Danielle Steel

Přístav bezpečí

1

Byl jeden z těch chladných, oblačných dní, které se obvykle objeví během léta v severní Kalifornii. Nad dlouhou pláží vanul silný vítr a zvedal do vzduchu oblaka písku. Dívenka v červených šortkách a bílé mikině šla pomalu po pláži a nastavovala větru tvář a její pes zatím čenichal podél pobřeží.

Dívka měla krátké kudrnaté rezavé vlasy, medově hnědé oči s tmavými flíčky a obličej posetý drobnými pihami.

Mohlo jí být tak mezi deseti a dvanácti.

Byla drobná a měla hubené nohy. Pes, který pobíhal kolem ní, byl čokoládově hnědý labrador. Pomalu směřovali k veřejné pláži v zátoce. Byla zima, a tak u moře téměř nikdo nebyl. To však dívce nevadilo. Její pes se bavil tím, že občas zaštěkal na větrem zvířený písek a pak se běžel namočit do vody. Najednou se zarazil a

vyděšeně

se

rozštěkal.

Nedaleko od něj ležel krab. Dívka se rozesmála. Z toho, jak se ti dva k sobě chovali, bylo jasné, že jsou dobří kamarádi. Každý, kdo se na ně díval, musel poznat, že takhle se spolu procházeli snad už tisíckrát.

Počasí v červenci tady bývalo většinou teplé a slunečné, ale nebylo to pravidlem.

Z

pláže

bylo

možné

dohlédnout až na Golden Gate, ale když se zatáhlo a padla mlha, rázem to tu vypadalo jako v zimě. Mlha se převalovala nízko nad vlnami a celý most se v ní utápěl. Safe Harbour byl od San Franciska vzdálený necelých třicet minut jízdy a polovina obyvatel tohoto městečka bydlela

v

domech

roztroušených těsně za dlouhou písčitou pláží. To bylo bezpečné místo, protože na ně dohlížela pobřežní stráž a k pláži nebyl jiný přístup než z domků vystavěných přímo u ní. Na druhém konci městečka se nacházela veřejná pláž a před ní stála řada malých dřevěných domů, které vypadaly spíš jako chatky. I z nich byl možný přístup na pláž. Když nastala vedra, veřejná pláž bývala tak přecpaná lidmi, že doslova praskala ve švech. Jinak tam ale chodil málokdo, stejně jako na pláž soukromou.

Dívka dorazila k prvním dřevěným domkům a spatřila muže, který seděl před jedním z nich na malé stoličce a před sebou měl malířský stojan.

Zastavila se a z bezpečné vzdálenosti pozorovala, jak maluje. Labrador právě zachytil nějakou lákavou vůni, kterou s sebou zřejmě přinesl vítr, odběhl a začal hrabat v písku. Dívka se posadila na zem a se zaujetím sledovala, jak malíř pracuje. Byla od něj tak daleko, že si její přítomnosti nevšiml.

Zajímalo ji, jak pracuje. Když mu zafoukal do krátkých tmavých vlasů vítr, něco na něm jí okamžitě připadalo povědomé a blízké. Ráda se dívala na lidi, kteří pracovali. Často pozorovala i rybáře, ale i od nich se držela dál.

Seděla tam dlouho a celou dobu malíře se zaujetím sledovala. I na dálku postřehla, že na plátno maluje čluny, přestože na moři žádné nebyly. Pak přiběhl pes a sedl si do písku vedle ní.

Hladila ho, dívala se na moře a čas od času pohledem zabloudila k malíři.

Za chvíli se zvedla a popošla k němu o kousek blíž. Seděl k ní zády, takže neměl o její přítomnosti ani ponětí, ale ona měla teď mnohem lepší výhled na jeho práci. Líbily se jí barvy, jimiž maloval, a také se jí líbil západ slunce na obraze. Pes se začal nudit a postavil se vedle ní, jako by čekal na povel k odchodu. Netrvalo dlouho a dívka se odvážila přiblížit k malíři tak blízko, že si jí nemohl nevšimnout. Když kolem něj proběhl pes a zvířil písek, nejprve se lekl, potom se však ohlédl a nedaleko uviděl stát dítě. Nic neřekl a dál se věnoval obrazu. O půl hodiny později se otočil, aby si namíchal nové barvy, a překvapilo ho, že dívenka dosud stojí bez hnutí na místě a pozoruje ho.

Ani jeden z nich zatím nepromluvil.

Dívka si sedla opět do písku a se zaujetím ho sledovala. Vítr přestal foukat a trochu se oteplilo. Malíř měl na sobě stejně jako ona mikinu a místo šortek džínsy, na nohou staré obnošené tenisky. V obličeji byl hodně opálený a dívka postřehla, že má jemné ruce.

Odhadovala, že bude zřejmě stejně starý jako její otec. Mohlo mu být kolem čtyřiceti. Když se ohlédl, aby se podíval, jestli tam stále ještě sedí, jejich oči se setkaly, ale ani jeden z nich se neusmál. Bylo to už hodně dávno, co hovořil s dítětem.

„Ty ráda maluješ?“ zeptal se, protože ho nenapadl jiný důvod, proč by tu jinak trávila tolik

času.

Kdyby

ji

to

nezajímalo, musela by se přece začít nudit. Popravdě řečeno, jí se ale víc než malování zamlouvala

jeho

tichá

společnost. Prostě mohla být někomu nablízku, i když to byl cizinec. Něco uvnitř jí ale napovídalo, že je přátelský.

„Někdy.“ Byla opatrná, neboť byl cizí a ona si dobře pamatovala, kolikrát jí matka připomínala,

aby

nemluvila

s cizími lidmi.

„A co maluješ?“ zeptal se a vymyl ve vodě štětec. Měl pěkný obličej s ostře řezanými rysy a širokou bradou, mohutná ramena a dlouhé nohy. Dívce připadalo, že z něho vyzařuje síla. Přestože seděl na stoličce, bylo jasné, že je hodně vysoký.

„Ráda maluju svého psa. Jak můžete malovat čluny, když dneska na moři žádné nejsou?“

Tentokrát se k ní obrátil a usmál se na ni.

Jejich

oči

se

opět

setkaly.

„Představím si je. Chceš to zkusit?“

Podal jí malý skicák a tužku, protože pochopil, že dívce se nechce odejít.

Zaváhala, ale potom vstala a vzala si od něj nabízené věci.

„Můžu nakreslit svého psa?“ Její roztomilý obličej byl při té otázce úplně vážný. Byla pro ni pocta, že jí půjčil svůj skicák a tužku.

„Jistě. Můžeš nakreslit, co chceš.“

Ani se navzájem nepředstavili, posadili se blízko sebe a pracovali. Dívka se soustředila na svůj obrázek a vtom ji malíř vyrušil. „Jak se jmenuje?“ zeptal se, když se pes rozběhl za racky.

„Pěna,“ odpověděla, aniž by odtrhla oči od svého obrázku.

„No nevypadá zrovna moc jako pěna.

A je to zvláštní jméno pro psa,“

prohodil malíř a začal cosi opravovat na svém obraze.

„Jmenuje

se

vlastně

Mousse,

francouzsky. To je takový francouzský čokoládový moučník.“

„Aha, tak to na ni sedí,“ podotkl a zdálo se, že už je se svou prací spokojený. Začínal být unavený. Pustil se do malování hned po obědě a už byly čtyři hodiny

pryč.

„Ty

umíš

francouzský?“ zeptal se spíš proto, aby něco řekl, než že by byl zvědavý.

Překvapilo ho, když dívka přikývla.

Bylo to už tak dávno, kdy naposledy mluvil s dítětem v jejím věku, a neměl tušení, co by jí měl povídat. Měl dojem, že se její tvrdošíjné tiché společnosti jen tak nezbaví. Podíval se na ni 7. profilu a napadlo ho, že kdyby neměla ty rezavé vlasy, byla by podobná jeho dceři.

Vanessa měla sice dlouhé a rovné světlé vlasy, ale měla podobný způsob vystupování a držení těla Usoudil, že při zběžném pohledu by si je klidně mohl splést.

„Moje maminka je Francouzka,“

vysvětlila mu a prohlížela si své dílo.

Neušlo jí, že se zase dopustila stejné chyby jako pokaždé, když labradora Pěnu malovala. Nepovedly se jí zadní nohy.

„Tak se pochlub,“ vybídl ji malíř a natáhl ruku ke skicáři. Neušlo mu její rozladění.

„Neumím nakreslit zadní nohy,“

zamumlala a podávala mu obrázek.

Vypadali jako učitel a jeho žák, které spojuje společný zájem o malování.

Bylo to zvláštní, ale dívka se v jeho společnosti cítila nesmírně dobře.

„Naučím tě to… Chceš?“ zeptal se a čekal, co odpoví. Nechtěl jí radit bez jejího souhlasu. Dívka ale přikývla.

Udělal několik zručných tahů tužkou, a její problém byl rázem vyřešený.

Musel uznat, že to byl velice zdařilý obrázek i před tím, než ho opravil.

„Povedl se ti,“ pochválil ji a vytrhl obrázek ze skicáku.

„Děkuju, že jste to opravil. Tohle mi prostě nejde.“

„Příště to bude lepší,“ ubezpečil ji a začal si uklízet malířské náčiní.

„Vy už jdete domů?“ Zdálo se mu, že je zklamaná. Zadíval se do jejích koňakově hnědých očí a došlo mu, že si asi připadá hodně osamělá. To ho dojalo. V té dívce bylo cosi, co ho přitahovalo.

„Už je pozdě.“ Mlha nad mořem začala houstnout. „Ty tu bydlíš, nebo jsi tady jen na návštěvě?“ Ani jeden z nich stále neznal jméno toho druhého, ale zdálo se, že jim to nevadí.

„Jsem tady přes léto.“ V jejím hlase nebylo ani stopy po nadšení a na rtech se objevil jen slabý náznak úsměvu.

Nemohl si pomoci, ale ta dívka ho zajímala. Vloudila se do jeho odpoledne a najednou jako by mezi nimi vzniklo zvláštní pouto.

„Bydlíš

u

soukromé

pláže?“

Předpokládal, že k němu došla z té strany, a dívka přikývla.

„Vy tady bydlíte?“ zeptala se a on jen kývl hlavou směrem k jedné z dřevěných chat.

„A jste malíř?“

„Řekl bych, že ano. A ty také,“ usmál se na ni a znovu se zadíval na obrázek psa, který pevně svírala v ruce. Ani jednomu z nich se nechtělo tu chvíli překazit a odejít, ale věděli, že se budou muset rozloučit. Ona se musí vrátit domů dřív, než přijde matka. Utekla dívce, která ji měla hlídat, a ta si toho ani nevšimla, protože

nejméně

hodinu

telefonovala se svým přítelem. Dívenka věděla, že je jí jedno, když odejde sama na procházku se psem. Vlastně jí bylo většinou všechno jedno, dokud se domů nevrátila matka a nezeptala se, co celý den dělaly.

„Můj otec také býval malíř.“ Zarazilo ho, že řekla „býval“ Nebyl si jistý, zda to znamená, že s malováním přestal, nebo že je opustil. Spíš se přikláněl k tomu druhému. Dívka byla zřejmě z rozvrácené rodiny a toužila po přítomnosti muže. Nic z toho mu nebylo neznámé.

„On je umělec?“

„Ne, je inženýr. A něco ve své práci dokázal.“ Potom si povzdechla a smutně se na něho podívala. „Myslím, že už raději půjdu domů.“ Jako na zavolanou přiběhl pes a postavil se vedle ní.

„Třeba se tu ještě někdy potkáme.“

Byl teprve začátek července a léto bylo před nimi. Protože ji tady ale nikdy dříve neviděl, napadlo ho, že tímto směrem asi chodí málokdy. Dojít od soukromé pláže až sem byla pořádná dálka.

„Děkuju, že jste mi dovolil s vámi malovat,“ řekla zdvořile a tentokrát se na něj usmála. Její zadumanost ho opět dojala.

„Líbilo se mi to,“ odvětil upřímně a potom jí podal ruku. Najednou cítil rozpaky. „A jmenuju se Matthew Bowles.“

Vážně mu potřásla rukou a jeho udivilo

její

společenské

chování

a jistota. Byla to nevšední malá bytůstka a on byl rád, že ji poznal. „Já jsem Pip Mackenzieová.“

„To je zajímavé jméno. Pip? Není to nějaká zkratka?“

„Je. Mně se moje jméno nelíbí,“

zasmála se rozpustile a najednou vypadala

starší.

„Jsem

Phillippa.

Dostala jsem to jméno po dědečkovi.

Není příšerné?“ Zakabonila se nad svým vlastním jménem a její výraz vyloudil úsměv v jeho tváři. S těmi kudrnatými vlasy a obličejem plným pih byla neodolatelná. Byla mu sympatická, a to si nebyl ještě před chvílí jistý, jestli má rád děti. Většinou se jim snažil vyhýbat, ale tahle dívenka byla jiná. V ní bylo něco tajemného.

„Mně se to jméno líbí. Phillippa.

Možná se jednou začne líbit i tobě.“

„To si nemyslím. Je to hloupé jméno.

Mně se víc líbí Pip.“

„Budu si to pamatovat, až se příště setkáme,“ usmál se na ni.

Vypadalo to, že mezi nimi vzniklo zvláštní pouto, a proto se ani jednomu nechtělo odejít.

„Přijdu zase, až maminka odjede do města. Možná ve čtvrtek.“ Při jejích slovech ho napadlo, jestli náhodou neodešla tak daleko bez dovolení, a byl rád, že s sebou má psa. Najednou se za ni začal cítit zodpovědný.

Složil si stoličku a uložil barvy do staré otlučené krabice. Pod paží držel složený stojan a dlouho se dívali jen tak beze slov jeden druhému do očí.

„Ještě jednou vám děkuju, pane Bowlesi.“

„Matte. Já ti děkuju za návštěvu.

Ahoj, Pip,“ řekl trochu posmutněle.

„Ahoj,“ rozloučila se a zamávala mu.

Potom se lehkými kroky rozběhla jako lístek ve větru, ještě jednou se ohlédla, aby mu zamávala, a pak už běžela dál po pláži se svým psem po boku.

Matt tam dlouho stál a díval se za ní.

Ptal se sám sebe, zda ji ještě někdy uvidí, nebo jestli mu na ní záleží.

Koneckonců je to jenom dítě. Sklonil hlavu a vydal se do svého oprýskaného domku. Nikdy nezamykal, a tak vešel rovnou dovnitř.

Odložil

si

věci

v kuchyni a vzápětí pocítil bolest, jaká ho už léta nepostihla. A on po ní vůbec netoužil. Tohle souvisí s dětmi, snažil se přesvědčit sám sebe a nalil si sklenku vína. Děti se ti dostanou do duše stejně jako tříska pod nehet. A bolí to jako čert, když se je snažíš dostat pryč. Ale možná, že tahle dívka za to stojí. Bylo na ní něco výjimečného. Když tak o ní přemítal, vloudil se mu před oči portrét, který maloval před lety. Portrét dívky, která se jí podobala. Byla to jeho dcera Vanessa a maloval ji, když byla asi ve stejném věku jako Pip. S jejím obrazem před očima došel do obývacího pokoje, zabořil se do starého koženého křesla a díval se z okna, jak se nad oceánem převaluje mlha. Ale celou tu dobu, co hleděl ven, neviděl nic jiného než malou dívenku s kudrnatými rezavými vlasy, pihovatým obličejem

a

koňakově

hnědýma očima.

2

Ophélie Mackenzieová sjela z hlavní silnice a pomalu projížděla městečkem Safe Harbour. Byly tam dvě restaurace, knihkupectví, obchod s vybavením pro surfaře, samoobsluha

a

umělecká

galerie. Měla ale za sebou namáhavé odpoledne ve městě. Nenáviděla ta sezení, na která dvakrát týdně dojížděla, ale musela uznat, že jí pomáhají.

Chodila tam od května a ještě dva měsíce měla před sebou. Fakt, že bude do města dojíždět i přes léto, znamenal, že potřebovala najít někoho, kdo by hlídal Pip. Amy, dcera sousedů, byla šestnáctiletá dívka, která prohlašovala, že strašně ráda hlídá děti. Zřejmě si toužila přivydělat

nějaké

peníze.

Ophélie nutně někoho sháněla a měla dojem, že Pip se Amy zamlouvá.

Nakonec se s Amy dohodla a zjistila, že to je výhodné pro obě strany. Dojížděla do města dvakrát týdně, a přestože jí cesta trvala jen půl hodiny, nenáviděla to. Snažila se vnímat krásu pobřeží, která ji většinou uklidňovala, ale dnes byla příliš unavená. Bylo vyčerpávající naslouchat problémům ostatních, když její vlastní potíže se od loňského října nijak nemenšily. Naopak se zdálo, že je všechno těžší. Ale musela uznat, že ji ostatní ve skupině podporují, a měla alespoň občas dobrý pocit, že si může o svých problémech s někým popovídat.

V žádném případě tím nechtěla zatěžovat Pip. To by nebylo vůči jedenáctiletému dítěti fér.

Ophélie projela městečkem a dala se hned první odbočkou doleva na slepou silnici, která vedla ke střežené části Safe Harbouru. Většina lidí tuhle odbočku minula, ale ona měla cestu už vrytou do paměti. Rozhodla se dobře, když na léto vybrala tohle místo. Potřebovala klid, a ten tady měla. Také ticho a samotu.

A dlouhou, nekonečnou pláž s bílým pískem, který někdy chladil a jindy pálil do bosých nohou.

Nevadily jí dny, kdy se zatáhlo, a byla mlha, protože někdy vystihovaly její náladu lépe než jasné slunce a průzračně modrá obloha. Ovšem ostatní usedlíci takové počasí rádi neměli. Někdy nevycházela z domu celý den, prostě zůstala v posteli nebo se usadila do křesla v

rohu

obývacího

pokoje

a předstírala, že čte. Někdy se pohroužila do myšlenek a vzpomínek na časy, kdy všechno bylo úplně jinak. Než přišel ten říjen. Už to bylo devět měsíců, alejí to připadalo jako neuvěřitelně dlouhá doba.

Ophélie pomalu projela bránou, a když na ni muž z ochranky vesele zamával, jen kývla na pozdrav. Cestou k domu jí unikl tichý vzdech. Po ulici se proháněly děti na kolech, kolem nich pobíhalo několik psů a někteří obyvatelé si vyšli na procházku. Byla to přesně taková komunita, kde jeden znal druhého, ale přesto každý zůstával uzavřený do sebe. Bydlely tu už měsíc a Ophélie

ještě

s

nikým

nepromluvila – a ani po tom nijak netoužila. Zajela před dům, vypnula motor. Zůstala ještě chvíli sedět v autě, protože byla velice unavená a nechtělo se jí vystoupit, vidět Pip a vařit večeři.

Ale věděla, že musí. Už se zase ocitla v té nekonečné apatii, díky které nebyla schopná cokoli dělat, kromě česání vlasů nebo telefonování.

Na okamžik jí připadalo, že její život vlastně skončil. Cítila se, jako by jí bylo sto let. Bylo jí dvaačtyřicet a ve skutečnosti vypadala na třicet. Měla dlouhé vlnité světlé vlasy a její oči měly stejnou koňakovou barvu jak© oči Pip.

A stejně jako Pip byla i ona drobná a štíhlá. Když byla ve škole, chodila na hodiny baletu. Ophélie zkoušela přimět Pip už jako malou, aby se o balet také zajímala, ale dcerku to nebavilo. Říkala, že je to těžké a nudné. Nenáviděla cvičení u tyče a také ostatní dívky, které se předháněly v tom, která bude nejlepší.

Pip bylo jedno, jestli dělá přesné a dokonalé piruety, skoky a plié.

Ophélie to nakonec vzdala a přestala ji přesvědčovat, že balet je pro ni to nejlepší. Nechala ji dělat, co ji bavilo.

Pip místo baletu začala navštěvovat kurs jízdy na koni, to jí vydrželo rok. Potom chodila na hodiny keramiky, ale nejraději ze všeho si malovala. Pip nevadilo, že je ve volném čase hodně sama, protože ji bavilo číst, kreslit, snít a hrát si se psem. V mnoha ohledech byla stejná jako její matka, která byla také dost samotářské dítě. Ophélie si nebyla jistá, jestli je dobré, že nechává Pip tak, jak jí to vyhovuje, ale Pip vypadala spokojeně a vždycky se sama dokázala báječně zabavit. Dokonce i teď, kdy jí matka nevěnovala tolik času a pozornosti. Někomu se mohlo zdát, že je všechno v pořádku, ale Ophélie se cítila provinile, když si uvědomila, jak málo se spolu najednou vídají. Jenže nebyla schopná uniknout té nepříjemné apatii a bála se, že nikdy už nic nebude tak jako dřív.

Hodila klíče do kabelky, vystoupila z auta a přibouchla dveře, aniž by se obtěžovala zamknout. Tady to nebylo nutné. Když vešla do domu, spatřila Amy, která starostlivě rovnala nádobí do myčky a vypadala zaneprázdněné. Byla zaneprázdněná pokaždé, když se Ophélie vracela domů, což znamenalo, že předtím celé odpoledne nic nedělala a teď najednou musela všechno honem stihnout. Nebylo toho moc, co by měla uklízet, protože dům byl nový, moderně zařízený a ve velmi dobrém stavu.

Podlahy byly ze světlých parket a celou jednu stěnu v obývacím pokoji tvořilo velké francouzské

okno,

které

poskytovalo nádherný výhled na oceán.

Venku byla dlouhá terasa se zahradním nábytkem. Dům přesně vyhovoval jejich potřebám. Byl klidný, příjemný a snadno se udržoval.

„Ahoj, Amy. Kde je Pip?“ zeptala se Ophélie unaveným hlasem. Málokdo by postřehl její francouzský přízvuk. Její angličtina byla plynulá a měla téměř dokonalou výslovnost. Pouze když byla hodně unavená nebo rozčilená, uniklo jí sem tam slovo, které ji prozradilo.

„Já nevím.“ Amy najednou vypadala nejistě. Ophélie si ji změřila od hlavy k patě. Už s ní několikrát měla vážný pohovor, protože se jí zdálo, že Amy o Pip nikdy nic neví. A Ophélie ji zase podezírala, že místo toho, aby se věnovala Pip, telefonovala se svým přítelem. Tohle byla jediná věc, kterou jí Ophélie za celou tu dobu, co u nich Amy pomáhala, vytkla. Předpokládala, že dívka se bude o Pip starat a vědět, co dělá a kde je. Trochu se o dceru bála, protože dům byl tak blízko oceánu a ona začínala panikařit, když si uvědomila, že se jí mohlo něco venku stát. „Myslím, že je ve svém pokoji a čte si. Tam jsem ji alespoň viděla naposledy,“ zkusila ji uklidnit Amy. Popravdě řečeno, Pip ve svém pokoji nebyla od rána, kdy odešla ven.

Ophélie

se

vydala

pokoj

zkontrolovat a pochopitelně tam nikoho nenašla. V té chvíli už Pip spěchala po pláži domů se psem v patách.

„Nešla dolů na pláž?“ zeptala se Ophélie, když se vrátila zpátky do kuchyně. Její nervy byly napjaté k prasknutí už od října a ji samotnou to rozčilovalo. To zkrátka nebyla ona. Amy zapnula myčku a chystala se odejít domů. Nedělala si vůbec hlavu s tím, kde je její svěřenkyně. Měla v sobě ještě sebejistotu a bezstarostnost, kterou obnáší mládí. Ophélie byla starší a zkušenější a už si prožila své. Věděla, že se může spoléhat jenom na sebe.

„Myslím, že ne. A pokud šla, mně to neřekla.“ Šestnáctiletá dívka vypadala zcela nezúčastněně a klidně. Ophélie se naopak začala o dceru bát, přestože tahle oblast byla bezpečná. Děsilo ji, že Amy nechala Pip odejít bez dozoru bůhvíkam.

Kdyby se někde zranila, nebo ji porazilo na silnici auto, nikdo by o tom nevěděl.

Několikrát nařídila Pip, že musí Amy vždycky říct, kam se chystá, ale ani ona, ani Amy její příkaz nedodržovaly.

„Tak zase ve čtvrtek. Na shledanou,“

zavolala Amy od dveří a vyklouzla ven.

Ophélie si sundala sandály a šla se podívat na terasu. Zamračeně se dívala na pláž a najednou ji uviděla.

Pip se blížila k domovu a něco držela v ruce. Vypadalo to jako kus papíru.

Ophélie sešla dolů na pláž a cítila, jak se jí zmocňuje úleva. Vždycky ji rovnou napadaly ty nejhorší možnosti, co mohlo Pip potkat,

místo

jednoduchých

vysvětlení. Bylo už skoro pět hodin a začínalo se ochlazovat.

Ophélie na dceru zamávala a ta k ní bez dechu, ale s úsměvem na rtech, dorazila. Pěna kolem nich pobíhala dokola a radostně štěkala. Pip neušlo, že se matka tváří ustaraně.

„Kde jsi byla?“ zeptala se okamžitě Ophélie a zamračila se, protože měla stále vztek na Amy. Ta dívka byla nepoučitelná. Ale Ophélie nikoho jiného na hlídání nesehnala a nutně tady někoho potřebovala, když jezdila do města.

„Šla jsem s Pěnou na procházku.

Došly jsme až támhle,“ ukázala Pip na veřejnou pláž. „A cesta zpátky mi trvala déle, než jsem předpokládala. Pěna cestou honila racky, víš.“ Ophélie se usmála a konečně se uklidnila. Její dcera byla tak roztomilé dítě. Tolik jí připomínala ji a její dětství, které prožila v Paříži, a také léta strávená v Bretani. Podnebí se tam téměř nelišilo od toho zdejšího. Ophélie milovala vzpomínky na své prázdniny, a tak s sebou jednou vzala do Bretaně i Pip, když byla ještě malá.

„Co

to

je?“

zadívala

se

na

pomalovaný list papíru.

„Udělala jsem portrét Pěny. Už vím, jak mám kreslit zadní nohy.“ Jen nedodala, jak se to vlastně naučila.

Věděla, jak by se matka zlobila, kdyby se přiznala, že se procházela sama po pláži a seznámila se s cizím mužem.

I když byl hodný a naučil ji, jak se zlepšit při kreslení. Co se týče hovorů s cizími lidmi, byla matka na Pip velmi přísná. Byla si dobře vědoma toho, jak je její dcera hezká, přestože Pip si to sama ještě neuvědomovala.

„Neumím si představit, že ti vydržela celou

dobu

v

klidu

pózovat,“

poznamenala

Ophélie

s

úsměvem

a vypadala pobaveně. Když se usmívala, každý si musel všimnout, jak je krásná, pokud je

šťastná.

Byla

skutečně

nádherná, s jemnými rysy, perfektními zuby, rozkošným úsměvem a očima, které jí při smíchu doslova tančily. Ale od loňského října se smála jen zřídka, přesněji řečeno vůbec. A v noci, kdy každá z nich utíkala do svého vlastního světa, spolu dokonce ani nemluvily.

Přestože Ophélie své dítě nesmírně milovala, nedokázala najít vhodná témata pro společný rozhovor. To by vyžadovalo velké úsilí a ona ho nebyla schopna. A jinak tomu nebude ani dnes večer. Prostě se zavře do své ložnice a bude ležet ve tmě na posteli. Pip odejde do svého pokoje, a pokud bude mít pocit, že potřebuje společnost, zavolá si k sobě psa. Ten byl jejím nejlepším přítelem.

„Přinesla jsem ti mušle,“ ozvala se Pip, vytáhla z kapsy mikiny dva opravdu parádní kousky a podávala je matce.

Ophélie sevřela mušle pevně v dlani a společně se vracely do domu. Zase jsem zapomněla dát Pip pusu, napadlo Ophélii. Ale Pip na to byla poslední dobou už zvyklá. Jako by teď pro její matku byl jakýkoli dotyk nebo tělesný kontakt příliš bolestivý a ta maminka, kterou Pip znala posledních jedenáct let, jako by se vytratila. Žena, která teď byla na jejím místě, se uzavřela do svého světa. Byla zlomená a zranitelná. Jako by jednou v noci někdo přišel a udělal z Ophélie robota. Na první pohled se nijak nezměnila.

Vypadala

stejně,

mluvila, vnímala a slyšela, ale chovala se úplně jinak. Pip to věděla a nemohla s tím nic dělat. Tak se s tím snažila smířit, což Ophélie nesmírně oceňovala.

Během posledních devíti měsíců Pip, na

rozdíl

od

svých

vrstevníků,

neuvěřitelně zmoudřela. Vypracovala si zvláštní cit, kterým vnímala ostatní lidi a zejména svou matku.

„Máš hlad?“ zeptala se Ophélie a

vypadala

znepokojeně.

Příprava

večeře byla činnost, kterou z duše nenáviděla. A jídlo nesnášela snad ještě víc. Už měsíce nepocítila opravdový hlad. Během uplynulého tři čtvrtě roku obě dvě zhubly, protože přestaly mít na jídlo pomyšlení.

„Zatím ne. Mám potom ohřát pizzu?“

nabídla se Pip.

„Nevím,“ řekla Ophélie mdle. „Jestli chceš, udělám ti něco jiného.“ Pizzu totiž měly k večeři už čtyři dny za sebou.

V mrazáku měly spousty krabic s pizzou, protože příprava ostatních jídel vyžadovala příliš velké úsilí a nakonec toho ani jedna moc nesnědla.

„Ani nemám hlad,“ řekla bezbarvě Pip. Stejný rozhovor spolu vedly každý večer. Někdy se Ophélie přemohla, upekla kuře a udělala salát. Jenže potom stejně nic nesnědly, takže se s tím vařila zbytečně.

Pip

přežívala

díky

arašídovému máslu a pizze. Ophélie nejedla skoro nic a také podle toho vypadala.

Po obvyklém rozhovoru Ophélie zamířila do své ložnice a lehla si na postel. Pip se zavřela do svého pokojíčku a opřela si portrét Pěny o lampičku na nočním stolku. Papír byl dost tuhý a nekroutil se. Pip si obrázek prohlížela a

nemohla

se

ubránit

myšlenkám na Matthewa. Už se těšila, až ho zase ve čtvrtek uvidí. Líbil se jí.

A obrázek vypadal po jeho úpravách mnohem lépe. Pěna konečně vypadala jako skutečný pes a ne zpola jako králík.

Tak to alespoň Pip na všech předchozích obrázkách připadalo. Matthew byl zkrátka šikovný a zručný umělec.

Venku už byla tma, když se Pip odhodlala zajít do ložnice za matkou.

Chtěla jí nabídnout, že udělá něco k jídlu, ale Ophélie už spala. Ležela v posteli úplně bez hnutí, až se Pip polekala. Přistoupila blíž a ujistila se, že matka dýchá. Přikryla ji dekou složenou na pelesti. Mamince bývala poslední dobou pořád zima. Asi to bylo tím, jak moc zhubla, nebo že byla pořád smutná.

Teď už naštěstí dokázala klidně spát.

Pip se vrátila zpátky do kuchyně a otevřela ledničku. Neměla dnes večer na pizzu chuť, stejně vždycky snědla jeden malý kousek a měla dost.

Namazala si chleba arašídovým máslem a pustila televizi. Chvíli se tiše dívala a Pěna jí usnula u nohou, unavená tou dlouhou procházkou po pláži. Tiše pochrupovala a jen na okamžik se vzbudila, když Pip vypnula televizi, zhasla světlo a odešla do svého pokoje.

Ještě si v koupelně si vyčistila zuby, pak se převlékla do pyžama a o pár minut později si vlezla do postele a zhasla.

Chvíli jen tak tiše ležela a opět si vzpomněla na Matthewa Bowlese.

Uvažovala nad tím, jak moc se jejich život od loňského října změnil. Ale netrvalo dlouho a usnula.

3

Středeční ráno se probudilo do jednoho z těch nádherně jasných a horkých dní, které každého v Safe Harbouru přinutí vyjít ven na pláž a vystavit tělo slunečním paprskům.

Bylo již pořádné vedro, když se Pip probudila a v pyžamu sešla do kuchyně.

Ophélie už seděla za stolem a před sebou měla hrnek s horkým čajem.

Vypadala unaveně, přestože prospala celou noc. Připadalo jí, že jí spánek nedodává vůbec nové síly a ona si nemůže odpočinout. Sotva se vzbudila, uvědomila si hořkou realitu, ve které se nachází, a na hrudi se jí okamžitě usadil známý těžký balvan. Bylo by pro ni požehnáním ztratit paměť a zapomenout na vše, co se odehrálo v nedávné minulosti. Než se přinutila vstát, byla to zase ta samá Ophélie jako včera.

Zklamaná a vyčerpaná. Rána pro ni bývala snad nejtěžší chvílí z celého dne.

„Spala jsi dobře?“ zeptala se Pip zdvořile,

nalila

si

sklenici

pomerančového džusu a vložila do opékače

topinek

plátek

chleba.

Nenabídla matce, že jí také jeden opeče, protože věděla, že by ho stejně nejedla.

Pip ji málokdy viděla něco jíst a rozhodně to nikdy nebyla snídaně.

Ophélie se nenamáhala na její otázku odpovědět. Obě dvě věděly, že to stejně nemá význam. „Omlouvám se, že jsem včera večer usnula tak brzy. Chtěla jsem potom ještě vstát… Udělala sis večeři?“

Vypadala provinile a ustaraně. Cítila, že se svému dítěti teď strašně málo věnuje, ale nedokázala na tom nic změnit.

Neměla sílu cokoli pro svou dceru udělat, jen stále obviňovala sama sebe.

Pip přikývla. Nevadilo jí, když si pro sebe musela připravit něco k jídlu. Sedět s jídlem u televize bylo mnohem lepší než sedět s matkou u stolu za naprostého ticha. Pryč jsou doby, kdy nacházely společná témata, o kterých si rády povídaly. Minulou zimu bylo všechno jednodušší. Když měla domácí úkol, prostě se zvedla, omluvila se a odešla do svého pokoje.

Chleba v opékači hlasitě vyskočil.

Pip ho vyndala, namazala máslem a snědla, ani se nenamáhala vyndat si talíř. Žádný nepotřebovala – pokud něco nadrobí. Pěna se postará o rychlý úklid.

Byl to takový psí vysavač. Pip vyšla na terasu, posadila se na křesílko a užívala si sluníčka. Za chvíli se vedle ní objevila Ophélie.

