ostatní.

Amadea ještě jednou pokývla a zamířila do svého pokoje vedle kuchyně. Ráno mu přinesla snídani. Měl na sobě stejné oblečení z hrubého sukna jako včera. Vypadal čistě, odpočatě a byl dokonale oholen. A i v tom hrubém pracovním oblečení působil impozantně.

Byl vysoký jako její otec a kdysi míval stejně světlé vlasy jako ona.

Nyní mu již prokvétaly šedinami. Mohlo mu být tak čtyřicet pět, přibližně stejně jako jejímu otci, když zemřel, a navíc se mu vzdáleně podobal, i když její otec byl Francouz a ne Brit. Amadee bylo jasné, že tento muž se může snadno vydávat za Němce. Vypadal jako ideální zástupce vládnoucí rasy. Jen těžko by mohl nenápadně proklouznout někde jinde než v davu Němců. Ani zdaleka nevypadal na Francouze. Když mu donesla snídani, oslovil ji německy. Mluvil bezchybně jako ona, němčina pro něj byla stejně přirozená jako angličtina, tak jako pro ni francouzština a němčina. Angličtinu Amadea tak dobře neovládala. Odpověděla německy. Zeptala se ho, zda se dobře vyspal.

„Ano, děkuju,“ odpověděl zdvořile a pohlédl jí upřeně do očí.

Jako kdyby v nich cosi hledal a ona neměla ani tušení co. Potřeboval ji lépe poznat, vycítit její reakce, její myšlení. Pokud měli představovat manžela a manželku, musel ji skutečně znát a porozumět jí i jinak než jen slovně.

„Odjíždíme odpoledne ve čtyři,“ oznámila mu tiše a uhnula před jeho zkoumavým pohledem.

„Tohle nedělejte,“ upozornil ji. „Znáte mě. Milujete mě. Nebojíte se mě. Dívejte se mi přímo do očí. Je vám se mnou dobře. Jsme manželé už pět let. Máme spolu děti.“ Chtěl po ní, aby se úplně vžila do své role.

„Kolik?“ zeptala se a znovu se na něj podívala, jak jí poručil.

Nepřeháněl a Amadea ho chápala. S ní to nemělo nic společného. Šlo o úlohu, kterou museli hrát. A dost dobře, aby zůstali naživu.

Sebemenší chybička jednoho z nich mohla stát toho druhého život, nebo oba, a to věděla. Čekal ji mnohem nebezpečnější a obtížnější úkol než vyhlížení letadla uprostřed polí o půlnoci.

„Máme dvě děti. Kluky. Tři a pět let. Poprvé od jejich narození je opouštíte. Kvůli našemu výročí. Měl jsem nějakou práci v Paříži, pro říši, a vy jste se rozhodla jet se mnou. Žijeme v Berlíně. Znáte to tam?“ zeptal se se zájmem. Pokud ne, musel by ji všechno naučit.

Ukázat jí fotografie, mapy, restaurace, obchody, muzea, ulice, parky, lidi, kina. Bude muset Berlín znát lépe než město, kde se narodila.

„Znám Berlín dobře. Sestra mojí matky se tam po svatbě odstěhovala. Ji jsem sice neznala, ale jako malá jsem tam jezdila.“

Přikývl. To byl začátek. Věděl, že pochází z Kolína. Dokonce i to, jak se její matka jmenovala za svobodna. I jak se jmenovala její sestra. Znal i datum, kdy byly zatčeny. Zjistil si, do které školy chodila, než šla do kláštera. Nevěděl toho o Amadee jen velmi málo.

Ona znala pouze jeho jméno, krycí jméno a to, že se podílel na organizaci dětských transportů. Nezmínila se však o tom. Nechystali se přátelit, jen se učili své role.

Celou cestu do Paříže probírali podrobnosti, které potřebovala znát. On řídil vůz, který mu kdosi půjčil. Jeho doklady byly dokonalé jako jeho francouzština. Podle nich pocházel z Arles, kde učil.

Amadea byla jeho přítelkyně. Jediný voják, který je kontroloval, jen máchl rukou, ať jedou. Působili jako úctyhodný pár. Vůz nechali na určeném místě, asi osm set metrů od Sergeova domu, a zbytek cesty došli pěšky. Stále si povídali. Měla tři dny, aby se naučila svou roli.

A aby uzpůsobila svůj vzhled. Toho se plukovník neobával. Měla slušný základ. A rozhodně nevypadala na jeptišku. Asi napůl cesty k Sergeovu domu se jí zeptal: „Pročpak jste šla do kláštera?

Zklamání v lásce?“ Amadea se usmála. Proč lidé předpokládají, že

někdo vstoupí do řádu kvůli takovým divným věcem. Většinou nešlo o nic tak dramatického, jak se domnívají, obzvláště ne v jejím věku.

Nyní jí bylo dvacet šest. A jemu čtyřicet dva.

„Kdepak. Vstoupila jsem tam kvůli lásce k Bohu. Cítila jsem boží volání.“ Neměl důvod se jí vyptávat, ale začínala ho zajímat. Byla to velmi pozoruhodná mladá žena.

„Jste ženatý?“ zeptala se Amadea, zatímco kráčeli bok po boku a ona do něj byla zavěšená, což patřilo k roli a musela si na to zvyknout. Sice se ho trochu bála, ale jak ji upozornil, musí se v jeho společnosti cítit příjemně. Nebylo to úplně snadné. Navzdory obyčejnému oděvu z něj vyzařovala autorita. A Amadea věděla, kdo ve skutečnosti je. Víceméně.

„Byl jsem,“ odpověděl. Dělali stejné kroky, což ho potěšilo.

Amadea necupitala drobnými krůčky jako nějaká gejša, což mu vždycky šlo na nervy. Jednal rychle a měl sklon k netrpělivosti.

Zbytek světa s ním na jeho vkus ne vždy držel krok. Ona ano. „Moje žena zahynula při náletu. I oba moji synové. Hned na začátku války.“

Amadea vycítila z jeho slov napětí.

„To je mi líto,“ vyjádřila účast. Každý o někoho přišel.

Přemýšlela, zda to je důvod, proč nyní ochotně riskuje život. Tak jako ona už neměl co ztratit. On nasazoval krk pro svou vlast. Ona pro záchranu životů a pro ukřižovaného Krista, za něhož se cítila být provdaná, či jednou bude, až přijme závěrečné slavné sliby. Kdyby život šel svou cestou, došlo by k tomu letos v létě. Místo toho klášter před téměř dvěma a půl lety opustila. Ale sliby stejně sama pro sebe každý rok v patřičné době obnovovala.

Došli k domu Sergeovy babičky, kam Amadea přijela tehdy poprvé z Prahy, s Wolfem, partyzánem, který ji sem doprovodil už téměř před čtrnácti měsíci. Připadalo jí, že uběhla celá věčnost. Nyní se chystala podstoupit opět velké riziko, s tímto mužem.

Pozdravili se se Sergeovými prarodiči a za chvilku už kráčeli dolů po schodech za skříní. Vzápětí se ocitli v oné rušné místnosti, kam přišla Amadea i tehdy. Připadala si tu jako doma. Objevila pár známých tváří i spoustu nových. Jeden z mužů obsluhoval krátkovlnnou vysílačku. Nějaká žena tiskla letáky. Ostatní seděli u stolu a povídali si a Serge potěšeně vzhlédl, když vešli.

„Žádné problémy?“ Oba zavrtěli hlavou, což je pobavilo. Moc legrace ani nezávazné konverzace si neužili kromě jeho dotazů na vstup do kláštera a jejích otázek o manželce. Všechno ostatní se vztahovalo k práci.

Někdo jim donesl jídlo, hustý králičí guláš, a pro každého krajíc chleba a trochu hořké kávy. Jídlo bylo vydatné a oba je zahřálo. Již se ochladilo. Muž známý jako Apollon měl očividně hlad. Dokonce i Amadea snědla pořádnou porci.

Potom oba vyfotografovali na zázračně vypracované nové pasy a cestovní doklady. Zdálo se, že jsou tady schopni vytvořit cokoli.

Podle Serge patřily německé pasy a vojenské doklady k jejich nejlepší práci. Serge a plukovník Montgomery si dlouho povídali v jednom koutě místnosti, zatímco jedna z žen brala Amadee míry na oblečení. Amadea nechápala, jak to dokážou a kde šaty shánějí, ale měli své zdroje pro získání patřičného oblečení, šatů a kostýmků.

Někdo si je uchovával třeba i z předválečné doby. Lidé měli příbuzné, kteří kdysi chodívali elegantně oblečení, a schovávali si kufry plné pokladů. Dokonce se našly i šperky a nějaké kožichy.

Za dva dny bylo vše nachystáno v hezkém koženém kufru společně s pasy a doklady a kompletně vybavenou uniformou SS pro Apollona. Vypadal v ní úžasně. Veškeré oblečení si vyzkoušeli.

Dokonale jim padlo. Tvořili působivý pár. Amadea si oblékla elegantní šedé vlněné šaty, podobné, jaké nosívala její maminka, a perlový náhrdelník. Šaty známé německé firmy Mainbocher se uchovaly ve výborném stavu, stejně jako kožich a černý klobouk, který si nasadila. A kupodivu i boty byly německé výroby.

Zavazadlo z krokodýlí kůže neslo značku Hermes, s ním ladily kožené černé rukavice. Amadea vypadala jako krásně oblečená manželka velmi úspěšného muže, čemuž postava důstojníka, do něhož se plukovník převtělil, odpovídala. Skutečný voják, jehož jméno si vypůjčili, zemřel před dvěma roky. Zahynul při nehodě na lodi na dovolené a byl relativně bezvýznamný. Potřebovali jeho jméno a totožnost. V Paříži nikdy nebyl, a tak si mohli být jisti, že ho tady nikdo nezná. A i kdyby, stejně bylo víc než pravděpodobné, že dvojice se tohoto převleku za dva dny zbaví.

Plukovník Montgomery potřeboval získat důležitá data na setkáních zástupců třetí říše v Paříži a na společenských událostech.

Amadea byla pro něj návnada, která by měla provádět vlastní sběr informací při rozhovorech s ostatními ženami a při tanci s důstojníky.

Plukovník Montgomery pro ně zajistil pokoj v hotelu Crillon, protože slavili výročí svatby. A objednal růže a šampaňské. Jako dárek k výročí měla předvádět zlaté hodinky s diamanty od Cartiera.

Mysleli na každičký detail.

„Vy jste ale štědrý,“ podotkla Amadea a obdivné si hodinky prohlížela.

„Myslíte?“ opáčil plukovník, který v uniformě příslušníka SS

vypadal skvěle a britsky. „Spíš mám dojem, že jsem pěkný mizera.

Upřímně řečeno, myslím, že byste si zasloužila velkou diamantovou brož nebo safírový náhrdelník za to, že jste se mnou vydržela celých pět let. Je snadné vás potěšit.“

„V klášteře jsme takové věci nevídaly.“ Amadea se na něj usmála, ještě stále si v těch šedých šatech a kožichu připadala jako vlastní matka. Svlékla si kabát a opatrně ho pověsila. Matka začala nosit kožichy až po smrti Amadeina otce. Bez majetku, který otec těsně před svou smrtí zdědil, by si je nemohla dovolit. Potom si vždy dopřála jeden slušný kožešinový plášť, ale ne víc. A když děvčata vyrostla, dostala každá krátký kabátek. Amadea se už roky kožichů nedotkla.

„Nejspíš bych vám k výročí sňatku měl věnovat růženec,“ zlobil ji dál plukovník a Amadea se rozesmála.

„Ten by se mi moc líbil.“ A pak si vzpomněla, co by si opravdu přála, pokud budou mít čas. „Nemohli bychom se zajít podívat na Notre Dame?“ požádala a poprvé se jí podařilo vyloudit tón žadonící manželky. A plukovník se zatvářil potěšeně.

„Myslím, že ano.“ Také ji chtěl vzít na nákupy, nebo alespoň to předstírat. Dali mu slušnou sumu německých peněz. Vypadalo to, že je čekají dva štědré dny, odpovídající muži v jeho postavení a jeho krásné mladé manželce. „Umíte tančit?“ zeptal se náhle. Na to úplně zapomněl. A protože vstoupila do kláštera tak mladá, napadlo ho, že se tancovat pravděpodobně nikdy nenaučila.

„Dřív jsem tančívala.“ Plaše se usmála.

„Nebudeme tančit víc, než bude nutné. Moje žena vždycky tvrdila, že jsem hrozný tanečník. Pošlapu vám nohy i boty.“ Ty samozřejmě bude muset potom vrátit těm, kdo jim je půjčil.

V následujících třech dnech si sdělovali co nejvíce informací.

Serge s nimi dlouho sedával. Montgomery měl získat poznatky o nových bombách, které Němci vyráběli, a to nejen technické detaily, ačkoli ty se také hodily, ale i plány továrny, počet mužů, kteří ji obsluhovali, podmínky uskladnění už hotové bomby a rovněž, kdo celý projekt řídil. Zatím byl ještě v začátcích, ovšem Britové už tušili, že bude mít značný dopad na vývoj války. V příštích dnech tedy museli získat nějaký zdroj informací. Byla to riskantní záležitost. Pokud by se plukovník příliš angažoval, mohl by ohrozit další akce, jenže nikoho jiného poslat nemohli. Jeho činnost představovala základní pilíře válečných úspěchů.

Zavolali si taxík a zamířili do hotelu Crillon, s dvěma elegantními kufry zaplněnými vším, co potřebovali. Jejich doklady byly dokonalé. Amadea byla krásně nalíčená a učesaná. Dlouhé blonďaté vlasy měla stočené do úhledného uzlu a v moderních šatech jí to velice slušelo. Když vstoupili do hotelu, působili naprosto úchvatně.

V pokoji se zatvářila překvapeně, přinutila se sprásknout ruce, nadšeně zavýsknout a políbit manžela. Když však odešel portýr, vyhrkly jí slzy. Nic podobného neviděla od chvíle, kdy vešla před osmi a půl roky do kláštera, a připomnělo jí to maminku.

„Už dost,“ řekl jí německy.

Zašli do Notre Dame, pak ke Cartierovi, kterému se díky německým důstojníkům a jejich partnerkám dařilo. Pak ji vzal na oběd do restaurace U Maxima a večer zašli na večírek na německém velitelství. Amadea všechny okouzlila bílou saténovou večerní toaletou s úzkým diamantovým náhrdelníkem, dlouhými bílými kozinkovými rukavicemi a sandálky se štrasy. Manžel na ni byl nesmírně pyšný, když kroužila parketem snad s každým přítomným mladším důstojníkem, zatímco on si přátelsky povídal o zbrojních plánech. Získal všechny informace, které potřeboval. Následující den se zúčastnili večeře v domě německého velitele, jehož manželka si s Amadeou rychle porozuměla, trošku se opila a rozpovídala se a vyzradila jí všechno, co dělá její manžel, nebo alespoň vše, o čem

ona věděla, a přiměla Amadeu, aby jí slíbila, že zase brzy do Paříže přijede. Když se vraceli do hotelu, měli za sebou úspěšný večer a Amadea byla v pokušení navrhnout, aby se hned vrátili k Sergeovi, avšak plukovník Montgomery prohlásil, že musí hru dohrát do konce a počkat do zítřka.

Stejně jako předcházející noc spali ve společné posteli, ona v broskvové saténové noční košili zdobené krémovou krajkou, on v hedvábném pyžamu, které mu bylo krátké, avšak kromě Amadey se to nikdo nedozví. Leželi vedle sebe v posteli a šeptali si o věcech, které předtím vyslechli, a on poslouchal její hlášení. Získala pro něj několik zajímavých údajů, což ho nesmírně potěšilo. Stejně tak by mohli sedět někde v kanceláři v uniformách, když odhadovali důležitost získaných informací. Noční košile či pyžamo ani pro jednoho nic neznamenaly. Pracovali jako tajní agenti pro vládu jeho země a tohle byl jejich úkol. Nic víc. Tu noc sotva usnuli a Amadea se už nemohla dočkat, až odjedou. Prožívala každičký okamžik této riskantní akce, a navzdory luxusnímu ubytování si ze všeho nejvíce přála být zase zpátky v Melunu na farmě.

„Ne tak rychle,“ plísnil ji stále německy. „Tohle je naše výročí.

Trávíme ho v Paříži. Nechcete odjet. Jste šťastná, že tady můžete být se mnou, daleko od dětí. Jste skvělá matka, ovšem ještě lepší manželka.“ A jak si uvědomoval, byla navíc stále lepší a lepší agentka. Po celé dva dny mu neocenitelně pomáhala a on doufal, že s ní ještě bude pracovat. Ve všem, co dělala, byla skvělá a lepší, než tušila.

„Kromě toho jste mi lhala,“ vzpomněl si, když snídali v pokoji.

Už byli oblečeni a sbalili si zavazadla. Plukovník rozházel polštáře a prostěradla, když vstali, a Amadea na něj zmateně hleděla. „Prožili jsme vášnivou noc,“ vysvětlil jí s úšklebkem. Leželi přitom tak tiše a tak daleko od sebe, že sotva zanechali na prostěradlech stopy, takže se zdálo, jako kdyby v posteli ležely dvě mrtvoly. Po jeho zásahu už to vypadalo jako po bouřlivé noci a Amadea se vesele smála.

„V čem jsem lhala?“ Zatvářila se nechápavě. Bylo příjemné mluvit s ním německy, i když už tento jazyk dva roky nepoužila, avšak cítila se zase jako doma.

„Jste skvělá tanečnice. Díval jsem se, jak tančíte a s každým flirtujete. Strašně jsem žárlil.“ Jen si z ní utahoval.

„Opravdu jsem flirtovala?“ Vyděsila se. To neměla v úmyslu. Jen chtěla být okouzlující a příjemná a doufala, že se nechovala neslušně.

„Ne víc, než jste měla, jinak bych musel ztropit nějakou žárlivou scénu, což jsem naštěstí nemusel. Odpouštím vám. I tu lež.“ Ve skutečnosti ji sledoval při tanci jednou nebo dvakrát a všiml si, jak se elegantně a lehce pohybuje. Obzvláště na sestru karmelitku.

Odhlásili se z hotelu, zavolali si taxík a jeli na nádraží. Tam si najali jiný taxík, dojeli k Sergeovu domu a ani ne za hodinu poté, co opustili hotel, už zase byli zpátky ve sklepní místnosti. Jakmile vešli, Amadea si sundala klobouk a s povzdechem si sedla. Napětí posledních dvou dní ji velice vyčerpalo. I když nedávala nic najevo, bála se každičkou vteřinu. Občas se však i docela bavila. Například v Notre Dame.

Plukovník Montgomery Sergeovi oznámil, že tohle byla nejvydařenější akce svého druhu, kterou kdy podnikl, a že ji považuje za obrovský úspěch. Prohlásil, že Amadea svou roli manželky důstojníka SS zvládla bezchybně a sama získala velké množství informací. Stejně jako plukovník i Serge měl radost.

„Kdy se vrátíme?“ zeptala se Amadea plukovníka s unaveným úsměvem, když se zas převlékla do svých šatů. Připadala si trochu jako Popelka o půlnoci. Mít na sobě tak krásné oblečení a ubytovat se v hotelu Crillon bylo zábavné, avšak stejně nemohla zapudit myšlenku na hrozící nebezpečí, že bude deportována. Už si zvykla na každodenní riziko v Melunu. Tady ale hrozilo daleko větší.

Plukovník již také svlékl uniformu SS a oboje doklady podal Sergeovi. Pasy i ostatní doklady se mohou po menší úpravě a s novými fotografiemi znovu použít. Serge jim vrátil jejich původní se jmény Amélie Dumasová a učitel z Arles. Uvědomovali si, že hrají riskantní hru, oba však v ní byli mistři.

„Nemáte hlad?“ zeptal se plukovník Amadey tlumeným hlasem.

V uplynulých dvou dnech dospěli do stavu, že spolu opravdu komunikovali jako manželé, zvykli si na to.

„Ne. Najím se, až se vrátíme. Kdy vyjedeme?“

„Za dvě hodiny.“ Chtěl nejdřív odvysílat nějaké šifrované informace do Anglie.

Z domu odjeli bez zbytečných oficialit a do Melunu se vraceli stejně jako předtím ve vypůjčeném autě. Tentokrát se však cítili uvolněně. Opravdu si připadali jako muž a žena. Dokonce vedle něj dvě noci spala, ačkoli se chovali jako bratr a sestra. On si ji v té broskvové noční košili dobře zapamatoval, stejně jako ona jeho v malém pyžamu. Byl vysoký a obtížně se na něj sháněly i dostatečně dlouhé kalhoty.

„Odvedla jste dobrou práci,“ pochválil ji, když se vraceli. „Velmi dobrou. Byla jste skvělá.“

„Děkuju, plukovníku,“ poděkovala Amadea. Už se před ním nestyděla.

„Můžete mi říkat Ruperte.“ Přešli opět do francouzštiny, hlavně proto, aby se nespletli a nepromluvili německy, kdyby je kontrolovali. „Víte, že ze spaní mluvíte německy?“ poznamenal s úsměvem. „To je známka dokonalého agenta. I ze spaní mluví jazykem, který používá při právě probíhající akci.“ Amadee nyní připadalo trochu zmatečné mluvit s ním opět francouzský.

„Ráda s vámi mluvím německy,“ připustila. „V dnešní době je hrozné to přiznat. Ale mně němčina připomíná dětství. Už dlouho jsem německy nemluvila.“ Od té doby, co přišla do Francie.

„Francouzsky mluvíte výborně. Stejně jako anglicky,“ podotkl obdivné.

„Vy také.“ Oba měli německou matku, takže nebylo divu, že německy mluvili jak rodilí mluvčí. I když on vyrostl v Británii u svého otce. A ona zase v Německu s otcem Francouzem.

„Rád bych s vámi zase někdy pracoval,“ prohlásil prostě.

„Nejsem si jistá, že na tuhle práci mám nervy,“ namítla Amadea francouzský. „Alespoň ne na vaší úrovni. Neustále jsem čekala, kdy do dveří vejde gestapo, a odvezou mě.“

„To by bylo nepříjemné,“ připustil suše. „Jsem rád, že se to nestalo.“

„Já také,“ přitakala Amadea stručně. Práce s ním byla zajímavou zkušeností. „Vlastně jsem vám chtěla ještě vyjádřit obdiv za to, jak jste organizoval dětské transporty. To byla neuvěřitelná věc.“

„Ano. Jsem rád, že se nám podařilo tolik dětí dostat ven.

Sám jich mám u sebe dvanáct.“ Pronesl to tónem, jako kdyby oznamoval, že má doma rádio nebo nějakou hezkou květinu. Jako kdyby nebylo nic zvláštního na tom, že nabídl svůj dům dvanácti osiřelým dětem, které sice měly rodiče, nebo alespoň je měly v době, kdy odjížděly z Německa, ale v podstatě zůstaly samy. Ti, jejichž rodiče budou naživu i po válce, se jednoho dne budou moci vrátit.

Rupert se již rozhodl, že ty, které nebudou mít nikoho, adoptuje, a prozradil to Amadee. Byl to výjimečný člověk.

V uplynulých dvou dnech ho poznala. I pod takovým tlakem, pod nímž byl, se choval stále zdvořile, rozvážně, uctivě a laskavě. Žil v neustálém strachu z odhalení a uvěznění, stejně jako ona. Kdyby ho chytili, bylo víc než pravděpodobné, že by ho zastřelili.

„To musí být něco mít v domě dvanáct dětí.“

„Je to zábava,“ připustil s úsměvem. Poněkud tím otupil ostří bolesti nad ztrátou manželky a synů, i když tohle byla přece jen jiná situace. Ale hřálo ho to u srdce. „Jsou to báječné děti. Mluvím s nimi německy. Mám tam osm kluků a čtyři holčičky ve věku od pěti do patnácti let. Té nejmladší bylo šest měsíců, když ji rodiče vyslali.

Jela i se sestrou. Dva starší chlapci jsou dvojčata. Některé rodiny v Anglii byly ochotné vzít jen jedno nebo dvě děti z rodin, kde žilo i více sourozenců – my jsme se ze všech sil snažili udržet rodiny pohromadě. Několik dětí muselo být přemístěno, ale ve většině případů všechno dopadlo dobře. Občas se jim, chudáčkům, hrozně stýská. Té mé malé samozřejmě ne. Nepamatuje si na jinou rodinu než na mě a ostatní děti. Je to taková malá lištička. Má zrzavé vlasy a pihy.“ Když ji popisoval, usmíval se a Amadea z jeho pohledu vyčetla, jak má všechny děti rád. Tušila, že když ještě jeho synové žili, musel být skvělý otec.