„Andrea říkala, že se tady dnes zastaví s malým.“ Pip se při té zprávě očividně zaradovala. Andreina syna zbožňovala. William byl tříměsíční miminko a byl symbolem matčiny odvahy a nezávislosti. Andree bylo čtyřiačtyřicet, když usoudila, že už zřejmě nikdy

nepotká

svého

pohádkového prince, za něhož by se provdala. Nechala se uměle oplodnit prostřednictvím spermatické

banky

a v dubnu se jí narodil syn. Byl to krásný, baculatý tmavovlasý chlapeček s modrýma očima a zářivým úsměvem.

Ophélie byla jeho kmotra, stejně jako Andrea byla kmotra Pip.

Tyhle dvě ženy se přátelily už osmnáct let, od doby, kdy se Ophélie přistěhovala se svým manželem Tedem do Kalifornie. Předtím žili dva roky v Cambridge ve státě Massachusetts, kde Ted učil na Harvardu fyziku. Nikdo nikdy nepochyboval, že je geniální.

Inteligentní,

bystrý,

jemný,

něžný

a občas také milující. Život ho naučil být tvrdý a neústupný a on časem poněkud zahořkl. Prožil si pár těžkých let, kdy se mu nedařilo tak, jak si představoval, a kdy nevydělával téměř žádné peníze.

Ale během posledních pěti let při něm stálo štěstí. Dva z jeho vynálezů mu vynesly celé jmění a všechno se najednou zdálo být snazší. Ted se však znova uzavřel do sebe a přestal svému okolí dávat najevo svou lásku.

Miloval Ophélii i svou rodinu. Oni to věděli, nebo alespoň tvrdili, že to vědí.

Potíž byla v tom, že jim přestal své city dávat najevo. Úplně ho pohltila vášeň přicházet stále s něčím novým – s novými návrhy, vynálezy a zlepšováním problémů a

nedostatků.

Vydělával

miliony tím, že prodával licence na své patenty firmám působícím v oblasti energetiky. Stal se z něho známý a uznávaný muž. Narazil na zlatý důl a jeho světem se stala pouze práce. Na rodinu jako by úplně zapomněl. Ophélie ho nikdy nepřestala milovat, přestože se do jejich života vloudily problémy. Už to nebyl ten starý Ted, jakého znávala dřív, ale pořád cítila, že láska mezi nimi nevyhasla.

Jednou

vysvětlovala

trpělivým hlasem Andree, že například Beethovenova manželka to jistě neměla o nic lehčí. Ophélie manželovi nikdy nevyčítala změnu chování ani to, že se stáhl do své ulity. Jen postrádala předchozí roky, kdy mezi nimi bylo všechno jednodušší a hřejivější. Oba dva věděli, že za jejich odloučení může svým způsobem i Chad. Problémy jejich syna změnily

Teda

neuvěřitelným

způsobem. Místo aby mu byl nablízku, odtahoval se od něho a stejně tak se odtahoval i od jeho matky, jako by jeho nemoc byla jenom její vina. Jejich syn měl potíže už jako malé dítě a po nekonečných vyšetřeních mu ve čtrnácti letech diagnostikovali

schizofrenii.

Jakmile se to Ted dozvěděl, přestal se o něho úplně zajímat, a chlapec se tak stal pouze matčiným problémem.

„V kolik hodin asi tak Andrea dorazí?“ zeptala se Pip, když dojedla.

„Hned jak připraví dítě a sbalí všechny nutné věci. Říkala, že brzy dopoledne.“ Ophélie měla radost, že přítelkyně přijede. Její dítě bylo příjemným rozptýlením hlavně pro Pip.

Navzdory věku a chabým zkušenostem s malými dětmi byla Andrea docela klidná matka. Vůbec jí nevadilo, když Pip miminko chovala, líbala, vozila ho po okolí a lechtala ho na nožičkách, když ho jeho matka kojila. A malý William měl Pip také rád. Jeho zářivý úsměv pokaždé přinesl do jejich života paprsek štěstí a rozptýlení.

Každého velice překvapilo, když se Andrea rozhodla odejít na rok na mateřskou dovolenou a opustit svou úspěšnou právnickou praxi jen proto, aby mohla být stále s dítětem. Říkala, že William je to nejlepší, co ji v životě potkalo, a nikdy svého rozhodnutí nelitovala. Mnozí ji upozorňovali, že s dítětem bude ještě obtížnější nalézt partnera, ale zdálo se, že to Andree nevadí. Byla šťastná jen se svým synem.

Ophélie s ní byla u porodu, a když se chlapeček narodil, ani jedna z nich se neubránila slzám. Porod byl rychlý a snadný a pro Ophélii první, který kromě porodů svých dvou dětí zažila.

Lékař podal chlapečka dítě nejprve jí a ona ho potom dala pochovat Andree.

Byl na světě sotva pár minut a obě ženy k němu za tu krátkou dobu silně přilnuly.

Obě spojovalo jeho narození. Byl to nezapomenutelný zážitek a vzpomínka, kterou nosily stále ve svých srdcích. Ten okamžik ještě

prohloubil

jejich

přátelství.

Ophélie a Pip seděly mlčky na sluníčku. Ani jedna z nich necítila potřebu něco povídat. Za chvíli se Ophélie zvedla a šla do domu zvednout telefon. Byla to Andrea, právě nakojila malého a chystali se vyrazit. Ophélie se š1a osprchovat. Pip si oblékla plavky a řekla jí, že půjde s Pěnou na pláž napřed. Vlezla do vody a vydržela tam tři čtvrtě hodiny, dokud nepřijela Andrea. Její příjezd znamenal pokaždé pro jejich dům menší pohromu, najednou byly všude plenky, peřinky, hračky a chrastítka. Ophélie vyšla na pláž a zamávala na Pip, aby se vrátila. Ta byla v mžiku doma a hrála si s miminkem. Pěna radostně štěkala, ostatně jako vždy, když Andrea přijela na návštěvu. Tak uběhly dvě hodiny a Andrea musela dítě opět nakojit.

Všichni se už trochu uklidnili, Pip si udělala sendvič a šla zase na pláž.

Andrea se pohodlně usadila na gauč, pila pomerančový džus a Ophélie se na ni usmála.

„Je tak nádherný… Musíš být opravdu hodně šťastná,“ řekla jí trochu závistivým tónem. V její situaci jí připadalo nesmírně

radostné

a uklidňující, když mohla být chvíli ve společnosti malého dítěte. Dítě byl nový začátek, přinášelo naději – ne zklamání a smutek. Andrein život se přes noc stal úplně odlišným od jejího. Ophélii teď často napadalo, že její život vlastně skončil.

„A jak se máš ty? Jaké to je, bydlet přímo na pláži?“ Andrea si o přítelkyni pořád dělala velké starosti, ostatně jako celých uplynulých devět měsíců. Natáhla nohy před sebe a opřela si záda. Dítě spokojeně pilo z jejího prsu a Andrea se ani nenamáhala zakrývat. Byla na svou novou životní roli nesmírně pyšná. Byla to hezká žena. Měla hodně tmavé oči a dlouhé hnědé vlasy, které nosila spletené do copu. Pryč byly její formální kostýmky a právnické vystupování.

Dneska měla na sobě růžové tílko, bílé šortky a byla bosá. Byla o hlavu vyšší než Ophélie, a když měla podpatky, měřila přes metr osmdesát. Bylo to dominantní osobnost, ale přesto v sobě skrývala hluboký cit.

„Už je to lepší,“ odpověděla Ophélie, i když to nebyla úplně pravda. Ale bydlela teď v domě, který v ní nevyvolával smutné vzpomínky, kromě těch, které neustále nosila v hlavě.

„Někdy si říkám, že ta skupinová sezení jen zhoršují mé deprese, jindy mám zase pocit, že mi pomáhají. Ale většinou si nejsem jistá, co vlastně doopravdy cítím.“

„Zřejmě obojí dohromady. Stejně jako spousta jiných věcí v životě ani tohle nebude mít jen své klady nebo zápory.

Alespoň jsi v kontaktu s lidmi, kteří se potýkají s podobnými problémy. My ostatní můžeme

jen

stěží

přesně

pochopit, jak ti je.“ Ophélii Andreina slova trochu povzbudila a uklidnila.

Nenáviděla lidi, kteří říkali, jak jí rozumí, když tomu tak nebylo. Jak by také mohli? Alespoň že Andrea je jiná.

„Asi máš pravdu. Doufám, že se nikdy do mé situace nedostaneš.“ Ophélie se smutně usmála, když Andrea přesunula chlapečka k druhému prsu. Zdálo se, že má pořádný hlad, protože ihned hltavě pokračoval v pití. Ophélie ho ale už dobře znala, takže věděla, že za pár minut bude po hladu a on spokojeně usne matce v náručí. „Cítím se provinile vůči Pip. Připadá mi, jako bych žila v jiném světě než ona.“ Přestože se ze všech sil snažila vrátit se zpátky na zem, nedařilo se jí to.

„Řekla bych, že to přesto snáší dobře.

Uvidíš, že se ti to časem podaří. Pip je skvělé děvče, je po vás obou.“

V uplynulých letech vnesla Chadova nemoc do rodiny velké napětí a stres.

I Ted měl problémy. Pip se s tím vším ale báječně vyrovnala a Ophélie celkem také. Než přišel loňský říjen. Do té doby dokázala rodinu udržet pohromadě, i když

se

nevyhnuli

několika

nepříjemným otřesům. Ale říjen ji srazil na

kolena.

Andrea

ji

neustále

povzbuzovala, že se to zlepší, a snažila se jí ze všech sil pomáhat.

Přátelily

se

téměř

dvacet

let.

Seznámili je jejich společní přátelé a ony v sobě našly zalíbení, ačkoli byly úplně odlišné. A zřejmě právě to je k sobě tolik přitahovalo. V situacích, kdy se Ophélie stáhla do sebe a nemluvila, Andrea jednala důrazně a sebevědomě a někdy mívala názory jako muž. Byla to nezávislá žena, která dokázala chodit s více muži najednou a nikdy si od žádného nenechala diktovat, co má a co nemá dělat. Ophélie byla proti ní velmi ženská, stále v sobě chovala typicky

evropské

hodnoty

a názory. Během manželství byla oddaná pouze svému muži a nijak jí to nevadilo.

Andrea ji často povzbuzovala, aby na něm nebyla tolik závislá a stala se konečně Američankou. Obě dvě sdílely stejnou vášeň pro umění, hudbu, divadlo a jednou nebo dvakrát spolu letěly do New Yorku na slavnostní premiéru.

Andrea s nimi také byla jedno léto ve Francii. Vycházela dobře i s Tedem a bylo s podivem, jak si tihle tři navzájem báječně rozuměli. Andrea byla učitelkou fyziky, než se rozhodla studovat práva na Stanfordu, a to ji vlastně přivedlo

do

Kalifornie.

Rozhodla se tady usadit natrvalo, protože se jí nechtělo vracet do Bostonu, odkud pocházela. Nesnášela sníh a zimu.

Přistěhovala se do Kalifornie tři roky před tím, než sem přijeli i Ophélie a Ted, kteří tady také chtěli zůstat napořád. Ted byl rád, že má zkušenosti s fyzikou, a dokázal jí vykládat celé hodiny o svých nových projektech.

Andrea mnohem lépe než Ophélie chápala, o čem mluví, a Ophélii těšilo, že má tak vzdělanou přítelkyni. Dokonce i Ted musel uznat, že na něj Andrea svými znalostmi udělala velký dojem.

Pracovala jako právní zástupkyně velkých firem, které se soudily s vládou.

Byla to náročná, ošemetná práce, ale přesně

taková

její

konfliktní

a sebevědomé povaze vyhovovala.

Andreina schopnost jít do sporu několikrát uvedla do rozpaků i Teda, kterého svými otázkami zahnala do kouta, ale právě to se mu na ní zřejmě líbilo nejvíc. Někdy se Ophélii dokonce zdálo, že to s ním Andrea umí mnohem lépe než ona. Jenže Andrea si takové jednání na rozdíl od ní mohla dovolit, protože neměla co ztratit. Ophélie by se nikdy neopovážila mu říct ani polovinu toho, co si troufla Andrea. Jenže Andrea s nim nemusela žil a sdílet domácnost.

Ted se většinou choval, jako by byl génius, a od svého okolí vyžadoval neustále respekt. Jediný, koho nechával na pokoji, byl Chad, protože ten od svých deseti let rozhlašoval, že otce nenávidí.

Nesnášel

jeho

chování

a zvyklosti, nadřazenost i přesvědčení, že on je ten nejlepší ze všech.

Ted se nikdy nesmířil s tím, že jeho syn není také tak dokonalý, jako byl on sám, a přestože se Ophélie snažila celou situaci ze všech sil zlehčovat, Ted byl synem velice zklamán. Chad si toho byl dobře vědom. Díky tomu docházelo mezi otcem a synem k ošklivým hádkám, o kterých věděla i Andrea. Jediná Pip se zdála být nad věcí a zdálo se, že se jí rodinné konflikty nijak nedotýkají. Už jako malá holčička se chovala jako pohádková víla, které se umí nad všechno povznést. Po každé hádce přišla rodiče a bratra něžně pohladit a snažila se znovu vnést do rodiny klid a mír.

Tohle na ní Andrea milovala snad úplně nejvíc. Pip byla kouzelné dítě a zdálo se, že svým dotykem vnáší do každého novou sílu a chuť k životu. Stejně jako teď, když se snažila pomoci Ophélii. Pip byla poslední dobou velmi tolerantní.

Chápala, v jak těžké situaci se její matka ocitla, a nepřestávala se snažit vytrhnout ji z její apatie. Třeba i jídlem. Dokázala matce odpustit spoustu věcí – mnohem víc, než by jí kdy odpustili Ted a Chad.

Ani jeden by totiž dlouho nesnesl Ophéliiny výkyvy nálady, i kdyby pravou příčinou jejího smutku byl někdo z nich. Dávali by vinu pouze jí. Tak by to bylo alespoň v případě Teda. Ophélie by to však nikdy nepřiznala, manžela zbožňovala a ctila, ať prováděl cokoli.

Vždycky našla pro jeho chování patřičnou omluvu a on si možná nikdy neuvědomil, že Ophélie je pro něj ta nejlepší manželka na světě. Oddaná, vášnivá, trpělivá, chápající a také dlouho strádající. Vždycky mu stála věrně po boku, i v těch letech, kdy žili téměř bez peněz.

„A co podnikáš, aby ses trochu odreagovala?“ zeptala se Andrea, když dítě usnulo.

„Nic zvláštního. Čtu. Spím. Chodím na procházky po pláži.“

„Jinými

slovy

řečeno,

utíkáš,“

podotkla Andrea a přesně vystihla podstatu věci tak, jak to dovedla jen ona.

Nebylo snadněji obalamutit.

„A co je na tom špatného? Možná že tohle právě teď potřebuju.“

„Možná. Ale už brzy to bude rok.

Musíš se vrátit zpátky na zem, Ophélie.

Nemůžeš

se

před

světem

pořád

schovávat.“ Dokonce i v názvu místa, kde nyní s Pip pobývaly, bylo přesně to, co Ophélie poslední dobou tolik vyhledávala. Safe Harbour – přístav bezpečí. Bezpečí, po kterém toužila nejen od loňského října, ale už dlouho předtím.

„Proč

ne?“

Ophélie

měla

tak

beznadějný výraz, když to říkala, až její přítelkyni píchlo u srdce. Konečně jako mnohokrát v průběhu uplynulého roku.

Ophélie byla skutečně na dně.

„Protože to není dobře pro tebe ani pro Pip. Nemůžete se jen schovávat. Ona tě potřebuje vidět s hlavou vzhůru, rozhodnou a energickou. Dříve nebo později se budeš muset sebrat, dát se do kupy. Musíš začít znovu žít vlastní život.

Měla bys chodit ven mezi lidi. Třeba jít na schůzku s nějakým mužem. Nemůžeš přece pořád být sama.“ Andrea byla přesvědčená o tom, že by si Ophélie měla také najít nějakou práci, ale zatím se neodhodlala jí to navrhnout. Ophélie totiž ještě nebyla ve stavu, aby dokázala celý den pracovat – natož celý den normálně žít.

„To si vůbec neumím představit.“

Zdálo se, že z poslední Andreiny poznámky je Ophélie úplně v šoku.

Nedokázala si představit sama sebe s někým jiným než s Tedem. V mysli za něj byla

pořád

vdaná;

a

byla

přesvědčena, že tomu tak bude i po zbytek života. Nikdy nepoznala nikoho jiného, s kým by chtěla strávit život.

Nikdo by se v jejích očích nemohl Tedovi nikdy vyrovnat, i když život s ním nebyl vůbec snadný.

„Jsou i jiné věci, kterými se můžeš začít pomalu vracet do života. Co se třeba hezky učesat? Alespoň někdy.“

Skoro

pokaždé,

když

se Andrea

s Ophélii sešly, vypadala Ophélie dost neupraveně a zdálo se, že na svůj zevnějšek moc nedbá. Každé ráno se sice osprchovala, ale potom si navlékla džínsy a starý svetr, a místo aby se pořádně učesala, jen si prohrábla vlasy prsty. Neměla důvod o sebe dbát. Snad jen tehdy, když jela do města na sezení nebo když vezla Pip do školy. Ale to se vlastně taky nečesala. Andrea usoudila, že už toho bylo dost a že je načase, aby se probrala a stala se zase sama sebou.

To, aby Ophélie s Pip jely do Safe Harbouru, byl její nápad. Našla jim tenhle dům přes známého, který pracoval v realitní kanceláři. Byla ráda, že ji Ophélie poslechla a přestěhovala se na léto sem. Na Pip bylo vidět, že je tím nadšená, a Andrea měla dojem, že i její matka se tady cítí lépe než ve městě.

Ophélie vypadala zdravěji než před rokem. Byla opálená, a když se někdy upravila, vypadala báječně.

„Co budeš dělat, až se vrátíte zpátky do města? Nemůžeš se celou zimu zamykat v domě.“

„Ale ano, můžu,“ zasmála se Ophélie.

„Můžu dělat cokoli, co budu chtít.“ Obě dvě věděly, že to je pravda. Ted zanechal Ophélii obrovské jmění, ale ona toho nijak nezneužívala. Najednou bylo všechno jinak než před několika lety. Tehdy žili ve dvoupokojovém bytě.

Děti měly společný pokojíček a Ted s Ophélii spali na rozkládacím gauči v obývacím pokoji. Ted si udělal pracovnu z garáže, a přestože neměli skoro žádné peníze, pro Ophélii to byly ty nejkrásnější roky jejich manželství.

Věci se začaly komplikovat až potom, kdy se Ted dostal ve svém oboru mezi skutečnou špičku. Úspěch byl pro něj velice vyčerpávající.

„Jenže já ti nic takového nedovolím,“

pohrozila jí Andrea. „Za každou cenu se tě budu snažit vytáhnout alespoň na procházku s Williamem do parku. Možná bychom si mohly zaletět do New Yorku na zahájení sezóny v Metropolitní opeře.“ Obě operu milovaly a už tam spolu několikrát byly. „Jestli budu muset, klidně tě tam dotáhnu za vlasy,“

dál vyhrožovala Andrea, až se jí miminko v klíně zavrtělo. Naštěstí se hned uklidnilo a spalo dál. Obě ženy se při pohledu na něj usmály. Jeho matka ho pohladila a dál ho nechala ležet u svého prsu, kde mu bylo nejlépe.

„Vsadím se, že bys to udělala,“

odpověděla Ophélie. Za okamžik se k nim přidala Pip, která se vrátila dovnitř s Pěnou po boku, obě ruce plné kamínků a mušliček. Opatrně to všechno položila na stolek spolu s hromadou písku. Ophélie se nezlobila a nic dceři nevyčítala. Pip na svou sbírku pyšně ukázala.

„To všechno je pro tebe, Andreo.

Jestli chceš, můžeš si to vzít s sebou domů.“

„Moc ráda. A můžu si vzít také ten písek?“ dobírala si ji Andrea. „A cos celou dobu dělala? Potkala jsi tam nějaké děti?“ zajímala se.

Pip zavrtěla hlavou. Málokdy někoho na pláži potkávala a její matka byla tak opatrná, že se ani nemohla seznámit s dětmi

z

rodin,

které

bydlely

v sousedství.

„Rozhodla jsem se jezdit k vám častěji, abych na vás obě mohla lépe dohlížet. Přece tady v okolí musí bydlet nějaké děti. Budu se muset poptat a najít ti kamarády.“

„Já jsem spokojená,“ odpověděla Pip jako vždycky. Nikdy si nestěžovala.

Neměla důvod. Věděla, že stížností se stejně nic nezmění. Její matka neměla sílu dělat něco víc, než momentálně dělala, a proto žily tak, jak žily. Takhle to prostě teď je a možná se to jednoho dne zlepší. A s tímhle se Pip dávno smířila. Na svůj věk byla velice rozumná a během uplynulých devíti měsíců téměř dospěla.

Andrea se zdržela skoro do večera a odjela těsně před večeří. Chtěla se dostat domů dřív, než začne padat mlha.

Celé odpoledne bylo pro všechny příjemné, hodně si povídaly a smály a Pip si hrála s miminkem. Usadily se na terase, užívaly si sluníčka a byl to po všech stránkách klidný a přátelský půlden. Ale ve chvíli, kdy Andrea s dítětem odjela, vrátil se do domu známý smutek a prázdnota. Nálada byla po jejím odjezdu ještě horší než ráno.

Pip na Andree obdivovala její chuť k životu. Bylo příjemné být v její společnosti. A pro Ophélii také. Její dobrá nálada jako by byla nakažlivá a Andrea jí navíc měla na rozdávání.

„Nechceš, abych zajela půjčit nějaký film?“ navrhla Ophélie. Na něco takového v uplynulých měsících ani nepomyslela, ale Andreina návštěva jí dodala energii.

„Děkuju, mami. Budu se dívat na televizi,“ řekla Pip tiše.

„Určitě?“ Pip přikývla a pak nastalo každodenní dilema ohledně večeře.

Ophélie

se

nabídla,

že

připraví

hamburgery a salát. Hamburgery byly sice trochu připečené, ale Pip nic neříkala. Nechtěla se matky dotknout a navíc, byly mnohem lepší než pizza z mrazáku. Pip snědla celý velký hamburger. Ophélie půlku nechala, ale zato spořádala pořádnou porci salátu.

Zdálo se, že Andrea na ně měla dobrý vliv.

Když si šla Pip lehnout, přála si, aby za ní matka přišla a dala jí dobrou noc.

Nechtěla ji o to žádat, ale bylo by jí to příjemné. Vzpomněla si, že když byla malá, často za ní takhle večer chodíval tatínek. Pak ale dlouho nechodil on ani nikdo jiný. Otec býval málokdy doma a maminka

měla

spoustu

práce

s Chadem. Pořád se něco dělo a teď, když neměla bratra ani otce, se Pip zdálo, že s nimi ztratila i matku. Šla si tedy lehnout sama. Nikdo ji nepřišel uložit a popřát dobrou noc, nikdo jí nepřišel zazpívat nebo se s ní pomodlit.

Pip už na to byla zvyklá. Ale bylo by to hezké, jenže to by musela žít někde jinde. Ophélie si totiž šla hned po večeři lehnout do své ložnice a Pip se ještě nějakou dobu dívala na televizi. Když si pak vlezla do postele, Pěna jí olízla po tváři, potom zívla a uložila se ke spánku na podlaze. Pip natáhla z postele ruku a drbala psa za uchem.

Najednou se Pip usmála. Uvědomila si, že zítra pojede matka do města, což znamenalo, že ona bude moci zajít na pláž za

Matthewem

Bowlesem.

Přemýšlela o zítřejším setkání a stále se usmívala. Když konečně usnula, zdálo se jí o Andree a jejím miminku.

4

Čtvrtek se opět probudil do mlhavého rána. Pip ještě napůl spala, když matka odjížděla do města. Před pravidelným sezením si na dnešek Ophélie dohodla schůzku s právníkem a musela odjet z domu před devátou. Amy připravila Pip snídani a potom se jako obvykle usadila k telefonu. Pip se zatím dívala na kreslené pohádky v televizi, a když bylo skoro poledne, rozhodla se vyrazit na pláž. Toužila po tom už celé dopoledne, ale bála se, že je třeba ještě příliš brzy a že by mohla Matthewa minout. Myslela si, že ho tam pravděpodobněji zastihne odpoledne.

„Kam

jdeš?“

zeptala

se Amy

zodpovědně, když si všimla, že se Pip chystá odejít z terasy na pláž. Pip se otočila a nevinným hlasem řekla: „Jdu se jen proběhnout na pláž s Pěnou.“

„Chceš, abych šla s tebou?“

„Ne, děkuju. Dám na sebe pozor,“

odvětila Pip a Amy se opět vrátila k telefonu. Měla pocit, že splnila povinnost, kterou

po

ní

Ophélie

vyžadovala. Za chvilku už Pip se psem běželi vesele po pláži.

Běželi dlouho, ale potom ho konečně uviděli. Byl na tom samém místě, seděl na skládací židličce a pracoval na svém obraze. Najednou uslyšel v dálce štěkat Pěnu a otočil se. Musel si přiznat, že včera mu Pip chyběla, a byl moc rád, když uviděl, jak se na něj dneska její malý obličejík usmívá.

„Ahoj,“ řekla, jako kdyby zdravila starého známého.

„Ahoj. Jak se dneska máte?“

„Dobře. Chtěla jsem přijít už dřív, ale bála jsem se, že byste tady ještě nemusel být.“

„Jsem tu už od deseti.“ Stejné jako Pip i on se bál, aby se neminuli. Těšil se, až se zase setkají, tak moc jako ona, ačkoli si vlastně neslíbili, že se tady znovu sejdou. Zkrátka tady chtěli být spolu a to bylo na celé věci to nejlepší.

„Vy jste přimaloval další člun,“

podotkla

Pip,

když

podrobně

prozkoumala jeho obraz. „Líbí se mi. Je to pěkné.“ Byl to malý červený rybářský člun, který Matthew přimaloval v dálce poblíž zapadajícího slunce. Potěšilo ho, že se jí ta změna líbí.

„Jak je možné, že si je dokážete tak dobře představit?“ zeptala se s obdivem v hlase a ani si nevšimla, že Pěna zmizela za písečnou dunou.

„Už jsem v životě viděl hodně člunů,“

usmál se na ni hřejivě Matthew. Pip byl sympatický. Dokonce velmi sympatický a nebylo pochyb, že ho považuje za svého dobrého přítele. „A taky mám vlastní člun. Kotví v zátoce. Někdy tě tam vezmu a ukážu ti ho.“ Jeho člun byl malý a dost starý, ale on ho měl rád. Byl obyčejný, dřevěný, ale vždycky ho spolehlivě dovezl tam, kam potřeboval.

Miloval plavbu po moři už od doby, kdy byl v letech, jako teď byla Pip. „A co jsi dělala včera?“ Chtěl se o ní dozvědět něco víc. Líbila se mu a rád by nakreslil její obličej. Bylo to zvláštní: jeho samotného překvapovalo, že si s ní toužil povídat.

„Přijela na návštěvu moje kmotra se synem. Jsou mu tři měsíce. Jmenuje se William a je ohromně roztomilý. Smím ho chovat a on se na mě směje. Nemá otce,“ řekla a zdálo se, že jí to je líto.

„To je škoda,“ odvětil Matthew opatrně: Hodlal si užít přítomnosti Pip, a tak si udělal na chvíli přestávku. „Proč ho vlastně nemá?“

„Jeho matka není vdaná. Získala Williama z banky nebo tak něco. Já přesně nevím, je to trochu složité. Moje maminka říká, že to není důležité. Prostě nemá otce a to je celé.“

Matthew to ale pochopil mnohem lépe než ona a celé se mu to zdálo příliš moderní. On sám stále věřil v tradici manželství, v opravdové rodiče, ačkoli dobře věděl, kolik potíží a komplikací s sebou život přináší. Ale věřil, že manželství může být šťastný začátek.

Znovu ho napadlo, co se asi přihodilo otci Pip. Měl dojem, že s nimi nežije, ale bál se zeptat nahlas. Nechtěl Pip rozzlobit nebo uvést do rozpaků. Jejich vzájemné přátelství zatím stálo jen na zvláštní důvěře a intuici.

„Chceš dneska zase kreslit?“ zeptal se. Připadala mu jako skřítek, který se vznáší po pláži a celou ji rozzářil. Jako by se bosýma nohama ani nedotýkala písku.

„Ano,

prosím,“

řekla

zdvořile

a Matthew jí podal skicář a tužku.

„A co budeš kreslit dneska? Zase Pěnu? Teď, když už víš, jak se kreslí zadní nohy, by to mělo být jednodušší,“

navrhl prakticky, ale Pip se dívala na jeho obraz.

„Myslíte, že bych mohla nakreslit člun?“ Zdálo se, že dělá pokroky.

„Nevidím důvod, proč bys nemohla.

Chceš zkusit takový, jako je na mém obraze,

nebo

bys

raději

kreslila

plachetnici? Můžu ti udělat skicu a ty ji pak překreslíš.“

„Zkusím nakreslit takové, jako jste maloval vy, jestli to nevadí.“ Nechtěla ho příliš obtěžovat, což pro ni bylo typické. Byla zvyklá na to, že nesmí nikomu přidělávat potíže. Vždycky si takhle dávala pozor před svým otcem a přinášelo jí to ovoce. Nikdy se na ni nezlobil tolik jako na Chada. Ačkoli, když se přestěhovali do většího domu, otec si jí všímal jen málokdy. Jezdil do práce a domů se vracel pozdě večer.

Také hodně cestoval, časem se naučil pilotovat i vlastní letadlo. Vzal Pip několikrát do kabiny, dokonce jednou s sebou směla vzít i Pěnu. I Chad jí to dovolil. A Pěna se v letadle chovala vzorně.

„Vidíš tam odtud?“ zeptal se Matthew a Pip přikývla. Seděla na zemi vedle jeho nohou. Rozhodl se, že se naobědvá.

Přinesl si z domova velký sendvič, protože se chtěl najíst na pláži, aby Pip nepropásl. Rozbalil ho a nabídl půlku Pip. „Máš hlad?“

„Ne, děkuju, pane Bowlesi. A vidím odsud výborně.“

„Lepší bude, když mi budeš říkat Matte.“ Usmál se tomu, jak je zdvořilá a formální. „Už jsi obědvala?“

„Ne, ale nemám hlad.“ Za chvíli, když si Pip kreslila, Matthewa napadlo, že je pro ni jednodušší si s ním povídat, když hledí do obrázku a ne na něho.

Překvapilo ho to. Soustředil se na její kresbu a poslouchal, co mu říká.

„Moje maminka nejí skoro vůbec.

Hodně zhubla.“ Bylo jasné, že Pip si o ni dělá starosti, a Matt se zarazil.

„Proč? Je nemocná?“

„Ne. Je smutná.“ Chvíli pokračovali v malování a Matt se nechtěl vyptávat.

Říkal si, že počká, až bude Pip připravená mu povědět víc. Nechtěl na ni nijak naléhat. Vznikalo mezi nimi přátelství a nezáleželo na čase, kdy se o sobě dozví všechno. Navíc Mattovi připadalo, že zná Pip už hodně dlouho.

Najednou ho napadlo, že se zeptá na logickou věc. „A ty jsi také smutná?“

Přikývla a ani nezvedla oči od svého obrázku. Tentokrát se už vůbec nechtěl ptát proč. Viděl na ní, že se jí hlavou honí bolestné vzpomínky, a musel v sobě potlačit nutkání natáhnout ruku a pohladit ji po vlasech. Nechtěl ji polekat nebo se vnucovat. „A jak se cítíš právě teď?“

Připadalo mu to jako bezpečná otázka a tentokrát se na něj Pip už podívala.

„Teď je to mnohem lepší. Tady na pláži je to báječné. Myslím, že i maminka se tu cítí lépe.“

„To rád slyším. Třeba zase začne brzy jíst.“

„Přesně to říkala i moje kmotra. Ona si o maminku také dělá starosti.“

„Máš nějaké sourozence, Pip?“ zeptal se Matt, protože si myslel, že takovou otázkou nemůže nic pokazit. Jenže byl zcela nepřipravený na výraz, který se jí objevil v očích, když k němu otočila obličej. Její pohled byl plný bolesti a ta ho zasáhla až do samého nitra duše.

Málem spadl ze židličky.

„Já… Ano…“ Zaváhala a na okamžik nebyla

schopná

promluvit.

Potom

pokračovala a stále na něj hleděla očima plnýma smutku, které mu daly na chvíli nahlédnout do jejího světa. „Ne…

Vlastně… Je těžké o tom mluvit. Můj bratr se jmenoval Chad. Je mu patnáct.

No… bylo by mu… Loni v říjnu měl nehodu…“

Ach, Bože. Matt se v té chvíli nenáviděl za to, že se jí vyptával. Teď už chápal, proč je její matka tak smutná a proč skoro nejí. Nikdy by ho něco takového nenapadlo. Měl za to, že v životě nemůže být nic horšího než ztráta dítěte.

„Je mi to moc líto, Pip…“ Nevěděl, co jiného by měl v tu chvíli říct.

„To je v pořádku. Byl moc hezký.

Jako můj otec.“ A to, co řekla vzápětí, Matta dorazilo. Ale vše mu bylo rázem jasné. „Tátovo letadlo se zřítilo a explodovalo a oni oba… oba zemřeli,“

dodala Pip s obrovským knedlíkem v krku. Ale byla ráda, že se s tím Mattovi svěřila. Chtěla, aby to věděl.

Matt se na ni nekonečně dlouho tiše díval a nebyl schopen promluvit.

„Muselo to pro vás být strašné. Je mi to moc líto, Pip. Tvoje matka má velké štěstí, že má alespoň tebe.“

„Ano, taky si myslím,“ řekla Pip hloubavě, ale zdálo se, že má jisté pochybnosti. „Ale pořád je hodně smutná. Často se zavírá v ložnici.“

Někdy Pip přemýšlela o tom, jestli by byla matka také tolik smutná, kdyby nezemřel Chad, ale ona. Věděla, že to nikdy nezjistí, ale tahle otázka se jí často vtírala. Matka a Chad si byli velice blízcí a ona teď bez něho velmi trpěla.

„Asi bych na tom byl stejně,“ podotkl Matt. Jeho vlastní ztráty ho dlouho ničily, ale proti tomu, co potkalo Pip, to nebylo nic tak hrozného. Přihodilo se mu to, co se stává spoustě lidí a život jde dál. Ztráta manžela a syna byla mnohem horší než všechno, co Matthew ve svém životě kdy prožil. Jen stěží si dokázal představit, jak hrozné to asi teď musí být pro Pip, když je její matka stále smutná a vyčerpaná.