Do Melunu dojeli krátce po soumraku. Teta Jeana-Yvese jim uvařila večeři. Nevyptávala se, kde byli nebo co dělali, a oni nemluvili o Paříži. Bylo jí jasné, že plukovník je tajný agent z jiné země a navíc velmi důležitý. Tiše se navečeřeli a hovořili o farmě a počasí. Potom seděli Amadea s Rupertem ve stodole a povídali si, než přišel čas, aby vyrazil.

„Zní to divně, ale bylo mi s vámi dobře,“ přiznal potěšeně.

„Chybí vám klášter?“ zeptal se ještě zvědavě. Tvořila takovou zajímavou směsici různých stránek. Byla smyslná, nevinná, krásná, skromná, statečná, plachá, inteligentní a naprosto nenáročná.

V jistém smyslu chápal, proč by byla dobrou jeptiškou, avšak podle jeho názoru znamenal takový život promarněnou příležitost. Dobře si pamatoval, jak fantasticky jí to slušelo v bílé večerní róbě nebo v broskvové noční košili. Nikdy nenavazoval blízké vztahy s jinými agentkami. To by byla šílenost a komplikovala by se tím jejich práce.

Nehráli žádnou hru, pracovali. A v sázce byly životy lidí.

„Ano,“ přisvědčila Amadea vážně. „Pořád. Až bude po všem, vrátím se tam.“ Její hlas zněl pevně a Rupert jí věřil. Měl dojem, že je rozhodnutá.

„Slibte mi předtím ještě jeden tanec,“ poškádlil ji. „Mohla byste mě pár kroků naučit.“

Kolem půl dvanácté se vydali na pole a setkali se s ostatními.

Letadlo se objevilo přesně, krátce po půlnoci. Muži, kteří do Francie přiletěli s ním, ještě plnili své úkoly. Lysander právě přistával, když se Rupert otočil k Amadee a ještě jednou jí poděkoval.

„Bůh vám žehnej,“ pozdravila ho v hukotu motoru. „Buďte opatrný.“

„Vy také,“ odpověděl, pohladil ji po paži, zasalutoval a v okamžiku, kdy letadlo dosedlo, naskočil. Ani ne za tři minuty už odlétali a Amadea stála a pozorovala malé letadlo. Zdálo se jí, že zamával, a pak se otočila a zamířila zpátky na farmu.

23

Amadea o Sergeovi slyšela až dva týdny před Vánoci, kdy za ní opět přijel. Mezitím se jako vždy podílela na běžných místních akcích. Dvakrát zachraňovala muže, kteří seskočili padákem a zranili se. Musela zatřást stromem a jednoho z nich odříznout, když uvízl ve větvích, a několik týdnů ho pak ošetřovala. Její statečnost a obětavost nebyly po celém Melunu tajemstvím. Oba muži, kterým pomohla, byli Britové a ten, kterého sundala ze stromu, přísahal, že až válka skončí, přijede ji navštívit. Domníval se, že je milosrdný anděl.

Nebylo pochyb, že mu zachránila život.

Před Vánoci jí bylo smutno, vzpomínala na Jeana-Yvese, protože vloni byli spolu. V této době silněji než kdy jindy vnímala boží volání. Napadlo ji, že snad právě proto tehdy Jean-Yves vstoupil do jejího života. Věděla, že vše časem pochopí.

Když tentokrát Serge přijel, dokonce váhal, než ji s akcí seznámil. Žádost přišla od samotného plukovníka Montgomeryho.

Ovšem rozhodnout se musela Amadea sama.

Vývoj atomové pumy v Německu postupoval rychle. Rychleji, než Britové očekávali. A plukovník potřeboval další technické detaily, které se tehdy v Paříži nedozvěděl. Proto chtěl, aby se Amadea znovu vydávala za manželku důstojníka, avšak jiného než předtím. Největší nebezpečí této akce spočívalo v tom, že měla proběhnout v Německu. Museli se dostat tam i zpátky, což mohlo přinést komplikace. Oba by mohli být zabiti a Amadeu by navíc, pokud by ji nezabili, určitě deportovali. Serge se tentokrát dokonce zdráhal ji požádat a sám ji zrazoval. Musel jí vyřídit vzkaz, ale nic víc.

„Abych byl upřímný, myslím, že byste do toho neměla jít.“ Když ho poslouchala, myslela si totéž. Oznámil jí, že má na rozhodnutí dva dny.

Váhala, ale v následujících dvou dnech nemohla spát. Nedokázala myslet na nic jiného než na tváře lidí z Terezína. Přemýšlela, kolik z nich je ještě naživu. Myslela na matku a sestru v Ravensbrücku. Na matčinu rodinu v Dachau. Pokud se nikdo neodhodlá k takové akci, zůstanou tam všichni navždycky a Židé v Německu a dalších okupovaných státech by nakonec zemřeli. Amadea si vzpomněla na větu, kterou jí řekl jeden ze spoluvězňů v Terezíně, starší muž, jenž zemřel měsíc předtím, než utekla. „Kdokoli zachrání jeden lidský život, jako kdyby zachránil celý svět,“ pravil ten muž. Byla to věta z talmudu a ona na ni nikdy nezapomněla. Jak by se k nim mohla nyní obrátit zády, když má šanci něco změnit, byť by to mělo znamenat, že ji znovu deportují? To si rozhodně nepřála. Ovšem naskytla se jí možnost s nimi bojovat. Jakou jinou měla volbu? Sama sebe se ptala, jakou jinou volbu měl Kristus tváří v tvář kříži.

V noci poslala vzkaz Sergeovi. „Ano. Tereza.“ Věděla, že zprávu pochopí a vyřídí plukovníkovi. Následující den dostala instrukce.

Tentokrát přistanou východně od ní. Ona musí jet za ním a setkat se s ním v tamní buňce. Dají jí doklady a oblečení. Nastala zima a kromě toho si tentokrát nebudou užívat žádný „výroční“ týden v Paříži v hotelu Crillon. Nepotřebuje nic zvláštního, jen základní oděvy.

Odjížděla v noci a do Nancy dorazila ráno. Plukovník Montgomery přistál v polích tu noc. Tentokrát seskočil padákem.

V Německu by měli zůstat přesně pět dnů. Když Amadeu spatřil, usmál se.

„Jak se máte, sestro?“

„Děkuju, dobře, plukovníku. Ráda vás zase vidím.“ Pozdravili se přátelsky a s úctou. Jako když se potkají staří přátelé.

Oceňoval, že přijala účast na této akci, protože dobře věděl, jak nebezpečná pro ni je. Cítil se trochu provinile, že ji žádal, jenže popravdě ji potřeboval, stejně jako Anglie. Byl rád, že s ním pojede.

Doklady měli, večer plukovník Amadeu instruoval. Povídali si až do rozednění. Tentokrát je čekal složitý úkol. Potřeboval, aby mu

pomáhala sbírat informace a také fotografovat. Pro tento účel jí dal maličký fotoaparát, který mohla ukrýt v kapsičce kabelky. Opět si oblékl uniformu příslušníka SS a ráno měli vlakem vyrazit do Německa. I tentokrát mluvili německy, aby se nespletli při akci.

Němčina pro ně musela být naprosto samozřejmá, tak jako v Paříži.

A Amadea si znovu uvědomila, jak ji těší, že s ním může tímto jazykem mluvit.

Když nastupovali do vlaku, vypadali oba unaveně a pobledle, tak jako všichni této zimy. Povídali si však vesele a ona za chvíli usnula s hlavou na jeho rameni. Byla opravdu vyčerpaná. Plukovník si mezitím četl. Když se probudila, bylo jí lépe. Zamířili do Thuringenu a ubytovali se v hotelu, kde bydleli němečtí důstojníci a jejich manželky. S Crillonem se nedal srovnávat. Jejich pokoj však byl příjemný. Recepční se omlouval, že v pokoji jsou dvě úzké postele místo jedné manželské. Hotel plně obsadily manželky, které přijely za svými muži na Vánoce. Rupert ho uklidnil, že se nic neděje, vždyť přece nepřijeli na líbánky, a všichni tři se zasmáli. Cestou do pokoje si všiml, že Amadee se zřejmě ulevilo. V Nancy ji vybavili teplou flanelovou noční košilí. Tenhle výlet byl méně romantický a rozhodně

mnohem

nebezpečnější.

Rupert

představoval

neexistujícího důstojníka SS. Jeho jméno i doklady byly naprosto vymyšlené, stejně jako Amadeiny. Shodli se, že bude vhodné, když řekne, že pochází z Kolína. Hrozí alespoň menší pravděpodobnost, že se něčím prořekne, a navíc spousta záznamů byla před rokem, v roce 1942, zničena při bombardování. Tím se konverzace zjednoduší a Amadea si nebude připadat tak nesvá, až si bude povídat s důstojníky či jejich manželkami.

Zašli na dvě formální večeře pro členy gestapa. Většinu času však Rupert pracoval. V jednom případě s ním šla na prohlídku továrny.

Nacisté byli na své dílo velmi pyšní. Amadea si vše, co viděla, zapamatovala a večer zapsala.

Celá akce se odehrávala v neustálém napětí. Čtvrtý den, když si šli lehnout, oznámil Rupert tiše, že je hotov. Ráno odjedou, všechno proběhlo hladce. Amadea úzkostí celou noc nespala. Strach přetrvával i druhý den, když nastupovali do vlaku. Téměř po celou cestu v Německu mlčela. Jako kdyby měla jakousi neblahou

předtuchu, o níž se neodvažovala Rupertovi zmínit. Nebyl důvod, aby znervóznila i jeho. Co dělali, bylo troufalé a odvážné, a oba to věděli.

Doklady jim při cestě po Německu pravidelně kontrolovali. Dva mladí vojáci v poslední stanici jako kdyby nikdy nechtěli skončit.

Byli už blízko hranic a Amadea si byla jistá, že se něco stane.

Jakmile jim však vojáci pasy vrátili, vlak se rozjel.

Rupert se na ni usmál. Ráno už byli ve Francii. Nejdříve zamířili do Paříže a odtud do Melunu. Podle dokladů byl Rupert přidělen na velitelství SS v Paříži. Pojedou k Sergeovi, odkud Rupert odvysílá zprávu do Anglie, a potom se vrátí do Melunu, odkud odletí. Do Vánoc scházel týden.

Pospíchali nádražím v Paříži, když nějaký důstojník SS popadl Ruperta za ruku a oslovil ho jménem. Jenže jménem důstojníka, za něhož se vydával před třemi měsíci. Když si Amadea uvědomila, co by se mohlo stát, podlomila se jí kolena. Oba muži si však jen popřáli hezké Vánoce a Amadea s Rupertem klidně vyšli z nádraží a zavolali si taxík. Nechali se dovézt do kavárny, odkud dojdou k Sergeovu bytu. Když se usadili a objednali si kávu, byla Amadea úplně sinalá v obličeji.

„Všechno je v pořádku,“ uklidňoval ji Rupert, díval se jí přímo do očí a mluvil na ni opět francouzský. Byl to přímo zázrak, že se jim podařilo celou akci úspěšně dokončit.

„Na tohle rozhodně nejsem stavěná,“ povzdechla si Amadea a tvářila se omluvně. Měla pocit, jako kdyby od rána zvracela. I on vypadal unaveně. Prožili nesmírné napětí, ale akce dopadla výtečně.

„Jste mnohem lepší, než si myslíte. Až moc dobrá.“ Amadea sehrála roli manželky tak přesvědčivě, až se Rupert obával, že se bude účastnit i dalších takových akcí. Nemyslel si však, že by měla.

Tolik můžete riskovat jen vlastní život. Sám tvrdil, že má snad deset životů. Jenže ona byla mladá a jemu připadalo, že v jejím případě jde o příliš velký risk. Ve svých čtyřiceti dvou letech měl dojem, že už žil dost dlouho. Kdyby zemřel, nikomu by nechyběl, protože žena i synové také byli mrtví, s výjimkou jeho kinder. Tím, co dělal, Německu odplácel smrt své manželky a synů a také samozřejmě sloužil svému králi.

Šli k domu Sergeových prarodičů, podali zprávu a vyměnili si doklady. Rupert několik hodin vysílal a každých patnáct minut měnil frekvenci, aby je Němci nemohli vystopovat a odposlouchávat. Vše, co měli za úkol před odjezdem, splnili, a Amadea usoudila, že její neblahé tušení bylo falešné.