„Maminka

jezdí

pravidelně

na

skupinové sezení do města, aby si o

svých

problémech

popovídala

s ostatními. Ale nejsem si jistá, jestli to pomáhá, protože říkala, že tam jezdí sami smutní lidé.“ Matthewovi to připadalo poněkud zvláštní, ale věděl, že v současnosti je moderní rozebírat své potíže ve skupině lidí, kteří se také něčím trápí. Jemu se taková léčba také nezdála nejvhodnější. Vždyť lidé, kteří ztratili někoho blízkého, mohou sotva povzbudit ostatní a vnést do jejich života opět radost.

„Můj otec byl něco jako vynálezce.

Pracoval v energetice.

Nevím, co přesně dělal, ale byl ve své práci hodně dobrý. Jeden čas jsme byli docela chudí, ale když mi bylo šest, pořídili jsme si velký dům a tatínek si koupil letadlo.“ Znělo to věrohodně a Matt o jejích slovech ani na chvíli nepochyboval. „Chad mu byl hodně podobný. Byl hezký jako otec. Já jsem spíš po mamince.“

„Jak to myslíš?“ Mattovi neušel v jejích slovech náznak zklamání. Pip byla výjimečně bystrá a pohledná dívka.

„Ty jsi také hezká, Pip. Dokonce velmi hezká. Věř mi.“ Měl dojem, že si připadala trochu odstrkovaná a že žila ve stínu svého staršího bratra, který se zřejmě víc zajímal o otcovu práci. Vadil mu její pocit, že je až na druhém místě.

„Můj otec a bratr spolu často létali,“

pokračovala. Zdálo se, že mu najednou potřebuje sdělit spoustu věcí. Nebylo divu. Její matka žila už dlouho v depresích a Pip si chtěla s někým popovídat a odreagovat se. Jediný, kdo možná ještě připadal v úvahu, byla její kmotra s miminkem. „Chad říkával, že ho nenávidí, ale ve skutečnosti to tak nebylo. Říkal to jen, když byl na otce hodně naštvaný.“

„To je v patnácti celkem normální,“

poznamenal Matt s mírným úsměvem na rtech. On sám se nesetkal se svým synem už šest let. Když naposledy Roberta viděl, bylo mu dvanáct. A Vanesse deset.

„A ty máš děti?“ zeptala se najednou Pip, jako by mu četla myšlenky. Teď byl na řadě on, aby se jí svěřil se svými starostmi.

„Ano, mám.“ Ale zamlčel jí, že už je, šest let neviděl. Těžko by to pochopila.

„Vanessu a Roberta. Je jim šestnáct a osmnáct a žijí na Novém Zélandě.“

Bydlí tam už víc než devět let. Jemu trvalo tři roky, než to vzdal a přestal se s nimi úplně stýkat. Jejich nezájem a mlčení ho utvrdily v tom, že to tak bude nejlepší.

„A kde to je?“ Pip vypadala trochu zmateně. Nikdy o Novém Zélandu neslyšela. Možná jednou, říkala si, ale nevzpomínala si. kde to může být.

Myslela si, že nejspíš někde v Africe, ale nechtěla se před Matthewem splést, a tak se raději zeptala.

„Je to hodně daleko. Letadlem trvá cesta skoro dvacet hodin. Žijí ve městě, které se jmenuje Auckland, a já myslím, že tam jsou docela spokojení.“ Dokonce spokojenější, než by se odvážil sám před sebou přiznat.

„To musíš být asi hodně smutný, když jsou tak daleko. Určitě se ti stýská tak, jako mně se stýská po Chadovi a po tatínkovi,“ řekla a setřela si slzu, která jí stékala z koutku oka. To Mattovi málem utrhlo srdce. Tolik si toho o sobě dnes odpoledne pověděli a to se znají sotva dva dny. Ani jeden z nich teď neměl chuť malovat. Pip nenapadlo, aby se Matta zeptala, jak často se s dětmi vídá.

Měla za to, že se prostě občas navštěvují. Bylo jí ho líto, protože měl děti tak daleko.

„Také se mi po nich stýská.“ Matt se zvedl ze židličky a posadil se vedle Pip do písku. Bosé nohy měla zahrabané v písku a dívala se na něj se smutným úsměvem na rtech.

„Jak vypadají?“ Byla na jeho děti zvědavá stejně, jako on byl zvědavý na její rodinu.

„Robert má tmavé vlasy a hnědé oči po

mně.

Vanessa

je

blondýnka

s velkýma modrýma očima. Vypadá úplně jako její matka. U vás v rodině má ještě někdo jiný zrzavé vlasy jako ty?“

Pip zavrtěla hlavou a plaše se usmála.

„Můj otec měl tmavé vlasy jako ty, ale měl modré oči. A přesně tak vypadal i Chad. Maminka je světlovlasá. Chad mi někdy říkával mrkvičko, protože jsem hubená a celá do oranžova.“

„To od něj nebylo moc milé,“ odvětil Matt a jemně ji pohladil po kudrnatých vlasech. „Mně vůbec nepřipadáš jako mrkvička.“

„Ale ano,“ řekla pyšně Pip a najednou se jí ta přezdívka líbila. Snad proto, že jí tolik připomínala bratra. Chybělo jí jeho škádlení i jeho urážky. Stejně jako Ophélii chyběly Tedovy špatné dny. Je to zvláštní, že když někoho ztratíme, chybí nám potom všechno, co s ním souviselo. I to špatné.

„Budeme dneska vůbec malovat?“

zeptal se Matt, protože usoudil, že si už vyměnili dost bolestných vzpomínek a že potřebují změnu. Zdálo se, že Pip se po jeho návrhu ulevilo.

Nejraději by mu pověděla celou pravdu, ale minulost v ní probouzela velký smutek.

„Ano, já bych ráda,“ řekla, zvedla ze země náčrtník a Matt se vrátil na svou židličku. Další dvě hodiny proběhly téměř v naprostém tichu. Oba dva byli rádi, že jsou si nablízku a že se dozvěděli něco z nepříliš radostné minulosti toho druhého.

Zatímco Pip kreslila a Matt pracoval na obraze, protrhaly se mraky, vyšlo sluníčko a vítr se utišil. Najednou se udělalo překrásné odpoledne a oba dva rázem zapomněli, kolik je hodin.

Společně jim čas rychle ubíhal, a když Matt oznámil Pip, že už je pět hodin, zdálo se, že ji to polekalo.

„Maminka už bude zpátky?“ zeptal se s účastí v hlase. Nechtěl, aby se Pip dostala do problémů kvůli jejich společně strávenému odpoledni. Byl rád, že si spolu promluvili. Doufal, že to Pip trochu pomůže.

„Asi ano. Raději se vrátím. Mohla by se pěkně zlobit.“

„Nebo se o tebe bát,“ řekl Matt a napadlo ho, jestli by neměl Pip doprovodit domů a všechno její matce vysvětlit. Ale možná by to celé jenom zhoršil. Díval se na obrázek, který Pip nakreslila, a byl nadšený. „Je nádherný, Pip. Opravdu dobrá práce. Ale běž už raději domů. Brzy se zase uvidíme.“

„Zkusím přijít zítra, až si maminka půjde po obědě lehnout. Budeš tady?“

Mluvila s ním, jako by byli dávní přátelé. Ale po tom, co si dnes pověděli, si tak oba připadali. Jejich smutek je sblížil rychleji, než bylo obvyklé, a asi to tak mělo být.

„Já jsem tu každé odpoledne. Ale nechci, abys kvůli mně měla nějaké potíže, holčičko.“

„Neboj se, nebudu.“ Na okamžik se zarazila, usmála se na něj a s obrázkem v ruce mu zamávala. Potom se otočila a s Pěnou v patách běžela domů. Když už byla docela daleko, obrátila se a znovu mu zamávala. Matt tam stál a díval se za ní, dokud její malá postavička nezmizela v dáli.

Pip dorazila domů a nemohla chytit dech. Běžela celou cestu zpátky. Matka seděla na terase, četla a Amy nebylo nikde vidět. Ophélie se na dceru zamračeně podívala.

„Amy říkala, že jsi šla na pláž, ale já jsem tě tam nikde neviděla. Kdes byla, Pip? Našla sis nějakou kamarádku?“

Ophélie se nezlobila, jen byla zvědavá a nutila se zůstat klidná. Nechtěla, aby Pip chodila k někomu na návštěvu domů, a tohle pravidlo Pip dobře znala. Ale také věděla, že matka o ni má větší strach než kdy dřív.

„Šla jsem se projít po pláži až tam dolů,“ řekla a ukázala tím směrem.

„Kreslila jsem člun a zapomněla jsem přitom, kolik je hodin. Omlouvám se, mami.“

„Už to víckrát nedělej, Pip. Nechci, abys chodila sama tak daleko. A už vůbec ne k veřejné pláži. Nikdy nevíš, co tam potkáš za lidi.“ Pip chtěla matce povědět, že jsou docela milí, alespoň Matt tedy byl. Ale bála se svého nového přítele prozradit. Instinktivně cítila, že by to matka nepochopila. A nemýlila se.

„Příště se drž jen kolem domu.“ Ophélii bylo jasné, že její dcera má smysl pro dobrodružství. Nudilo ji trávit celý den v domě nebo se procházet po pláži jen sama se psem. A právě proto si o ni dělala starosti. Nepožádala ji, aby jí ukázala obrázek, a tak Pip odešla do svého pokoje a postavila ho na stolek vedle obrázku Pěny. Tohle byly její vzpomínky na dvě báječná odpoledne, která strávila s Mattem.

„A jak ses dneska měla?“ zeptala se Pip matky, když sešla zpátky dolů na terasu. Nemusela se ani ptát, protože na matce bylo vidět, že je hodně unavená.

Takhle vypadala pokaždé, když se vrátila ze sezení.

„Docela dobře.“ Byla u právníka kvůli Tedově společnosti. Měla zaplatit nějaké daně a také jí přišly peníze z pojišťovny. Ještě nějakou chvíli potrvá, než bude jeho firma zrušená. Ted naštěstí zanechal všechno v nejlepším pořádku a Ophélie měla víc peněz, než bude kdy potřebovat. Doufala, že většinu z nich jednou zdědí Pip, protože ona sama nebyla nijak náročná. Dokonce si často říkala, že byla mnohem šťastnější, když byli chudí. Tedův finanční úspěch jim všem přinášel jen bolesti hlavy, obrovský stres a bohužel i to letadlo, ve kterém s Chadem havarovali.

Ophélie se denně celé hodiny snažila na ty zlé vzpomínky zapomenout, hlavně na poslední den. Na ten osudný telefonát, který navždy změnil její život.

A také na to, že to byla ona, kdo přinutil Teda, aby vzal Chada s sebou do letadla. Ted měl nějaké schůzky v Los Angeles a chtěl letět sám, ale ona byla přesvědčená, že jim oběma prospěje, když stráví pár hodin spolu. Chadovi se zrovna dařilo po dlouhé době zase lépe a Ophélie si byla jistá, že to zvládnou.

Ani jeden z nich se však na tu cestu nijak zvlášť

netěšil.

Ophélie

potom

obviňovala sama sebe, že byla sobecká.

Chad vyžadoval po celé měsíce její neustálou pozornost. Chtěla si proto od něj na chvíli odpočinout a strávit klidné odpoledne jen sama s Pip. Věděla, že se jí nevěnuje tak, jak by měla. Najednou tu byla po dlouhé době příležitost to alespoň trochu napravit. A nyní to bylo to jediné, co měly. Jedna druhou. Jejich život, rodina a štěstí byly pryč.

Bohatství, které jim po sobě zanechal Ted, pro Ophélii nic neznamenalo.

Klidně by se vzdala všeho, jen aby měla zpátky Teda a Chada.

Samozřejmě si s Tedem občas užila i nepříjemné chvíle, ale ani potom její láska k němu nedoznala žádných změn.

A najednou to bylo všechno pryč. Jejich nemocný syn měl konečně klid. A Ted se svým kouzlem, inteligencí, přitažlivostí i neobratností zmizel navěky z jejího života. Někdy dokázala strávit celou noc tím, že si v hlavě přehrávala jejich společný život. Zkoušela se zamyslet nad tím, jaký vlastně byl, těšila se z radostných okamžiků a snažila se zapomenout na všechno zlé, co je kdy potkalo. Nakonec se jí vždy vybavil muž, kterého hluboce milovala i s jeho četnými chybami. Její láska k němu byla skutečně nevýslovná.

Každodenní problém s večeří vyřešily sendvičem a Pip stejně moc nejedla.

V domě bylo opět ponuré ticho, protože matka nikdy nepustila ani rádio. Téměř nemluvily, a když se Pip usadila se sendvičem ke

stolu,

přemýšlela

o Mattovi. Znovu přemítala o tom, kde může být Nový Zéland, a bylo jí líto, že má děti tak daleko odsud. Dovedla si představit, jak těžké to pro něho musí být. Byla ráda, že se mu svěřila s pravdou o svém otci a bratrovi, přestože mu nepověděla, jak moc byl Chad nemocný. Zdálo se jí to nefér vůči bratrovi, protože jeho nemoc byla jejich rodinným tajemstvím. A vlastně ani nebyl důvod mu o tom vyprávět, protože Chad byl mrtvý.

Jeho nemoc ji hluboce poznamenala.

A nejen ji, také celý zbytek rodiny. 2ivot s ním nebyl jednoduchý, a sotva Chad pochopil, že otci jeho nemoc nesmírně vadí, začala si ji uvědomovat i Pip.

Jednou,

když

byl

Chad

zrovna

v nemocnici, se pokusila otce zeptat, co je vlastně na té nemoci tak špatného, že mu tolik vadí. Ale on se na ni rozkřičel, že neví, o čem mluví. Jenže Pip věděla víc než jen tohle. Dokonale chápala, jak moc je Chad nemocný. A stejně tak i Ophélie. Jediný Ted se to snažil ignorovat a zlehčovat. Koneckonců to pro něj bylo typické. Přece by před někým nepřiznal, že jeho syn je nemocný! Přestože mu to neustále opakovali lékaři, trval na tom, že ho Ophélie nesmí rozmazlovat, a sám pro něho stanovil přísná pravidla. Snažil se Ophélii utvrzovat v tom. že to s péčí o syna přehání, a dělal, jako by Chad byl úplně zdravý.

Zbytek víkendu proběhl docela klidně.

Andrea sice slíbila, že se u nich ještě zastaví, ale nepřijela. Volala, že malý má rýmu. V neděli odpoledne Pip zatoužila zajít za Mattem. Matka spala na lehátku na terase, a když ji už Pip pozorovala celou hodinu, rozhodla se proběhnout s Pěnou po pláži. Původně neměla v úmyslu zajít až na veřejnou pláž do městečka, prostě se jen vydala tím směrem. A než se nadála, běžela jako o život a doufala, že ho už brzy uvidí. Byl na stejném místě jako minule a tiše maloval. Měl před sebou nový obraz. Tentokrát pracoval na západu slunce a Pip neušlo, že tam je také malé dítě se zrzavými vlasy. Na sobě mělo bílé šortky a růžové tričko. A nedaleko od něj byl tmavě hnědý pes.

„To jsem já a Pěna?“ zeptala se tiše a vyrušila ho z práce. Vůbec si nevšiml, že k němu přišla. Otočil se k ní a usmál se. Čekal ji nejdřív, až skončí víkend, až její matka zase pojede do města. Ale měl z její návštěvy ohromnou radost.

„Možná

že

ano.

To

je

ale

překvapení.“ Stále se usmíval.

„Maminka spí a já nemám nic na práci. Tak jsem si řekla, že tě půjdu navštívit.“

„Jsem rád, že jsi přišla. Nebude si maminka dělat starosti, až se vzbudí?“

Pip zavrtěla hlavou. „Někdy dokáže prospat celý den. Asi jí to tak vyhovuje.“ Nebylo pochyb o tom, že matka Pip je v hluboké depresi, a Matta její chování už nepřekvapilo. Kdo by také nebyl v depresi po tragické ztrátě manžela a syna. Problém však viděl v tom, že její stavy nechávají Pip osamocenou a jediný, s kým si může popovídat, je pes.

Pip se posadila do písku vedle Matta a dívala se, jak maluje. Potom 51a k moři a začala v písku hledat mušle.

Pěna jí byla v patách a Matt na chvíli přerušil práci. Sledoval je a v duchu si říkal, jaká je Pip báječná a roztomilá.

Byl tak zabrán do svých myšlenek, že si ani nevšiml, že k němu přistoupila žena.

Stála jen pár kroků od něho a tvářila se velice vážně. Když se otočil, netušil, kdo by to mohl být.

„Proč se díváte na moji dceru?

A proč je na vašem obraze?“ Ophélie si rychle dala dohromady spojitost mezi malířem a obrázky, které měla Pip v pokoji. Přišla sem na pláž najít Pip a také chtěla zjistit, co podniká během svých dlouhých procházek. Nevěděla proč, ale tušila, že tenhle muž je jedním z důvodů její nepřítomnosti, a když spatřila jeho obraz, jen se ve svém podezření utvrdila.

„Máte

skvělou

dceru,

paní

Mackenzieová. Musíte na ni být pyšná,“

řekl klidně Matt. Dokonce mnohem klidněji, než se zrovna cítil. Její pronikavý pohled ho přiváděl do rozpaků. Měl pocit, že přesně ví, co si matka Pip myslí, a chtěl její podezření vyvrátit. Jenže se obával, že by to celou situaci mohlo jen zhoršit.

„Víte, že je jí teprve jedenáct let?“

Těžko by jí mohl hádat víc. Pip dokonce vypadala ještě mladší. Ale Ophélie si nedovedla představit, že mezi nimi vzniklo přátelství, a napadaly ji samé děsivé věci. Za nevinným malováním se mohlo skrývat něco mnohem horšího.

Třeba ji chtěl unést a Pip byla příliš důvěřivá, aby ji něco takového napadlo.

„Ano,“ přitakal tiše. „Řekla mi to.“

„A proč jste s ní mluvil… a maloval ji?“ Matt chtěl odpovědět, že její dcera je zoufale osamělá, ale ovládl se. Hned vzápětí si Pip všimla, že k Mattovi přišla její matka. S rukama plnýma mušlí se k nim rozeběhla. Pátravě se zadívala matce do očí, aby zjistila, jestli se zlobí, a usoudila, že ano. Ale jen na Matta.

Zdálo se, že je matka vyděšená a rozzlobená, a tak se Pip rozhodla Matta chránit.

„Mami, tohle je Matt,“ pokusila se ho formálně představit.

„Matthew Bowles,“ řekl, natáhl k Ophélii ruku, ale ona ji nepřijala.

Místo toho se jen dívala na svou dceru a v očích jí jiskřilo. Pip věděla, co to znamená. Její matka se málokdy hněvala, zejména poslední dobou. Ale teď byla rozzlobená na nejvyšší míru.

„Kolikrát jsem ti říkala, že nesmíš mluvit s cizími lidmi. Nikdy! Slyšíš mě?“ Potom se otočila k Mattovi a oči jí plály. „Dobře víte, že takové chování může být trestné. Nemáte právo vodit na pláž dítě a přátelit se s ním pod záminkou nějaké umělecké tvorby. Jestli se k ní ještě někdy přiblížíte, zavolám na vás policii. Myslím to vážně!“ křičela na něho. Matta se její slova velice dotkla.

Pip to mrzelo a ihned mu přispěchala na pomoc.

„Je to můj přítel! Jediné, co jsme dělali, bylo, že jsme si tady spolu malovali. Nikam mě nechtěl vodit. To já jsem za ním přišla, abych ho zase viděla.“ Ale Ophélie byla přesvědčená, že ví nejlépe, jak se věci mají. Věděla, že takový muž by mohl v Pip snadno vzbudit pocit důvěry a bůh ví, co by jí potom provedl.

„Už sem nikdy nechoď, rozumíš? Tu entends? Je t’interdis!“ Zakazuju ti to.

Když

byla

rozčilená,

automaticky

přecházela do rodného jazyka. Její zlost pramenila ze strachu a Matthew to chápal.

„Tvá matka má pravdu, Pip. Neměla bys mluvit s cizími lidmi.“ A potom se obrátil k Ophélii. „Omlouvám se.

Nechtěl jsem vás polekat. Ujišťuji vás, že mezi námi nic jiného než malování nebylo. Vím, jak se asi cítíte, protože já sám mám děti, které jsou jen o málo starší.“

„A kde jsou?“ zeptala se podezíravě Ophélie. Nevěřila mu.

„Na Novém Zélandu,“ odpověděla za něj Pip, což vzniklé situaci nijak nepomohlo. Matt stále viděl, že mu Ophélie nevěří.

„Nevím, kdo jste, nebo proč jste se bavil s mou dcerou.

ale doufám, že jste pochopil, že já to myslím vážně. Budu si na vás stěžovat, pokud ji budete znovu žádat, aby za vámi přišla.“

„Rozumím, vyjádřila jste se naprosto jasně,“ řekl a musel se velice ovládat.

Kdyby nevěděl, v jakém je stavu, neudržel by se a odpověděl by jí něco ostřejšího. Ta žena ho urážela, ale on k ní nechtěl být před Pip hrubý. Obvinila ho z věcí, jaké mu nikdo před ní neřekl.

Otočila Pip směrem domů a dívenka se na Matta lítostivě dívala přes rameno.

V očích se jí leskly slzy a pomalu stékaly dolů po tvářích. Matt ji chtěl obejmout a uklidnit, jenže nemohl.

„To je v pořádku. Pip. Já to chápu,“

řekl tiše.

„Mrzí mě to,“ odvětila a zavzlykala.

Ophélie ji vzala za ruku a odváděla ji pryč. Matt se za nimi dlouho díval a litoval, že nemůže Ophélii zatřást tak, aby se probrala ze svých smutků.

Chápal, že se o dceru bojí, ale bylo zřejmé, že Pip potřebuje někoho, s kým by si mohla promluvit. Její matka sice v uplynulých měsících téměř nic nejedla, ale byla to Pip, kdo hladověl.

Začal uklízet malířské náčiní, složil židličku a stojan a se zamyšleným výrazem ve tváři se vrátil do svého domku.

O pět minut později už spěchal do zálivu, kde kotvil jeho člun. Věděl, že projížďka po moři mu pomůže vyčistit hlavu. To se mu osvědčilo už mnohokrát.

Cestou domů na soukromou pláž Ophélie zpovídala Pip. „Tak tam jsi vždycky chodila na ty dlouhé procházky?

Jak ses s ním seznámila?“

„Dívala jsem se, jak maluje,“ řekla Pip a stále popotahovala. „On je hodný.

Já to vím.“

„Nic o něm nevíš. Je to cizinec. Ani nevíš, jestli to, co ti napovídal, je pravda. Nevíš nic. Chtěl po tobě někdy, abys šla k němu domů?“ zeptala Ophélie a v očích měla hrůzu.

„Ovšemže ne. Nechtěl mě zabít.

Naučil mě, jak správně namalovat Pěně zadní nohy. To je všechno. Vlastně také namalovat člun.“ Ophélie se nebála jen toho, že by ji chtěl zabít. Pip byla nevinné dítě, které by někdo mohl klidně znásilnit, unést nebo týrat. Jakmile by ten muž poznal, že má její plnou důvěru, mohl by si s ní dělat, co by chtěl. A ta myšlenka Ophélii děsila. Přestože Pip proti jejím domněnkám protestovala, Ophélie si jí nevšímala. Pip bylo teprve jedenáct a nechápala, jaká nebezpečí na ni mohou číhat, když bude trávit čas ve společnosti muže, o kterém nic nevěděla.

„Chci, abys za ním už nechodila,“

zopakovala Ophélie dceři ještě jednou.

„Zakazuju ti, abys sama opouštěla dům.

A jestli se ti to nelíbí, vrátíme se zpátky do města.“

„Jsi na mého přítele zlá.“ Pip už to nevydržela a rozzlobila se. Už ztratila hodně lidí, na kterých jí záleželo, a teď ztrácí i tohoto muže. Byl to její jediný přítel, kterého si po dlouhé době našla.

„On není žádný tvůj přítel. Je to cizí člověk. Nezapomínej na to. A už sc se mnou přestaň hádat.“ Zbytek cesty proběhl v naprostém tichu. Když dorazily domů, Ophélie poslala Pip do jejího pokoje a zatelefonovala Andree.

Rozrušeněji vylíčila celou událost a Andrea pozorně naslouchala. Jakmile Ophélie skončila, položila jí několik otázek, z kterých bylo patrné, že je dobrá právnička.

„Oznámíš to policii?“

„Já nevím. Myslíš, že bych měla?

Vypadal velice seriózně. Byl elegantně oblečený, i když to samozřejmě o ničem nesvědčí.

Klidně

to

může

být

i nebezpečný vrah. Třeba by mu mohli zakázat se s Pip stýkat?“

„To

ti

nevyjde.

Neudělal

nic

špatného. Nikdy jí nevyhrožoval. ani jí neublížil a nesnažil se ji někam vylákat.

Nebo snad ano?“

„Pip tvrdí, že ne. Ale třeba si jen zatím chystal půdu pro něco hrozného, co chtěl uskutečnit později.“ Ophélie nemohla uvěřit tomu, že by jeho úmysly byly nevinné. Navzdory všemu, co jí říkala Pip, ona cítila jisté nebezpečí.

Proč by se jinak dospělý muž přátelil s dítětem?

„Myslím, že ne,“ ujišťovala ji Andrea a její hlas zněl zamyšleně. „Proč si vlastně myslíš, že v tom něco muselo být něco špatného? Vypadal jako nějaký ničema?“

„Jak podle tebe vypadá ničema? Ne…

vypadal docela normálně. Říkal, že má také děti, ale to mohl lhát.“ Ophélie byla stále přesvědčená, že Matt je pedofil.

„Třeba se vůči Pip opravdu choval jen kamarádsky.“

„Nemá právo být kamarádský vůči jedenáctiletému dítěti, a navíc pokud je to dívka! Ona je právě v tom věku, kdy může takové zvrhlé muže přitahovat, protože dobře vědí, že je nevinná.“

„To máš sice pravdu, ale on vůbec nemusí být pedofil. Byl hezký?“ Andrea se zasmála a Ophélii to vyvedlo z míry.

„Jsi odporná!“

„A také je důležité, jestli měl snubní prstýnek. Třeba je svobodný.“

„Tohle nechci poslouchat. Ten muž se skamarádil s mou dcerou. Je čtyřikrát starší než ona a na nic takového nemá právo. Kdyby byl normální, jistě by to věděl, obzvláště pokud má opravdu také děti. Jak by asi bylo jemu, kdyby zjistil, že se nějaký cizí muž přátelí s jeho dcerou?“

„To nevím. Proč za ním nezajdeš a nezeptáš se ho? Začíná mě zajímat.

Dost možná ti Pip prokázala laskavost.“

„Nic takového neudělala. Vystavila sama sebe obrovskému nebezpečí a já jí nedovolím dál chodit ven samotné. To.

myslím vážně.“

„Zkus jí jen říct, aby za ním už nechodila. Poslechne tě.“

„To už jsem zkusila. A také jsem řekla tomu muži, aby se k ní nepřibližoval, jinak že zavolám policii.“

„Pokud není násilník a je to slušný chlap, určitě se dobře bavil. Zkus se teď trochu uklidnit, protože v tomhle stavu nemůžeš stejně nic vyřešit. Zdá se, že ještě nejsi na návrat připravená.“

Andree připadalo, že Matt může být docela příjemný muž. Nevěděla sice proč, ale její instinkty jí napovídaly, že to bude asi opravdu slušný člověk.

A pokud tomu tak bylo, Ophélie na něho svým výstupem moc dobrý dojem jistě neudělala.

„Žádný návrat mě nezajímá. Nic takového neplánuju. Hodlám tady zůstat, ale nechci, aby se stalo něco strašného Pip. To už bych nepřežila.“ Hlas se jí zachvěl a v očích se jí objevily slzy.

„Já tě chápu,“ řekla Andrea jemně.

„Zkus se ale zamyslet. Třeba si Pip připadá osamělá.“ Na druhém konci bylo ticho, pak se Ophélie rozplakala.

„Já vím, že je. Ale připadá mi, že s tím nemohu nic dělat. Chad i její otec zemřeli a já jsem případ pro doktory.

Nechovám se jako matka. Vždyť my spolu ani nemluvíme.“ Ophélie si toho tedy byla vědoma, ale nebyla schopna vyhrabat se z černé propasti, do níž spadla, a změnit to.

„Tak teď jsi možná našla odpověď na otázku, proč si Pip povídá s cizím mužem,“ podotkla opatrně Andrea.

„Kromě toho spolu ještě malovali,“

vzlykla zoufale Ophélie.

„Existují i horší věci. Co kdybys ho pozvala k vám na skleničku a promluvila s ním. Třeba je to milý člověk. A možná zjistíš, že je ti sympatický.“ Ophélie naslouchala, ale vrtěla hlavou.

„Nemyslím, že by se mnou chtěl mluvit po tom, co jsem mu řekla.“ Ale svých slov nelitovala. Zatím stále neví, s kým má tu čest.

„Zkus za ním zítra zajít a omluvit se.

Pověz mu, že máš za sebou zlé časy a jsi stále trochu nervózní.“

„Neblázni, to nemohu udělat. A co když jsem se v něm nemýlila? Co když je skutečně pedofil?“

„V tom případě za ním nechoď a neomlouvej se. Ale já se domnívám, že je to prostě jen muž, který chodí na pláž malovat a má rád děti. Navíc mám dojem, že Pip si našla jeho. Nikoli on ji.“

„A právě proto jsem ji také poslala do jejího pokoje.“

„Chudák dítě. Nemyslela tím nic zlého, prostě jí s ním jen bylo dobře.“

„No, tak odteďka bude muset být stále poblíž domu a bavit se tady.“ Jakmile Ophélie zavěsila, uvědomila si, jak málo zábavy dceři umožnila ona sama. Nebyly tady žádné děti, s kterými by si Pip hrála, a ona s ní také nic nepodnikala.

Poslední den, kdy si spolu někam vyšly, byl ten, kdy zemřel Ted a Chad. A od té doby ji Ophélie nikam nevzala.

Zvedla se z pohovky, šla ke dveřím dceřina pokoje a zaklepala. Vzala za kliku, ale zjistila, že je zamčeno.

„Pip?“ Neozývala se žádná odpověď.

Zaklepala znovu. „Pip, pustíš mě dovnitř?“ Nastalo dlouhé ticho, a potom se konečné ozval uplakaný hlásek.

„Byla jsi zlá na mého přítele. Byla jsi nesnesitelná. Nenávidím tě. Jdi pryč.“

Ophélie se na druhé straně dveří cítila bezmocné. Ale ne provinile. Musela svou dceru chránit, i když s tím Pip nesouhlasila a nerozuměla tomu.

„Omlouvám se, holčičko. Ale nevíme, kdo len člověk je,“ řekla upřímně.

„Jenže já to vím. Je milý. A má děti na Novém Zélandu.“

„Klidně ti mohl lhát,“ trvala na svém Ophélie, ale začínala mít dojem, že je bláznivé chtít Pip přesvědčit přes zamčené dveře. A bylo zřejmé, že Pip nemá zájem pustit ji dovnitř ani sama vyjít ven. „Pojď ven a promluvíme si.“

„Nechci s tebou mluvit. Nenávidím tě.“

„Udělám večeři a probereme to. Nebo si na jídlo někam zajedeme. Tady v městečku jsou dvě restaurace a my jsme tam nikdy nebyly.“

„Nikam s tebou nepojedu. Už nikdy.“

Ophélie chtěla říct, že jediné, co Pip má, je její matka, ale ovládla se. Stejně tak Pip byla to jediné, co měla nyní ona.

Nemohly si tedy dovolit, aby se z nich stali

nepřátelé.

Potřebovaly

jedna

druhou.

„Tak

alespoň

odemkni

dveře.

Nepůjdu dovnitř, když nebudeš chtít, ale nemusíš tam být zamčená.“

„Musím,“ odpověděla Pip tvrdohlavě.

Před sebou držela obrázek Pěny, se kterým jí pomáhal Matt, a stále plakala.

Stýskalo se jí po něm. A nehodlala matce dovolit, aby jí znemožnila se s ním dál vídat. Rozhodla se, že za ním zajde, až bude doma jen s Amy. Mrzelo ji, co všechno mu matka řekla.

Ophélie se ještě chvíli snažila dostat ji ven z pokoje, ale nakonec to vzdala a šla do ložnice. Ani jedna z nich opět nic nevečeřela a právě hlad donutil Pip příští ráno vyjít z pokoje. Snědla kousek toastu a misku cereálií a vrátila se do pokoje. Matce neřekla jediné slovo.

Také Matt strávil neklidnou noc.

Nemohl usnout, myslel na Pip a dělal si o ni starosti. Nevěděl, kde bydlí, takže se ani nemohl jít její matce omluvit.

Doufal, že by potom třeba změnila názor.

Nechtěl, aby Pip zmizela z jeho života.

Znal ji sice jen chvíli, ale už teď se mu po ní stýskalo.

Válka mezi Ophélií a Pip trvala až do večera. Opět se sešly u další z tichých večeří a výraz, který měla Pip ve tváři, přiměl její matku promluvit.

„Proboha, Pip, co je na něm tak zvláštního? Vždyť ho skoro neznáš?“

„Ale znám. Ráda s ním kreslím. Můžu sedět vedle něj. Někdy si povídáme, někdy jen mlčíme. Jsem s ním ráda.“

„A právě toho se bojím. Je dost starý na to, aby mohl být tvůj otec. Proč by měl chtít trávit čas s tebou? To přece není normální.“

„Třeba se mu stýská po jeho dětech.

Třeba mě má rád. Já nevím. Řekla bych, že je hodně osamělý.“ Stejně jako já, pomyslela si Pip, ale nahlas to nevyslovila. Byla tvrdohlavá a rozhodla se jejich přátelství obhájit.

„Když s ním tak ráda kreslíš, mohla bych jít někdy s tebou. I když si myslím, že ze mě moc velkou radost mít nebude.“

Po tom všem, co mu řekla, by byl zázrak, aby s ní ještě mluvil. Ophélii najednou napadlo, jestli to skutečně nepřehnala.

V podstatě ho obvinila, že zneužívá děti.

Ale byla velmi rozrušená a bála se o svou dceru. Byla to celkem normální reakce, jenže ona se neudržela a byla agresivnější, než bylo nutné.

„Můžu za ním zase někdy zajít, mami?“ Pip byla nadšená a v očích měla naději. „Slibuju, že s ním nikdy nepůjdu k němu domů. Ani to po mně nikdy nechtěl.“ A ve skrytu duše věděla, že to po ní nikdy chtít nebude.

„Uvidíme. Dej mi trochu času, abych si to mohla promyslet. Třeba tě už nebude chtít vídat,“ řekla Ophélie realisticky. „Po tom všem, co jsem mu vmetla do tváře. Určitě se mu to nelíbilo.“

„Povím mu, že tě to mrzí,“ rozzářila se Pip.

„Možná bys měla říct Amy, aby šla s tebou. Nejprve bych se mu ale měla omluvit. Snad mou omluvu přijme.“

„Děkuju, mami!“ vykřikla Pip a oči se jí rozzářily. Podařilo se jí to – smí navštěvovat svého přítele.

Po jídle se šly spolu projít po pláži.

Pip radostně pobíhala ve vodě a Pěna se motala kolem ní. Ophélie se snažila vymyslet, jak se Mattovi omluví.

Věděla, že to Pip dluží.

Došly až na místo, kde obvykle Matt sedával, ale bylo prázdné. Nebyl tam ani jeho stojan, ani skládací židlička. Matt byl po včerejší nepříjemnosti tak rozladěný, že raději zůstal doma a četl si. Byl jasný den, ale ani to ho nevylákalo na projížďku člunem, což pro něj bylo dost neobvyklé. Ophélie a Pip si sedly do písku a povídaly si o něm.

Potom se zvedly a ruku v ruce odcházely domů. Po dlouhé době se Pip zase cítila matce blíž. A byla ráda, že se chtěla už dnes Mattovi omluvit.

Matt stál v obývacím pokoji a díval se z okna. Sledoval ptáky, čluny a surfaře, kteří šli po pláži. Bohužel však nezahlédl Pip a její matku, jak na něho čekají a ruku v ruce odcházejí.

Když přišel k oknu, byly už dávno pryč.

Pláž byla najednou prázdná tak jako jeho život.

5

Příští den před polednem oznámila Pip Amy, že půjde dolů na pláž za přítelem. Tentokrát s sebou vzala několik sendvičů a jablka, aby se alespoň trochu pokusila odčinit matčino chování. Amy se zeptala, jestli o tom matka ví, a Pip přisvědčila. Odešla z domu a doufala, že Matt bude po včerejšku zase na svém oblíbeném místě. Byla by ráda zjistila, kde včera byl, a jestli se mu něco nepřihodilo.

Napadlo ji, že ho třeba rozčílila její matka a jemu se nechtělo jít ven. Jakmile Matta spatřila a podívala se mu do očí, došlo jí, že se nemýlila. I po dvou dnech jí připadal

zraněný

a

vzdálený.

Neváhala a nesnažila se o žádné diplomatické vytáčky.

„Omlouvám se, Matte. Maminka se ti včera přišla omluvit sama, ale tys tady nebyl.“

„To od ní bylo pěkné,“ řekl bezbarvým hlasem a podivil se, co ji přimělo jít za ním. Pip, kdo jiný. Ta by pro něj dokázala udělat zázraky. Potěšilo ho to. „Mrzí mě, že se na nás tolik zlobila. Byla rozčílená i potom, co jste odešly?“

„Chvíli ano,“ přiznala Pip upřímně a byla ráda, že se na ni zase usmívá.

„Pak ale slíbila, že za tebou můžu dneska jít. A nejenom dneska. Kdykoli budu chtít. Akorát nesmím k tobě domů.“

„To dává smysl. A jak jsi vůbec dokázala, aby s tím souhlasila?“ zeptal se se zájmem, posadil se pohodlně na svou židličku a byl rád, že Pip zase vidí.

Celou noc nemohl spát a byl smutný při pomyšlení, že už s ní nikdy nebude moci malovat. Věděl, že mu jejich povídání bude chybět. Znamenala pro něho hodně, přestože se znali jen krátce.

Přistála v jeho životě jako malý barevný ptáček a usídlila se mu v srdci.

Začali pomáhat jeden druhému. Ona ztratila otce a bratra, on obé děti.

Společnými chvílemi si to alespoň trochu vynahrazovali.

„Zamkla jsem se v pokoji a odmítala jsem vyjít ven,“ řekla Pip a zasmála se.

„Myslím, že se maminka po tom výstupu necítila zrovna nejlíp. Byla tak hrubá. Je mi to líto… Najednou je úplné jiná, než bývala dřív. Bojí se všeho a děsí se někdy úplně hloupých věcí. Jindy se zase nezajímá vůbec o nic.“

„To

bude

nejspíš

důsledek

posttraumatického stresu, který prožívá,“

řekl Matt s účastí. Musel si přiznat, že Pipina matka na něj zrovna moc dobrý dojem neudělala, ale chápal její důvody.

Mohla však své obavy dát najevo trochu slušnějším způsobem, připadala mu poněkud hysterická.

„Co to je?“ zeptala se Pip, otevřela tašku s jídlem a podávala Mattovi balíček v ubrousku. „Ten post-něco?“

„Děkuju,“ řekl a vzal si od ní pečlivě zabalený

sendvič.

„Posttraumatický

stres. Když se někomu přihodí něco moc zlého, tak potom následuje tenhle stres.

Ti lidé jsou pořád jakoby v šoku.

A stejně na tom bude zřejmě i tvá matka.

Prožila ohromnou ránu, když zemřel tvůj otec a bratr.“

„A dostanou se ti lidé z toho? Mohou se zase uzdravit?“ Pip si o matku dělala starosti už devět měsíců a neměla nikoho, koho by se mohla na její stav zeptat. S nikým se necítila tak dobře jako s Mattem. Ani s Andreou. Matt byl její přítel, Andrea byla maminčina přítelkyně.

„Myslím, že ano. Ale chce to čas. Zdá se ti, že je na tom o něco lépe, než když se to tehdy stalo?“

„Řekla bych, že je to lepší,“ řekla Pip zamyšleně,

ale

neznělo

to

moc

přesvědčivě. „Spí teď mnohem víc, ale pořád nemluví tolik jako dřív. Skoro nikdy se nesměje. Ale zase už celé hodiny nepláče. A to dělala často.“ A za chvíli zašeptala: „Já vlastně také…“

„Na tvém místě bych se nechoval jinak. Bylo by divné, kdybys neplakala, Pip. Vždyť jsi přišla o půlku rodiny.“

To, co z ní zbylo, Pip ani jako rodina nepřipadalo, ale z úcty k matce se k tomu nahlas nepřiznala.

„Maminka hodně litovala těch věcí, které ti řekla.“ Pip stále nemohla zapomenout na to, jak se matka k Mattovi chovala.

„To je v pořádku,“ řekl tiše.

„V určitém směru měla pravdu. Já jsem skutečně cizí člověk a ty toho o mně moc nevíš. Měla právo mě podezírat a ty také.“

„Proč? Byl jsi na mě hodný a pomohl jsi mi nakreslit zadní nohy Pěně. A já mám ten

obrázek

vystavený

v pokojíčku.“

„A jak vypadá?“ poškádlil ji Matt.

„Docela dobře.“ Pip se usmála, a když Matt dojedl sendvič, podala mu jablko. Rozkrojil ho a větší půlku jí podal. „Já jsem od začátku věděla, že nejsi zlý člověk.“

„A jak jsi to poznala?“ Matt vypadal trochu zmateně.

„Prostě jsem to věděla. Máš hezké oči.“ Neřekla mu, jak jí ho bylo líto, když vyprávěl o svých dětech a byl tak smutný.

„Ty máš také hezké oči. Rád bych tě někdy nakreslil. Nebo raději namaloval.

Co tomu říkáš?“ Na tohle myslel od první chvíle, kdy se setkali.

„Myslím, že mamince by se to líbilo.

Možná bych jí ten obrázek mohla dát k narozeninám.“

„A kdy je má?“ Nebyl sice pořád její matce nakloněn, ale kvůli Pip by to udělal. Stejně chtěl malovat její portrét.

Byla to okouzlující dívka, a navíc jeho přítelkyně.

„Desátého prosince,“ Špitla nadějně.

„A kdy je máš ty?“ Matt o ní chtěl vědět co nejvíc. Tolik mu připomínala jeho Vanessu. Obdivoval ji za to, jak dokázala přesvědčit matku, aby jí dovolila se s ním i nadále vídat, a hlavně že ji přiměla, aby se mu přišla omluvit. Ta žena, se kterou hovořil v neděli, na něj dělala dojem, že se nikdy nikomu neomlouvá.

„Já mám narozeniny v říjnu.“ Pár dní potom, co zemřel bratr s otcem.

„Jaká byla oslava loni?“ zeptal se Matt zdvořile.

„Šly jsme s maminkou na večeři.“

Neřekla mu, že to bylo utrpení. Matka na její

narozeniny

zapomněla

a nepřichystala žádnou oslavu ani dort.

Pip se nemohla dočkat, až ten den skončí.

„Chodíte s maminkou často ven?“

„Ne, ale chodívaly jsme. Před tím.

Tatínek nás rád bral na jídlo do restaurací. Ale vždycky to tam trvá dlouho a já se nudím,“ přiznala se Pip.

„Tomu nemůžu věřit. Nepřipadáš mi, že se umíš nudit.“

„Nenudím se, když jsem s tebou,“

řekla Pip obdivné. „Ráda s tebou kreslím.“

„Já s tebou také.“ A s těmi slovy jí podal tužku a skicář a Pip se rozhodla, že nakreslí ptáka. Jednoho z těch racků, kteří kolem nich neustále kroužili, a Pěna je honila. Ale pak Pip zjistila, že je těžké racka nakreslit, za chvíli toho nechala a raději se pustila do člunu.

Hodiny plynuly a oni spolu seděli na sluníčku. V Safe Harbouru ubíhal další krásný jasný den. Pip nespěchala domů a byla ráda, že už nebude muset matce lhát. Poví jí pravdu – že celé odpoledne seděla na pláži s Mattem a kreslila. Bylo už půl páté, když vstala a chtěla se rozloučit. Pěna, která vedle ní tiše ležela, se také zvedla.

„Jdete domů?“ zeptal se Matt a usmál se. Pip mu úsměv oplatila a napadlo ji, že Matt je trochu podobný tatínkovi.

Jenže ten se skoro nikdy nesmál. Býval většinou vážný. Všichni o něm říkali, že je génius, a Pip tomu věřila. To proto lidé jeho někdy zvláštní chování akceptovali a jemu to dělalo dobře. Pip měla dojem, že její tatínek si směl říkat a dělat všechno, co chtěl.

„Maminka se většinou touhle dobou vrací domů. Bývá hodně unavená po těch sezeních ve městě. Někdy přijde a jde rovnou spát.“

„Musí to pro ni být těžké.“

„Já nevím. Nemluví o tom. Možná se tam hodně brečí.“ To nebyla zrovna radostná představa. „Přijdu sem zase ve čtvrtek, jestli ti to nevadí.“ Nikdy dřív se ho nezeptala, ale teď už z nich byli skuteční přátelé.

„Budu rád. Pip. Přijď, kdykoli budeš chtít. A pozdravuj ode mne maminku.“

Přikývla, poděkovala, zamávala na něho a jako motýlek se rozletěla po pláži domů. Matt se za ní jako pokaždé díval a říkal si, že je jako vzácný dárek, který se objevil v jeho životě. Jako ptáček s velkýma očima plnýma tajemství. Stále se v myšlenkách vracel k tomu, co mu vyprávěla. O matce a o otci, který prý byl génius. Z toho, co mu Pip řekla, pochopil, že s ním asi nebyl snadný život. A zřejmě ani s jejím bratrem.

Nebyli zrovna typická rodina. Ale Pip byla báječné dítě. Stejně jako ty jeho. Už je to dlouho, co je viděl naposledy.

Cestou domů ho napadlo, že by ji někdy mohl vzít na projížďku člunem.

A mohl by ji naučit, jak člun ovládat.

Naučil to i své děti a Vanessa si to, na rozdíl od Roberta, zamilovala. Ale nevěděl, jestli by se to zamlouvalo Pipině matce. Zatím ji nemůže vzít na člun, protože Ophélie ho nezná natolik dobře, aby věděla, že je zkušený jachtař.

Jenže i přesto může někdy dojít k nehodě. A to on nechtěl riskovat.

Když Pip dorazila domů, srazila se s Ophélii ve dveřích. Matka jako vždy vypadala unaveně, ale hned se Pip zeptala, kde byla.

„Šla jsem se podívat za Mattem.

Pozdravuje tě. Dneska jsem kreslila čluny. Chtěla jsem nakreslit racky, ale to bylo moc

obtížné.“

Položila

na

kuchyňský

stůl

několik

obrázků

a Ophélie zjistila, že jsou velmi podařené. Překvapilo ji, jak moc se Pip v kreslení zlepšila.

„Připravím večeři, jestli chceš,“

nabídla se Pip a Ophélie se po dlouhé době usmála.

„Co kdybychom si raději někam zašly?“

„Nemusíme.“ Pip věděla, že je matka unavená, ale dnes vypadala mnohem lépe než včera.

„Užijeme si to, uvidíš. Co myslíš?

Můžeme vyrazit hned?“ Ophélie udělala velký pokrok, Pip to hned poznala a byla šťastná.

„Tak dobře.“ Sice ji ten návrh překvapil, ale ohromně se těšila. O půl hodiny později už spolu seděly u stolu pro dva v kavárně Mermaid, jedné ze dvou restaurací v městečku. Obě si objednaly hamburger a povídaly si. Byl to první večer po dlouhé době, kdy si spolu zase vyšly. Domů se vrátily najedené, šťastné a unavené.

Pip si šla brzy lehnout a druhý den ráno se rozhodla znovu zajít za Mattem.

Matka neměla námitky, a když se Pip vrátila, vypadala docela spokojeně. Jako vždy Pip hodila své výkresy na stůl a na konci týdne jich tam byla už pěkná sbírka. Většina z nich byla opravdu povedená. Bylo vidět, že Pip se od Matta hodně naučila.

V pátek dopoledne mu přinesla oběd a šla se na chvíli s Pěnou proběhnout.

Chtěla nasbírat mušle. Matt ji sledoval a usmíval se. Viděl z ní jen záda a napadlo ho, že třeba objevila v písku kraba. Čekal, až na ni Pěna zaštěká a Pip vyskočí, ale místo toho se ozvalo vytí.

Pip najednou seděla v písku a držela se za nohu.

„Jsi v pořádku?“ zavolal na ni a doufal, že ho uslyší. Byla od něho docela daleko. Zavrtěla hlavou. Odložil štětec a rozběhl se k ní. Nehýbala se, jen se stále držela za nohu. Neviděl jí do tváře, a tak jen doufal, že nešlápla na rezavý hřebík, kterých byla na pláži spousta.

Jakmile k ní přiběhl, zjistil, že nešlápla na hřebík, ale na střep a do hloubky si rozřízla nohu.

„Jak se ti to stalo?“ zeptal se a posadil se k ní. Písek pod ní byl červený, rána hodně krvácela.

„Ten střep byl zahrabaný v písku,“

řekla statečně, ale Mattovi neušlo, jak je bledá v obličeji.

„Bolí to hodně?“ zeptal se soucitně a jemně ji pohladil po zraněné noze.

„Moc ne,“ zalhala Pip.

„Vsadím se, že ano. Ukaž, podívám se na to.“ Chtěl se ujistit, že v ráně nic nezůstalo. Vypadalo to jako čisté říznutí, ale bylo hodně hluboké. Pip se na něj dívala s obavami v očích.

„Není to nic vážného?“

„Bude to v pořádku, jenom ti uříznou nohu. Neboj, nebude ti chybět.“ Přestože ji to hodně bolelo, hlasitě se rozesmála.

Ale byla vyděšená. „S jednou nohou se dá také malovat,“ utahoval si z ní Matt a vzal ji do náručí. Byla lehká jako peříčko a zdála se mu ještě menší než ve skutečnosti. Nechtěl, aby se jí do rány dostal další písek. Uvědomil si, že si její matka nepřeje, aby ji vodil k sobě domů, ale nemohl ji nést až k nim s krvácející nohou. Byl si jistý, že ránu bude třeba zašít, ale raději se o tom Pip nezmínil. „Tvoje matka se na nás asi zase bude zlobit, jenže já tě musím vzít dovnitř a trochu ránu vyčistit.“

„Bude to bolet?“ Pip byla vystrašená, a tak se na ni usmál, aby ji trochu uklidnil. Nechal všechno své náčiní na pláži a spěchal s ní do své chatky. Pěna jim byla v patách.

„Nebude to bolet o nic víc než to, jak se na nás bude maminka zlobit,“ řekl, jako by se nic nestalo, ale oba věděli, že za sebou nechávají krvavou stopu v písku.

Za chvíli už byli před jeho domem, Matt otevřel a zamířil rovnou do kuchyně. Posadil Pip na otáčivou židli, opatrně jí zvedl nohu a opřel ji o kuchyňskou linku. Za pár vteřin se mu zdálo, že krev je všude. Na podlaze, na nábytku i na jeho oblečení.

„Budu muset do nemocnice?“ zeptala se vystrašeně Pip, celá bílá v obličeji.

„Chad se jednou pořezal na hlavě a hrozně krvácel. V nemocnici mu potom udělali spoustu stehů.“ Zamlčela ovšem, že se to stalo při jednom z jeho záchvatů, kdy se schválně rozběhl hlavou do zdi.

Tehdy mu bylo deset a jí šest, ale ta příhoda se jí vryla hluboko do paměti.

Jejich otec křičel na matku, že to je její vina, a matka dlouho plakala. Byl to hrozný zážitek.

„Ukaž, já se na to podívám.“ Nezdálo se mu to o nic lepší, než když ránu prohlížel na pláži. Zvedl Pip, posadil ji na kraj dřezu a pustil na ránu studenou vodu. Pip se trochu ulevilo, ale rána nepřestávala krvácet.

„Má

milá

přítelkyně, budeme to muset zabalit do ručníku.“ Zamířil ke skříni pro čistý ručník a Pip se zatím rozhlížela kolem sebe. Musela uznat, že Matt má útulnou malou kuchyňku,

přestože

veškeré

zařízení bylo staré a opotřebované, ale na ni působilo domácky a přátelsky. „Až to zabalíme, myslím, že bude nejlepší, když tě dopravím domů k mamince. Je dneska doma?“

„Ano, je.“

„To je dobře. Vezmu auto a odvezu tě, abys s tou nohou nemusela chodit. Co tomu říkáš?“

„Je to dobrý nápad, Matte. A potom budu muset do nemocnice?“

„Uvidíme, co řekne maminka.“ Pip byla stále bledá a Matt ji podezíral, že ji rána hodně bolí, ale nechce to přiznat.

Byla statečná.

Zabalil jí nohu do ručníku a zase ji vzal do náručí. Cestou ven sebral ze stolku klíčky od auta. Pěna je tiše následovala, a jakmile Matt otevřel auto, skočila na zadní sedadlo. Matt posadil Pip dopředu a všiml si, že krev začíná prosakovat i ručníkem.

„Je to hodně zlé, Matte?“ zeptala se, když se rozjeli. Matt se snažil zachovat klid.

„Ne, ale nic pěkného to není. Nevím, proč někteří lidé zahazují sklo zrovna na pláži.“

Za necelých pět minut byli u Pip doma. Matt ji vzal do náruče a Pěna se držela těsně vedle nich. Ophélie byla v obývacím pokoji a překvapilo ji, koho vidí ve dveřích. A Matt dokonce nesl Pip v náručí.

„Co se stalo? Pip, jsi v pořádku?“

Vyděšeně se k nim rozběhla.

„Nic mi není, mami. Jen jsem si trochu pořezala nohu.“ Matt se střetl s Ophélii pohledem. Bylo to poprvé, co se spolu setkali od chvíle, co ho na pláži obvinila, že je pedofil.

„Je v pořádku?“ zeptala se ho Ophélie a všimla si, jak opatrně položil Pip na pohovku a sundal jí z nohy ručník.

„Myslím, že ano, ale raději se podívejte sama.“ Nechtěl jí před Pip říkat, že si myslí, že by se ta rána měla zašít. Jakmile ale Ophélie ránu viděla, došla ke stejnému závěru.

„Měli bychom zajet k lékaři. Asi se to bude muset zašít,“ řekla tiše a Pip se objevily v očích slzy. Matt ji pohladil po rameni.

„Udělají ti jeden steh. Možná dva,“

uklidňoval ji a hladil ji po vlasech. Pip se přesto rozplakala, i když chtěla být statečná. Nechtěla, aby si o ní myslel, že je malá holka. „Neboj se, nebude to bolet, protože ti dají injekci. Sám jsem to zažil před rokem.“

„Bude to bolet!“ vykřikla a konečně se chovala jako každé jedenáctileté dítě.

Měla na to právo. „Já nechci žádné stehy!“ řekla a schovala obličej matce do klína.

„Až bude po všem, podnikneme něco moc zábavného. Slibuju,“ řekl Matt, podíval se na Ophélii a čekal, jestli mu naznačí, aby

odešel.

Nechtěl

je

obtěžovat. Ale zdálo se, že jsou obě dvě rády, že tam je s nimi. Byl trpělivý a milý a to se ukázalo právě v takových situacích, jako byla tahle.

„Je tady někde lékař?“ zeptala se Ophélie a bylo vidět, že si dělá velké starosti.

„Vedle samoobsluhy je pohotovost, kde má stále službu zdravotní sestra.

Právě tam mi loni zašívali tu ránu. Ale jestli chcete, můžeme ji odvézt do města.

Rád tam s vámi zajedu.“

„Co kdybychom ji nejprve vzali na tu pohotovost? Uvidíme, co nám poradí.“

Pip v autě ještě trochu vzlykala, ale Matt se ji snažil rozptýlit. Vyprávěl veselé příhody a Pip i Ophélie se trochu uklidnily. Jakmile zdravotní sestra prohlédla ránu, okamžitě udělala to, o čem mluvil Matt. Dala Pip injekci a ránu zašila. Udělala celkem sedm stehů a dokonale nohu ovázala. Nařídila Pip, aby několik dní na nohu vůbec nešlapala a za týden aby přišla na vytažení stehů.

Matt potom Pip odnesl do auta.

Vypadala po tom zákazu chůze zklamaně.

„Mohu vás pozvat někam na oběd?“

zeptal

se

Matt,

když

projížděli

městečkem, ale Pip slabým hlasem odpověděla, že se jí dělá špatně, a tak jeli rovnou domů. Matt ji zase odnesl dovnitř a jemně ji položil na pohovku.

Ophélie zapnula televizi a Pip během pěti minut usnula.

„Chudák, ta rána byla ošklivá. Poznal jsem to hned, když jsem ji uviděl. Byla statečná.“

„Děkuju vám, že jste na nás tak hodný,“ řekla Ophélie s vděčností v hlase. Matt nemohl uvěřit, že je to ta samá žena, která mu před pár dny udělala tak hroznou scénu na pláži.

Tahle měla citlivou duši a nejsmutnější oči, jaké kdy viděl. Připomínala mu Pip tolik, že ji zatoužil obejmout. Všechno, co prožila, se jí odráželo v očích a v

obličeji.

Přesto

si

nemohl

nevšimnout, že je to neobyčejně krásná žena, která vypadá velice mladě.

„Musím se k něčemu přiznat,“ řekl a doufal, že tím předejde její případné zlosti. „Vzal jsem ji k sobě domů, abych jí tu ránu alespoň trochu vyčistil. Byli jsme tam sotva pět minut. Nedělal bych to, ale ta rána moc krvácela, a tak jsem ji chtěl ochladit studenou vodou a do něčeho zabalit.“

„Měla štěstí, že jste tam byl. Chápu to. A děkuju, že jste mi to řekl.“

„Nejprve jsem ji chtěl odnést rovnou k vám domů, protože vím, že ke mně nesmí, ale bylo třeba ránu důkladně vyčistit – a co nejdřív. A zjistil jsem, že je to horší, než jsem se domníval.“

„Ano, bylo to ošklivé.“ Ophélii se dělalo

zle,

když

sledovala,

jak

ošetřovatelka ránu zašívá. Přesně tak se cítila, když se pořezal Chad. Tenkrát to byl ale mnohem horší den než dnes. Díky Mattovi se dostali včas na pohotovost a on navíc dokázal Pip celou cestu bavit.

Najednou pochopila, proč se Pip líbí.

Byl to opravdu velmi milý člověk.

„Děkuju, že jste na nás byl tak hodný.

Velice jste jí to usnadnil. A mně také.“

„Mrzí mě, že se to vůbec stalo. Je nebezpečné nechávat na pláži skleněné láhve. Vždycky, když nějaký střep vidím, tak ho raději seberu.“ Podíval se na Pip a usmál se, když viděl, jak klidně spí.

„Mohu vám něco nabídnout?“ zeptala se Ophélie a Matt zaváhal. Měli za sebou náročné dopoledne.

„Musíte být unavená. Je hrozné hledět na dětskou bolest.“ On sám byl také vyčerpaný.

„Je mi dobře. Udělám pár sendvičů.

Budou za chvilku.“

„Jste si jistá?“

„Naprosto. Dáte si skleničku vína?“

S díky odmítl a požádal o kolu. Za pár minut

už

Ophélie

přinesla

tác

s obloženými chleby. Zdálo se, že se opravdu cítí dobře. Posadili se naproti sobě ke stolu.

„Pip

mi

prozradila,

že

jste

Francouzka, ale já bych to nepoznal.

Mluvíte perfektně anglicky.“

„Začala jsem se učit už jako dítě ve škole a navíc jsem tady už přes půlku života. Přijela jsem do Států studovat vysokou školu a dopadlo to tak, že jsem se provdala za svého profesora.“

„A co jste přijela studovat?“

„Chtěla jsem na medicínu, ale skončila jsem v nultém ročníku. Dál jsem nikdy nešla, místo toho jsem se vdala.“

„Mrzelo vás, že jste nevystudovala medicínu?“ zeptal se Matt se zájmem.

Stejně jako v její dceři bylo i v Ophélii něco záhadného.

„Nikdy. Nemyslím, že bych byla dobrá lékařka. Dneska se mi dělalo špatně, když ta sestřička zašívala Pip nohu.“

„Když se jedná o vlastní dítě, je to jiné. Já se cítil stejně – a to Pip ani není moje dcera.“

Jeho slova jí připomněla, co o něm říkala Pip. „Pip mi prozradila, že vaše děti žijí na Novém Zélandu,“ začala, ale jakmile to vyslovila, došlo jí, že se dotkla jeho citlivého místa. V jeho očích rázem viděla nesmírnou bolest. „Jak jsou staré?“

„Šestnáct a osmnáct.“

„Mému synovi by bylo šestnáct v dubnu,“ podotkla smutně. Byla vděčná Mattovi, že raději změnil téma.

„Když jsem byl na vysoké, studoval jsem rok v Paříži,“ řekl. „Je to úžasné město. Už jsem tam pár let nebyl, ale vždycky, když byla možnost se tam podívat, využil jsem toho. Louvre je mé nejoblíbenější místo na světě.“

„Loni jsem tam vzala Pip a jí se tam nelíbilo. Ale zamilovala se do kavárny, která je v suterénu. Dokonce říkala, že je lepší než McDonald.“ Oba se zasmáli dětskému vkusu i síle stravovacích návyků.

„Jezdíte tam často?“ Matta zajímala a on ji také.

„Většinou každé léto. Ale letos se mi nechtělo. Tady je všechno snazší a klidnější. Když jsem byla malá, jezdívala jsem na prázdniny do Bretaně a tohle místo mi ji trochu připomíná.“

Matt si během rozhovoru překvapeně uvědomil, že se mu Ophélie líbí.

Připadala

mu

vlídná,

upřímná

a milá – ne jako manželka muže, který dokázal vydělat obrovské jmění a létal vlastním letadlem. Zdálo se mu, že se drží při zemi a nic nepředstírá. Ovšem neušlo mu, že pod záplavou vlnitých světlých vlasů má v uších diamantové náušnice a na sobě krásný černý kašmírový svetr. Ale i přes luxusní doplňky byla patrná její přirozená krása a jemnost. Byla to nádherná žena. Matt si také všiml, že stále nosí jednoduchý zlatý snubní prsten, a to ho dojalo. Sally svůj kroužek zahodila v den, kdy od něho odešla. Tenkrát ho to málem zabilo, a proto se mu líbilo, že Ophélie ten svůj má pořád na ruce. Připadalo mu to jako gesto plné lásky a obdivu vůči zemřelému manželovi. A on si jí za to vážil.

Tiše si povídali, a když dojedli, byli oba překvapeni, jak dlouho jim rozhovor vydržel. Vyrušila je Pip, která zasténala.

Trvalo to jen okamžik, potom se otočila na druhý bok a spala dál. Pěna ležela vedle ní na zemi.

„Ten pes ji zbožňuje, viďte?“ řekl Matt a Ophélie přikývla.

„Původně patřil mému synovi, ale teď ho adoptovala Pip. Má ho moc ráda.“

Za chvíli se Matt zvedl k odchodu, poděkoval za oběd a pozval Ophélii, aby za ním někdy přišla s Pip na pláž.

Má člun, a tak si mohou vyjet, když tak miluje oceán.

„Ale pochybuju, že Pip bude chodit dřív než za týden,“ podotkl smutně. Bude se mu po ní stýskat.

„Jestli chcete, můžete nás přijít navštívit. Jsem si jistá, že vás ráda uvidí.“ Matt si Ophélii prohlížel a nechtělo se mu uvěřit, že tato žena ani ne před dvěma týdny zakázala své dceři, aby se s ním vídala. Jenže věci se změnily. Protože Pip za ním pevně stála, Ophélie se mu pokusila důvěřovat. A po dnešním dopoledni mu navíc byla i hodně vděčná. Začal se jí líbit. Už chápala, proč ho má Pip tak ráda. Byl velmi milý a Ophélii stejně jako Pip neušlo, že vypadá trochu jako její manžel. A taky Ophélie se v jeho společnosti cítila příjemně.

„Děkuji za oběd,“ řekl zdvořile. Dala mu telefonní číslo a on slíbil, že zavolá, než k nim pojede. Řekl, že nechá Pip pár dní v klidu odpočívat a potom se ozve.

Když

se

Pip

probudila,

byla

zklamaná, že Matt už odjel. Spala skoro čtyři hodiny a za tu dobu jí rána přišla k sobě.

Noha ukrutně bolela a ošetřovatelka ji varovala, že to může trvat den nebo dva.

Ophélie jí přinesla aspirin a přehodila přes ni deku. Pip se chvíli dívala na televizi a před večeří zase usnula.

Stále ještě klidně spala, když zavolala Andrea a Ophélie jí obšírně vylíčila, co se jim dnes přihodilo. A také se zmínila o Mattovi.

„Nepřipadá mi, že by zneužíval děti.

Možná bys mohla ty zneužít jeho,“

navrhla Andrea a až se dusila smíchem.

„A když to neuděláš ty, zkusím to já.“

Od narození syna neměla žádnou schůzku a začínalo jí to chybět. Měla muže ráda a momentálně

měla

vyhlídnutého

osamělého tatínka, kterého vídávala na dětském hřišti. Dříve se scházela většinou s muži z kanceláře, přestože mnozí z nich byli ženatí. „Co kdybys ho pozvala na večeři?“

„Uvidíme,“ řekla Ophélie bezbarvě.

Oběd s Mattem se jí ohromně líbil, ale nechtěla ho tlačit do ničeho dalšího.

Protože ona se stále cítila, jako by byla vdaná. Svěřila se s tím i ostatním ve skupině a přiznala se, že při pomyšlení, že je teď svobodná, se celá roztřese.

Milovala Teda dvacet let a ani jeho smrt na tom nic nezměnila.

„Přijedu se na vás tenhle týden podívat,“ slíbila Andrea. „Pozvi ho na večeři, až budu u vás. Chtěla bych ho vidět.“

„Ty jsi příšerná,“ zasmála se Ophélie.

Ještě chvíli si povídaly, a když zavěsily, Ophélie vzala do náručí Pip a přenesla ji do postele. Při tom si uvědomila, že tohle už dávno neudělala. Připadalo jí, jako by se najednou začala probouzet z hlubokého spánku. Už to je deset měsíců, co žije bez Teda a bez Chada.

Nemohla tomu uvěřit. Brzy to bude rok, co se jí život rozbil na tisíc kousků.

Nedařilo se jí je zatím posbírat všechny, ale pomalu s tím začínala. Doufala, že jednoho dne to bude zase ona, ta stará známá Ophélie, ale věděla, že má před sebou dlouhou cestu. Dnes odpoledne jí bylo s Mattem dobře, ale stále si připadala jako vdaná žena, která má milého hosta. Myšlenka na schůzku jí byla, na rozdíl od Andrey, cizí.

A přesně to se Mattovi na ní líbilo.

Její zdvořilost a mírná rezervovanost.

Žádný nátlak ani ostré prosazování názorů. I on měl na schůzky stejný názor a trvalo mu celé roky, než se dokázal přenést přes to, co mu provedla Sally.

Konečně si mohl přiznat, že ji ani nemiluje, ani nenávidí. Nic k ní necítil.

A tam, kde kdysi míval srdce, bylo jen prázdné místo. Jediné, čeho byl schopen, bylo přátelství s jedenáctiletou dívkou.

6

Ten týden, kdy Pip musela být doma, se neuvěřitelně vlekl a ona se nudila.

Seděla na gauči v obývacím pokoji, dívala se na televizi nebo si četla. Když měla Ophélie dobrou náladu, zahrály si karty, ale bohužel to nebývalo často. Pip se také snažila kreslit na všechno, co jí přišlo pod ruku, a nejvíc ji zlobilo, že nemůže na pláž a za Mattem. Nesměla do písku, aby se jí nedostal do rány. Ode dne, kdy se zranila, trvalo slunečné a horké počasí, což to všechno jen zhoršovalo.

Už tři dny byla doma jako ve vězení.

Ophélie se rozhodla vyjít si na procházku

po

pláži

bez

ní

a bezmyšlenkovitě zamířila k veřejné pláži. Za chvíli spatřila Matta, jak sedí u stojanu, zabraný do práce. Stejně jako kdysi Pip i ona na okamžik zaváhala a držela se od něj dál. Jenže Matt přítomnost cizího člověka vycítil, otočil se a uviděl, kdo ho přišel navštívit.

Ophélie váhavě přešlapovala na místě a vypadala na dálku přesně jako její dcera. Když se na ni usmál, konečně se odhodlala blíž.

„Dobrý den, jak se máte? Nechtěla jsem vás rušit,“ řekla a plaše se usmála.

„Nic se neděje,“ usmál se na ni povzbudivě. „Mám rád, když mě někdo vyruší.“ Měl na sobě tričko a džíny.

Povšimla si, že má perfektní postavu.