Nakonec se večer vydali do Melunu. Seděli jako předtím ve stodole a po půlnoci běželi na pole. Země byla zmrzlá a ve vzduchu poletoval sníh. Držela se ho za ruku, aby neuklouzla na ledu. Chovali se k sobě velmi důvěrně, jako kdyby skutečně byli muž a žena, nebo alespoň příbuzní. Mezi stromy čekali, až přiletí letadlo. Vše probíhalo rutinně. Sotva mohla uvěřit, že ještě včera večer byli v Německu. Amadea si dokonce ani neuvědomovala, že jsou Vánoce.

Přežili. Na ničem jiném nezáleželo.

Letadlo přiletělo krátce před jednou hodinou. V mrazu jim čekání přišlo dlouhé. Když si potřásala s Rupertem rukou a přála mu hezké Vánoce a šťastnou cestu, měla je úplně prokřehlé. Tentokrát se naklonil a políbil ji na tvář.

„Byla jste skvělá, jako vždy… Doufám, že to jsou pro vás hezké Vánoce.“

„Určitě. Jsme naživu a já nejsem v Osvětimi.“ Usmála se na něj.

„Užijte si Vánoce se svými kinder.“ Tak dětem z transportů říkali jejich náhradní rodiče v Anglii a všichni, kdo je znali.

Rupert ji pak pohladil po rameni. Amadea se dívala, jak ostatní dávají znamení letadlu. Dnes v noci ji nepotřebovali. Přišla na letiště, jen aby ho vyprovodila, jako svědomitá manželka. Stála mezi stromy a sledovala, jak běží přes pole k čekajícímu lysanderu, a právě v té chvíli zazněl výstřel. Rupert se na okamžik sklonil a Amadea viděla, jak se chytil za rameno, ale utíkal dál. Ozývaly se další výstřely, dva muži s baterkami klesli k zemi a proudy světla směřovaly vzhůru.

Schoulila se hlouběji do houští. Nemohla pro nikoho z nich nic udělat. Nebyla ani ozbrojená. Viděla, že Rupert je zraněn. Za pár vteřin ho vtáhli do letadla, odstartovali a dveře zavřeli, až když byl stroj ve vzduchu. Ostatní členové buňky se rozprchli po poli a dva zraněné muže odtáhli s sebou. Oba však již byli mrtví. Během několika minut se všude vyrojili vojáci a Amadee bylo jasné, že budou kontrolovat všechny sousední farmy. Možná provedou

odvetná opatření, nebo možná ne, protože žádný Němec nebyl zabit ani zraněn, jen Rupert.

Vojáci pronásledovali muže, kteří utíkali, a Amadea se rozběhla domů, jak nejrychleji mohla. Vrazila do svého pokoje, strhala ze sebe oblečení a v noční košili skočila do postele a třela si ruce a tvář ze všech sil, aby je zahřála. Jenže v místnosti stejně bylo chladno.

K jejímu velkému překvapení nikdo nepřišel. Nemohla uvěřit, že měla takové štěstí, že se dostala s Rupertem z Německa, splnili svůj úkol a přežili i jeho odlet. Vzpomněla si na předtuchu, která ji provázela od poslední noci v Německu, a pocítila velký respekt ke svým instinktům.

Dva mladí bojovníci za svobodu zemřeli, oba se dlouho kamarádili s Jeanem-Yvesem. Druhý den obdržel Serge zprávu od Britů. Apollon přistál s polámaným křídlem, ale není to nic hrozného, a moc děkuje Tereze. Serge zprávu předal. K všeobecné úlevě nastaly poklidné Vánoce.

24

Systematické vyhlazování Židů pokračovalo v celé Evropě i v zimě roku 1943. V Osvětimi denně zemřelo v plynových komorách téměř pět tisíc lidí. V Treblince povraždili předtím v srpnu 850 000 Židů, v říjnu jich zahynulo 250 000 v Sobiboru. V listopadu bylo zabito 42 000 polských Židů. Židé z Vídně byli posláni do Osvětimi v prosinci. Z Terezína deportovali obrovské množství lidí do Osvětimi. Ghetta po celé Evropě byla likvidována.

V březnu roku 1944 se nacisté zaměřili na 725 000 maďarských Židů. V dubnu zaútočili na francouzské domy a hledali židovské děti.

Předcházejícího roku v Lyonu zatkli Jeana Moulina, jednoho ze známých vůdců hnutí odporu, což byla velká tragédie.

Na jaře roku 1944 už Serge i všichni ostatní v hnutí odporu věděli, že zasáhnou Spojenci. Otázka zněla, kdy a jak rychle. Němci šli po každém, a tak jim hnutí odporu chtělo škodit ve všech směrech, aby nebyli schopni postavit se Spojencům na odpor.

Amadea přemýšlela, zda se na těchto akcích podílí i Rupert, a byla si tím jistá. Od prosincové cesty do Německa o něm čtyři měsíce neslyšela. Nebyl také důvod. Občas si na něj a na jeho kinder vzpomněla a doufala, že jak on, tak děti, jež přivezl do Anglie, jsou v pořádku.

V březnu se účastnila více akcí než obvykle. Zlepšilo se počasí, a tak se člověk snáze pohyboval než v zimě.

Působila nyní jako vedoucí své skupiny a hodně rozhodnutí v její buňce záleželo jen na ní.

Ve snaze omezit Němcům přesuny se rozhodli vyhodit do povětří vlak. Podobné akce už dříve prováděli a často po nich následovaly

kruté represe, ovšem příkaz z Paříže zněl zabránit pohybu vlaků jakýmkoli způsobem. Zničení vlaku a trati východně od Orléansu jim připadalo jako rozumný krok, i když pro všechny hodně nebezpečný.

Akce náhodou připadla na den, kdy měla Amadea dvacáté sedmé narozeniny. Nikdo nic netušil a pro ni to nebylo důležité. V této době byly svátky i narozeniny nepodstatné. Jenom ji rozesmutnily. Raději dělala něco užitečnějšího, obzvláště pokud to mělo uškodit Němcům.

Na této akci se podílelo dvacet lidí. Dvanáct mužů a osm žen.

Někteří pocházeli odtud, další přišli z okolních buněk. Jeden z mužů dříve pracoval s Moulinem a odešel z Lyonu před rokem, když Moulina zatkli. Amadeu nepřekvapilo, že byl dobře vycvičený.

A když té noci ležela v prachu a blátě a čekala, až kolem projdou hlídky, nemohla se ubránit myšlence, jak i ona sama stěží dokáže uvěřit, že kdysi byla jeptiška. Čas teď trávila přípravou zbraní, sestavováním výbušnin, ničením majetku a úsilím ze všech sil škodit nepříteli, který okupoval Francii. Ještě stále sice měla v úmyslu vrátit se do kláštera, občas se v duchu ptala, zdají sestry či Bůh, jehož milovala, dokáží vše odpustit. Dokud však válka neskončí, cítila, že nemá jinou možnost.

Amadea osobně pomáhala skládat výbušniny podél trati. Měla s tím už zkušenosti. Jako vždy při podobných akcích si vzpomněla na Jeana-Yvese. Byla tedy opatrná, a když zapálili doutnáky, připravovala se k ústupu. Právě v té chvíli kolem procházela německá hlídka. Amadea věděla, že během několika sekund bude voják rozmetán na kousky, ovšem ona také, pokud okamžitě nevyrazí. Protože se nemohla rozeběhnout směrem, kde se skrývali ostatní, neměla jinou možnost než běžet na opačnou stranu. Když se dala do běhu, ozvala se první exploze. Německý voják byl okamžitě mrtev a Amadeu tlaková vlna odhodila vzad takovou silou, že letěla vzduchem jako hadrová panenka a přistála nedaleko od trati na zádech. Ke svému velkému překvapení neztratila vědomí, vnímala, co se děje, nemohla se však ani pohnout. Při dopadu se prudce udeřila do zad.

Jeden z mužů si všiml, co se stalo, a odvážil se proběhnout kolem ohně k ní. Hodil si ji přes rameno a utíkal zpátky za ostatními, právě

když došlo k druhému výbuchu. Ten byl nesmírně silný a byl by je zabil, stejně jako Jeana-Yvese.

Potom si už Amadea uvědomovala jen to, že ji někdo dlouho někam nesl, ale nic necítila. Pamatovala si, že ji naložili na nějaké nákladní auto, zatímco v dálce doznívaly exploze a všude kolem hořelo. Ztratila vědomí a probudila se až za dva dny v cizí stodole, mezi lidmi, které vůbec neznala. Odvezli ji do sousedního města a ukryli.

V následujícím týdnu střídavě ztrácela a nabývala vědomí. Přišli za ní dva muži z její buňky, tvářili se ustaraně a líčili jí, jak ji Němci všude hledají. Přijeli na farmu k tetě a strýci Jeana-Yvese, kde bydlela, a zjistili, že je pryč. Starý pár tvrdil, že netuší, kde Amadea je. Nějakým zázrakem je ušetřili. Vrátit se tam však nemohla. Serge z Paříže vzkázal, že ji musí dostat pryč. Jenže kromě toho, že ji všude hledali Němci, nemohla pohnout nohama, dokonce se ani posadit. Při pádu si polámala záda. Nohy měla úplně necitlivé a neexistovala možnost, že by odešla po svých. Byla vážně postižená a už jim nebyla k ničemu.

„Chce, abychom tě dostali pryč,“ oznámil jí jeden z mužů, kterého znala a rok a půl s ním pracovala. Nechtěli jí to říct, ale připomínala mrtvolu. V uplynulých dvou dnech blouznila. Záda neměla jen polámaná, nýbrž i ošklivě popálená. Necítila však nic, ani bolest.

„Kam?“ zeptala se Amadea a snažila se soustředit. Byla však tak unavená, že sotva udržela otevřené oči. I během rozhovoru s nimi upadala neustále do bezvědomí. V jednom z krátkých okamžiků prozření jí vysvětlili, co se bude dít. Vše bylo naplánováno.

„Dnes v noci pro tebe přiletí letadlo.“

„Neposílejte mě zpátky do tábora,“ prosila muže úpěnlivě…

„Budu hodná, slibuju. Za minutku vstanu.“ Jenže všichni věděli, že to nedokáže. Lékař, který se na ni přišel podívat, prohlásil, že až do konce života bude ochrnutá. A kdyby ji takhle našli Němci, zabili by ji. Vůbec by se nenamáhali ji posílat do nějakého tábora. Byla jim už k ničemu, i jako otrok.

Ke všemu bylo velmi nebezpečné ji nyní ukrývat. Nějaký mladík promluvil, takže Němci zjistili, že patřila k místní buňce či že byla

její velitelkou. Všem bylo jasné, že Serge má pravdu. Nebyla jiná šance než ji dostat ze země. Dnes v noci pro ni měl přiletět lysander.

Pokud ji tam vůbec dokážou dopravit. A pokud přežije. Když ji v noci vynášeli ze stodoly, byla v bezvědomí. Zabalili ji do přikrývky. Vypadala jako mrtvola, zakryli jí i obličej. Když ji nesli, sténala, ale z bezvědomí se neprobrala.

Jeden mladík, který ji znal od příchodu do Francie, s ní běžel přes pole, zatímco ostatní rozsvítili baterky. Vypadalo to spíše jako pohřeb než záchranná akce. Kdosi z mužů plakal a tvrdil, že Amadea zemře dřív, než ji vyloží z letadla. A ostatní se domnívali, že má pravdu.

Jakmile malé letadlo přistálo, otevřely se dveře. Doslova ji hodili na podlahu stroje, stále zahalenou v přikrývce.

V letadle letěli dva muži. Jeden ji vtáhl dovnitř a zabouchl dveře.

Vzlétli, pilot se jentaktak vyhnul stromům, otočil a zamířil k Anglii, zatímco druhý muž opatrně odhrnul Amadee přikrývku z tváře.

Věděli, že přiletěli pro člena francouzského hnutí odporu, který se potřeboval dostat ze země. Nic jiného. Neznali ani jméno. Serge odvysílal Britům nutné údaje. Pilotovi stačilo, aby věděl, kam má letět a že tam má někoho vyzvednout. To udělal.

„Mám ten dojem, že jsme sem letěli pro nic za nic,“ prohlásil muž sedící na podlaze vedle Amadey, když spatřil její tvář. Sotva dýchala, neměla téměř pulz. „Myslím, že to nezvládne.“ Pilot neřekl nic a letěl domů.