Měl svalnaté paže a široká ramena, ale jinak byl štíhlý. „Jak se má Pip?“

„Nudí se, chudinka. Z toho, že nesmí chodit, už začíná pomalu bláznit. Hrozně jí chybí, že za vámi nemůže.“

„Budu se tedy muset zastavit u vás, pokud vám to nebude vadit,“ řekl opatrně, protože se nechtěl vnucovat.

„Pip bude nadšená.“

„Možná bych jí mohl přivézt něco na práci.“

Ophélie si všimla, že dneska pracoval na obraze, znázorňujícím moře za bouřlivého dne.

Mezi

obrovskými

vlnami se zmítal malý člun a celek byl velice působivý. Z malby vyzařovala jistá izolace a samota, ale i síla oceánu.

„Líbí se mi to,“ přiznala se a myslela to vážně.

„Děkuju.“

„Malujete vždycky jen vodovými barvami?“

„Ne, raději mám olejové. A také rád dělám portréty.“ Vtom si vzpomněl, že slíbil Pip, že namaluje její portrét pro matku k narozeninám. Chtěl na tom začít pracovat dřív, než odjedou ze Safe Harbouru, ale od té nehody nebyla příležitost, aby si udělal alespoň základní náčrt. Přesto už měl v hlavě jasno, jak Pip namaluje.

„Vy tady bydlíte celý rok?“ zeptala se Ophélie se zájmem.

„Ano. Už skoro deset let.“

„Asi tu musí být v zimě prázdno,“

podotkla tiše a váhala, může-li se vedle něj posadit do písku. Měla pocit, že by měla počkat, až ji pozve, jako kdyby tahle část pláže byla jeho soukromým vlastnictvím.

„Je tady klid. A mně to vyhovuje.“

Většina z obyvatel městečka byli lidé, kteří sem jezdili pouze na léto. Pár jich tady bydlelo nastálo, ale těch bylo málo.

Pláž i městečko zely v zimě prázdnotou.

Ophélii připadal Matt jako osamělý muž, ale vůbec neměla dojem, že by byl také nešťastný.

„Jezdíte často do města?“ zeptala se zvědavě. Už chápala, proč si ho Pip tak oblíbila. Nebyl příliš hovorný, ale lidé se v jeho společnosti cítili dobře.

„Skoro nikdy. Nemám důvod. Prodal jsem svou firmu před deseti lety a přestěhoval se sem. Nejdříve jsem myslel, že si jen udělám přestávku a pak se vrhnu zase do práce, ale věci se změnily a už jsem tu zůstal.“ Prodal skvěle prosperující reklamní agenturu za pohádkovou sumu a to mu takový život umožňovalo. I když se musel vypořádat se Sally. Navíc měl ještě dědictví po rodičích. Sally se ovšem odstěhovala s dětmi na Nový Zéland a ony s ním pomalu přestaly komunikovat. Nejprve si chtěl dát roční přestávku a potom zase začít pracovat, ale ztráta dětí mu vzala chuť cokoli dělat. Neměl zájem rozjíždět další firmu, jediné, co ho bavilo, bylo malování. Uspořádal několik výstav, ale poslední dobou ho i to přestalo lákat.

Necítil potřebu svá díla někomu ukazovat, chtěl je pouze tvořit.

„Moc se mi tady líbí,“ přiznala se Ophélie tiše a posadila se do písku asi dva metry od něho. Byla dost blízko, aby mohla sledovat, co maluje, a povídat si s ním, ale ne tak blízko, aby zasahovala do jeho soukromí.

„Pro děti to tady je ideální,“ odvětil a zadíval se do dáli. „Je tu bezpečno a mohou běhat po pláži. Je to mnohem pohodlnější než ve městě.“

„A je to blízko. Mohu dojíždět a klidně tady Pip nechat. Nemusíme nikam jezdit na víkendy ani na dovolenou.“

„Mně to také vyhovuje.“ Matt se na ni usmál. Rozhodl se zjistit o ní víc.

Zajímala ho. „Chodíte do práce?“

Myslel si, že ne. U oběda se o ničem takovém nezmínila a ani Pip nic podobného nenaznačila.

„Ne. Kdysi jsem chodila, to jsme ještě bydleli v Cambridge a já byla svobodná. Pak jsme se přestěhovali sem, narodily se děti a od té doby jsem nepracovala.

Nedokázala

bych

si

vydělat na dobrou chůvu. Tehdy jsem pracovala jako asistentka v laboratoři biochemie na Harvardu. Moc se mi to líbilo.“ To Ted jí sehnal tu práci, která navíc skvěle zapadala do jejích plánů na studium medicíny. Byl to jeden z jejích snů, ale pak se jediným snem stal Ted.

On a jejich děti – to býval celý její svět.

„To zní zajímavě. Chtěla byste se k té práci někdy vrátit? Nebo ke studiu medicíny?“ Ophélie se rozesmála.

„Už jsem na to trochu stará. Nejde jen o studium, ale také o praxi a atestace.

Bylo by mi padesát, až by ze mě konečně byla lékařka.“ Ve dvaačtyřiceti se její sny o studiu dávno rozplynuly.

„Přesto to někteří lidé zkoušejí. Může to být zábava.“

„To je možné. Ale mně nic nechybělo, když jsem byla doma s dětmi.“ Ve spoustě věcí

byla

stále

typická

Francouzka. Nevadilo jí hrát v rodině druhé housle. Ona to tak nebrala, měla pocit, že

stála

za

manželem

a podporovala ho v práci a kariéře.

A jen díky jejímu přístupu jejich manželství přežilo několik krizí. Jenže teď zůstala sama a kromě dcery neměla nikoho, o koho by se mohla opřít.

„Nedávno mě napadlo, že bych si mohla nějakou práci najít. Vlastně, abych byla upřímná, napadlo to lidi kolem mne.

Známé ze skupiny a mou nejlepší kamarádku. Myslí si, že potřebuju něco, co by mě zaměstnalo. Pip je celý den ve škole a já nemám nic na práci.“ Teď, když neměla Teda a Chada, začínala nabývat dojmu, že je neužitečná. Chad ji svými problémy zaměstnával od rána do večera. I Ted vyžadoval velkou dávku pozornosti. Jediná Pip se dokázala celý den sama zabavit. Po vyučování i o víkendech se vzájemně navštěvovali s kamarády a vesměs si vystačila sama.

Ophélii se zdálo, že s polovinou rodiny ztratila také svou práci. „Zatím ale nevím, co bych měla dělat. Nemám žádnou praxi ani konkrétní vzdělání.“

„A co byste ráda dělala?“ zeptal se zvědavě a podíval se na ni. Když mluvil, díval se většinou na plátno a Ophélii to tak vyhovovalo. Připadalo jí to jako blahodárná terapie, když se mu dokázala svěřit se spoustou věcí, stejně jako Pip.

„Víte, jsem trochu na rozpacích.

Nejsem ještě úplně rozhodnutá, dlouho jsem byla jen doma. Měla jsem hodně práce s dětmi i s manželem. A najednou vidím, že Pip mě nepotřebuje tolik, jako mě potřeboval Chad a Ted.“

„Tak se rozhodněte,“ řekl Matt tiše.

Chtěl jí povědět, že i její dcera ji potřebuje. Že je osamělá. Ale neudělal to. „A co kdybyste zkusila zatím jen nějakou brigádu?“ Z toho, co viděl u nich doma, a ze skutečnosti, že její manžel měl vlastní letadlo, usoudil, že nedostatkem peněz netrpí.

„Už jsem o tom uvažovala,“ přiznala se.

„Kdysi jsem učil výtvarnou výchovu v ústavu pro duševně choré. Byla to skvělá zkušenost. Jedna z nejlepších věcí, kterou jsem kdy udělal. Oni mě naučili víc než já je. O životě, odvaze a trpělivosti. Byli to úžasní lidé. Přestal jsem tam docházet, když jsem se přestěhoval sem.“ Bylo to poněkud složitější. Matt s tím skončil, když se dostal do deprese z odloučení od svých dětí. Když se jeho stav konečně zlepšil, bylo mu lépe tady o samotě a do města přestal jezdit.

„Lidé, kteří jsou duševně nemocní, jsou

někdy

výjimeční,“

přitakala

Ophélie jemně. Způsob, jakým to řekla, ho přiměl se k ní otočit a podívat se jí do očí. Vyčetl z nich, že o tom ví mnohem víc, než právě řekla. Jejich pohledy se setkaly a Matt se po chvíli odvrátil ke svému obrazu. Najednou se bál zeptat, proč to říká, ale ona jeho otázku vycítila.

„Můj

syn

trpěl

depresemi…

a rozdvojenou osobností. Bylo to pro něho těžké, ale byl statečný. Dvakrát se pokusil spáchat sebevraždu – bylo to rok před tím, než zemřel.“ Tohle bylo obrovské gesto důvěry, kterým Mattovi poctila. Tušila, že Matt ji pochopí a nechá si to pro sebe.

„Pip o tom věděla?“ Zdálo se, že je otřesen.

„Ano. Bylo to pro ni velice těžké.

Když to udělal poprvé, našla jsem ho já, ale podruhé ho našla ona.“

„Chudák… Chudáci oba… Co vlastně udělal?“ Otevřeně ji dal najevo svůj soucit a čekal, co dalšího mu svěří.

„Poprvé si podřezal zápěstí. Podruhé se pokusil oběsit. Pip se ho šla na něco zeptat, a tak ho našla. Už byl celý modrý. Rychle pro mne doběhla, ale když jsme ho sundaly, nebilo mu srdce.

Zavolala jsem záchranku a celou dobu, než přijeli, jsem se ho snažila oživit. Nic nezabíralo, až lékař mu pomohl. Řekl, že to bylo v poslední chvíli. Bylo to příšerné.“ Ophélie dokončila vyprávění téměř bez dechu. Vzpomínka na ty chvíle ji stále pronásledovala. Dokonce se jí o tom často zdálo. „Od té doby na tom ale byl lépe. Proto jsem ho také poslala s otcem ten osudný den do Los Angeles.

Ted tam měl nějaké schůzky a já myslela, že se Chad trochu rozptýlí.

Trávili spolu málo času, protože Ted byl velmi zaneprázdněný.“ A Chadovy problémy zcela ignoroval. To si ale nechala pro sebe. I po jeho pokusech o sebevraždu byl Ted přesvědčený, že se tím pouze snažil zvýšit jejich pozornost.

Ale Matt dobře znal muže i děti. „Jak s vaším synem vycházel? Bylo pro něho těžké smířit se s jeho nemocí?“

Zaváhala a potom přikývla. „Velmi těžké. Ted si myslel, že Chad z toho vyroste. Odmítal se smířit s tím, jak moc je jeho syn nemocný, navzdory tomu, co říkali lékaři. Pokaždé, když se Chadův stav zlepšil, byl přesvědčený, že se z toho vyléčil. Já jsem si to také nejprve myslela. Jenže časem mi Ted začal vyčítat, že Chada rozmazluju a že by potřeboval nějakou přítelkyni. Pro rodiče je těžké přiznat si, že mají postižené dítě. Na chvíli se to sice může zlepšit, pokud dostane správné léky a je mu věnováno spousta pozornosti. Ale nikdy se to úplně nevyléčí a dítě se svým handicapem musí žít navždy.“

Bylo vidět, že s tím má opravdu zkušenosti. Už když byl Chad malý, poznala, že bude mít zřejmě vážné zdravotní problémy, přestože byl chytrý a okouzlující. Ophélii to nedalo a trvala na tom, aby ho nechali vyšetřit, a tak se dozvěděli tu nečekanou diagnózu. A i potom tomu Ted odmítal uvěřit. Tvrdil, že psychiatři každému něco najdou a že testy nic neznamenají. Pak došlo na Chadovy dlouhotrvající deprese, noční záchvaty a pokusy o sebevraždu.

Ophélie se smířila s tím, že Chad takto prožije celý život, ale Ted nikdy. Pro něho bylo nepřijatelné mít mentálně postiženého syna.

A největším Ophéliiným hříchem bylo, když se rozhodla Chada poslat s otcem do L. A. Chtěla si odpočinout, věnovat se také jenom Pip a na chvíli si nedělat starosti s tím, co se Chadovi zase přihodí.

Vyžadoval

tolik

pozornosti. Věděla, že když ho pošle na dva dny s otcem pryč, asi to jejich vztah moc nezlepší, ale potřebovala si vydechnout. Stále se tím trápila a do smrti si to nepřestane vyčítat. S tím se ale Mattovi nesvěřila. Musí se s tím prostě naučit žít.

„Prožila jste si toho hodně. Teď nemluvím jen o té havárii. Musí být těžké žít s tím, že jste syna dvakrát zachránila od smrti a pak jste ho nečekaně ztratila.“

„Asi to byl osud,“ řekla tiše. „Všichni jsme v rukou osudu a nemůžeme s tím nic dělat. Děkuji Bohu za to, že jsem s nimi neposlala také Pip.“ Sice o tom vůbec neuvažovala, protože Ted nechtěl vzít ani Chada. A Chad tou cestou také nebyl nijak nadšený, ale když na ně Ophélie naléhala, souhlasili.

Teda by nikdy nenapadlo vzít s sebou ještě Pip, neboť podle jeho mínění byla ještě příliš malá. Poslední dobou si jí málokdy všímal.

Ophélii

mockrát

napadlo, že by bývalo bylo nejlepší, kdyby v tom letadle seděli všichni a všichni by zemřeli společně. Bylo by to mnohem jednodušší.

„Nechtěla byste tedy zkusit nějakou brigádu s mentálně postiženými dětmi?“

zeptal se jí opatrně Matt a snažil se odbočit jinam, pryč od smrti jejího syna a manžela. Viděl jí na očích, že ten rozhovor je pro ni hodně bolestivý.

„Já nevím,“ přiznala Ophélie, dívala se na moře a přemýšlela. Natáhla si nohy do písku a pokračovala: „Strávila jsem mnoho let s Chadem a někdy to bylo tak náročné, že bych mohla své zkušenosti předávat jiným, ale mám dojem, že bych raději dělala něco jiného. Už chci žít trochu jinak. Možná to zní sobecky, ale je to tak.“ Zdálo se, že se z nejhorších problémů dostala a uvažuje rozumně. Matt vůči ní cítil respekt. A soucit. A ještě mnohem větší soucit měl s Pip, která si toho na svůj věk prožila až příliš.

„Možná máte pravdu. Asi bude lepší si od toho všeho odpočinout a zkusit něco jiného. Co třeba najít nějakou práci s dětmi? S dětmi, které utekly od rodiny nebo které nemají kde bydlet.“

„To by mohlo být zajímavé. Je spousta lidí, kteří nemají kde žít. Nejen tady, ale i ve Francii.“ Chvíli si povídali o bezdomovcích a politických a ekonomických problémech. Věděli, že oni to nevyřeší, ale bylo to zajímavé téma k hovoru. Mluvili o věcech, o kterých si nemohl povídat s Pip. Matt si uvědomoval, že má rád Pip stejně jako její matku. Byl rád, že se jejich cesty zkřížily a on je mohl poznat.

Potom se Ophélie zvedla a řekla, že už musí domů. Matt ji požádal, aby Pip vyřídila pozdrav, a Ophélie dostala nápad.

„Proč to neuděláte sám?“ Usmála se.

Byla ráda, že si s ním tak hezky popovídala, a vůbec nelitovala, že se mu svěřila s problémy, které se týkaly Chada.

„Tak

já

jí

dneska

zavolám,“

odpověděl rychle Matt. Vyčítal si, že to ještě neudělal, ale na druhé straně nechtěl na Ophélii nějak naléhat.

„Co kdybyste k nám dnes přišel na večeři? K jídlu nebude nic zvláštního, to uznávám, ale jsem si jistá, že vás moc ráda uvidí. A já také.“ To bylo to nejkrásnější pozvání,

které

během

posledních několika let dostal. Usmál se.

„Rád přijdu. Ale určitě vám to nebude vadit?“

„Naopak. Budeme moc rády. Neřeknu Pip, že přijdete, aby byla překvapená.

Hodí se vám to okolo sedmé?“ To pozvání bylo zcela nevinné. Ráda si s ním povídala a Pip také.

„Určitě. Mám něco přinést? Pastelky?

Víno? Náčrtník?“ Ophélie se zasmála, a on dostal nápad.

„Přineste

jen

sebe.

Pip

bude

nadšená.“ Matt si v duchu pomyslel, že on také. Obě dvě byly moc milé, přestože prožily

nepředstavitelnou

tragédii, bolest a smutek. Vážil si jich čím dál víc, zejména potom, co Ophélie dnes vyprávěla o svém synovi.

„Moc se těším. Zatím na shledanou,“

řekl a po tváři se mu rozlil úsměv.

Ophélie mu zamávala a zamířila po pláži směrem k domovu. Matt se za ní díval a při pohledu na ni si vybavil také Pip.

7

Pip ležela na gauči, zraněnou nohu měla na polštáři a nudila se. Vtom někdo zazvonil. Ophélie šla ke dveřím a už věděla, kdo stojí venku. Byl přesný.

Když otevřela, za dveřmi stál Matt v šedém roláku a džínsech a v ruce držel láhev vína. Ophélie si položila prst na rty a ukázala na gauč. Matt vešel s širokým úsměvem dovnitř. Pip radostí vykřikla, slezla z gauče a na jedné noze mu skákala naproti.

„Matte!“ Dívala se střídavě na něj a na matku a nechápala, jak jí dokázala takové překvapení utajit. „Jak jsi… Co se…“ Byla šťastná a zmatená.

„Dneska jsem na pláži potkal tvoji matku a ona byla tak laskavá, že mě k vám pozvala na večeři. Co dělá noha?“

„Pořád bolí. Už mě to nebaví. Chybí mi, že s tebou nemůžu kreslit.“ Doma toho namalovala spoustu, ale samotnou ji to přestávalo bavit. Měla pocit, že se nic nového neučí. „Dneska odpoledne jsem zase neuměla namalovat Pěně zadní nohy.“

„Naučím tě to znovu,“ řekl Matt a podával jí úplně nový náčrtník a krabičku pastelek, kterou objevil doma ve stole.

Zatímco si spolu povídali, Ophélie prostřela stůl a otevřela láhev kvalitního francouzského vína. Ačkoli pila víno málokdy, tohle měla opravdu ráda, protože jí připomínalo Francii.

Dala do trouby kuře, rychle připravila rýži s chřestem a umíchala sýrovou omáčku. Byl to její největší kuchařský výkon za uplynulý rok. A kupodivu vařila s chutí.

Malt byl nadšený, když se usadil ke stolu, a Pip také. Usmála se na matku.

„Dneska nemáme mraženou pizzu?“

„Prosím tě, Pip! Nemusíš prozrazovat všechno.“ Ophélie se na ni usmála.

„Nemusíte se stydět. Já ji vařím také.

Mraženou pizzu a polévky ze sáčku.“

Matt se zasmál. Slušelo mu to. Byl hezký a kolem stolu se šířila vůně jeho kolínské. Byl to skutečný muž. Ophélie se kvůli němu učesala, oblékla si svůj oblíbený

černý

kašmírový

svetr

a džínsy. Ale ani dnes večer se neodhodlala nalíčit. Stále měla pocit, že ještě drží smutek za Teda a Chada.

Pouze zvažovala, zda by si neměla alespoň namalovat rty. Jenže si s sebou nepřivezla žádnou rtěnku. Všechno zůstalo ve skříňce v jejich domě ve městě. Během minulých měsíců si myslela, že už se nikdy nebude chtít líčit, a bylo jí to jedno. Až do dneška. Ne že by chtěla Matta okouzlit, ale chtěla si zase připadat jako žena. Ten robot, kterým téměř rok byla, se pomalu začínal probouzet k životu.

Během večeře si báječně popovídali.

Hovořili o Paříži, o umění i o škole. Pip řekla, že se do školy vůbec netěší. Na podzim jí bude dvanáct a půjde do sedmé třídy. Matt se dozvěděl, že má hodně přátel, ale teď si mezi nimi připadá hloupě. Rodiče některých se rozvedli, ale nikomu nezemřel tatínek ani bratr. Nechtěla, aby jí kvůli lomu litovali, ale věděla, že lidé obvykle přesně to dělají. Nechtěla být jiná než ostatní, jenže asi nebylo vyhnutí.

„Dokonce ani nemůžu jít na večeři otců a dcer,“ utrousila smutně. „Koho bych si vzala s sebou?“

Ophélie o tom už také přemýšlela a žádné řešení ji nenapadlo. Jednou s ní byl Chad, protože Ted neměl čas. Ale letos nemůže vzít ani jeho.

„Jestli chceš, můžeš jít se mnou,“

navrhl Matt a znělo to upřímně. Podíval se na Ophélii a řekl: „Pokud bude tvá matka souhlasit. Není důvod, proč by sis nemohla vzít přítele. Jedině že bys šla s maminkou. To snad nevadí. Maminka je to samé jako tatínek.“

„To mi nedovolí, loni to už někdo zkusil,“ zarazila ho Pip a Mattovi to přišlo dost hloupé. Pip ale měla radost z toho, co jí navrhl, a její matka souhlasně přikývla.

„To by od vás bylo velice milé, Matte,“ řekla tiše a šla pro dezert.

Jediné, co měli, byla zmrzlina, ale Ophélie ještě rozehřála čokoládu na polevu a polila jí vanilkovou zmrzlinu, kterou Pip milovala.

„A kdy je ta večeře pro otce a dcery?“ zjišťoval Matt.

„Někdy před Dnem díkůvzdání.“ Pip si připadala jako v sedmém nebi.

„Když mi dáš vědět, přijedu a půjdu s tebou. Dokonce si kvůli tobě vezmu i oblek.“ Ten na sobě neměl už hodně dlouho. Pořád chodil v džínsech a ve starých svetrech, občas vytáhl tvídové sako, které měl ve skříni už léta. Nikam nechodil a žádný společenský život ani nevyhledával. Sem tam za ním přijel někdo z přátel z města a zašli si na večeři, ale ty návštěvy byly stále méně časté. Mattovi nevadilo žít jako samotář.

Pip s nimi zůstala v kuchyni dlouho, přestože už měla dávno spát. Potom začala zívat a řekla, že se už nemůže dočkat, až jí koncem týdne vyndají ty stehy. Zlobilo ji, že bude muset nějakou dobu chodit po pláži v botách, aby se jí rána pořádně zahojila.

„Možná bys mohla zkusit jezdit na Pěně?“ dobíral si ji Matt. Za chvíli se Pip vrátila už v pyžamu a popřála jim dobrou noc. Matt zapálil v krbu oheň a teď spolu seděli na gauči. Byla to hřejivá a lákavá scéna. Pip vypadala šťastně, když obývací pokoj opouštěla.

Mnohem šťastněji než kdykoli jindy v poslední době. A Ophélie také. Na přítomnosti muže v domě bylo cosi uklidňujícího. Jako by zaplnil celý dům.

Dokonce i Pěna ležící u krbu občas radostně zavrtěla ocasem.

„Máte ohromné štěstí,“ řekl Matt tiše Ophélii, když uložila Pip a zavřela dveře, aby ji nerušili. V domě byl obrovský obývací pokoj, který byl spojený s jídelnou a kuchyní, a jejich dvě ložnice. Všechny místnosti jako by byly propojené, protože nikdo se zřejmě nechtěl u moře cítit sám, izolovaný od ostatních.

Dům

byl

velmi

pěkně

zařízený. Na stěnách visely moderní obrazy a to se Mattovi moc líbilo. „Pip je skvělé dítě.“ Měl ji velice rád i proto, že mu připomínala dceru. Jen si nebyl jistý, jestli by jeho děti dokázaly být tak otevřené, přátelské a moudré. Neměl ponětí, kde momentálně jsou. Ted nebyly jeho, ale Hamishe. Sally na tom trvala.

„Ano, to je. Ještě že máme jedna druhou.“ Ophélie znovu poděkovala Bohu, že tehdy Pip neposadila s nimi do letadla. „Je vším, co mám. Moji rodiče už oba zemřeli a Tedovi také. Je to už dávno, byli jsme tenkrát ještě skoro děti.

Mám jen vzdálené příbuzné ve Francii.

A tetu, kterou jsem nikdy neměla moc v lásce a dlouho jsem ji neviděla. Ráda bych tam Pip vzala, aby poznala své francouzské kořeny, ale s nikým nejsme nějak zvlášť v kontaktu. Máme jen jedna druhou.“

„Řekl bych, že to stačí,“ podotkl tiše.

On sám neměl ani to. Stejně jako Ophélie i on byl jedináček a postupně se z něho stal samotář. Dokonce už neměl ani mnoho blízkých přátel. Během těžkých let po rozvodu se mu zrovna moc nechtělo udržovat přátelské vztahy a také, stejně jako Pip, nestál o to, aby ho někdo litoval. „Máte hodně přátel?

Myslím v San Franciscu.“

„Jen pár. Ted nebyl společenský typ.

Byl spíš samotář zcela ponořený do své práce. A jako přítelkyně jsem mu stačila já. Neměl zájem se stýkat s jinými lidmi, hlavní náplní jeho života byla práce.

Mám jednu přítelkyni, se kterou jsme si hodně blízké, ale jinak jsem se díky Tedovi postupně přestala stýkat se spoustou

známých.

Navíc

Chad

vyžadoval veškerý můj volný čas. Nikdy jsem raději nepřemýšlela o tom, co by udělal, kdybych nebyla u něj, když měl depresi. Nakonec se z něho stala práce na plný úvazek.“ Kromě toho se ještě starala o Teda a o Pip. A teď najednou měla ruce prázdné. Pip tolik pozornosti nevyžadovala a i to málo, co by ji potěšilo, jí nebyla Ophélie zatím schopna poskytnout. Teď konečně se začala cítit trochu lépe a věřila, že za to vděčí létu na pláži. Doufala, že v následujících měsících se její stav zlepší ještě víc. Pomalu se začínala vracet ke svým obvyklým činnostem, které celých deset měsíců opomíjela.

I fakt, že pozvala Matta k nim domů na večeři, byl náznakem pokroku. Byla mu vděčná za pomocnou ruku, kterou jí nabídl, a věřila, že z nich budou dobří přátelé.

„A co vy?“ zeptala se zvědavě.

„Vídáte se často s přáteli ve městě?“

„Ne,“ řekl a trochu se usmál.

„Zanedbával jsem je celých deset let.

Tehdy jsem měl s manželkou agenturu v New Yorku, ale mám za sebou dost nechutný rozvod. Firmu jsme prodali a já se rozhodl odtud odjet. Usadil jsem se v San Franciscu. Pronajal jsem si malý domek a o víkendech jsem maloval. A když jsem si myslel, že se mi už nemůže přihodit nic horšího, přesně to se stalo. Moje bývalá žena se odstěhovala až na Nový Zéland a já jsem se snažil neztratit kontakt s dětmi.

Bylo to hrozné. Když jsem tam přijel, bydlel jsem v hotelu. Ona se znovu provdala za báječného chlapíka. Shodou okolností to byl můj přítel, který měl moje děti opravdu rád. A ony jeho. To bylo před devíti lety. Měl spoustu peněz, děti měly vše, na co si vzpomněly. On měl už čtyři děti a těm mým se tahle velká rodina líbila. Skvěle do ní zapadly. Nezlobím se na ně, není se čemu divit.

A tak když jsem za nimi zase přijel na návštěvu

do

Aucklandu,

na

mě

přestávaly mít čas. Chtěly být se svými přáteli a já si připadal jako páté kolo u vozu.“

Ophélie se tomu příměru usmála, ale dobře chápala jeho pocity. Někdy si také vedle

Tedova

vědeckého

života

připadala jako páté kolo u vozu. Jako majetek, který mu patřil, ale který vlastně nepotřeboval.

„Muselo to pro vás být těžké,“ řekla soucitně, když viděla výraz v jeho očích.

Tenhle muž zažil bolest na vlastní kůži a přežil. Smířil se se svým osudem, ale zaplatil za to hodně. Tu nejvyšší cenu.

„Bylo to opravdu těžké,“ přiznal upřímně. „Čtyři roky jsem za dětmi dost často jezdil, ale měly na mě tak málo času. A pak mi Sally řekla, že se jim pletu do života. Myslela, si, že když mě budou chtít vidět, přijdou za mnou samy, což se ovšem nikdy nestalo. Často jsem jim telefonoval, ale nikdy na mě neměly čas. Také jsem jim psal, ale žádná odpověď nepřišla. Bylo jim teprve sedm a devět, když se Sally znovu provdala a během dvou let měla další dvě děti.

Mé děti prostě skvěle zapadly do její nové rodiny. Já sám jsem si potom začal říkat, že jim komplikuju život. Neustále jsem jim psal, ale za celý rok jsem se nedočkal jediné řádky. Tak jsem se smířil s tím, že až se se mnou budou chtít setkat, ozvou se mi. Sally mě v tom utvrdila, když mi oznámila, že už mě nechtějí vidět, ale bojí se mi to samy říct. To bylo před třemi lety a od té doby jsem jim už nenapsal. Vzdal jsem to.

Takže jsem o nich neslyšel, ani je, neviděl už celkem šest let. Jediné, co mě s nimi spojuje, jsou šeky na výživné, které

posílám

Sally.

A

pohled

k Vánocům, který mi Sally každoročně posílá. Moje děti vědí, kde žiju a mohou mě kdykoli navštívit, pokud budou chtít.

Ale někdy si říkám, jestli bych za nimi neměl zajet a všechno si s nimi vyříkat.

Občas jim ještě nějaký dopis napíšu, ale nikdy nenajdu odvahu, abych ho poslal. Nechci na ně tlačit. Moc mi oba chybí, ale myslím, že já pro ně už neexistuju. Mluvil jsem o tom s jejich matkou a ta je přesvědčená, že to takhle je nejlepší. Ubezpečuje mě, že jsou šťastní a nijak mě nepostrádají. Myslím, že já jsem nikde žádnou chybu neudělal, prostě mě jen přestaly potřebovat. Jejich nevlastní otec je opravdu báječný mužský. Sám jsem ho míval také rád.

Před lety, než se dal dohromady se Sally, jsme byli dobří přátelé. Ona mi občas pošle společnou fotografii, takže vím, jak teď vypadají. Jsou tam moje, jeho a jejich děti dohromady. Nevím, jestli je to dobře, někdy si připadám jako ty matky, které porodí dítě, ale vzápětí se ho vzdají a poskytnou ho k adopci. Vždycky, když se na ty fotky podívám, rozbrečím se,“ řekl a zdálo se, že je ze svého přiznání poněkud v rozpacích. „Ale přestal jsem se jim míchat do života, protože myslím, že přesně tohle chtějí. Alespoň Sally mě o tom ujišťuje.

Robertovi je teď osmnáct. Brzy půjde na vysokou – nejspíš někde v Austrálii.

Jsou v Aucklandu spokojení. Hamish vlastní největší reklamní agenturu v té části světa. Sally ji řídí s ním, stejně jako to dělala, když žila se mnou. Je to velice schopná žena, a pracovitá.

Myslím, že je i dobrá matka. Vždycky pozná, co děti potřebují. Zná je mnohem lépe než já. Někdy mě napadne, jestli bych je vůbec poznal, kdybych je potkal na ulici. Je to hrozná představa. Sally před pár lety chtěla vědět, jestli by mi vadilo,

kdyby

Hamish

mé

děti

adoptoval. To mě málem zabilo.

Nezajímá mě, jestli jsem jim lhostejný, ale pro mě budou vždycky moje děti.

Nesouhlasil jsem a od té doby Sally omezila kontakty. Kromě vánočních pohlednic. Předtím jsme si občas zavolali a popovídali jsme si, ale potom už ne. Začal jsem vést tichý život a trvalo mi dlouho, než jsem se přes to všechno přenesl. Přes rozvod se Sally a ztrátu svých dětí.“ Byl to velmi smutný příběh, ale Ophélie z něj mnoho pochopila. Stejně jako ona i Matt ztratil téměř vše, na čem mu záleželo. Svou práci, ženu i děti. Musel začít nový, úplně jiný život. Ona měla alespoň Pip a byla za to vděčná. Neuměla si představit, že by měla žít bez ní.

„Proč jste se rozvedli?“ Věděla, že to není zdvořilá otázka, ale potřebovala to vědět, aby si dokázala složit celý obrázek. Byla si jistá, že když jí to nebude chtít prozradit, neprozradí to.

Ale po tom všem, co svěřili jeden druhému, z nich byli přátelé.

Povzdechl si a odpověděl: „Je to klasický

příběh.

Chodil

jsem

s Hamishem na vysokou. On se vrátil do Aucklandu a já zůstal v New Yorku. Oba jsme si otevřeli reklamní agenturu a spojili se v mezinárodní společnost.

Měli jsme společné některé klienty a část účetnictví. Párkrát za rok přijel do New Yorku a my jezdili tam. Sally byla v naší agentuře výkonná ředitelka, byla mozek všeho, co jsme vypustili do světa.

Starala se také o obchodní záležitosti a dokázala získávat nové zakázky. Byli jsme silná společnost a měli jsme opravdu movité klienty. Zůstali jsme dobrými přáteli a často jsme jezdili společně i s rodinami na dovolenou.

Většinou do Evropy, nebo třeba na safari do Botswany. Jednou jsme si na celé léto pronajali zámeček ve Francii. Já jsem musel odjet dřív a do toho neočekávaně zemřela matka Hamishovy manželky. Ta narychlo odcestovala domů do Aucklandu a Hamish zůstal ve Francii společně se Sally a našimi dětmi. No zkrátka, Hamish a Sally se do sebe zamilovali. Za měsíc se Sally vrátila a oznámila mi, že ode mne odchází. Milovala jeho a potřebovala ode mne odejít, aby se ujistila, že jí to s ním bude fungovat. Potřebovala čas a klid na rozmyšlenou. Asi se to stává, já nevím. Řekla mi, že mé vlastně nikdy nemilovala, že jsme byli jen dobrý obchodní tým. Že se mnou měla děti jen proto, že to bylo přirozené a všichni to od ní očekávali. Řekl bych, že to myslela vážně. Ona je v jistém smyslu bezcitný člověk a o druhé se příliš nestará. Asi proto je také tak úspěšná.

Hamish se rovněž vrátil domů a oznámil to samé Margaret. Sally se s dětmi přestěhovala do hotelu v New Yorku. Nabídla mi, abych od ní odkoupil její polovinu společnosti, ale já neměl zájem pracovat bez ní nebo si hledal nového partnera. Neměl jsem srdce to udělat. Dokonale mě tou zprávou uzemnila a já nebyl dlouho schopný se vůbec zvednout. Prodali jsme

firmu

našemu

hlavnímu

konkurentovi. Bylo to pro nás oba velmi výhodné, ale jediné, co jsem po patnácti letech manželství měl, byla neuvěřitelná spousta peněz. Neměl jsem manželku, práci, děti se mi odstěhovaly tisíce mil daleko do Aucklandu. Opustila mě v září a na Nový Zéland se s dětmi odstěhovala

den

po

Vánocích.

S Hamishem se vzali hned, jakmile uschnul inkoust na našich rozvodových papírech. Doufal jsem, že když ji nechám jít a nebudu na ni naléhat, vrátí se ke mně zpátky. Byl jsem blázen.

Nejhorší na tom všem je, že si stále myslím, že Hamish Greene je skvělý muž. Není to už můj dobrý přítel, ale musím připustit, že je chytrý, veselý a zábavný. Řekl bych, že jsou spolu velice šťastní. A jejich firma doslova vzkvétá.“ Ophélie pochopila, že Mattovi jeho manželka ublížila tím nejhorším způsobem. A nejen ona. Také jeho přítel a dost možná i jeho děti. Podobné příběhy zatím znala jen z doslechu. Matt ztratil všechno kromě svých peněz a zdálo se, že ty ho zrovna nezajímají.

Jediné, po čem asi toužil, byl klidný život v domku na pláži v Safe Harbouru.

Kromě toho a jeho talentu mu nic jiného nezbývalo. Taková životní zkouška byla hodně tvrdá. Ophélie nebyla chvíli schopna vůbec promluvit.

„To je otřesný příběh,“ zmohla se konečně vyslovit a zamračila se. „Úplně nechutný. Nenávidím je oba a to je neznám. Stačilo mi vaše vyprávění. Ale dětí se to netýká. Ty jsou vlastně oběti.

Podle mě byly vmanipulovány do pozice, aby rychle zapomněly na svého pravého otce. Vaše žena jim měla umožnit, aby s vámi mohly zůstat v kontaktu,“ řekla procítěně a Matt neodporoval. Ani on nikdy nedával vinu za odcizení dětem. Byly ještě malé, než aby chápaly, co se děje, a Matt věděl, jak dokáže být Sally přesvědčivá.

Dokázala si otočit kolem prstu každého.

„To by doufám Sally vědomě nikdy neudělala. Chtěla se mě zbavit a to se jí podařilo. Sally vždycky dostane, po čem touží. I od Hamishe. Nevím, kdo z nich toužil po dětech, ale jak ji znám, zdálo se jí to jako dobrý nápad, jak si Hamishe udržet. On je v některých věcech trochu naivní, a proto jsem ho také měl rád. Sally ovšem není. Je chytrá a vypočítavá a vždycky dělá jen to, co je nejlepší pro ni samotnou.“

„Líčíte ji, jako by to byl ďábel v ženské podobě,“ poznamenala Ophélie loajálně. „A co bylo potom? Objevil se ve vašem životě někdo důležitý?“

Taková otázka se sice nehodila, ale o další ženě ve svém životě Matt nic neříkal. Zdálo se, že vede velmi osamělý život. Samozřejmě mohl někoho mít, ale Ophélie si to nemyslela.

„Vlastně ne. Několik prvních let jsem nebyl ve stavu, abych si s někým něco začínal. Kvůli dětem jsem se snažil často pobývat v Aucklandu a ani jsem na žádné seznamování neměl chuť. Nikomu jsem nevěřil. Přísahal jsem, že si už žádnou ženu nikdy nenajdu. Před třemi lety jsem sice potkal ženu, kterou jsem měl moc rád, ale byla o hodně mladší, chtěla se vdát a mít děti. Nebyl bych schopný to celé prožít znovu. Nechtěl jsem se ženit ani mít další děti a riskovat, že se jednou rozvedeme a já opět všechno ztratím. Bylo jí třicet dva a mně bylo tehdy čtyřicet čtyři. Dala mi ultimátum, ale já si ji nemohl vzít. Zjistil jsem. že se půl roku nato vdala a vzala si pohledného muže. Letos v létě se jim narodilo třetí dítě. Já opravdu netoužím po tom založit novou rodinu a vystavit se možnosti dalšího zklamání. Jednou v životě mi to stačilo.“

Ophélie uznávala, že málo lidí prožilo to co on. Byl sice milý a laskavý, ale jeho city byly uzavřené kdesi hluboko.

A on se nechtěl okolnímu světu znovu otevřít. Už chápala, proč si tolik oblíbil Pip. Byla ve stejném věku jako jeho děti, když

je

naposledy

viděl.

S jedenáctiletou dívkou se nemusel bát, že by po něm vyžadovala něco jiného než přátelství. Pip to vyhovovalo, ale sedmačtyřicetiletému muži to přece nemohlo stačit. Zasloužil si mnohem víc, alespoň podle názoru Ophélie. Jenže nebyl dost statečný na to, aby se odhodlal k něčemu jinému než dávat několikrát týdně Pip hodiny kreslení na pláži. Ale jemu to zřejmě vyhovovalo.

„A co vy, Ophélie? Jaké bylo vaše manželství? Mám pocit, že váš manžel nebyl zrovna jednoduchý člověk. To koneckonců géniové nebývají, nebo se pletu?“ Ophélie mu připadala jemná a přizpůsobivá. A z toho, co mu prozradila

o

vztahu

svého

muže

k postiženému synovi, usoudil, že s manželem asi neměla lehký život.

Nebyl daleko od pravdy, ačkoli ona by to nikdy nikomu nepřiznala. Dokonce ani sobě ne.

„Byl to úžasný muž. S neuvěřitelnými nápady. Vždycky věděl, co chce. Byl natolik zabraný do své práce, že nedovolil, aby ho něco vyrušovalo a odvádělo jeho pozornost jinam.

Dokonce ani já nebo děti jsme mu nesměli stát v cestě. Snažila jsem se mu ze všech sil vycházet vstříc. Když dokončil

to,

na

čem

pracoval,

následoval obrovský úspěch. Posledních pět let jeho života bylo vlastně sledem jednoho úspěchu za druhým. A Tedovi to bylo příjemné.“ Nedodala, že jí ani dětem nikoli.

„A jak se choval k vám?“ nedal se odbýt Matt. Bylo mu jasné, že její manžel byl velmi úspěšný, alespoň z toho, co se o něm zatím dozvěděl.

Zřejmě byl ve svém oboru jednička. Ale Matta

zajímalo,

jaký

byl

člověk

a manžel. Zdálo se mu, že se Ophélie té otázce vyhýbá.

„Vždycky jsem ho milovala. Od první chvíle, kdy jsem ho spatřila jako studentka.

Zbožňovala

jsem

ho

a obdivovala. Byl to muž, který nikdy neztrácel naději a věřil, že své sny jednou promění ve skutečnost.“ Ať už měl jakékoli mouchy, ji to nezajímalo.

Tolerovala to všechno, protože byla přesvědčená, že on má na to právo.

„A jaké byly vaše sny?“

„Být jeho ženou.“ Smutně se na Matta usmála. „To bylo jediné, po čem jsem toužila. Když si mě vzal, myslela jsem, že samým štěstím zemřu. Samozřejmě to občas nebylo snadné. Dlouho, celých patnáct let, jsme neměli skoro žádné peníze. A potom najednou Ted vydělal tolik, že jsme nevěděli, co s tím. Ale pro nás peníze nebyly nikdy důležité. Nebo alespoň pro mne. Milovala jsem ho pořád stejně, ať jsme byli chudí nebo bohatí. Jeho peníze mě nezajímaly.

Zajímal mě on.“

„Trávil hodně času s vámi a dětmi?“

zeptal se Matt tiše.

„Někdy ano. Když to šlo. Byl nesmírně zaneprázdněný a zabýval se důležitějšími věcmi.“ Matt pochopil, že ho skutečně zbožňovala. Zřejmě víc, než si zasloužil.

„Co může být důležitějšího než manželka a děti?“ řekl prostě, ale on byl úplně jiný než Ted. Ve spoustě věcí.

Stejně tak Ophélie byla na míle vzdálená Sally. Měla v sobě všechno, co Sally chybělo. Byla jemná, laskavá, upřímná a měla soucit s ostatními. Momentálně byla sice uvězněná ve svém smutku, ale i tak se Matt domníval, že není sobecká.

Truchlila, a to člověka změní. Matt to dobře znal, protože to sám prožil.

Smutek dokáže člověka polapit tak, že zapomene na ostatní, což vysvětlovalo i to, proč nevěnuje Pip tolik pozornosti jako dříve. A Ophélie si toho byla vědoma.

„Vědci

jsou

zvláštní

lidé,“

vysvětlovala mu, znovu plná tolerance.

„Mají jiné potřeby, jiné názory a citové schopnosti než my ostatní. Ted nebyl obyčejný člověk.“ I když se ho snažila omlouvat, Mattovi se nelíbilo, co říkala.

Začal doktora Mackenzieho podezírat, že se z něj na vrcholu kariéry stal narcistický a egocentrický muž a k tomu ještě mizerný otec. Matt si byl téměř jistý, že se k Ophélii nechoval hezky, ale ona předstírala, že to nevidí. Smrt je však něco jiného než rozvod. Po takové ztrátě je těžké vzpomínat na nepříjemná období, a tak si každý snaží vytvořit o zesnulém co nejlepší obrázek. Naopak po rozvodu si člověk z toho druhého zapamatuje jen to nejhorší. A to časem ještě nabývá gigantických rozměrů.

Povídali si dlouho do noci. Sdělovali si

zážitky

z

dětství,

manželství

a vyprávěli si o dětech. Ophélii píchlo u srdce pokaždé, když se o nich zmínil a v očích se mu přitom objevil bolestný výraz. Ztráta dětí ho stála hodně.

Ophélie začala jeho bývalou ženu podezírat, že mu děti jednoduše ukradla.

To se jí zdálo pravděpodobnější než to, že by je proti otci naváděla. Nechtělo se jí uvěřit, že děti v jejich věku by netoužily po setkání s vlastním otcem.

Matt o tom ale nechtěl mluvit. Bylo jasné, že válku se Sally prohrál, a nyní se zřejmě už nedalo nic dělat. Jediné, v co mohl doufat, bylo, že své děti jednoho dne uvidí. Matt se však té naděje pomalu vzdával a smířil se se svým

samotářským

životem.

Safe

Harbour

mu

po

všech

stránkách

vyhovoval.

Chtěl už odejít, ale najednou se odhodlal a ještě se na něco zeptal.

Chystal se na to vlastně celý večer.

„Ophélie, jezdíte ráda na člunu?“

zeptal se opatrně a ve tváři měl dychtivý výraz. Spolu s malováním byla tohle jeho největší vášeň, která také přesně vyhovovala jeho stylu života.

„Už dlouho jsem si nevyjela, ale kdysi se mi to moc líbilo. Jezdívala jsem často jako dítě o prázdninách v Bretani.

A občas v Cape Cod, když jsem byla na koleji.“

„Mám malý člun, který kotví v laguně, a čas od času se na něm projedu. Byl bych rád, kdybyste se ke mně přidala.

Ten člun je dost starý a jednoduchý. Je ze dřeva a opravil jsem ho celý sám, když jsem se sem přistěhoval.“

„Moc ráda bych ho viděla. Snad ta projížďka někdy vyjde,“ odpověděla Ophélie a vypadala nadšeně.

„Zavolám vám, až se budu chystat na moře.“ Matta potěšilo, že jí udělal radost. Objevil další věc, kterou měli společnou. Už teď si dokázal představit, jaká to bude legrace, až si vyjedou.

Ophélie si vzpomněla, že se párkrát vypravili s Tedem do zálivu, aby se projeli s přáteli na člunu, ale jemu se to nikdy nelíbilo. Stěžoval si, že je mu zima. že je celý mokrý a pokaždé měl mořskou nemoc. Ona ty výlety naopak milovala a Mattovi zatajila, že je vlastně zkušený námořník.

Když Matt odešel, bylo už po půlnoci.

Byl to báječný večer. Plný lidského kontaktu a tepla, což oba zoufale potřebovali, přestože si to ani jeden z nich neuvědomoval. Když nic jiného, oba potřebovali najít přítele a vzájemně ho našli jeden ve druhém. Přátelství, tomu stále ještě věřili. Pip jim prokázala velkou laskavost, když je seznámila.

Jakmile byl Matt pryč, Ophélie zhasla světla a tiše šla do pokoje, kde spala Pip. Pěna ležela vedle postele a ani se nepohnula, když se Ophélie přiblížila.

Opatrně pohladila Pip po vlasech a jemně ji políbila. Té noci se zase o krok přiblížila té ženě, kterou bývala.

8

Když přijela Ophélie na příští sezení, zmínila se o Mattovi. Popsala, že s ním prožila nádherný večer, což u ostatních vzbudilo zvědavost. Chtěli vědět, jestli s ním chodí. Ve skupině bylo celkem dvanáct lidí ve věku od šestadvaceti do třiaosmdesáti let. Všichni měli společné to, že

ztratili

někoho

blízkého.

Nejmladší ze skupiny zahynul bratr při autonehodě.

Nejstaršímu

zemřela

manželka. Jedné mladé ženě zemřel manžel na mrtvici, když mu bylo pouhých třicet dva let. Měli osm měsíců po svatbě a ona byla těhotná. Nedávno porodila a často celá sezení proplakala.

Byla tam matka, která sledovala, jak se její syn dusí kouskem chleba s máslem, a ona nemohla mu pomoci. Nedokázala ten chleba žádným způsobem dostat ven.

Truchlila po synovi a nemohla se vyrovnat s tím, že jeho smrt byla její vina, protože ho nezachránila. Ophélie nebyla jediná, kdo ztratil dva blízké najednou. Jedna šedesátiletá žena přišla během tří týdnů o dva syny. Oba zemřeli na rakovinu a jiné děti neměla. Byla tu také žena, která ztratila pětiletého vnuka.

Utopil se na zahradě v bazénu. Ona ho tehdy hlídala a byla přesvědčená, že jeho smrt zavinila ona. Její dcera a zeť s ní od pohřbu nepromluvili. Jedna tragédie byla horší než druhá a všichni účastníci sezení

měli

společné

téma – smutek, ztrátu a vzájemný soucit.

Ophélie jim vyprávěla, jak přišla o Teda a Chada, ale neřekla jim téměř nic o svém manželství, protože to podle ní bylo perfektní. Svěřila se jim s Chadovou nemocí a psychickým tlakem, pod nímž celá rodina dlouho žila.

Při poznámce o schůzce s Mattem dala najevo, že o žádný další vztah nemá zájem. Už dříve říkala, že se nehodlá znovu provdat a dokonce ani s nikým chodit.

Jeden starý muž, bylo mu už osmdesát tři roků, poznamenal, že je příliš mladá na to, aby se tak brzy vzdávala romantiky v životě. Přiznal upřímně, že sice truchlí pro svou manželku, ale doufá, že ještě potká ženu, která ho zaujme a se kterou se bude vídat. Vůbec se nestyděl říct, co tím myslí.

„Co

když

budu

žít

až

do

pětadevadesáti

nebo

ještě

déle?“

prohlásil optimisticky. „Nechci být sám a rád se znovu ožením.“ Dokázal být upřímný a to bylo cílem této terapie.

Nikdo se nesměl stydět mluvit o svých pocitech a přáních, i kdyby to pro ostatní měl být šok. Ophélie měla dlouhou dobu deprese, ale tento týden na ní všichni poznali, že se cítí lépe. Připustila, že to je pravda, ale bála se, aby se nevrátila do svého starého stavu. Svěřila se jim, že by si ráda našla po prázdninách práci, protože si myslí, že jí to pomůže.

Blake, který jejich skupinu vedl, se zeptal, co by chtěla dělat. Přiznala, že ještě neví.

Ophélii doporučil tato sezení její lékař po té, co mu oznámila, že nemůže v noci spát. Trvalo osm měsíců, než se odhodlala skupinu navštívit. Od té doby spala naopak až příliš, ale málo jedla.

Nebylo pro ni lehké smířit se s tím, že je najednou v depresi a nedokáže své potíže řešit. To byl však i problém ostatních lidí ve skupině a Ophélie přes svou původní skepsi po měsíci uznala, že se její stav díky skupinové terapii zlepšil. Měla alespoň někoho, s kým mohla otevřeně mluvit a kdo měl podobné potíže jako ona. Těmto lidem se dokázala otevřeně svěřit, jak se narušil její vztah k Pip. Že chodí do Chadova pokoje častěji, než by měla, jen pro to, aby si mohla lehnout na jeho polštář a vdechovat jeho vůni. Ostatní dělali podobné věci. Jedna žena se přiznala, že se se svým manželem rok nemilovala, protože po smrti syna prostě nemohla. Ophélie byla ráda, že jsou ti lidé tak otevření, a cítila se mezi nimi dobře.

Cílem terapie bylo uzdravit jejich bolavé duše a vrátit je do normálního života. První otázka, kterou jim Blake pokaždé položil, byla: „Jíte? A spíte?“

A Ophélie se občas zeptal, jestli od posledního sezení vylezla z noční košile.

Všichni se snažili, ale pokroky byly tak malé, že by je nezasvěcený člověk snad ani nepostřehl. Jen oni mezi sebou poznali a dokázali ocenit pokrok někoho jiného. Těm, jejichž rány byly ještě příliš čerstvé, se někdy stávalo, že se po sezení cítil mnohem hůř. Ale to bylo součástí celého uzdravovacího procesu.

Ophélie bývala často unavená, ale byla za ta sezení vděčná. Věděla, že jí pomáhají víc,

než

původně

předpokládala.

Její lékař jí doporučil skupinovou terapii také proto, že Ophélie se bránila léčbě antidepresivy. Tato skupina byla zcela neformální a její lékař neskrýval obdiv vůči Blakeu Thompsonovi, který ji vedl. Thompson byl doktorem psychologie a pracoval ve svém oboru téměř dvacet let. Bylo mu přes padesát, byl to milý a praktický muž, který byl ochoten vyzkoušet vše, co by mohlo pomoci. Všechny své pacienty hned na začátku upozornil, že nemohou spoléhat pouze na jeden způsob, jak se vyléčit.

Podporoval to, o čem věděl, že jednotlivým pacientům pomáhá. I když se něco

nedařilo

tak,

jak

si

představoval,

neúnavně

přicházel

s novými nápady a neustále pacienty povzbuzoval.

Ženě,

která

ztratila

manžela, poradil, aby chodila na hodiny zpěvu. Muži, který přišel při autonehodě o manželku, doporučil kurs potápění.

A z ženy, která byla zarytá ateistka, se po smrti jediného syna stala díky jemu hluboce věřící. Jediným jeho cílem bylo, aby se jeho pacienti začali cítit lépe, než když je poznal. A za svou kariéru dosáhl vynikajících výsledků.

Sezení, která pořádal, byla sice někdy dost bolestná a smutná, ale nikdy depresivní. Jediné, o co pacienty od začátku žádal, bylo, aby byli otevření, nestyděli se a byli laskaví jeden ke druhému. Samozřejmé bylo, že to, o čem spolu hovořili, muselo zůstat pouze mezi nimi.

Přestože se hodně lidí ze skupiny spřátelilo, Blake je důrazně odrazoval od toho, aby se ve volném čase scházeli.

Alespoň po dobu společné terapie.

Tento model se mu v praxi mnohokrát osvědčil, přesto se tu a tam stalo, že se někteří lidé scházeli. Psycholog pak dotyčné upozornil, že nemůže zaručit, že jejich vztah, nebo dokonce manželství, bude fungovat.

Některým lidem trvalo léta, než si našli nového partnera, jiní si ho nenašli nikdy. Někdo měl pocit, že musí počkat alespoň rok, než si dá s někým schůzku, a někdo po lom naopak netoužil. Bylo i pár takových, kteří se oženili, nebo vdaly pár měsíců po tom, co ztratili někoho blízkého. I to Blake chápal.

Věřil, že svého prvního partnera jistě milovali, ale byli připraveni začít nový život a udělali to takovým rázným způsobem.

Nikdo

neměl

právo

posuzovat, jestli je to dobře nebo špatně.

„My nejsme žádná policie,“ připomínal občas lidem ve skupině. „Jsme tady proto, abychom si navzájem pomohli a ne abychom se odsuzovali.“ Všem pacientům se také svěřil s tím, že i on se ocitl v situaci, jako jsou teď oni. Ztratil manželku, dceru a syna při automobilové nehodě. Byl té deštivé zimní noci přesvědčený, že to je konec jeho života.

O pět let později se znovu oženil a vzal si báječnou ženu, se kterou má tři děti.

„Kdybych ji poznal dřív, oženil bych se hned. Ona ale za to čekání stála,“ říkal pokaždé s úsměvem, kterým si své posluchače znovu a znovu podmaňoval.

Cílem jeho terapie nebylo, aby všichni znovu uzavřeli sňatek, vždyť životního partnera ztratili jen někteří jeho pacienti.

Někdo ztratil rodiče, někdo děti a tito lidé byli ženatí či vdané. Všichni ale souhlasili s tím, že když člověk ztratí někoho blízkého, zejména dítě, může to dříve šťastné manželství negativně ovlivnit nebo i zničit. Občas se stalo, že na sezení docházel manželský pár společně, ale byla to zatím spíše výjimka.

Dnes se ale zabývali tématem hledání nového partnera a schůzkami a Blake se už k Ophéliině poznámce ohledné práce nevrátil. Když se o tom ke konci sezení zmínila podruhé, zarazil ji a požádal, aby na něho počkala, až sezení skončí.

Dostal nápad a chtěl si s ní o něm pohovořit o samotě. Podvědomě cítil, že tohle řešení by pro ni mohlo být to pravé.

Sezení skončilo a lidé odcházeli.

Blake se zeptal napjaté Ophélie, jestli by neměla zájem zkusit pracovat jako dobrovolnice v útulku pro bezdomovce.

I Matt jí navrhoval něco podobného a ona si hned uvědomila, že by tak mohla být alespoň trochu užitečná. A tato práce by byla méně náročná na psychiku než práce s mentálně postiženými. Vždycky měla pro

bezdomovce

pochopení

a soucit, ale neměla čas se něčemu takovému věnovat, když byli Ted s Chadem naživu.

A tak Blakeovu nabídku bez váhání přijala a on slíbil, že jí sežene kontakty.

Ophélie na to myslela celou cestu do Safe Harbouru. Dnes odpoledne konečně měla zavézt Pip k lékaři, aby jí vyndali stehy.

Pip byla tak nadšená, že sotva se vrátily domů, nazula si tenisky.

„Jaký je to pocit?“ zeptala se Ophélie a radovala se, jak se Pip vrací dobrá nálada. Těšilo ji i to, že se jejich vztah zlepšuje. Víc spolu mluvily, i když to nebylo ještě takové jako kdysi. Napadlo ji, jestli na tom má podíl také Matt.

V tom muži byla spousta laskavosti a jeho přítomnost ji uklidňovala. Sám si toho spoustu prožil, a tak měl pochopení pro problémy ostatních. A Ophélie nepochybovala, že jí pomohla i sezení u Blakea.

„Je to fajn. Skoro vůbec to nebolí.“

„No, jen to nepřežeň, holčičko.“

Ophélie hned věděla, na co Pip myslí.

Toužila se vydat na pláž a navštívit Matta. Měla spoustu obrázků, které mu chtěla ukázat. „Co kdybys počkala do zítřka? Už je dost pozdě,“ radila jí.

Dokázala číst Pip myšlenky. Už měsíce se to však nestalo a Pip byla ráda, že zase začala.

Druhý den si Pip narovnala do tašky skicář a pastelky, který jí dal Matt, a ještě tam přidala dva sendviče.

Ophélie byla v pokušení jít s ní, ale odolala, protože nechtěla ty dva rušit.

Přátelství Pip a Matta bylo důležitější.

Ona se s ním seznámila později a to jen díky Pip. Zamávala na dceru, která už vyrazila po pláži. Na rozdíl od dřívějška neběžela a dávala si kvůli noze větší pozor, proto jí také cesta trvala déle než obvykle. Když k Mattovi dorazila, přestal malovat a celý se rozzářil.

„Doufal jsem, že dneska přijdeš.

Kdyby ses tady neobjevila, večer bych ti zavolal. Jak se má noha?“

„Už je to lepší.“ Po tak dlouhé procházce ji sice trochu pobolívala, ale Pip by kvůli němu dokázala jít klidně i po střepech. Jen aby ho viděla. Byla moc šťastná, že je s ním. A Matt byl také rád, že ji vidí.

„Už se mi stýskalo,“ řekl vesele.

„Mně taky. Hrozně jsem se doma celý týden nudila. A Pěna taky.“

„Chudák, asi si chtěla pořádně zaběhat. Moc se mi u vás na návštěvě líbilo. A večeře byla vynikající.“

„Mnohem lepší než pizza!“ Pip se na něho usmála. Viděla, že má na matku dobrý vliv. Pip ji včera přistihla, jak se přehrabuje v kabelkách, až v jedné našla starou rtěnku. Před odjezdem do města se nalíčila. Pip si uvědomila, jak je to dávno, co na matce viděla rtěnku naposledy, a tenhle malý detail pro ni znamenal další krok k lepšímu. Léto v Safe Harbouru se skutečně vydařilo.

„Ten obraz se mi líbí,“ řekla Pip Mattovi. Měl zatím hotový jen náčrt ženy na pláži, ale obličej s nešťastným výrazem byl hotový. Dívala se na moře, jako by tam někoho ztratila. „Je hodně smutná, ale krásná. Není to maminka?“

„Možná trochu je. Asi mě inspirovala, ale tohle je prostě žena. Je to víc o jejích pocitech než o vzhledu. Snažím se, aby to bylo ve stylu jednoho malíře.

Jmenuje se Wyeth.“ Pip přikývla a dávala bedlivý pozor na všechno, co jí Matt říkal. Měla ráda. když se s ní bavil o umění. O pár minut později se posadila na zem vedle něho, vyndala skicář a pastelky a užívala si jeho přítomnosti.

Hodiny rychle ubíhaly a ani jednomu se navečer nechtělo domů.

„Co máte s maminkou dneska večer v plánu?“ zeptal se opatrně. „Chtěl jsem jí zavolat, jestli byste se mnou nejely do města na hamburger. Rád bych vám něco uvařil sám, ale jsem špatný kuchař.

A zmrazená pizza mi došla.“ Pip se rozesmála.

„Zeptám se, hned jak přijdu domů, a poprosím ji, aby ti zavolala.“

„Dám ti čas, abys mohla v klidu dojít, a pak jí zavolám sám.“ Pip vstala a vyrazila domů. Byla to dlouhá cesta pro někoho, komu včera vyndali stehy.

Mattovi neušlo, že kulhá, a zavolal na ni: „Pip!“ Otočila se a viděla, že na ni mává, aby se vrátila. Pomalu k němu došla a Matt jí navrhl: „Odvezu tě domů.

Ta noha ještě není v pořádku.“

„Nic mi není,“ zalhala Pip. ale Matt se nedal oklamat.

„Nesmíš to přehánět, jinak nebudeš moci zítra přijít.“’

To zabralo a Pip ho už bez námitek následovala k jeho domku, kde měl zaparkované auto. Za pět minut už byla doma. Matt nechtěl vystoupit, ale Ophélie ho uviděla z kuchyňského okna a sama vyběhla před dům, aby ho alespoň pozdravila.

„Pip začala kulhat,“ vysvětloval.

„Doufal jsem, že vám nebude vadit, když ji odvezu.“ A usmál se na ni.

„Ovšemže ne. Bylo to od vás opravdu milé, Matte. Děkuju. Jak se pořád máte?“

„Dobře. Chtěl jsem vám večer zavolat. Rád bych vás dvě vzal dneska na večeři do městečka. Na pořádně velké hamburgery a žaludeční potíže.

Ale při troše štěstí se nám obojí třeba vyhne.“

„To zní skvěle.“ Ophélie právě před chvílí marně přemýšlela, co by měla večer uvařit. Přestože se jí zlepšila nálada, chuť k vaření se jí zatím nevrátila. Vydala ze sebe to nejlepší ten večer, kdy u nich byl na návštěvě Matt.

„Ale jste si jistý, že vám to nebude vadit?“ Život na pláži byl tak snadný.

Žádné formality se tady nedodržovaly a

nikdo

jim

nepřikládal

velkou

důležitost. Někteří lidé rádi grilovali, ale Ophélii se to moc nedařilo.

„Naopak, budu rád,“ usmál se Matt.

„Co třeba v sedm?“

„To bude perfektní. Děkuji vám.“

Malt jim zamával a odjel.

Pip si mezitím umyla vlasy, protože Ophélie na tom trvala. Ona sama si na svém vzhledu

také

dala

záležet.

Pročesala si světlé vlasy, které jí spadaly v měkkých vlnách na ramena a svou lepSí náladu dokázala i tím, že si přejela rty rtěnkou. Pip byla Štěstím bez sebe.

Chtěli si večer doopravdy užít, a tak se vzdali hamburgerů. Rozhodli se pro restauraci, která se specializovala na dary moře. Všichni tři si objednali stejné jídlo. Polévku z mlžů a humra. Matt s Ophélii si konečně začali tykat. Cestou zpátky si všichni stěžovali, že se přejedli tak, že se nemohou ani hnout.

Byl to zábavný večer. Neprobírala se žádná vážná témata, vyprávěli si vtipy a veselé historky, žertovali a smáli se.

Když přijeli domů, Ophélie pozvala Matta, aby šel dál, ale zdržel se jen chvíli. Říkal, že má ještě nějakou práci.

Sotva odešel, Ophélie se před Pip zmínila, že je neuvěřitelně milý. Dcera se k ní otočila s pobaveným úsměvem ve tváři.

„A líbí se ti, mami? Víš, jak to myslím… Jako muž.“ Ophélie vypadala zmateně, ale potom se usmála a zavrtěla hlavou.

„Jediný muž v mém životě byl tvůj otec. Neumím si představit, že bych měla někoho jiného.“ To samé řekla i tehdy při sezení, když se jí ptali, jestli s Mattem chodí, a mnozí s ní souhlasili.

Ale Pip byla zklamaná. Měla Matta ráda.

Nechtěla

matku

rozčílit

a připomenout jí, že se k ní otec moc hezky nechoval. Často na ni křičel, zejména když se hádali kvůli Chadovi.

Pip měla svého otce ráda, ale Matt jí připadal přátelštější a byla s ním legrace.

„Já myslím, že je docela hezký.

A ty?“ zkusila se zeptat ještě jednou.

„Já také,“ usmála se Ophélie.

Pobavilo ji, že se je Pip snaží dát dohromady. Bylo zřejmé, že si ho velmi oblíbila. Byl to její hrdina a ona ho zbožňovala. „Doufám, že budeme dobří přátelé. Ráda ho uvidím i potom, až se odstěhujeme zpátky do města.“

„Říkal, že nás přijede navštívit.

A také mě vezme do školy na tu večeři otců a dcer, vzpomínáš?“

„Ovšem.“ Ophélie doufala, že Matt svůj slib splní. Ted neměl podobné akce v lásce. Nerad chodil i na dětské sportovní závody. Jeho to nezajímalo, ale pokud neměl na výběr, s přemáháním se párkrát zúčastnil. „Ovšem třeba nebude mít čas.“ Stejnými slovy pokaždé omlouvala i Teda a obě děti tu větu nenáviděly. Otec si skoro vždycky našel nějakou omluvu, aby s nimi nemusel jít.

„Slíbil mi, že půjdeme určitě,“

prohlásila Pip vzdorovitě a dívala se na matku pohledem plným důvěry. Ophélie si přála,

aby

nebyla

zklamaná.

Nedokázala zatím odhadnout, jestli jejich přátelství s Mattem vydrží. Ale doufala, že ano.

9

Andrea přijela Ophélii navštívit dva týdny před tím, než se měly s Pip odstěhovat zpátky do města. Její chlapeček byl mrzutý, měl rýmu a Andrea říkala, že mu rostou zuby.

Tentokrát se hlasitě rozplakal pokaždé, když ho Pip chtěla pochovat. Chtěl jen svou maminku a nikoho jiného. Pip se po chvíli raději vydala na pláž. Matt jí slíbil, že ji dnes bude portrétovat. Chtěl si udělat několik náčrtů, aby mohl na obraze pracovat i poté, až se odsud odstěhují.

„Tak co je u vás nového?“ zeptala se Andrea, když chlapeček konečně usnul.

„Nic moc,“ odpověděla stručně Ophélie. Ale vypadala odpočinutě, protože si na pláži spokojeně užívala poslední slunečné dny před odjezdem.

Andrea viděla, že Ophélie vypadá o hodně lépe než v uplynulých několika měsících. Léto strávené v Safe Harbouru jako by dokázalo zázrak. Andree se nelíbilo, že se Ophélie chce vrátit zpátky do města, do domu plného smutných vzpomínek.

„A co dělá ten pedofil?“ zeptala se jako by nic. Věděla, že se s ním Ophélie nakonec spřátelila, a podle toho, co jí vykládala Pip, to musel být úžasný chlap. Byla na něj velmi zvědavá, protože ho zatím neviděla. Ale Ophélie jí toho moc nepověděla, což bylo její přítelkyni podezřelé. Jenže na Ophélii nenašla nic zvláštního. Žádný náznak tajemství v očích, nebo stín viny, nic.

Vypadala prostě jen ohromně spokojeně.

„Báječně vychází s Pip. Jednou jsme s ním byli na večeři.“

„To mi nesedí k muži, který nemá děti,“ podotkla Andrea.

„On ale má dvě.“

„Hm, pak to chápu. Setkala ses s nimi?“

„Žijí na Novém Zélandu s jeho bývalou ženou.“

„Aha. A jak spolu vycházejí?

Nenávidí ji? Co mu provedla?“ Andrea byla na takové situace expert. Jako šikovná právnička už poznala, že mnozí muži, kteří se jednou ve vztahu s ženou zklamali, začali potom všechny ostatní ženy nenávidět. Nemluvě o těch, které jejich manželka podváděla s jinými.

Andrea tyhle typy znala, protože se s nimi stýkala. Muži mladší, starší, stejně staří, na věku nezáleželo. Všichni na tom byli stejně. A ji těšilo, když je dokázala z jejich zklamání alespoň na chvíli vytrhnout. Většinou pak byli nějakou dobu docela zábavní.

„Řekla bych, že mu toho provedla dost,“ povzdechla si Ophélie upřímně.

„A je mi ho líto. Jenže to není má starost. Jeho bývalá manželka mu utekla s jeho nejlepším přítelem, kterého si vzápětí po rozvodu vzala. Donutila Matta, aby prodal jejich firmu, a zdá se mi, že to byla ona, kdo mu zamezil být v kontaktu s dětmi.“

„Proboha, co mu ještě udělala?