Oba překvapilo, když přiletěli do Anglie a Amadea stále žila. Na přistávací dráze čekala ambulance, která ji hned odvezla do nemocnice, kde už měla připravené lůžko. Když ji viděli, pochopili, že bude potřebovat víc než jen postel. Po celých zádech měla popáleniny třetího stupně a zlomenou páteř. Jak napsal chirurg do lékařské zprávy, bylo vysoce nepravděpodobné, že by ještě někdy chodila.

Na oddělení ji přijali pod jménem uvedeným v dokladech, které si přivezla. Podle francouzských údajů se jmenovala Amélie Dumasová. Krátce poté zavolal nějaký úředník z britské tajné služby a uvedl její krycí jméno Tereza.

„Myslíš, že to je britská agentka?“ zeptala se jedna sestra své kolegyně, když si všimla poznámky na kartě. Věděly, že ji k nim přivezli z Francie, ale netušily proč ani kdo.

„Možná. Zatím nepromluvila ani slovo. Nevíme ani, jakým jazykem mluví.“

Hlavní sestra se pátravě zadívala na kartu. Dnes se to těžko poznalo. V žádném případě nepatřila k britské armádě. „Mohla by být Angličanka.“

„Ať už je kdokoli, užila si svoje,“ prohlásila soucitně další sestřička.

Amadea se probrala k vědomí až za tři dny, a to ještě jen na minutku. Vzhlédla k sestřičce, která se o ni starala, a oslovila ji francouzský s vyděšeným pohledem. Promluvila francouzský, ne německy ani anglicky. Řekla pouze: „Je suis Vépouse du Christ Crucifie‘.“ Jsem nevěsta ukřižovaného Krista. A vzápětí opět ztratila vědomí.

25

Šestého června se Spojenci vylodili v Normandii. Amadea se rozplakala, když tu zprávu uslyšela. Víc než ostatní pacienti se za to modlila a bojovala. Byla už polovina června, když ji mohli vyvézt na kolečkovém křesle do zahrady.

Lékaři jí oznámili, že je nepravděpodobné, aby ještě někdy chodila, i když ne zcela vyloučené. Velmi nepravděpodobné, dodávali. Ona si však říkala, že její nohy jsou jen malou obětí za úspěch ve válce a za záchranu lidí. Nespočet jiných už nikdy nebude hledět na svět ani z kolečkového křesla. Jak tak seděla na sluníčku, s přikrývkou položenou přes nohy, náhle si uvědomila, že z ní bude jedna z těch starších jeptišek, o něž pečují mladší sestry. Nestarala se, jestli do kláštera bude muset dolézt po čtyřech. Jakmile ji pustí z nemocnice, vrátí se tam. V Londýně v Notting Hill byl karmelitánský klášter a Amadea se tam chtěla hned, jak bude moci, podívat. Zatím však lékaři říkali, že to nepřipadá v úvahu.

Popáleniny se stále hojily a také pokračovala v léčbě nohou a zad.

Nechtěla se hned stát závažím pro ostatní jeptišky.

Seděla v zahradě se zavřenýma očima a tváří natočenou ke slunci, když vedle sebe uslyšela známý hlas. Nedokázala jej hned zařadit, neboť ho slýchala v jiném jazyce. Jako by k ní dolehla ozvěna vzdálené minulosti.

„Tentokrát, sestro, jste to rozhodně zvládla.“ Amadea otevřela oči a spatřila před sebou Ruperta v uniformě britské armády. Přišlo jí divné, že není v uniformě příslušníka SS.

Uvědomila si, že jeho hlas nemohla poznat, protože mluvil anglicky, a ne německy nebo francouzský. Usmála se na něj.

„Pochopil jsem to tak, že jste se snažila sólově zničit celý francouzský železniční systém a k tomu ještě půlku německé armády.

Slyšel jsem, že jste odvedla zatraceně slušnou práci.“

„Děkuju, plukovníku.“ Jakmile ho zahlédla, rozzářily se jí oči.

Byl jediným přítelem, kterého spatřila od té doby, co sem přijela.

Trpěla hroznými nočními můrami o Terezíně. Horšími než kdy předtím. „Jak se daří?“ Už uběhlo šest měsíců od poslední společné akce v Německu, kdy ho postřelili při odletu z Francie. „Co rameno?“

„Pobolívá občas za špatného počasí, ale není to nic, co by se časem nezlepšilo.“ Ve skutečnosti bylo zranění vážné, avšak lékařům se ho podařilo dát zase dohromady. Lépe než ji. Nebo tak to alespoň slyšel. Chirurg, s nímž mluvil předtím, než zašel za Amadeou, prohlásil, že neexistuje prakticky žádná naděje, že by ještě někdy chodila, ale nechtějí jí to oznámit naplno. Tvrdil také, že alespoň prozatím se zdá, že se s tím smířila. Podle něj je zázrak i to, že vůbec žije. Jenže zázraky patřily do její kompetence.

„Dostala jsem vaši zprávu. Děkuju. Bála jsem se,“ přiznala upřímně, zatímco Rupert se posadil na lavičku proti ní.

„Určitě ne tak jako já o vás,“ prohlásil vážně. „Zřejmě jste dostala ďábelský zásah.“

„S výbušninami jsem to nikdy neuměla,“ připustila Amadea tónem, jímž některé ženy přiznávají, že se jim nevydařil jablečný koláč či suflé.

„V tom případě byste si s nimi neměla zahrávat,“ navrhl rozumně a mrkl na ni.

„Přišel jste mě požádat, abych zase jela do Německa a hrála vaši manželku?“ zeptala se uličnicky. Když se ohlédla zpět, uvědomila si, že s ním pracovala ráda, byť při akcích umírala hrůzou. „Možná byste mohl tvrdit, že jsem vaše babička, když teď sedím na vozíku,“

poznamenala s rozpačitým výrazem, ale on ji odbyl.

„Nesmysl. Za chvilku budete zase běhat. Tvrdili mi, že příští měsíc vás pustí.“ Nespustil ji z očí, slíbil Sergeovi, že se o ni postará.

Čekal však, až bude podle jeho názoru na návštěvu připravená.

Věděl, že byla dosud ve špatném stavu. Prožila těžké dva měsíce.

„Myslela jsem, že odtud půjdu do kláštera v Notting Hill. Nechci jim být přítěží, ale snad ještě něco zmůžu. Budu muset oprášit své krejčovské dovednosti,“ podotkla skromně a na kratičký okamžik vypadala jako jeptiška. Ale on věděl své.

„Nepředpokládám, že budou chtít, abyste jim vyhodila zahradu do povětří. Mohlo by je to dost vyděsit,“ utahoval si z ní s úsměvem a byl šťastný, že ji vidí. Navzdory všemu, čím prošla, vypadala dobře a jako vždy byla krásná. Dlouhé blond vlasy jí splývaly po zádech a na sluníčku se leskly. „Vlastně pro vás mám jiný návrh. Nejde o nic tak vzrušujícího jako akce v Německu, to musím přiznat. Ale něco podobného. A občas téměř stejně nervy drásajícího.“ Amadea na něj překvapeně hleděla. Nedovedla si představit, že by britská tajná služba po ní v tomto stavu chtěla, aby se účastnila nějaké akce. Její dny bojovnice za svobodu byly sečteny. A válka, doufejme, už také brzy skončí. Bojovala dlouho. Déle než většina ostatních. „Upřímně řečeno, potřebuju, abyste mi pomohla s mými kinder. Trochu vyrostly. Žijí u mne pět let. Ti nejmenší už nejsou tak malí a stávají se z nich pěkní uličníci. Ti starší jsou už málem dospělí a dělají mi z domova pěkný brajgl. Já trávím většinu času v Londýně a zoufale sháním někoho, kdo by na ně dohlížel, než všechno tohle skončí.

A potom se mi zase hodí pomocnice při hledání jejich rodičů, pokud budou naživu. To dá pěknou práci. Samotný muž s dvanácti dětmi to nemá lehké,“ stěžoval si a Amadea se mu smála. „Snad byste mohla trochu odložit opětovný vstup do řádu, abyste pomohla dávnému příteli. Kdysi jsme byli několik dnů i manželé, odhadoval bych, že by to celkem vydalo na jeden týden. Myslím, že alespoň to mi dlužíte.

Nemůžete si jen tak odejít a nechat mi na krku dvanáct dětí.“

Amadea se smála a podezírala ho z pouhé dobročinnosti, ale i tak se zachoval laskavě, což bylo pro něj typické.

„To nemyslíte vážně, že ne?“ zeptala se ho. Pojilo ji s ním dávné přátelství. Ačkoli se neznali moc dobře, prožili spolu hodně, a tak mezi nimi vzniklo pevné pouto. Navzájem si při dvou společných akcích zachraňovali život. A odvedli skutečně skvělou práci. Amadea byla na jejich výsledky pyšná.

„Mluvím úplně vážně, opravdu. Zbožňuju je. Ovšem upřímně řečeno, Amadeo, moji hospodyni přivádějí k šílenství. Její sedmdesát

šest let. Vychovala mě i moje děti. Tyhle kinder však potřebují někoho mladšího, kdo by je zabavil a udržel na uzdě.“ Říkal jí pravdu.

„Nevím, jak bych vám v tomhle stavu mohla být užitečná.“

Amadea stočila pohled na kolečkové křeslo a pak zase pohlédla na něj. „Kdyby se jim nelíbilo, co říkám, klidně by mě mohly strčit z útesu.“

„Jsou to opravdu hodné děti,“ prohlásil konečně s vážnou tváří.

Amadea pochopila, že svou nabídku myslí Rupert vážně. Dalo se lehce poznat, že je miluje. A mluvil pravdu. Neměl manželku a šestasedmdesátiletá hospodyně nebyla vhodnou společností pro dvanáct živých dětí bez rodičů v dohledu. Rupert byl většinu času pryč, na akcích nebo pracoval v Londýně. Do východního Sussexu se dostal jen na víkendy. Na druhou stranu se Amadea nemohla dočkat, až se vrátí do kláštera. Žila venku dost dlouho a udělala vše, co měla v úmyslu. Nastal čas, aby se vrátila, a tak mu to co nejohleduplněji vysvětlila. „Nemyslíte, že by se bez vás jeptišky několik dalších měsíců ještě obešly?“ žadonil. „Nakonec, osud těch dětí má na svědomí válka. Jsou oběťmi nacistů, stejně jako vy. A po válce pro ně nastane obtížná situace, až zjistí, co se stalo s jejich rodiči. Bude to velmi těžké.“ Útočil na její city a Amadea zaváhala. Zdálo se, že osud neustále kuje pikle, aby ji udržel daleko od kláštera. Chtěla se zeptat Boha, co od ní chce. Ale když spatřila výraz v Rupertových očích, pochopila. Očekává se, že se postará o tyto děti. Možná právě proto k ní Bůh Ruperta poslal. Bylo to nekonečné. Ale když už vydržela bez kláštera tři roky, dejme tomu, že to ještě nějakou chvíli vydrží. Už si začínala myslet, že slavné sliby přijme až v devadesáti.

Věděla však, že nakonec je přijme. Tím si byla jistá.

„Ještě jsem vlastně ani nenapsala matce představené,“ přiznala Amadea a pohlédla smutně na Ruperta. „Chystala jsem se k tomu tento týden. Jste si jist, že vám budu užitečná? Upoutaná na vozíku jsem úplně k ničemu.“ Občas se navzdory nejlepším úmyslům politovala. Ale pokud k jejímu zranění došlo z boží vůle, vyrovná se s tím. Tolikrát a v tolika věcech jí Pán naopak požehnal.

„Jsem moc rád, že jste to ještě neudělala. Bál jsem se, že jí stihnete napsat, než se sem dostanu. Samozřejmě že mi i takhle

hodně pomůžete. Nebuďte hloupá. Musíte na ně jen občas zakřičet a já vám půjčím velkou hůl. Tou je popoženete, když bude potřeba.“

„Kdy chcete, abych přijela?“ Když mu pokládala tuto otázku, už se tvářila nadšeně a odhodlaně. Nemohla se dočkat, až se s dětmi seznámí. Péče o ně dodá jejímu životu nový smysl. Když s Rupertem hovořila, měla pocit, jako kdyby za něj byla provdaná, stejně jako v Paříži či při akci v Německu v prosinci. Panoval mezi nimi velice zvláštní vztah. V jistém smyslu si byli cizí, v jiném zase byli nejlepšími přáteli. Amadea byla šťastná, že mu pomůže s dětmi.

Klášter ještě chvilku počká. Válka brzy skončí. A jakmile děti najdou rodiče a odejdou… Amadea začala přemýšlet a náhle se usadila vzpřímeně. Požádala ho, aby jí napsal jejich jména, než odejde, a on jí to slíbil.

Těšilo ho, že jí pozvedl náladu, a usmíval se na ni. Odpoledne si celé hodiny povídali o dětech, o jeho pozemcích, o dvou dnech, které strávili v Paříži, i o pěti v Německu. Zdálo se, že si mají stále o čem vyprávět, a Amadea vypadala šťastně a mladě, a když ji vezl zpátky do pokoje, smála se. Domluvili se, že až ji lékaři za čtyři týdny propustí z nemocnice, přijede rovnou k němu do východního Sussexu. Slíbil ale, že se za ní do té doby ještě přijde podívat. Chtěl se ujistit, že se jí daří dobře, a kromě toho byl rád v její společnosti.

Když se loučil, políbil ji na tvář. A jakmile odešel, Amadea se pomodlila za jeho kinder i za něj.

26

Cesta z nemocnice do Východního Sussexu nebyla pohodlná.

Amadea cítila bolestivé reakce v dolních končetinách a v zádech, i když velmi slabé. Spíše šlo o jakési bodání, ale i tak trpěla bolestí, pokud příliš dlouho zůstala v jedné pozici. Dolní končetiny neovládala. Od pasu dolů byla úplně ochrnutá, když ji řidič opatrně usadil do kolečkového křesla poté, co se vysoukala z vozu. Rupert na ni čekal. Přijel domů už den předtím, aby promluvil s dětmi. Chtěl, aby na ni byly hodné a neztěžovaly jí celou situaci. Pověděl jim, jak byla statečná, a že dokonce před dvěma roky strávila pět měsíců v koncentračním táboře.

„Nepotkala moji maminku?“ zeptalo se ho pihovaté děvčátko bez předních zoubků.

„Asi ne,“ odpověděl laskavě a okřikl dvojčata, která po sobě házela kuličky z chleba. „Budete se muset chovat mnohem lépe, až tady bude,“ upozornil je a zkoušel se na ně zamračit. Jenže děti ho dobře znaly a nic si z něj nedělaly. Když přijel do Sussexu, pobíhaly kolem něj jak štěňátka. A malá rusovláska Rebeka mu vždycky chtěla sedět na klíně a nutila ho, aby jí četl pohádky. Německy nemluvila, jen anglicky, protože sem přijela v šesti měsících. Teď jí bylo šest let. Děti, které se do Anglie dostaly v pozdějším věku, však ještě uměly německy. Rupert navrhl Amadee, aby s nimi němčinu procvičovala, alespoň občas. Až se jejich rodiče vrátí, pokud se vrátí, ani se s vlastními dětmi nedomluví. Podle jeho názoru bylo udržování znalosti němčiny rozumné. Zkoušel to sám, ale pokaždé se zapomněl a skončil zase u angličtiny, ačkoli německy hovořil stejně dobře jako Amadea, a to z téhož důvodu, díky německé matce. „Je

moc milá, mladá a velmi krásná. Určitě si ji zamilujete,“ upozorňoval děti téměř hrdě.

„Oženíš se s ní, papá Ruperte?“ vyzvídala dvanáctiletá Marta.

Byla vyčouhlá, s dlouhými světlými vlásky a vypadala jako mladé hříbě.

„Kdepak,“ odmítl Rupert. „Vlastně byla před válkou jeptiška.

A má v plánu se po válce do kláštera vrátit.“ Dobře věděl, že ji pro sebe získal jen dočasně, aby mu pomohla s dětmi. A její pomoc skutečně potřeboval. Nyní si však neuměl představit nic příjemnějšího, než že se bude vracet domů k ní a dětem.

„Jeptiška?“ Desetiletý Friedrich na něj zíral s ustaraným výrazem.

„Nenosí takové ty široké šaty a legrační čepec?“

„Ale ne. Teď právě není jeptiška, to byla kdysi. A zase bude.“

Rupertovi se takový život nelíbil a považoval ho za promarněný, ovšem respektoval její volbu a od nich očekával totéž.

„Vyprávěj mi ještě jednou, jak si zlomila záda,“ požádala Rebeka a zamračila se. „Zapomněla jsem to.“

„Vyhodila do vzduchu vlak,“ odpověděl Rupert, jako kdyby to byla běžná věc, kterou dělají lidé každý den, jako třeba vynášení odpadků nebo venčení psa.

„Musí být moc odvážná,“ poznamenal Hermann, nejstarší chlapec, tiše. Právě mu bylo šestnáct a pomalu se měnil v muže.

„To je,“ potvrdil Rupert. „Poslední dva roky pracovala v hnutí odporu ve Francii.“ Všechny děti přikývly, věděly, co to znamená.

„Bude nosit pistoli?“ zeptal se dychtivě osmiletý vážný chlapec jménem Ernst. Zbraně ho fascinovaly a Rupert ho brával na hony.

Všechny děti mu říkaly papá Rupert.

„Doufám, že ne,“ odpověděl na jeho otázku plukovník a zasmál se té představě. Za pár minut Amadea dorazila. Rupert vyšel ven, aby ji přivítal, a ona se rozhlížela kolem s posvátnou úctou. Po předcích zděděný dům i pozemky jí hodně připomínaly zámek otcovy rodiny v Dordogne. Byl naštěstí méně formální, než se obávala, nicméně působivý.

Když se s ní Rupert pozdravil a políbil ji na tvář, dovezl ji do salonu. Děti na ni čekaly ve svých nejlepších šatech a paní Hascombsová prostřela u dlouhého stolu v knihovně k čaji. Něco tak

krásného Amadea viděla naposledy před válkou. A děti byly hezké.

Poněkud vystrašené. A některé se vyděsily jejího kolečkového křesla.

„Tak se seznámíme,“ oslovila je a usmívala se na ně a opět si připadala jako jeptiška. Občas to pro ni byl nejlepší způsob, jak se uklidnit. Jestliže předstírala, že na sobě má hábit a závoj, necítila se tak zranitelná a vydaná všem napospas. Děti na ni upíraly zraky a snažily se ji odhadnout. Zatím se jim ale z větší části líbilo, co viděly. Papá Rupert měl pravdu. Byla krásná. A ne stará. Vlastně vypadala docela mladě, dokonce i z jejich pohledu. Litovaly ji kvůli kolečkovému křeslu a nemocným nohám.

Amadea jim s úsměvem pohled vracela. „Ty musíš být Rebeka…

ty jsi Marta… Friedrich… Ernst… Hermann… Josef… Gretchen…

Berta… Johann… Hans… Maximilian… a Claus…“ Všechny správně pojmenovala a ukázala na ně. Zmýlila se jen jednou, když zaměnila Johanna a Josefa, ale děti to chápaly, protože hoši byli úplně stejní, pletl si je každý, dokonce i Rupert. Udělala na něj dojem a na děti také. Johannovi a Josefovi se omluvila.

„Já je taky někdy nerozeznám,“ přiznala se dobrovolně Rebeka a bez varování skočila Amadee na klín. Amadea však cítila jen málo, i když Rupert na okamžik propadl panice. Bál se, aby jí dítě neublížilo, ale naštěstí se nic nestalo. A paní Hascombsová ji přivítala laskavým pohledem a napřaženou rukou.

„Jsme moc rádi, že vás tu máme,“ oslovila ji vřele a tvářila se, jako kdyby to myslela vážně. Opravdu se jí nesmírně ulevilo. Měla s těmi dvanácti živými dětmi co dělat a věděla to. Stejně tak to vycítily kinder a plně toho zneužívaly. Amadea si nebyla jistá, že je dokáže zvládnout, ale rozhodně se o to pokusí. Připadaly jí rozkošné a na první pohled se do nich zamilovala.

„Vyprávěj nám o tom vlaku, který jsi vyhodila do povětří,“

požádala ji vesele Rebeka, když všichni pili čaj a jedli koláčky.

Rupert se zatvářil lehce zděšeně, ale Amadea se usmála. Bylo očividné, že jim o ní podrobně poreferoval. A určitě jim pověděl i to, že byla jeptiška.

„No, nebyl to právě pěkný čin,“ připustila Amadea vážně, „ale šlo o Němce, a tak to bylo správné. Po válce by to však už správné

nebylo. Takové věci je možné dělat jen ve válce.“ Rupert souhlasně přikyvoval.

„Pořád nás bombardují, tak není nic špatného na tom, když je zabíjíme,“ prohlásil nelítostně Maxmilian. Bylo mu třináct a věděl, že jeho rodiče jsou mrtví. Řekli mu to příbuzní. Občas se v noci pomočoval. Měl noční můry. Rupert to prozradil Amadee. Přál si, aby o nich věděla všechno. Byl pro naprostou otevřenost a nechtěl, aby ji něco překvapilo. Chvílemi si kvůli nim málem rval vlasy z hlavy. Dvanáct dětí bylo moc na každého, byť se chovaly slušně a byly milé.

„Bolí tě nohy?“ zeptala se Marta klidně. Vypadala jako nejjemnější ze všech. Gretchen byla nejhezčí. Berta nejstydlivější.

Chlapci byli čilí, pořád pobíhali a poskakovali, dokonce i u čaje a s koláčky v puse. Nejraději by vyběhli ven a kopali si. Ale Rupert prohlásil, že musí počkat, až všichni dopijí čaj.

„Nebolí,“ odpověděla po pravdě Amadea. „Někdy je necítím vůbec, někdy ano, ale jen trošičku.“ Občas ji nesnesitelně bolela záda, jenže to jim neřekla. A měla ošklivé jizvy po popáleninách.

„Myslíš, že ještě někdy budeš chodit?“ zeptala se nakonec Berta.

„To nevím,“ připustila Amadea s úsměvem a tak věcným tónem, až to Rupertovi rvalo srdce. Kvůli ní doufal, že chodit bude.

„Uvidíme,“ dodala ještě Amadea s nadějí. Svůj osud přijímala klidně.

Potom navrhla, aby společně šli ven a před setměním se prošli.

Chlapci byli nadšeni a ani ne za minutku už byli venku a kopali do míče.

„Vedete si skvěle,“ ocenil Rupert obdivné. „Věděl jsem to. Vás přesně potřebují. Potřebují matku. Nikdo z nich už žádnou neměl pět let a možná ani nikdy mít nebude. Paní Hascombsová je pro ně spíše babička.“ Pro většinu z nich byla Amadea na matku příliš mladá, spíše by mohla být jejich starší sestra, ale i tu potřebovaly. Amadea si vzpomněla na dobu, kdy byla malá Daphne. Moc ráda byla její starší sestrou. A děti tady jí také prospějí.

U večeře probírali spoustu věcí, nejen válku. Děti vyprávěly Amadee o svých kamarádech, o škole, o věcech, které rády dělají.

A Rebeka pro ni vymyslela perfektní jméno. Začala jí říkat

„Mamadea“. Všem se to líbilo, i Amadea souhlasila. Nyní se oficiálně jmenovali Mamadea a papá Rupert.

Dny pak rychle ubíhaly. Po víkendu se Rupert vrátil do Londýna a přijížděl každý pátek odpoledne a zůstával až do pondělního rána.

Dělalo na něj velký dojem, jak Amadea děti zvládala. A dojalo ho, co přichystala na první pátek, když se vrátil z Londýna. Přečetla si o tom a nachystala dětem šábes s židovským chlebem chalou.

Zapálila svíčky a přečetla modlitbu. Byl to velmi dojemný okamžik a také první šábes, který po pěti letech zažily.

V Rupertových očích se zaleskly slzy, a děti jako kdyby se ve vzpomínkách vrátily zpět ke svému milovanému domovu, stejně jako ona.

„Mě nikdy nic takového nenapadlo. Jak jste na to přišla?“

„Mám knížku.“ Usmála se na něj. I ona byla dojatá. Někde v její minulosti podobné šábesy probíhaly, i když si to vůbec neuvědomovala.

„V klášteře asi nic takového nepodnikají,“ poznamenal a Amadea se rozesmála. Bylo jim spolu dobře. Uvědomila si to už tehdy v Paříži na první společné akci. Jednou si o ní povídali a Rupert nostalgicky vzpomínal na její broskvovou noční košili. Rád ji škádlil.

„Ještě kousek a už byste se vznášela vedle postele.“

„Mně zas připadalo legrační, jak jste druhý den ráno rozházel postel.“ Ovšem za daných okolností to byla velmi rozumná věc, aby nevyvolali podezření.