Propíchla mu pneumatiky? Zapálila auto?“

„Ne, nic takového už proboha ne. Matt získal prodejem jejich reklamní agentury velkou sumu peněz, ale mám dojem, že ho nezajímají.“

„To alespoň trochu vysvětluje, proč se přátelí s Pip. Nejspíš mu jeho děti hodně chybí.“

„To

ano,“

potvrdila

Ophélie

a vybavilo se jí vše, o čem si s Mattem povídali, když u nich byl na večeři.

A znovu jí ho bylo líto.

„Jak dlouho je rozvedený?“ Andrea se tvářila smrtelně vážně a Ophélie se zasmála.

„Deset let. A své děti neviděl ani o nich nic neslyšel šest let. Prostě ho vypustily ze života.“

„No, v tom případě by to skutečně mohl být pedofil. Třeba na to jeho manželka přišla. Měl po rozvodu nějakou přítelkyni?“

„Jednu. Chtěla se vdát a mít s ním děti. Ale on nechtěl. Myslím, že je natolik raněný, že se bojí to zkusit znovu.“

„Zapomeň na něj,“ prohlásila Andrea odhodlaně. „Ten chlap je divný.“

„Jako

přítel

není,“

oponovala

Ophélie. Nechtěla od Matta nic víc než přátelství. Nechtěla vážný vztah. Stále nosila ve svém srdci Teda a o nikoho jiného zájem neměla.

„Ty žádného přítele nepotřebuješ.

Máš mě,“ poznamenala Andrea věcně.

„Ty potřebuješ do života muže a tenhle je příliš zlomený. Znám takové chlapy.

Už nikdy se nedokážou dát dohromady.

Kolik mu vlastně je?“

„Čtyřicet sedm.“

„Hm, akorát pro tebe. Ale varuju tě, budeš s ním jen zbytečně ztrácet čas.“

„Nic s ním neztrácím,“ odvětila Ophélie tiše, ale přesto důrazně.

„Nechci do života dalšího muže. Ani teď ani později. Měla jsem Teda a o jiného nestojím.“

„Ophélie, vždyť jste spolu museli řešit spoustu problémů, a ty to víš!

Nechci v tobě vyvolávat nepříjemné vzpomínky, ale zhruba před deseti lety jste měli krizi…“ Jejich oči se setkaly a Ophélie odvrátila zrak jako první.

„To byla jen taková chvilková záležitost. Omyl. Nikdy znovu to neudělal.“

„To nemůžeš vědět. Třeba udělal. Ale to není podstatné. Nebyl to žádný svatoušek, byl to obyčejný muž. Velice složitý muž, který ti dokázal způsobit perné chvíle. Vsadím se, že žádná žena by s ním nevydržela tak dlouho jako ty.

Byl sice génius a já ho měla ráda, ale občas byl nechutný. Jediný člověk, který ho zajímal, byl on sám. Nebyl to žádný dar z nebes.“

„Pro mě byl,“ trvala na svém Ophélie.

Nelíbilo se jí, co Andrea říkala, ať už to byla pravda nebo ne. Ted byl zvláštní, ale to lidé s jeho talentem bývají.

„Milovala jsem ho dvacet let. A to se nemůže změnit přes noc. Dost možná, že nikdy.“

„Možná ne. Vím, že tě také miloval, ale svým způsobem,“ řekla Andrea jemně, protože se bála, že zašla příliš daleko. Chtěla, aby se Ophélie od Teda a svých iluzí o něm konečně odpoutala a začala nový život. Ophélie s Tedem měli během manželství rozdílné názory na mnoho věcí, a to, co Ophélie nazvala omylem, byla aférka, kterou si Ted dopřál jednoho léta, když byla s dětmi ve Francii. Vypadalo to na rozvod a Ophélii to málem zlomilo srdce.

Andrea si potom už nikdy nebyla jistá, jestli jejich manželství funguje tak, jako dříve. Když Chad onemocněl, vztah mezi manželi se každopádně zhoršil a ta nevěra tomu rozhodně nepomohla, přestože se Ophélie snažila Tedovi odpustit.

„Nebudeme teď rozebírat, jaký byl, protože už s námi není a nikdy se nevrátí. Ty jsi tady a on ne. Můžeš se uzdravovat tak dlouho, jak budeš chtít, ale nemůžeš zůstat navěky sama.“

„Proč ne?“ Ophélie vypadala smutně.

Netoužila po dalším muži. Byla zvyklá na Teda. Neuměla si sama sebe představit s někým jiným. S Tedem žila od svých dvaadvaceti let a provdala se za něj, když jí bylo dvacet čtyři. Ve dvaačtyřiceti si nedokázala představit, že by s někým začínala od začátku.

Nestála o to. Bylo jednodušší žít sama.

Stejný názor měl i Matt.

„Jsi příliš mladá na to, abys zůstávala sama,“ začala Andrea tiše. „Možná ještě nenastal ten pravý čas. Ale později…

Jsi teprve v polovině svého života a prostě bys neměla ani pomyslet na to, že zbytek strávíš sama. To je směšné a byla by to škoda.“

„Ale co když právě tohle chci?“

odpověděla jí Ophélie tvrdohlavě.

„Nechceš. To nemůže chtít nikdo. Ty se pouze bojíš bolesti a hledání toho pravého. Ale on se objeví. A bude možná ještě mnohem lepší než Ted.“

Podle Ophélie nikdo lepší neexistoval, ale už se nechtěla s Andreou hádat.

„Myslím si, že ten pedofil ale není vhodné řešení. Řekla bych, že je pořádně zklamaný a uzavřený do sebe.

Jako přítel ale nemusí být špatný.

Ovšem to znamená, že si budeš muset najít někoho jiného.“

„Dám ti vědět, až na to budu připravená. Když o tom mluvíme, představ si, že se mnou chodí na sezení muž, který touží po tom, znovu se oženit.

Možná by to byl ten pravý.“

„Může se stát cokoli. Vdovy potkávají své budoucí muže leckde. Na hodinách kreslení, na výletech i při terapii. Měli byste alespoň hodně společného. Kdo to je?“

„Pan Feigenbaum. Je to bývalý řezník.

Už je v důchodu. Zbožňuje operu, často chodí do divadla, rád vaří vybraná jídla, má čtyři dospělé děti a je mu osmdesát tři let.“

„Perfektní,“ rozesmála se Andrea.

„Ten by se mi zamlouval. Ale myslím, že ty to vážně nebereš.“

„Ne, ale cením si tvého zájmu.“

„A to jsi ještě nic neviděla. Počkej, budu na tebe stále dohlížet.“

„Tak tomu věřím,“ řekla Ophélie se zdviženým obočím. Vtom se probudil Andrein chlapeček a okamžitě se dal do křiku.

Zatímco si povídaly na terase, o kus dál na pláži si Matt dělal náčrty Pip.

Těšil se, až bude její portrét malovat, a slíbil jí, že to určitě stihne do Ophéliiných narozenin.

„Bude se mi po tobě stýskat, až se zase odstěhujeme do města,“ svěřila se mu Pip smutně. Zvykla si, že za ním mohla přijít, kdykoli se jí zachtělo, a povídat si s ním celé hodiny. Stal se z něj její nejlepší přítel.

„Také se mi po tobě bude stýskat.“

Byl k ní upřímný. „Přijedu vás občas navštívit. Ale nevím, jestli na mě budeš mít čas, až začne škola. Máš ve městě své kamarády.“ Pomyslel si, že ona bude mít potom pestřejší život než on.

Uvědomil si, jak moc mu začalo záležet na tom, aby ho tahle dívenka chodila navštěvovat každý den. Strávili spolu skoro celé léto.

„Ale to je něco jiného,“ podotkla Pip.

Jejich přátelství bylo zvláštní a ona mu věřila. Matt se stal jejím přítelem a důvěrníkem a v některých věcech dokonce náhradou otce. Choval se k ní tak, jak se Ted nikdy nechoval. Pip cítila, že je k ní i k matce mnohem laskavější a milejší a trávil s ní podstatně více času než Ted. Pip se otce vždycky trochu bála, a proto byla vůči němu opatrná. „Bude se mi strašně stýskat,“ zopakovala a v očích měla slzy. Nechtěla ho opustit – a Matt nechtěl, aby odjela.

„Slibuju, že přijedu, kdykoli si to budeš přát. Můžeme jít do kina nebo na oběd. Jen aby to nevadilo tvé matce.“

„Ona tě má taky ráda,“ řekla Pip upřímně a věděla, že nevyzrazuje žádné tajemství.

Matka

přece

otevřeně

souhlasila s tím, že je Matt hodný člověk.

Na kratičký okamžik se Mattovi zachtělo zeptat se Pip, jaký vlastně byl její otec. Přestože mu o něm Ophélie hodně vyprávěla, nedokázal si o něm udělat jasný obrázek. Jediné, co ho napadalo, bylo, že to byl složitý, možná i dost sobecký tyran, který mohl sice být génius, ale nechoval se ke své manželce tak, jak si zasloužila. Ophélie ho zbožňovala a byl pro ni svatý. Ale Mattovi dílky téhle skládanky do sebe nezapadaly. Zejména vztah, který měl Ted se svým synem. Mattovi se také zdálo, že se skoro vůbec nevěnoval Pip.

A podle toho, co vyposlouchal, se nevěnoval ani Ophélii. Jenže byl mrtvý a to se těžko mluví o nepříjemných věcech. Spíš se je člověk snaží zapomenout a zveličuje si to dobré.

Usoudil, že by se Pip na otce neměl nikdy vyptávat.

„Kdy půjdeš do školy?“ zeptal se raději.

„Za dva týdny. Druhý den potom, co se vrátíme domů.“

„Budeš mít pořád co dělat, viď?“

snažil se ji povzbudit, ale Pip byla stále smutná.

„Můžu ti někdy zavolat?“ zeptala se a Matt se usmál.

„To bych měl opravdu radost.“ Byla pro něj jako dar z nebes. Vyplnila v jeho životě místo, které bylo už dlouho prázdné. A ona to vnímala stejně. Byl pro ni jako otec, kterého nikdy neměla a jakého si vždycky přála.

Když si Matt sbalil věci, rozloučili se a Pip se vrátila domů. Andrea byla právě na odchodu.

„Jak se má Matt?“ zeptala se Ophélie, když se Pip rozloučila s Andreou a miminkem.

„Dobře. Pozdravuje tě.“

„Nezapomeň, co jsem ti radila,“

připomněla Ophélii Andrea a ta se rozesmála.

„Že

perfektní

by

byl

pan

Feigenbaum.“

„No tak… Muži jako on si klidně za půl roku vezmou sestru své nebožky manželky. Nebo její nejlepší přítelkyni.

Tobě bude trvat ještě dlouho, než se vzpamatuješ, a to on už bude dávno ženatý. Škoda, že je tak starý.“

„Ty jsi odporná,“ řekla Ophélie a objala přítelkyni. Políbila jejího chlapečka a za chvíli už s Pip mávaly odjíždějícímu autu.

„Kdo je pan Feigenbaum?“ zeptala se zvědavě Pip. Nikdy o něm neslyšela.

„Jeden muž, co se mnou chodí na sezení. Je mu osmdesát tři let a hledá si novou manželku.“

Pip se rozšířily oči údivem. „A on si chce vzít tebe?“

„Nechce a já si ho také nechci vzít.

Takže je všechno v pořádku.“

Pip měla silné nutkání se matky zeptat, jestli by si nechtěla vzít Matta, ale raději mlčela. Přála si, aby se jí tohle přání jednou splnilo. Jenže potom, co jí matka nedávno řekla, nebyla velká šance, že by se to stalo. Ale aspoň že jí Matt slíbil, že ji bude navštěvovat.

Pip s Ophélii v tichosti povečeřely a Pip se svěřila, jak jí Matt sliboval, že občas zatelefonuje.

„Chtěl vědět, jestli ti to nebude vadit.“

„Nevidím důvod, proč by nemohl,“

odpověděla Ophélie tiše. Důvěřovala mu a považovala ho za přítele. I když dnes Andrea podotkla, že by přece jen mohl být pedofil. „To bude skvělé.

Třeba se u nás někdy zastaví na večeři.“

„Říkal, že by nás rád někam vzal.

Třeba na jídlo a do kina.“

„To zní lákavě,“ připustila Ophélie.

Začala uklízet nádobí do myčky a Pip si pustila televizi. Andrea sice její přátelství s Mattem neschvalovala, ale Ophélie za něj byla vděčná. Tohle léto v Safe Harbouru pro ni znamenalo obrovský úspěch a ona i Pip získaly nového přítele.

10

Na začátku posledního týdne prázdnin zavolal Ophélii Matt a pozval ji konečně na vyjížďku. Byl nádherný slunečný den.

Dva dny před tím byla mlha, a tak všichni byli rádi, že se ještě na chvíli vrátilo léto. Udělalo se takové horko, že se Ophélie s Pip raději schovaly doma a nevycházely ani na terasu. Právě dojídaly oběd, když Matt zavolal. Pip byla z toho horka ospalá. Nejprve chtěla zajít za Mattem na pláž, ale nakonec raději zůstala doma. Po dlouhé době se bez něho bude muset na den obejít.

Uklidňovala se tím, že v takovém počasí stejně nebude sedět na pláži a malovat.

Byl den jako stvořený k tomu jít si zaplavat nebo projet po moři. A to také Matt navrhl Ophélii.

„Chtěl jsem tě pozvat už dávno,“ říkal omluvně, ale nemohl se přiznat, že byl příliš zaměstnaný náčrty Pip. „V tom horku mě napadlo, že bych si odpoledne mohl vyjet na člunu. Neměla bys chuť jet se mnou?“

Ophélii to přišlo jako báječný nápad.

Bylo příliš horko na to, aby seděla na terase nebo na pláži, a na moři bude alespoň trochu foukat vítr. „To zní skvěle,“ přitakala nadšeně. Zatím ještě jeho člun neviděla, ale věděla, jak je na něj pyšný. „A kde ten člun máš?“

„Kotví v soukromém přístavišti v zátoce kousek od vás. Majitelé jsou tam málokdy a můj člun jim nijak nevadí. Naopak říkají, že dodává jejich domu domáckou atmosféru. Loni se odstěhovali do Washingtonu a pro mě je to výhodné.“ Dal jí číslo domu a řekl, že se tam setkají za deset minut. Když to Ophélie oznámila Pip, byla překvapená, že se jí to moc nezamlouvá.

„Nestane se ti nic, mami?“ zeptala se starostlivě. „Není to nebezpečné? Jak velký má Matt člun?“ Ophélii dojalo, jak se o ni Pip bojí. Ona se o ni bála stejně. Měly už jen jedna druhou. Zažily nebezpečí a tragédii na vlastní kůži, věděly, jak nečekaně mohou přijít a že navždy změní život. „Já ale nechci jet,“

řekla Pip ustrašeně, zrovna když Ophélie uvažovala, že nesmí žít věčně ve strachu.

Bude muset Pip dokázat, že mohou vést normální život. Ophélie se projížďky s Mattem nebála, protože si byla jistá, že je zkušený „mořský vlk“ Hodně o tom spolu mluvili a on jí vyprávěl, že moře miluje už od dětství a vyzkoušel už různá plavidla. Řídí je mnohem déle než ona.

Ophélie se na moře nedostala už víc než deset let. Ale také měla dost zkušeností, dokonce v méně klidných vodách, než byly tady.

„Zlato, jsem přesvědčená, že bude všechno v pořádku. Můžeš se na nás dívat z terasy.“ Pip to moc neuklidnilo, dokonce se zdálo, že nabírá k pláči.

„Pip, jestli opravdu nechceš, abych jela…?“ Když Ophélie Mattovi tu projížďku slibovala, nenapadlo ji, že by mohly nastat potíže s Pip. Uvažovala, že zavolá Amy, aby za Pip přišla. Před chvílí ji viděla z okna, jak se vrací domů. Nebo by Pip mohla jít k ní.

„Co když se utopíš?“ zeptala se Pip rozechvělým

hlasem.

Ophélie

se

posadila vedle ní a přitáhla si ji na klín.

„Neutopím se. Umím dobře plavat a Matt také. Jestli chceš, požádám ho, aby mi půjčil vestu.“ Pip o tom chvíli uvažovala a potom přikývla. Už vypadala klidněji.

„Dobře.“ Jenže za chvíli se ji zase zmocnila panika. „A co když na člun zaútočí žralok?“ Obě věděly, že se tady žraloci občas vyskytují, ale celé léto žádný útok hlášen nebyl.

„Moc se díváš na televizi. Slibuju ti, že se nic nestane. Můžeš se na nás celou dobu dívat. Prostě si jen chci s Mattem na chvilku vyjet. Opravdu s námi nepojedeš?“ Ophélie vlastně ani moc netoužila po tom, vzít ji s sebou, protože ji nechtěla zbytečně děsit. Voda dokáže být zrádná. Ale Pip zavrtěla okamžitě hlavou. „Něco ti navrhnu. Řeknu Mattovi, že chci být za hodinu zpátky. Je krásně a uvidíš, že se vrátíme dřív, než si na nás vzpomeneš. Co tomu říkáš?“

„Souhlasím.“ Pip pořád nevypadala nadšeně a Ophélie se cítila trochu provinile. Ale opravdu se moc těšila, až si s Mattem vyjede, i kdyby to mělo trvat jen pár minut. Chtěla Pip dokázat, že může jet a v pořádku se vrátit zpátky, aniž by se jí něco stalo. Věřila, že by to oběma mohlo jen prospět.

Šla si obléknout šortky a zavolala Amy, jestli by mohla přijít a chvíli dohlédnout na Pip. Dívka slíbila, že u nich bude za chviličku, a než se Ophélie připravila, byla skutečně uvnitř.

Když Ophélie odcházela, Pip ji pevně objala kolem krku a ona si uvědomila, jak moc její dceru poznamenala ztráta otce a bratra. Takhle se nikdy předtím nechovala.

„Vrátím se brzo, slibuju. Jdi na chvíli na terasu a dívej se, jestli nás uvidíš.“

Políbila Pip a vyšla ze dveří.

Celou cestu k domu, který ji popsal Matt, byla Ophélie zamyšlená. Pak spatřila Mattovo auto a za okamžik i jeho. Nakládal do malého krásného člunu nějaké věci. Bylo jasné, že ho Matt musí

hodně

milovat.

Měl

ho

v perfektním stavu. Na palubě bylo všechno čisté a čerstvě bíle natřené.

Člun měl jeden stožár s plachtou a v kabině malý motor. Kabina byla tak nízká, že se tam Matt mohl stěží narovnat. Člun byl dlouhý asi šest metrů a jmenoval se Nessie II. Po dceři, kterou už šest let neviděl. Ophélie s nadšeným úsměvem všechno obdivovala a řekla: „Je to opravdu takový malý krasavec, Matte.“ Myslela to vážně, už se nemohla dočkat, až budou na moři.

„Také si to myslím.“ Matt byl potěšený. „Chtěl jsem, abys ho viděla, než odsud odjedete.“ A plavba na něm byla ještě lepší, jak Ophélie zjistila.

Zula si sandály a Matt jí pomohl na palubu. Nastartoval motor, pomalu vyjel z přístaviště a za chvíli už směřovali zátokou na širý oceán.

„Ten člun je vážně překrásný,“

zopakovala Ophélie a obdivovala i malé detaily, na kterých si Matt dal záležet.

Tenhle člun zůstal jednou z mála radostí v jeho životě a on byl rád, že se o ni může s Ophélii podělit. „Jak je starý?“

zeptala se Ophélie se zájmem, když už byli dál a vypluli ze zátoky. Matt vypnul motor. Vytáhl plachtu a čekali, kam je vítr ponese.

„Byl postaven v roce 1936,“ řekl Matt pyšně. „Já ho mám osm let. Koupil jsem ho od muže, kterému patřil po druhé světové válce. Nebyl v úplně špatném stavu, ale stejně jsem ho musel opravit.“

„Je to klenot,“ řekla Ophélie a vtom si vzpomněla, co slíbila Pip. Naklonila se do kabiny a sundala z věšáku vestu. Matt se na ni překvapeně podíval, když si ji oblékala. Vždyť říkala, že umí dobře plavat a moře dobře zná! „Slíbila jsem to Pip,“ odpověděla mu Ophélie na otázku, kterou mu viděla v očích. Jenom přikývl. V té chvíli se do plachet opřel vítr. Lod se elegantně vznesla na vlnách a Matt s Ophélii si vyměnili dlouhý úsměv jako dva námořníci, kteří si užívají plavby za nádherného dne.

„Nebude ti vadit, když vyjedeme dál na širý oceán?“ zeptal se Matt a Ophélie zavrtěla hlavou. Nevadilo jí vůbec nic.

Byla ráda, že nechali pláž za zády.

Napadlo ji, jestli se na ně dívá Pip a doufala, že ano. Pak se posadila, vedla Matta a vylíčila mu, jak Pip reagovala, když jí pověděla o projížďce.

„Myslím, že jsem si neuvědomila, jak je

opatrná

od

té

doby,

co…“

Nedokončila větu, ale on pochopil.

Zavřela oči a nastavila tvář slunečním paprskům. Matt najednou nevěděl, na co je hezčí pohled. Jestli na člun, nebo na ženu, která sedí po jeho boku.

Dlouho plachtili a ani nepotřebovali mluvit, až zjistili, že nedohlédnou na pláž. Ophélie slíbila Pip, že nepojedou daleko, ale bylo tak lákavé nechat se unášet na vlnách a na chvíli zapomenout na celý svět. Skoro už zapomněla, jak je krásné vyplout na širé moře v krásném člunu. Zjistila, že je to zřejmě jediná věc, která ji dokáže úplně uklidnit. Byla ráda, když se začal zvedat vítr, a Matta těšilo, že si projížďku užívá tak jako on a má s plachtěním zkušenosti. Ophélie v jednu chvíli zatoužila, aby takto mohli plachtit navěky a nikdy se nemuseli vrátit zpátky. Takhle šťastná se necítila celé roky a bylo příjemné, že se o tu radost mohla dělit právě s Mattem.

Minuli

několik

rybářských

lodí

a zamávali jim na pozdrav, v dálce na obzoru viděli nákladní loď, která směřovala do San Francisca. Najednou se Matt naklonil a zdálo se, že po něčem pátrá. Ophélie se také podívala, ale nic neviděla. Napadlo ji, že možná spatřil velkou rybu nebo tuleně a jenom doufala, že to nebyl žralok. Matt na ni kývl, aby převzala kormidlo, a šel pro dalekohled. Zamračeně se do něj díval.

„Co se děje?“ Nebála se, byla jen zvědavá, a přála si, aby se mohla svléknout z té neforemné vesty. Jenže to slíbila Pip a chtěla slovo dodržet.

„Měl jsem dojem, že jsem něco zahlédl,“ odpověděl. „Ale snad jsem se mýlil.“ Vítr trochu zesílil a vlny se začaly zvedat výš. Ophélii to nevadilo, nikdy se jí na moři nedělalo špatně, ale bylo hůř vidět.

„A co jsi zahlédl?“ zeptala se se zájmem.

Matt přemítal, jestli má otočit loď a vrátit se zpátky, protože už byli docela daleko. Byli na moři přes hodinu a teď začal vát příznivý vítr.

„Nejsem si jistý… vypadalo to jako surfařské prkno. Ale na surfování jsme příliš daleko, leda že by někomu vypadlo z lodi.“ Přikývla a Matt upravil plachty. Jakmile se otočili, Ophélie předmět uviděla také. Zakřičela na Matta a ukazovala směrem, kde spatřila prkno.

Rychle popadla dalekohled a jím viděla nejen surf, ale i muže, který na něm visel. To už u ní byl Matt a vzal si dalekohled. Přikývl a společně stáhli plachtu. V sílícím větru to nebylo snadné. Pak Matt nastartoval motor a zamířil surfaři nejrychleji, jak jen to šlo.

Za pár minut už viděli, že na surfu nehybně leží chlapec. Měl šedý obličej a promodralé rty. Nebylo možné odhadnout, jak se sem dostal, ani jak dlouho tu je. Byl spoustu mil od břehu.

Ophélie se postavila ke kormidlu a Matt rychle zmizel do kabiny. Vrátil se na palubu s dlouhým silným lanem. Moře bylo stále divočejší a Ophélie měla stažené hrdlo, když si uvědomila, jak těžké bude dostat chlapce z prkna do člunu. Už vytáhnout ho z vody bude nadlidský výkon, ale ještě horší bude kolem něj pevně uvázat lano. Když se k němu dostali ještě blíž, viděli, že se třese a doslova je prosí o pomoc zoufalým pohledem.

„Vydrž,“ zakřičel na něho Matt a uvědomil si, že chlapec nebude schopný se sám k lanu přivázat. Byl tak vyčerpaný, že pokud by se pustil surfu, mohl by se utopit. Měl na sobě neoprenovou kombinézu, které zřejmě vděčil za to, že je ještě naživu. Když si ho Ophélie prohlédla, sevřelo se jí hrdlo ještě víc. Tomu chlapci mohlo být tak šestnáct let – stejně, jako by bylo Chadovi. Jediné, na co myslela, bylo, že někde je žena, která by mohla každou chvílí přijít o syna, a že by trpěla nepopsatelným smutkem, jako trpěla ona. Ophélii nenapadalo, jak by ho mohli zachránit. Matt měl sice v kabině vysílačku, ale kromě nákladní lodi nebyly

na

obzoru

žádné

další.

A pobřežní hlídce by trvalo příliš dlouho, než by je našla. Jestli měl ten chlapec přežít, budou ho muset zachránit sami. Oběma bylo jasné, že nemají času nazbyt.

Matt přinesl z kabiny záchrannou vestu, a než si ji oblékl, položil Ophélii otázku: „Kdybys musela, dokázala bys člun dopravit zpátky ke břehu?“ Bez váhání přikývla. Jako dívka řídila čluny v Bretani i ve špatném počasí. Ale Matt to potřeboval vědět, než ji nechá samotnou na palubě.

Udělal na provazu smyčku a skočil do vody. Chlapec se k němu instinktivně vrhl a Matt se snažil přes něj přehodit smyčku. Jenže chlapec najednou ztratil i poslední síly a nebyl schopný zvednout paže. Ophélie je napjatě sledovala.

Zdálo se jí, že je to trvá nekonečně dlouho. Nakonec se Mattovi podařilo provaz

kolem

chlapce

přehodit

a utáhnout a pomalu s ním plaval ke člunu. Ophélie si uvědomila, jak velkou sílu musí Matt mít, když to dokázal.

Jakmile byl s chlapcem kousek od člunu, zavolal a hodil jí konec lana. Zázrakem ho na první pokus chytila a přivázala k navijáku. Naštěstí neztratila hlavu a přesně věděla, jak s ním zacházet.

Otázkou zůstávalo jen to, jestli to dokáže a oba zachrání. Naviják konečně začal vytahovat chlapce ven z vody. Neměl sílu podat jí ruku, ale Matt ho pevně přivázal v podpaží a nebylo to tedy nutné. Díky navijáku se dostal bez problémů až na palubu a tam zůstal bezvládně ležet. Třásl se chladem a vyčerpáním, ale byl při vědomí.

Ophélie se teď soustředila na Matta a hodila provaz jemu. Naštěstí ho hned napoprvé zachytil a i on se dostal do člunu.

Byl to zázrak, že se oba tak snadno dostali z vody ven. Matt se chtěl vrátit k pevnině co nejrychleji a usoudil, že v silném větru bude rychlejší plachtit než jet se zapnutým motorem. Ophélie donesla z kabiny deku a přikryla chlapce. Díval se na ni nepřítomným pohledem. Ten pohled znala. Dvakrát ho viděla v Chadových očích, když se pokusil o sebevraždu. Zachránila ho – a tohle dítě chtěla také zachránit. Zřejmě si vyjel na surfu a nějaký proud ho zanesl příliš daleko a už neměl šanci vrátit se zpátky. Měl velké štěstí, že sem s Mat tem dopluli.

Teď se Matt ze všech sil snažil co nejdříve dorazit ke břehu. Zavolal na ni, že v kabině je láhev brandy, aby chlapci nalila. Ale Ophélie rychle zavrtěla hlavou, což Matt nechápal. Zopakoval to znovu,

protože

myslel,

že

mu

nerozuměla. Ophélie místo toho vklouzla k chlapci pod přikrývku, pevně se k němu přitiskla a doufala, že mu její teplo pomůže, alespoň do chvíle, než doplují ke břehu. Matt upevnil kormidlo a spěchal do kabiny k vysílačce.

Podařilo se mu spojit se s pobřežní hlídkou dřív, než čekal, a oznámil jim, že mají na palubě vyčerpaného chlapce, kterého vytáhli z vody. Požádal, aby zavolali na břeh záchrannou službu a aby se pokusili dostat k jeho člunu co nejdříve.

Zhruba v polovině cesty se vítr zklidnil, takže Matt opět stáhl plachty a zapnul motor. Pevnina už byla na dohled. Ophélie držela v náručí chlapce, který byl už dvacet minut v bezvědomí a vypadal, že je na pokraji smrti.

Ophélie byla bledá.

„Jsi v pořádku?“ zavolal na ni a ona přikývla.

Tato

scéna

jí

znovu

připomněla Chada. Myslela jenom na jediné,

že

chce

zachránit

tohoto

neznámého chlapce, aby jeho matka nemusela projít tím, čím prošla ona.

„Jak je mu?“

„Stále ještě žije.“ Přitiskla ho k sobě ještě pevněji, přestože deka i ona byly mokré. Ale nevnímala to. Slunce jasně svítilo a jejich odpočinkový výlet se změnil v závod o život.

„Proč jsi mu nedala tu brandy?“

zeptal se Matt a pokusil se zvýšit rychlost. Nikdy s tímhle člunem tak rychle nejel, ale věřil, že ho nezklame.

„To by ho zabilo,“ odvětila Ophélie a ve tváři měla šílenou úzkost. Chlapec byl studený a bezvládný, ale ona pořád cítila jeho slaboučký puls. Ještě žil.

„Potřebuje, aby mu kvůli srdci krev cirkulovala celým tělem. Alkohol by ji ale přivedl hlavně do končetin.“ Ruce i nohy měl sice jako led, ale krev mu naštěstí stále obíhala tam, kde to nejvíc potřeboval.

„Díkybohu, že tě to napadlo,“ řekl Matt a tiše se modlil, aby chlapce dovezl ke břehu včas. Už byli téměř u cíle, záchrana byla jen pár minut od nich. Sotva vpluli do zátoky, slyšeli houkat sirény a blikat světla. Matt neváhal a zamířil s člunem do nejbližšího přístaviště, které patřilo někomu úplně cizímu.

Začali

se

tam

srocovat

lidé

a sledovali, jak na palubu skočilo šest záchranářů, a vytahují chlapce na břeh.

Ophélie zůstala v člunu a lapala po dechu. Dívala se, jak chlapce rychle vyšetřují a pak ho nakládají do sanitky.

Jeden z lékařů jí ukázal zdvižený palec a široce se na ni usmál. Chlapec byl stále naživu. Ophélie se ještě chvěla strachem, když Matt přešel palubu a pevně ji objal. V jeho náručí se rozplakala a téměř nevnímala, že na palubu vstoupili dva muži v uniformách.

„Zachránili jste mu život,“ řekl ten starší a v jeho hlase byl obdiv. „Víte, jak se jmenuje?“

Jediné, čeho byla Ophélie schopná, bylo zavrtět hlavou a Matt jim vzápětí vysvětlil, co se přihodilo. Policisté sepsali hlášení a znovu jim poděkovali.

Za půl hodiny zavládl konečně klid, všichni odjeli a Matt zase konečně nastartoval motor a dojeli do jeho přístaviště. Ophélie se stále ještě třásla a nebyla schopná promluvit. Posadila se těsně vedle Matta a ten ji objal pevně kolem ramen.

„Omlouvám se, Ophélie.“ Věděl, co jí ta situace připomínala a jak ji to muselo zničit. „Myslel jsem, že si uděláme pěkný výlet.“

„Vždyť byl pěkný. Zachránili jsme tomu chlapci život a jeho matce srdce.“

Pokud ovšem přežije. Nemohli si být zatím jistí, ale alespoň dostal šanci.

Kdyby ho neobjevili, žádnou by neměl.

Když připluli do přístaviště a uvázali Nessie II, byli oba vyčerpaní. Matt zamkl kabinu, a přestože potřeboval vytřít palubu, aby z ní odstranil sůl, rozhodl se udělat to později. Ophélie byla tak slabá, že neměla ani sílu jít, a tak ji Matt raději dovezl domů autem.

Ani jeden z nich ale nebyl připravený na to, co je tam čeká. Pip ležela na posteli a plakala, a Amy se ji neúspěšně snažila uklidňovat.

Pip

sledovala,

jak

odplouvají na moře, ale když uplynula hodina a potom další, byla přesvědčená, že se jim muselo přihodit něco strašného. Třeba že se převrhl člun a matka se utopila. Byla k neutišení, i když matka vešla do pokoje a Matt stál ve dveřích.

„Všechno je v pořádku, Pip… nic se nestalo… Už jsem zpátky,“ konejšila ji Ophélie, překvapená, jak zoufale se Pip o ně bála. Cítila se provinile, že ji tady nechala samotnou. Všechno se odehrálo jinak, než si původně představovala, ale někomu to pomohlo zachránit život.

Musel to být osud, že se rozhodla dnes vyjet s Mattem.

„Říkala jsi, že se za hodinu vrátíš!“

vykřikla Pip na matku a dívala se na ni očima plnýma zoufalé hrůzy. Takový výraz musela mít před chvílí v očích ona, když se dívala na bezvládného chlapce. Pip byla přesvědčená, že ztratila matku.

„Mrzí mě to… nevěděla jsem…

přihodilo

se

něco

nečekaného,

holčičko.“

„Převrátil

se

vám

člun?“

Pip

vypadala ještě zděšeněji, když do pokoje vešel Matt. Amy se raději nenápadně vytratila. Během těch několika hodin se pokoušela Pip uklidnit všemi možnými způsoby a ještě nikdy neviděla její matku tak ráda jako dnes.

„Ne, se člunem se nic nestalo,“ řekla Ophélie jemně a přitáhla si Pip blíž k sobě. Věděla, že potřebuje tělesný kontakt, protože samotná slova by jí třeba nestačila. „Oblékla jsem si záchrannou vestu, jak jsem ti slíbila.“

„Já také,“ přidal se Matt, který si nebyl jistý, jestli je svou přítomností neobtěžuje.

„Objevili jsme ve vodě chlapce na surfu. Proud ho zanesl daleko od břehu a Matt ho zachránil.“ Pip se rozšířily oči.