„Musel jsem si zachránit reputaci,“ poznamenal poněkud důležitě.

Letní dny lehce ubíhaly a Amadee se najednou po klášteře vůbec nestýskalo. Měla spoustu práce. Šila, četla, hrála s nimi na honěnou, hubovala je a utírala jim slzičky. S těmi, které si to přály a pamatovaly si jazyk, mluvila německy a ostatní učila. Také francouzský. Pověděla jim, že je dobré umět další jazyk. Pod jejím dohledem prospívaly. A Rupert se s láskou vracel na víkendy.

„Taková škoda že je jeptiška,“ poznamenala jednou v neděli u snídaně smutně Marta, když Amadea odešla s chlapci ven. Vyrazili rybařit na jezero na Rupertových pozemcích. Říkaly mu Papá jezero.

„Taky si myslím,“ přitakal Martě Rupert upřímně. Věděl však, že Amadea je pevně rozhodnutá se do kláštera vrátit. Mluvili o tom zřídka, avšak o svém božím volání nepochybovala.

„Občas na to zapomínám,“ přiznala Marta.

„Já také.“

„Myslíš, že by si to mohla třeba rozmyslet?“ zeptala se obezřetně.

Děti o tom spolu často mluvily. Přály si, aby zůstala, jak nejdéle to bude možné.

„Pochybuju. To je velmi vážná věc. Byla jeptiška hodně dlouho.

Šest let. Nebylo by ode mne správné, abych se jí to snažil rozmlouvat.“ Marta měla dojem, že Rupert spíš mluví sám k sobě než k ní.

„Podle mě bys to měl zkusit.“ Rupert se usmál, ale neodpověděl.

Taky ho to občas napadlo. Ale neodvážil se. Bál se, že by se rozzlobila a odjela. Některé věci jsou prostě tabu. On si Amadey velmi vážil, i když se mu nelíbilo, jakou životní cestu si zvolila.

Uznával však její právo rozhodnout se podle sebe, ať už jemu se to líbí, nebo ne. Nevěděl ani, jak toto téma otevřít. Poznal, že umí být paličatá, obzvláště když něčemu věří. Měla jasné názory a někdy mu připomínala jeho manželku, ačkoli v lecčems byly úplně jiné. Ta byla také velice rozhodná žena.

Když pozoroval Amadeu s dětmi a uvědomoval si, jakou zvláštní rodinu tvoří, zastesklo se mu po manželce. Ale současný stav byl v jistém smyslu hned druhým nejlepším řešením. Prožili společně krásné léto. Než šly děti zase do školy, udělali si ještě rodinný výlet do Brightonu. Rupert tlačil vozík s Amadeou po promenádě, zatímco děti dováděly kolem nich a hrály si. Amadea se smutně dívala na pláž. Po písku by ji však nemohl vézt.

„Kéž bych mohla chodit,“ povzdechla si, ačkoli si s vozíkem dokázala dobře poradit, všude s ním dojela a dětem stačila. Píchlo ho u srdce, když ji slyšel.

„Možná bychom měli zase zajít k lékaři.“ Už nebyla u doktora tři měsíce. Když odcházela z nemocnice, tvrdili lékaři, že nemohou nic dělat. Cit se jí do nohou buď vrátí, nebo ne. Dosud se nevrátil.

Nenastala žádná změna ani zlepšení, i když Amadea o tom sotvakdy mluvila. A tohle bylo poprvé, kdy ji slyšel si stěžovat.

„Myslím, že stejně nemohou nic dělat. Většinou na to nemyslím.

Děti mi nedopřejí čas.“ Otočila se a pohlédla na Ruperta něžným pohledem, který v něm vždycky vyvolával přání, aby se všechno změnilo. „Děkuju, že jste mě sem přivedl, Ruperte, abych se starala o vaše kinder.“ Ještě nikdy v životě kromě prvních let v klášteře nebyla tak šťastná. Každý den zažívala nezkrotnou radost. Byla Mamadea se stejným nadšením, jako bývala sestra Tereza. Věděla však, že jednoho dne tahle radost skončí. Děti se vrátí domů, což pro ně nakonec bude mnohem lepší. Potřebovaly vlastní rodiče. Ona a Rupert je pouze zastupovali, byť dobře. Podle jejího mínění se Rupert k dětem choval skvěle. Pokaždé si uvědomila, jak moc mu musí chybět vlastní synové. Všude v domě byly jejich fotografie.

Jmenovali se lan a James a jeho žena byla Gwyneth. Pocházela ze Skotska.

„Nevím, co bychom si bez vás počali,“ přiznal Rupert upřímně, když se posadil na lavičku na promenádě, odkud viděl na děti, a Amadea zajela vozíkem těsně k němu. Tvářila se klidně a uvolněně a dlouhé světlé vlasy jí poletovaly ve větru. Často je nosívala rozpuštěné jako holčička a ráda rozčesávala dívkám vlásky, stejně jako to dělávala maminka jí a Daphne, když byly malé. Zvláštní, jak se historie vždy opakuje, generaci za generací. „Už si ani neumím vybavit, jak jsme žili před vaším příchodem,“ pokračoval Rupert a tvářil se utrápeně. A vzápětí jí vyrazil dech. „Příští čtvrtek odjíždím na jednu akci.“ Správně by jí neměl nic říkat, ale naprosto jí důvěřoval.

„To ne,“ zareagovala, jako kdyby odmítnutí mohlo způsobit, že se nic nestane. Ale z jeho pohledu vyčetla, že stejně odjede.

„Musím.“ Ani on nejevil přílišné nadšení. Strašně rád byl o víkendech doma s ní a dětmi. Jenže stále byla válka, kterou museli vyhrát.

„Do Německa?“ zašeptala, protože jí hrůza svírala srdce. Oba až příliš dobře věděli, jak je to nebezpečné. Také si nedovedla představit život bez něj.

„Tak nějak,“ odpověděl. Amadea věděla, že jí nemůže říct, kam pojede. Šlo o utajovanou informaci. Měl bezpečnostní prověrku nejvyššího stupně. Amadeu zajímalo, zda pojede do Německa, do

Francie, nebo někam jinam, třeba dál na východ, což by bylo ještě horší. Nyní si uvědomovala, že vlastně ve Francii vedla celkem poklidný život. Tolik lidí zahynulo, a ona se smrti vyhnula, ačkoli párkrát k ní měla hodně blízko.

„Kéž bych mohla jet s vámi,“ povzdechla si. Jenže teď to vůbec nepřipadalo v úvahu. Nemohla se účastnit žádných akcí. Bude už jen postižená a neužitečná osoba.

„O to bych nestál,“ odmítl Rupert stroze. Nechtěl znovu riskovat její život. Své už vykonala. A měla štěstí. I když skončila na kolečkovém křesle, byla naživu.

„Budu se o vás bát,“ přiznala Amadea. „Jak dlouho budete pryč?“

„Chvíli,“ odpověděl. Ani to jí nesměl prozradit, avšak Amadea měla pocit, že odjede na dlouho. Odmlčela se a pak na něj pohlédla.

Tolik by si toho měli říct, avšak nevěděli jak. Ani jeden z nich. A oba to chápali.

Cestou domů si děti všimly, že je Amadea zamlklá, a Berta se zeptala, jestli je nemocná.

„Ne, jsem jen unavená, miláčku. To je určitě tím mořským vzduchem.“ Ale ona i Rupert věděli, čím to je. Kvůli jeho akci.

Toho večera ležela v posteli a přemýšlela o něm. On dělal totéž ve své ložnici. Jejich pokoje se nacházely na opačných koncích stejné haly. Amadeu nejdříve jeho luxusní dům úplně ohromil.

Dostala nejlepší hostinský pokoj. Požádala ho, aby ji ubytoval v pokoji pro služebnictvo, ale o tom nechtěl ani slyšet. Prohlásil, že si zaslouží tu krásnou místnost, a ona trvala na tom, že nezaslouží.

Tady bylo obtížné dodržovat slib chudoby. Ostatní sliby se jí dařilo plnit, alespoň dosud.

Rupert odjel ráno do Londýna jako jindy. Děti nic o jeho blížící se nebezpečné cestě netušily, ani o horší možnosti, že se třeba nevrátí. Amadea si vše plně uvědomovala. Požádal o povolení zajet domů ve středu před odjezdem.

Amadea byla nervózní a vystrašená a necítila se dobře. Dokonce se rozkřikla na jednoho z chlapců, který rozbil okno kriketovým míčkem, což se jí vůbec nepodobalo. Potom se mu omlouvala.

Chlapec řekl, že se nic neděje, že jeho maminka by se zlobila mnohem víc a křičela by hlasitěji, což Amadeu rozesmálo.

Nesmírně se jí ulevilo, když se Rupert ve středu objevil, a rychle k němu spěchala, políbila ho na tvář a vřele objala. Věděla, že se ho nesmí na nic vyptávat. Mohla se pouze modlit a pevně věřit, že se vrátí. A on nemohl dělat nic jiného než ji ujistit, že všechno dobře dopadne. Snažili se o tom nemluvit. Povečeřeli s dětmi v hlavní jídelně, což se obvykle stávalo jen při zvláštních příležitostech. Děti vycítily, že se něco děje.

„Papá Rupert pojede na výlet,“ oznámila Amadea vesele, ale starší děti jí zkoumavě pohlédly do očí a poznaly, že se něco stalo, nebo v lepším případě, že se něčeho bojí. Amadea vypadala vystrašeně.

„Zabíjet Němce?“ zeptal se Hermann a tvářil se potěšeně.

„Ovšemže ne,“ namítla Amadea.

„Kdy se vrátíš?“ vyzvídala Berta.

„Nevím. Musíte na sebe a na Mamadeu dávat pozor. Budu zase brzy doma,“ slíbil. Všechny děti ho před spaním políbily a objaly.

Oznámil jim, že odjede hned ráno, dřív, než vstanou.

S Amadeou si povídali dlouho do noci o spoustě věcí.

Uklidňovala ho její společnost. Skoro už svítalo, když ji odnesl nahoru po schodech a posadil do vozíku v hale mezi jejich soukromými ložnicemi. Když tu nebyl, pomáhali jí starší chlapci. Šlo vždy o společné úsilí.

„Až budete ráno vstávat, už tu nebudu,“ upozornil ji Rupert a snažil se, aby to neznělo smutně, jak se cítil. Skutečně odjížděl nerad.

„Kdepak, to nejde.“ Usmála se na něj. „Vstanu s vámi, abychom se rozloučili.“

„Opravdu nemusíte.“

„Já vím. Ale chci.“

Dobře věděl, že nemá smysl se s ní dohadovat. Políbil ji na tvář a Amadea odjela do svého pokoje, aniž se ohlédla. Následující dvě hodiny ležel v posteli a v duchu si přál, kéž by našel dost kuráže a odvahy, aby vstoupil do její ložnice a objal ji. Ale neodhodlal se.

Příliš se bál, že kdyby to udělal, po návratu už by tady nebyla. Věděl, že mezi nimi existují jisté hranice, které musí respektovat, protože nemá jinou možnost.

Když krátce po svítání vyšel ze své ložnice, čekala na něj v hale, jak slíbila. Seděla na vozíku ještě v noční košili, jen s přehozeným županem. S dlouhými vlasy a v růžovém oblečení vypadala jako některé z dětí. Rupert působil v uniformě velmi oficiálně a vážně.

Amadea mu zasalutovala a rozesmála ho.

„Snesete mě dolů?“ požádala ho klidně a on zaváhal.

„Pak se nedostanete nahoru. Děti ještě nejsou vzhůru, aby vám pomohly.“

„Stejně mám dole co na práci.“ Chtěla s ním být tak dlouho, jak jen to půjde. Rupert ji opatrně snesl dolů, posadil na židli, potom přinesl dolů i kolečkové křeslo a usadil ji do něj.

Amadea uvařila čaj a nahřála mu koláčky a nakonec už nebylo o čem mluvit. Oba věděli, že musí odejít. Jela za ním ze dveří a zůstala stát na schodišti. Zářijové ráno bylo chladné, vál čerstvý vítr.

Rupert ji políbil na obě tváře.

„Dávejte na sebe pozor, Mamadeo.“

„Budu se za vás modlit.“ Pohlédla mu upřeně do očí.

„Děkuju.“ Bude to potřebovat. Vysadí ho nad Německem k akci, která by měla trvat tak tři týdny.

Dlouze se na sebe zahleděli a on sestupoval po schodech rázným krokem, aniž se ohlédl. Užuž se chystal nastoupit do auta, když vtom na něj Amadea zavolala. Otočil se a viděl, jak k němu natahuje ruku, jako kdyby ho chtěla zadržet, a tváří se zoufale. „Ruperte…! Miluju tě.“ Nedokázala ta slova zastavit, ani potlačit city, jež k němu chovala. Zatvářil se, jako kdyby ho polila ledovou vodou, zastavil se, otočil se a běžel zpátky k ní. „Myslíš to vážně?“

„Myslím, že… ne… vím, že ano…“ Dívala se na něj, jako kdyby právě nastal konec světa. Věděla, co takové vyznání pro ni osobně znamená, a on si to uvědomoval také, zatímco se mu na tváři rozhostil úsměv a rozzářily se oči.

„No, tak se netvař tak nešťastně. Já tě také miluju. Až se vrátím, promluvíme si o tom… jen si to, prosím tě, nerozmysli.“ Políbil ji na ústa, zadíval se na ni a už musel jít. Ani nemohl uvěřit, co se právě stalo, stejně jako ona. Trvalo to velice, velice dlouho. A on měl nesmírnou radost.

Když odjížděl, mával jí a smál se. Také se smála, mávala mu a poslala mu poslední polibek. Potom zahnul a projel branou, zatímco Amadea seděla v ranním sluníčku na kolečkovém křesle a modlila se, aby se jí vrátil. Bylo rozhodnuto.

27

Amadee se zdálo, že je Rupert pryč celou věčnost. Nejdřív se bála. Pak si namlouvala, že je v pořádku. A po dvou… třech…

čtyřech týdnech začala panikařit. Nevěděla, jak dlouho měla akce podle plánu trvat. Koncem října už tušila, že se něco stalo.

Nedokázala se ovládnout a zavolala do kanceláře tajné služby.

Slíbili, že se jí ozvou. Za týden jí zavolal nějaký úředník. Mezitím už nastal listopad. Mnoho se toho nedozvěděla, neřekli jí, kde Rupert je, ale připustili, že o něm „nějakou dobu“ neslyšeli. Tím jí vlastně oklikou sdělili, že s Rupertem nenavázali kontakt a že při akci zmizel. Amadea málem omdlela, když si to uvědomila, avšak před dětmi se snažila tvářit klidně. Musela. Již ztratily jedny rodiče a ona nechtěla, aby si myslely, že přišly i o Ruperta. Alespoň do té doby, než zjistí něco určitého. Amadea se ještě nikdy v životě tak usilovně nemodlila. Byla nyní dvojnásob ráda, že mu pověděla, jak ho miluje.

Alespoň to ví. A ona zase ví, že on miluje ji. Co si s tím dál počnou, pokud ovšem vůbec budou mít příležitost, se uvidí. Úředník z tajné služby slíbil, že jí zavolají, pokud se něco dozvědí. Neozvali se.

Aby úplně nepřišla o rozum, napadlo ji, jak může zabavit děti.

Navrhla jim, že papá Rupert by měl velkou radost, kdyby ho překvapily vlastním orchestrem. Dala jim nástroje a sama s nimi hrála na klavír, aby mu mohli i zazpívat. K profesionálnímu výkonu měly děti hodně daleko, ale pobavily se. A ona také. Měli tak na čem pracovat. A po měsíci zkoušek už jim to znělo docela slušně.

Jednou večer zase děti hrály, Rebeka jí seděla na klíně. Byla unavená, cucala si palec. Měla chřipku a nechtěla zpívat. A najednou se otočila k Amadee a podrážděným tónem řekla: „Přestaň si

podupávat, mami. Boucháš mě.“ Amadea na ni vykulila oči a všechny děti postupně přerušily hru. Ty vepředu Rebeku slyšely a ty ostatní hned chtěly vědět, co se stalo a proč Mamadea tak divně kouká.

„Udělej to znova, mami,“ vybídla ji Berta tiše a všechny děti se zahleděly na Amadeiny nohy. Byť maličko, dokázala podupávat, a dokonce i trošičku pohnout nohama. Měla s dětmi tolik práce a navíc se tak bála o Ruperta, že si vůbec nepovšimla zlepšení svého stavu.

„Můžeš vstát?“ zeptalo se jedno z dvojčat.

„Nevím,“ odpověděla Amadea a vystrašeně hleděla na děti, které se kolem ní shlukly. Josef k ní napřáhl ruce.

„Zkus to. Když jsi dokázala vyhodit do povětří vlak, snad dokážeš i chodit.“ Měl pravdu. Pomaličku vstávala, podpírala se přitom rukama o vozík a udělala jeden krátký krok a málem upadla.

Johann ji zachytil. Ale podařilo se jí udělat krok! S očima dokořán stála a děti na ni nadšeně hleděly. Udělala další krok a další. Nakonec ušla čtyři kroky a pak prohlásila, že už si musí sednout. Celá se třásla a cítila se zesláblá a unavená. Ale chodila! Po tvářích jí stékaly slzy, zatímco děti se smály a nadšeně tleskaly rukama.

„Maminka umí chodit!“ křičela Marta. Od té doby Amadea každý den cvičila. Děti hrály. Ona chodila.

Začátkem prosince už dokázala pomalu přejít celý pokoj za pomoci jednoho z větších chlapců. Ještě sice neměla při chůzi jistotu, ale dělala pokroky. Špatná zpráva však byla, že zatím nic nevěděli o Rupertovi. Vůbec nic. Neprohlásili ho za mrtvého. Avšak zdálo se, že nikdo neví, co s ním je. A protože Amadea nebyla jeho manželka, neměla právo na žádné informace. Byl pryč už dva měsíce a Amadea instinktivně cítila, že na tak dlouho akce nebyla plánována. Každou noc přemýšlela o tom, zda není zraněný tak jako ona a nikdo prostě neví, kde je. Nebo je v nějakém táboře. Kdyby ho našli v německé uniformě a zjistili, že je to nepřátelský agent, mohli by ho zastřelit.

Mohlo se mu přihodit tisíce nepříjemných věcí.

O dva týdny později, protože už nevěděla, co jiného podniknout, aby rozptýlila děti i sebe, uspořádali oslavu svátku chanuka. Od té doby, co byly v Anglii, slavily děti Vánoce, ale Amadea oznámila, že

letos budou mít oslavy dvě. Vyrobily z papíru židovské káči, „dreidly“, a ukázaly jí, jak je roztočit. A také ji naučily písně určené k oslavě chanuky. Ráda se dozvěděla, že hebrejská písmena na káče znamenají „Stal se tam velký zázrak“. Jejich malý orchestr si vedl výborně a Amadea už chodila sice pomalu, ale celkem jistě.

Druhý den oslav chanuky zapálili večer svíčky a všechny děti se kolem ní shlukly, když vtom Rebeka vzhlédla a vyjekla.

„My letos Vánoce oslavujeme dříve?“ V místnosti panovalo slavnostní ovzduší, ač děti, když zapálily svíčky, ztichly. Vracely se jim hořkosladké vzpomínky. Amadea zvedla hlavu, když zaslechla ten hlas.

„Ne, to je oslava chanuky,“ odpověděla klidně a vzápětí také vyjekla. Rupert! Všechny děti se daly do křiku a rozběhly se k němu a Amadea k němu zamířila pomalým krokem.

„Ty chodíš!“ vydechl nevěřícně. Ruku měl v závěsu, ale jinak se zdál v pořádku, až na to, že byl hrozně vyhublý. Za uplynulé dva měsíce přešel pěšky půlku Německa, než se dostal konečně k lidem z hnutí odporu v Alsasku. Z jedné vesničky poblíž Štrasburku ho pak odvezlo letadlo. Prožil trýznivé tři měsíce. Nyní tady stál a objímal ji. „Nevěřil jsem, že ještě budeš chodit,“ přiznal poctivě.

„Ani já ne,“ připustila a přitulila se k němu. Tak strašně se bála, že ho už nikdy neuvidí. „Měla jsem o tebe hrozný strach.“ Věděl, že se o něj bude bát, ale nemohl nic udělat.

I pro něj to bylo obtížné a kruté, avšak akce skončila úspěchem.

„Po tom, cos mi řekla, než jsem odjel, jsem se musel vrátit.“

Nezapomněl, ani ona. Nyní je čeká velké rozhodování, hlavně Amadeu.

„Papá, my máme orchestr!“ zavýskla Rebeka a ostatní děti ji okřikly, aby nevyzradila překvapení. Zahrály mu dvě písničky a jemu se moc líbily. Zůstaly vzhůru až do půlnoci a vyprávěly mu, jak jim Amadea nachystala oslavu svátku světel.

„Zdá se, že se historie opakuje,“ škádlil ji, když děti šly spát a oni dva spolu seděli u krbu a drželi se za ruce. Amadee připadalo jako sen, že ho má zase doma.

„Jen mě napadlo, že by pro ně mohlo být důležité, kdyby jim někdo ukázal kousek jejich minulosti.“ Bylo to zvláštní, ale i pro ni

to cosi znamenalo. Představovala si, že její maminka v dětství dělávala totéž. Tolik lidí zemřelo jen proto, že byli Židé, a tohle byl její způsob, jak jim vzdát úctu. Měla pocit, že slyší jejich hlasy, nejen ten svůj, jak odříkávají modlitbu.

„Už tě nechci nikdy ztratit, Amadeo. Prošel jsem půl Německa, abych se vrátil k tobě domů. Nemůžeš mě teď opustit,“ prohlásil vážným tónem. Nespouštěla z něj oči.

„Ano, to nemůžu. Teď už to vím. Věděla jsem to, ještě než jsi odejel, proto jsem ti řekla, že tě miluju…“ Na chvilku se zatvářila smutně a vzala ho za ruku. Nyní však pochopila, že patří sem, k němu a jejich kinder. „Vždycky jsem myslela, že se vrátím do kláštera,“ povzdechla si. Odehrálo se ale příliš mnoho věcí. Příliš životů, příliš lidí, k jejichž smrti přispěla, byť jen proto, aby zachránila jiné. Nyní chtěla zůstat s ním. A už jí nepřipadalo, že se rozhodla špatně. Naopak. Byla to jediná volba. Nikdy ho neopustí, i když klášter a vše, co s ním souvisí, zůstane navždy v jejím srdci.

Amadea cítila úlevu a radost ze svého rozhodnutí. Když byl pryč, víc než dříve si uvědomila, jak moc ho miluje.

„Tolik jsem se bál, že se vrátíš do kláštera, ale nechtěl jsem ti bránit,“ přiznal se Rupert.

„Za to ti děkuju.“ Hleděla na něj očima plnýma lásky. Byla si tak jistá, že jeptiškou zůstane navždy, a najednou patřila jemu, ve všech směrech, o nichž se nikdy ani neodvážila snít.

„Nechal bych tě jít, pokud by sis to opravdu přála a byla bys šťastná… Připadá mi to ale už hrozně dávno. Dnes bych to nevydržel.“ Přitáhl si ji blíž. Tolikrát se za uplynulé tři měsíce zoufale bál, že se k ní domů už nikdy nevrátí, a ona se bála stejně.

Nakonec po všem, čím oba prošli, věděli, že učinili správně. Bloudili životem křížem krážem, aby dospěli až sem, ztratili lidi, které milovali, mnohokrát stáli tváří v tvář smrti. Zasloužili si, co našli.

Zhasli a Rupert ji v náručí vynesl nahoru. Po schodech ještě nechodila dost jistě, ale časem dokáže i to. Nahoře zaváhali, pak ji políbil a ona mu s plachým úsměvem popřála dobrou noc. Rupert se zasmál. Nebyli v Paříži a ona neměla broskvovou noční košili. Tohle je skutečný život. Oba věděli, co se musí stát, a že k tomu dojde

brzy, tak jak se sluší a ve správný okamžik. Měli před sebou celý život.

28

Oddával je kněz a rabín jim požehnal. Všechny děti stály kolem nich. Byly to jejich první společné děti a oba věděli, že mnohé z nich s nimi zůstanou. A při troše štěstí budou mít i vlastní děti, ačkoli on nikdy nezapomene na své ztracené syny. Amadea tedy nakonec přece jen přijala sliby, ty, které chtěla přijmout, byť byly jiné, než kdysi předpokládala. Život se všemi svými odbočkami, strachy a bolestmi i požehnáním je svedl dohromady, po trnitých stezkách až ke klidnému místu. Našli se uprostřed ozvěn životů všech, které kdysi milovali a kteří milovali je.