„My oba jsme ho zachránili,“ opravil Matt Ophélii. „Maminka byla skvělá.“

Když si na to teď vzpomněl, její chování na něj udělalo ještě větší dojem. Přes obrovský strach byla tak klidná, rozhodná a užitečná. Bez její pomoci by chlapce nikdy nezachránil.

Vylíčili Pip, co se stalo, a Ophélie se ji snažila ze všech sil uklidnit. Za chvíli už společně pili horký čaj a Matt zatelefonoval do nemocnice. Oznámili mu, že chlapec na tom je zle, ale zatím je jeho stav stabilizovaný. Vypadalo to, že nějakou dobu zůstane v bezvědomí, ale zřejmě přežije. Do nemocnice za ním přijela celá jeho rodina. Mattovi se objevily v očích slzy, když sděloval tuto zprávu Ophélii a Pip. Ophélie zavřela oči a myslela na to, jaká by to byla tragédie, kdyby se tam s Mattem neobjevili. Byla šťastná, že se mohla podílet na chlapcově záchraně.

O hodinu později se Matt rozloučil a odešel. Pip se konečně uklidnila, ale stále opakovala, že už nechce, aby si Ophélie ještě někdy vyjela na člunu.

Bylo jasné, že dnešní odpoledne bylo pro ni psychicky vyčerpávající. Říkala, že slyšela houkat sirény, a viděla, jak kolem domu projíždějí sanitky směrem k přístavišti. Byla tedy přesvědčená, že se matce muselo něco stát. Matt se jim před odchodem oběma omluvil, protože věděl, jak traumatizující zážitek to pro ně byl. Ale Ophélii bylo jasné, že i pro něj to bylo nesmírně těžké. Vždyť při pokusu o chlapcovu záchranu se mohl sám utopit a ona by nebyla schopná mu nijak pomoci. Oba dva byli v nebezpečí.

Matt se vrátil domů a hned zavolal Ophélii.

„Jak je Pip?“ zeptal se a v jeho hlasu bylo

slyšet

vyčerpání.

Byl

ještě

v přístavišti umýt člun a po návratu si napustil vanu plnou horké vody. Bolelo ho celé tělo a hlavně necítil ruce. Zůstal ve vaně skoro celou hodinu, ale pak byl zvědavý, jak se vede Pip.

„Už je v pořádku,“ odpověděla Ophélie tiše. Také si udělala horkou koupel, po které se cítila o něco lépe, ale byla unavená stejně jako Matt.

„Řekla bych, že tady nejsem jediná, kdo se o někoho příšerně bojí.“ Pro Pip se stala ztráta matky tou nejhorší noční můrou a lépe než kdo jiný věděla, že se to může velice snadno přihodit. Už nikdy si nebude připadat v bezpečí. Její bezstarostné dětství zřejmě skončilo před několika měsíci.

„Ale byla jsi úžasná,“ podotkl hřejivě Matt.

„Ty také,“ odvětila a stále žasla nad tím, co dokázal. Nezaváhal ani vteřinu, jen aby zachránil život neznámému chlapci.

„Kdybych chtěl někdy spadnout přes palubu, vezmu vás s sebou,“ řekl s obdivem. „Díky bohu, že jsi věděla o účincích té brandy. Já bych ho zabil, protože bych mu ji nalil proudem do krku.“

„Ze školy si pamatuju dost z první pomoci, jinak bych to také nevěděla.“

Ale to, že ho zachránili, byla zásluha jich obou.

Matt v noci zatelefonoval ještě jednou do nemocnice a pak zavolal znovu Ophélii. Tentokrát mu řekli, že se chlapci vede dobře, a ráno byl už v podstatně lepším stavu. Jeho rodiče volali Mattovi a Ophélii, aby jim poděkovali za záchranu synova života.

Matka vzlykala do telefonu, když Ophélii děkovala. Neměla ani tušení, jak dobře Ophélie zná pocity, které si teď prožila ona.

Ranní noviny se o události rovněž zmínily a Pip článek matce nahlas předčítala u snídaně. Potom se na ni zadívala s široce otevřenýma očima, které se zabodávaly do jejích, jako ostré nože.

„Slib mi, že už nikdy nic takového neuděláš… nemůžu… nemohla bych…

kdybys…“

Nebyla

schopná

větu

dokončit a Ophélii vstoupily do očí slzy.

Přikývla.

„Slibuju. Já bych bez tebe také nemohla žít,“ řekla měkce. Potom složila noviny a objala Pip. Dívka se pak posadila na terase vedle Pěny, dívala se tiše na oceán a byla hluboce zamyšlená.

Ophélie stála v obývacím pokoji, dívala se na ni a tiše plakala. Odříkala tichou modlitbu za to, že všechno dobře dopadlo.

11

Poslední večer, který trávily Pip s Ophélii v Safe Harbouru, je Matt pozval na večeři. Všichni už se z toho nepříjemného zážitku zotavili a vypadali spokojeně. Chlapce pustili den předtím z nemocnice a on okamžitě zatelefonoval Mattovi i Ophélii, aby jim osobně poděkoval. Stalo se mu to přesně tak, jak se Ophélie domnívala. Dostal se do silného proudu, který ho unášel dál a dál od břehu.

Rozhodli se opět pro večeři v rybí restauraci a báječně se tam najedli. Jen Pip se skoro celý večer tvářila smutně.

Nechtělo se jí rozloučit se se svým přítelem. Už odpoledne si s matkou zabalily kufry a ráno měly odjet do města. Pip si potřebovala připravit věci, než začne další den škola.

„Bude tady bez vás dvou hrozné ticho,“ podotkl Matt. Většina letních obyvatel městečka tento víkend také odjížděla. Zítra bude Svátek práce a v úterý začíná školní rok.

„Příští léto si tady zase pronajmeme dům,“ prohlásila Pip rozhodně. Už se jí podařilo vymámit z Ophélie slib, přestože ta si myslela, že by příští rok měly v létě jet do Francie. Alespoň na dva týdny. Ale myšlenka najmout si zase dům v Safe Harbouru se jí také líbila.

Úplně nejlepší by bylo, kdyby se jim podařilo získat ten stejný domek jako letos. Byl sice dost malý, ale jim vyhovoval.

„Ohlídám vám to tady a dám vědět, až se zase domy začnou nabízet k pronájmu.

Pro případ, že byste chtěly něco většího.“

„Nám se líbil zrovna ten, který jsme měly,“ řekla Ophélie a usmála se na něj.

„Bylo by fajn, kdyby nám ho zase pronajali. Jen si nejsem jistá, jak se budou tvářit, až si opět přivezeme Pěnu.“ Naštěstí pes v domě nic nezničil.

Byl

dobře

vychovaný.

Poťapanou

podlahu dá do pořádku úklidová služba, která bude zítra uklízet celý dům.

„Doufám, že až přijedu do města, bude na mě čekat celá kupa obrázků.

A nezapomeň na tu večeři otců a dcer,“

připomněl Pip a ona se zasmála. Byla nadšená, že si to pamatoval, a věřila, že přijede.

„Budeš si muset vzít kravatu,“

podotkla opatrně a doufala, že si to kvůli tomu Matt nerozmyslí. Usmál se na ni.

„Možná mám nějakou doma. Ale nejspíš jsem s ní stáhl závěsy.“ Ve skutečnosti měl kravat spoustu, jen neměl poslední dobou příležitost, aby je mohl nosit. Jediné záležitosti, kvůli kterým jezdil do města, byly návštěvy zubaře, banky a právníka. Nyní se ale těšil, že bude navštěvovat také Ophélii a Pip. Byly pro něj důležité. A po té události na moři si s Ophélii připadali ještě bližší.

Zavezl je z restaurace domů a Ophélie ho pozvala na sklenku vína. Matt s radostí přijal. Nalila mu skleničku červeného a Pip se šla zatím převléknout do pyžama. Mattovi se líbilo to domácké prostředí a zeptal se Ophélie, jestli nemá zatopit v krbu. Večery začaly být docela chladné, a přestože ve dne ještě bylo horko, noci už připomínaly podzim.

„To by bylo skvělé,“ souhlasila. Pip jim přišla oběma popřát dobrou noc, dala Mattovi pusu a slíbila, že mu brzy zavolá. Obě dvě dostaly od Matta jeho telefonní číslo.

Potom

se

objali

a rozloučili.

Matt se sehnul ke krbu, aby rozdělal oheň, a Pěna ho se zájmem pozorovala.

Uvědomil si, že mu bude chybět i ten pes. Už zapomněl, jaké to je být obklopen rodinou, a i když si to nechtěl přiznat, v téhle se mu nesmírně líbilo.

Ophélie uložila Pip a vrátila se do pokoje. V krbu už hořel oheň. Posadila se na gauč, dívala se do plamenů a přemítala, kolik se toho za poslední tři měsíce změnilo. Zase si připadala jako lidská bytost, přestože stále postrádala manžela a syna. Chyběli jí, ale čas její stesk poněkud zmírnil.

„Vypadáš vážně,“ vyrušil ji Matt a posadil se vedle ní. Napil se vína, které mu nalila. Neušlo mu, že je to stále ta láhev, kterou jí kdysi přinesl, když ho pozvala na večeři. Na to, že byla Francouzka, téměř nepila.

„Jen jsem přemýšlela o tom, že se teď cítím mnohem lépe, než když jsme sem na začátku léta přijely. Také Pip se zdá být šťastnější. A za to vděčíme hlavně tobě. To tys jí připravil pěkné léto.“

Ophélie se na něho vděčně usmála.

„A já měl zase pěkné léto díky ní.

A také tobě. Všichni potřebujeme mít dobré

přátele.

Já

na

to

občas

zapomínám.“

„Vedeš tady osamělý život, Matte,“

řekla a on přikývl. Uplynulých deset let mu to takhle vyhovovalo, ale teď si začal připadat jako samotář.

„Je to dobré pro moji práci. Nebo se tím alespoň uklidňuju. Do města to mám kousek, takže tam mohu jet, kdykoli se mi zachce.“ A přesně to také začne dělat, protože je chce navštěvovat. Uvědomil si, že ve městě už nebyl víc než rok.

„Doufám, že za námi budeš jezdit často. I když neumím moc vařit,“

zasmála se.

„Vezmu vás na večeři,“ dobíral si ji, ale myslel to vážně. Ty vyhlídky se mu zamlouvaly. Měl se na co těšit a trochu to zmírnilo jeho smutek nad jejich odjezdem, který na něho zítra ráno dopadne jako rána těžkým kladivem.

„Už víš, co budeš dělat, až bude Pip ve škole?“ zeptal se se zájmem. Věděl, že bude osamělá, protože s Pip neměla tolik práce jako dříve se synem.

„Možná dám na tvoji radu a najdu si nějakou

brigádu.

Uvažovala

jsem

o útulku pro bezdomovce.“ Zaujaly ji materiály, které jí dal přečíst Blake Thompson. Ta práce jí připadala zajímavá a užitečná.

„To by ti prospělo. Kdybys neměla zrovna nic jiného na práci, můžeš přijet sem a zajdeme si spolu na oběd. I v zimě je tady hezky.“ Ophélii se ten nápad zalíbil. Milovala moře a pláž ve všech ročních obdobích. A ráda by si Mattovo přátelství udržela. I když si o tom Andrea myslela své, jim oběma to takhle vyhovovalo.

„Přijedu ráda,“ usmála se na něj.

„Těšíš se zpátky do města?“ zeptal se jí.

Ophélie

se

zadívala

do

ohně

a přemýšlela.

„Vlastně ani ne. Nechci se vrátit zpátky do toho domu, ačkoli až do teď se mi tam líbilo. Pro nás dvě je příliš velký. Jenže jsem v uplynulém roce nechtěla dělat rozhodnutí, kterých bych mohla později litovat.“ Neřekla mu, že má ve skříních v ložnici stále narovnané všechno Tedovo oblečení a v Chadově pokoji také zůstalo všechno tak, jak bylo. Ničeho se nedotkla, ale věděla, že to zhoršuje její deprese. Nedokázala se s těmi věcmi rozloučit. Andrea jí několikrát vytýkala, že to není dobře, ale až dodnes si to tak Ophélie i přála. Byla zvědavá, jestli změní názor, až se po vydařeném létě vrátí domů. Zatím nevěděla.

„Myslím,

že

bylo

správné

nerozhodovat se příliš rychle. Když budeš chtít, dům můžeš prodat vždycky.

Pip by nemusela unáhlené stěhování dobře snášet. Zvlášť jestli jste tam bydleli dlouho.“

„Od jejích šesti let. Ona ten dům miluje. Mnohem více než já.“

Chvíli seděli potichu a užívali si přítomnost toho druhého. Když Matt dopil víno, zvedl se a Ophélie ho následovala. Oheň v krbu pomalu dohoříval.

„Zavolám vám příští týden,“ řekl a ji to potěšilo. Byl to spolehlivý muž. Něco jako její bratr. „Ozvi se, kdybys ty nebo Pip něco potřebovala.“ Věděl, že o ně bude mít starost.

„Děkuju, Matte,“ řekla jemně, „Za všechno. Jsi báječný přítel.“

„A hodlám jím zůstat i nadále,“ řekl, objal ji kolem ramen a společně vyšli před dům k jeho autu.

„To doufáme. Dávej na sebe pozor.

Ať ti tady není příliš smutno. Přijeď nás brzy navštívit, trochu tě to vytrhne z téhle samoty.“ Poznala, jaký vede Matt život, a bylo jí jasné, že si musí občas připadat sám na celém světě.

„Dobrou noc,“ řekl tiše a nevěděl, co jiného by jí měl ještě povědět. Zamával na ni z auta a zpětným zrcátkem se díval, jak vchází zpátky do domu. Když přijel ke svému domku na pláži, přál si, aby byl odvážnější a jeho život začal být úplně jiný.

12

„Sbohem, domečku,“ řekla Pip tiše, když odjížděly. Ophélie zamkla dveře a cestou hodila klíče do schránky před realitní kanceláří. Byl konec léta. Když projížděly úzkou ulicí, ve které bydlel Matt, Pip

najednou

ztichla.

Nepromluvila, dokud nevjely na most vedoucí k San Franciscu. Pak se teprve otočila k matce a téměř zlostně se jí zeptala: „Proč ho nemáš ráda?“ Ophélie si hned neuvědomila, o kom mluví.

„Koho nemám ráda?“

„Matta. Já myslím, že on tebe rád má.“ Pip se na ni zkoumavě dívala a vyvedla Ophélii na chvíli z rovnováhy.

„Já ho mám také ráda. Jak tě to napadlo?“

„Myslím, proč se ti nelíbí jako muž…

chápeš? Jako přítel?“

Zastavily u automatu, kde se platilo mýtné. Ophélie vyndala peníze a potom se zadívala na dceru. „Já žádného přítele nechci. Jsem vdaná,“ řekla odhodlaně.

„Nejsi. Jsi vdova.“

„To je to samé. Téměř. Jak jsi na tohle vůbec přišla? Já si nemyslím, že by mě měl Matt rád jako svou přítelkyni.

A pokud by měl, nic by to na našem vztahu neměnilo. Je to náš přítel, Pip.

A nechci, aby ten vztah něco zničilo.“

„Proč by to mělo vztah zničit?“ trvala na svém Pip tvrdohlavě. Přemýšlela o tom celé ráno. Už teď se jí po Mattovi stýskalo.

„Protože by se tím všechno pokazilo.

Věř mi. Jsem dospělá a mám zkušenosti.

Kdybychom se tomu vztahu oddali naplno, mohlo by se něco přihodit a byl by zase konec.“

„Copak se musí každému něco přihodit?“ Pip byla zklamaná. Matčina odpověď ji moc neuspokojila.

„Téměř vždy. A potom se lidé přestanou mít rádi a nezůstanou ani přáteli. Pak byste se nevídali už vůbec.

Přemýšlej, jak by ti asi bylo smutno.“

Ophélie měla na věc jasný názor.

„A co kdybyste se vy dva vzali? Pak by se nic z toho nemuselo stát.“

„Nechci se už znovu vdávat. A on se nechce ženit. Jeho bývalá manželka ho velmi ranila, když od něho odešla.“

„To ti řekl? Že se nechce znovu ženit?“ zeptala se podezíravě Pip.

Nezdálo se jí to.

„V podstatě ano. Mluvili jsme o jeho manželství a rozvodu. Pro Matta to muselo být velmi bolestné.“

„Zeptal se tě, jestli by sis ho vzala?“

Pip měla najednou v očích naději.

„Jistěže ne. Nebuď hloupá.“ Podle Ophélie vedly legrační rozhovor.

„Tak jak můžeš vědět, co Matt cítí?“

„Prostě to vím. Kromě toho, já se nechci znovu vdávat, protože se stále cítím být provdaná za tvého otce.“

Ophélii to připadalo ušlechtilé, ale Pip to rozzlobilo, což Ophélii překvapilo.

„Jenže on je mrtvý a už nikdy se nevrátí. Myslím, že by sis měla vzít Matta, a tak bychom si ho nechaly napořád.“

„Možná nechce, aby si ho někdo ’nechával‘. Proč si ho nevezmeš sama?

Hodil by se k tobě.“ Ophélie dceru škádlila a doufala, že tím diskusi zakončí. Nerada slyšela, že Ted je mrtvý a nikdy se nevrátí. Stále pro ni bylo těžké tomu uvěřit a smířit se s tím.

„Myslím, že by se ke mně opravdu hodil,“ řekla Pip procítěně. „A proto si ho musíš vzít ty.“

„Možná by se mu líbila Andrea,“

prohodila

Ophélie,

aby

odvedla

pozornost Pip jiným směrem. Napadlo ji, že by je mohla někdy seznámit, ale Pip byla jiného názoru. Nechtěla Matta ztratit.

„Ne, určitě by se mu nelíbila,“

prohlásila jistě. „Matt by ji nesnášel. Je pro něho příliš dominantní. Ráda všem přikazuje, co mají dělat, a proto ji také všichni muži opustili.“ To byl výstižný postřeh a Ophélie se podivila, jak dokáže být Pip ve svém věku vnímavá.

Během let ale vyslechla spoustu rozhovorů, které doma s Andreou vedly, a dokázala si udělat vlastní názor.

Andrea sice chodila se spoustou mužů, ale byla velice nezávislá, takže si raději obstarala dítě ze spermatické banky.

Žádný muž se s ní totiž nechtěl cítit blízce

svázaný.

Ophélie

byla

překvapená, jak je Pip moudrá, ale nahlas s ní nemohla souhlasit. „Byl by mnohem šťastnější s tebou a se mnou,“

řekla Pip jemně a zahihňala se. „Možná bychom se ho mohly zeptat, až ho příště uvidíme.“

„Vsadím se, že by měl obrovskou radost. Co kdybychom mu rovnou přikázaly, aby si nás vzal. To by bylo nejlepší.“ Ophélie se také rozesmála.

„Ano,“ přikývla Pip. „To je dobrý nápad.“ Přivřela oči a přemýšlela.

Zdálo se, že je spokojená.

„Ty jsi malá potvůrka,“ dobírala si ji matka.

Za chvíli dorazily domů. Ophélie odemkla dveře. Nebyla v tom domě tři měsíce. Pokaždé, když jela do města, se mu úzkostlivě vyhýbala a nechala si raději posílat poštu na adresu v Safe Harbouru. Někde hluboko v mysli stále doufala, že až sem přijedou, budou tam na ně čekat Ted s Chadem. Že Chad sejde dolů po schodech, usměje se na ni a Ted bude stát ve dveřích ložnice s výrazem, který jí vždycky dokázal převrátit žaludek vzhůru nohama a který působil, že se jí podlamovala kolena.

Chemie mezi nimi nevyprchala za celou dobu jejich manželství. Jenže dům byl prázdný. Už nemohla před pravdou nikam utéct. Byly s Pip samy.

Obě stály ve dveřích a obě napadlo ve stejnou chvíli totéž. Oči se jim zalily slzami a objaly se.

„Nenávidím to tady,“ řekla Pip tiše, když spočívala v matčině objetí.

„Já také,“ zašeptala Ophélie.

Ani jedné se nechtělo jít dovnitř.

Najednou obě dvě úplně zapomněly na Matta. Měl svůj život a ony také.

Ophélie se vrátila k autu a začala vyndávat zavazadla. Pip jí s nimi pomáhala do schodů, ale i tak byly tašky příliš těžké. Ophélie lapala po dechu, když konečně postavila tašky, které patřily Pip, v jejím pokoji.

„Za chvíli ti pomůžu vybalit,“ řekla a marně se snažila nalézt ty záchranné schůdky, které se jí podařily během léta vybudovat. Jenže jakmile se ocitla v domě, měla pocit, že má v hlavě jen prázdnou černou díru, a pokrok, který zaznamenala v Safe Harbouru, jako by přestal existovat.

„Zvládnu to sama, mami,“ řekla Pip smutně. Ona se cítila stejně. Připadalo jí, že je to teď všechno ještě horší.

Ophélie

vynesla

nahoru

i

svá

zavazadla a píchlo ji u srdce, když otevřela šatnu. Vše bylo stále na svém místě. Každé sako, každý oblek, kravaty, boty, staré kalhoty, které měl Ted už od Harvardu, a které nosil o víkendech.

Neměla sílu jít do Chadova pokoje, protože věděla, že to by ji zabilo. Už tak jí bylo mizerně, a když si vybalovala věci, cítila, jak se zase propadá zpátky do minulosti. Děsilo ji to.

U

večeře

obě

mlčely,

bledé

a vyčerpané. Obě nadskočily, když zazvonil telefon. Zrovna se shodly na tom, že dnes nedokážou nic sníst, přestože Ophélie věděla, že dítě by něco sníst mělo, ať už má hlad nebo ne.

Ophélie se ani nepohnula, protože nechtěla s nikým mluvit. Pip zvedla sluchátko, a když uslyšela hlas na druhém konci, rozjasnil se jí obličej.

„Ahoj, Matte, všechno je v pořádku,“

odpověděla na jeho otázku, ale z jejího tónu bylo patrné, že to tak není. Potom se na ni podívala matka, Pip se přestala ovládat a rozplakala se. „Vlastně není.

Je to příšerné. Je to tady hrozné.

Nenávidíme ten dům.“

Zahrnula do věty i matku a Ophélie ji nejprve chtěla zarazit, jenže pak se rozhodla to neudělat. Pokud měl Matt zůstat jejich přítelem, musí vědět, jak jim opravdu je.

Pip

mu

dlouho

naslouchala,

přikyvovala a přestala plakat. Posadila se na židli a pozorně poslouchala, co jí Matt říká. „Dobře, zkusím to. Povím to mamince… Nemůžu… Zítra musím do školy. Kdy přijedeš?“ Ať už řekl cokoli, Ophélie viděla, jak Pip jeho odpověď potěšila. „Ano, zeptám se jí…“ Otočila se k matce a položila ruku na sluchátko.

„Chceš s ním mluvit?“ Ale Ophélie zavrtěla hlavou a zašeptala: „Řekni mu, že mám hodně práce.“ Nechtěla mluvit s nikým. Byla velmi nešťastná. Věděla, že by nedokázala předstírat, že je v pořádku. Pro Pip bylo snadné vyplakat se mu na rameni, pro ni se to nehodilo.

„Dobrá,“ řekla Pip Mattovi. „Vyřídím jí to. A zítra ti zavolám.“ Ophélii napadlo, jestli je moudré být s Mattem denně v kontaktu, ale usoudila, že jim to nemůže uškodit. Hlavně, že to uklidní Pip.

Jakmile Pip zavěsila, začala matce sdělovat obsah rozhovoru. „Říkal, že je normální, že se takhle cítíme, protože jsme tady dlouho žily i s bratrem a tatínkem, ale že to brzy přejde a budeme na tom lépe. Radil mi, abychom dnes večer podnikly něco zábavného. Třeba si objednaly domů pizzu nebo činu, anebo si vyrazily na jídlo do restaurace. A abychom si pustily nahlas hudbu. Hodně nahlas a musí to být něco pěkně rychlého.

A kdyby nám potom bylo stále ještě smutno, máme spát spolu v posteli. Matt navrhl, že bychom spolu mohli jít zítra nakupovat a koupit něco legračního, ale řekla jsem, že nemůžu. Že musím do školy. Ale ty ostatní nápady se mi líbí.

Nedala by sis Čínu, mami?“ Neměly ji celé léto a obě ji měly moc rády.

A hlavně to bylo něco, co jim poskytne trochu rozptýlení.

„Ani ne, ale je moc milý, že nám to poradil.“ Ophélie chvíli přemýšlela a najednou se rozhodla. A proč vlastně ne? Třeba jim to skutečně pomůže. „A ty by sis tu činu dala, Pip?“ Bylo to zvláštní, vždyť před chvílí jedna druhé tvrdily, že vůbec nemají hlad.

„Jasně, co kdybychom si objednaly vaječné rohlíčky?“

„Já bych si raději dala dim sum,“

řekla Ophélie zamyšleně a začala v kuchyňských zásuvkách hledat číslo jejich oblíbené čínské restaurace.

Jakmile ho našla, Pip se ozvala znovu.

„Dala bych si ještě rýži s krabím masem.“

Ophélie

vytočila

číslo

a všechno objednala. Za půl hodiny se ozval zvonek, a vybraná jídla jim byla doručena. Posadily se v kuchyni a začaly jíst. Pip k tomu pustila nahlas skutečně příšernou hudbu, ale obě musely uznat, že se cítí lépe než před hodinou.

„Byl to hloupý nápad,“ usmála se Ophélie na dceru, „ale pomohl nám.“

Opravdu to fungovalo, dokonce víc, než byla ochotna přiznat. Přestože byl Matt daleko, dokázal je obě dvě potěšit.

„Můžu dneska spát s tebou v ložnici?“

zeptala se Pip váhavě, když po večeři odcházely po schodech nahoru. Společně uklidily v kuchyni a daly zbytky jídla do lednice. Alice, paní, která jim chodila uklízet, jim na ráno nakoupila dost jídla, takže Ophélie bude moci vyrazit na nákupy až během dne. Pipina otázka ji vytrhla ze zamyšlení a Ophélie vypadala zmateně. Za poslední rok ji dcera o něco takového nikdy nepožádala.

„Ovšemže můžeš. Určitě to chceš?“

Byl to sice Mattův nápad, ale Pip byla přesvědčená, že je opět skvělý.

„Budu

moc

ráda.“

Každá

se

vykoupala ve vlastní koupelně a Pip potom zamířila v pyžamu k matce do ložnice. Připadala si jako na nějakém veselém večírku, a když lezla pod přikrývku, zahihňala se. Mattovi se podařilo vykouzlit jim i na dálku příjemný večer. Pip vypadala ve velké posteli spokojeně a během několika minut usnula. Ophélii překvapilo, jak moc ji uklidňuje přítomnost drobného těla vedle ní. Napadlo ji, proč si Pip nevzala k sobě do postele už dávno, a za chvíli usnula stejně jako její dcera.

Když

zazvonil

budík,

obě

se

probudily a vylekaly se. Na okamžik nevěděly, kde jsou a proč spí v jedné posteli, ale potom si vzpomněly. Musely si pospíšit, aby se stihly vypravit. Pip si šla vyčistit zuby a Ophélie seběhla dolů připravit snídani. Když otevřela lednici a spatřila krabičky se zbytky činy, usmála se, vzala jednu sušenku se štěstím a rozbalila ji.

„Celý rok budete šťastná,“ stálo na štěstíčku. „Děkuji, budu to potřebovat,“

řekla si Ophélie pro sebe. Vyndala mléko, aby měla Pip do com-flakes, a pomerančový džus, který měly obě rády. Uvařila si kávu a do topinkovače dala dva krajíčky chleba. Za pět minut už stála v kuchyni Pip a měla na sobě školní uniformu. Ophélie vyšla před dům a vyndala ze schránky noviny. Skoro celé léto je nečetla a nijak jí to nescházelo. Nic zvláštního se nedělo, ale stejně je během snídaně prolistovala.

Pak se vyběhla nahoru převléct, aby mohla zavézt Pip do školy. Ráno už bylo zase trochu hektické, ale Ophélie byla ráda.

Alespoň

neměla

čas

na

přemýšlení.

O dvacet minut později už seděly i s Pěnou v autě a jely do školy. Pip se dívala z okénka a usmívala se.

„Vidíš, všechno to, co Matt včera navrhl, nám prospělo. Moc se mi líbilo s tebou spát v ložnici.“

„Mně se to také líbilo,“ přiznala Ophélie.

Mnohem

více

než

předpokládala. Nebyla už v té velké posteli tak sama a celou noc neplakala.

„Zopakujeme si to zase někdy?“

zeptala se Pip s nadějí v hlase.

„To bych ráda.“ Ophélie se na dceru usmála.

Zastavily před školou.

„Budu

mu

muset

zavolat

a poděkovat,“ řekla Pip a vystoupila.

Ophélie jí dala pusu a popřála hodně štěstí ve škole. Zamávaly na sebe a Pip se rozběhla za svými kamarády. Ophélie se stále v duchu nepřestávala usmívat a zamířila zpátky do toho příliš velkého domu na Clay Street. Byla tak šťastná, když se sem tehdy stěhovali, a najednou byl ten dům zdrojem jejího smutku.

Musela si přiznat, že alespoň včerejší večer dopadl lépe, než očekávala. Byla Mattovi za jeho nápad vděčná.

Pomalu vyšla s Pěnou po schodech a povzdechla si, když odemykala dveře.

Musela ještě vybalit zbylé věci, zajet na nákup a odpoledne se chtěla zajít podívat do útulku pro bezdomovce. Pip měla vyzvednout ze školy v půl čtvrté, tak byla ráda, že má o práci postaráno a nebude se zaobírat vzpomínkami.

Jenže když procházela kolem Chadova pokoje, nemohla se přemoci. Otevřela dveře a podívala se dovnitř. Místnost byla tak smutná a prázdná, až jí to trhalo srdce. Na zdech stále visely jeho plakáty a fotografie, na kterých byl se svými přáteli. Na skříňkách stály jeho trofeje ze sportovních soutěží. Neovládla se, došla k jeho posteli a položila ruce na jeho polštář. Stále cítila Chadovu vůni, i když už byla slabší. A stejně, jako pokaždé, když do tohoto pokoje vešla, ji přemohl pláč. Na tom nemůže nic změnit čína ani hlasitá hudba.

Ty jen odložily tu chvíli, kdy si opět uvědomila, že Chad se už nikdy nevrátí.

Když se trochu uklidnila, utřela si slzy a šla do své ložnice. Byla vyčerpaná, ale rozhodla se tomu nepoddat. Zrak jí sklouzl do skříně, kde viselo Tedovo oblečení. Přistoupila blíž, vzala rukáv saka a přejela jím po obličeji. Pořád cítila vůni jeho kolínské a měla dojem, že ho slyší. Málem se znovu rozplakala, ale přemohla se. Už věděla, že se z ní nesmí opět stát ten robot, kterým byla devět měsíců. Musí se naučit s bolestí žít, alespoň kvůli Pip. Byla ráda, že má po obědě pravidelné sezení a bude si moci o svých pocitech popovídat.

Terapie brzy skončí a Ophélie netušila, co si bez těch lidí a jejich podpory počne.

Během sezení se jim svěřila se včerejším večerem. Jak si objednaly činu, pustily nahlas hudbu a spaly s Pip v jedné posteli. Ostatní její rozhodnutí schvalovali a dokonce mluvili o tom, aby si s Mattem domluvila schůzku. Ale Ophélie trvala na svém, že na něco takového není připravená a ani po tom netouží.

„A co vy, pane Feigenbaume? Už máte přítelkyni?“ dobírala si starého pána, když vycházeli společně z budovy.

Měla ho ráda. Byl to milý, laskavý a upřímný člověk.

„Zatím ne, ale stále na tom pracuji.

A co vy?“ Vypadal jako jeden z pomocníků Santa Clause. Byl trochu zavalitý, měl sněhobílé vlasy a růžové tváře.

„Mluvíte stejně jako moje dcera, ale já žádného přítele nechci.“ Ophélie se na starého pána zasmála.

„Je to chytré děvče. Kdybych byl o čtyřicet, let mladší, dámo, snažil bych se vás získat přes ni.“ Ophélie se rozesmála, rozloučila se a ještě na sebe zamávali.

Potom se vydala do útulku. Byl v úzké zapadlé uličce a Ophélie si pomyslela, že ho

přece

nemohla

očekávat

v prestižní čtvrti Pacific Heights. Ale všichni lidé, které viděla ve vstupní hale a u recepce, se k ní chovali přátelsky.

Řekla, že by u nich ráda pracovala jako brigádnice, a domluvili se, že přijde druhý den ráno. Mohla si schůzku domluvit po telefonu, ale ona chtěla to místo nejprve vidět na vlastní oči. Když odcházela, všimla si u vchodu dvou starších mužů, kteří měli v nákupních vozících naskládané všechny své věci a jeden z dobrovolníků jim podával hrnky s horkou kávou. Dokázala si představit sama sebe, jak tady pracuje a je trochu užitečná. Určitě to bude lepší než sedět celé dny doma, plakat a vdechovat

vůni

Tedových

sak

a Chadova polštáře. Nesmí to už dělat.

Za čtyři týdny uplyne od jejich smrti rok.

Jeden rok plný smutku stačil. Teď se musí snažit, aby ten další rok byl mnohem lepší. Hlavně kvůli Pip. Dluží jí to. A práce v útulku jí možná pomůže.

Byla na cestě do školy, aby vyzvedla Pip, ale na semaforu jí naskočila červená. Zastavila a zadívala se do výlohy s obuví. Nejprve si jich nevšimla, ale potom se v duchu usmála, když je spatřila. Za výlohou byly obrovské plyšové pantofle pro dospělé, které vypadaly jako postavičky Grover a Elmo z oblíbeného televizního seriálu Příběhy Sezamové ulice. Jedny byly modré a jedny červené. Byly prostě dokonalé. Bez váhání vyhodila blinkr, zaparkovala před obchodem a běžela dovnitř. Modré koupila pro sebe a ty červené pro Pip. Potom spěchala do školy a přijela právě včas, protože Pip zrovna vycházela z budovy a mířila na roh, kde se obvykle s matkou scházely.

Vypadala trochu unaveně, ale měla radost, že matku vidí.

Skočila do auta s úsměvem ve tváři.

„Dostala jsem dobré učitele. Všichni se mi zamlouvají až na jednu výjimku. Paní učitelka Giulaniová je pěkně protivná.

Ale ostatní jsou skvělí.“

„To jsem opravdu ráda, že jsou skvělí,

mademoiselle

Pip,“

řekla

a sklouzla na okamžik do francouzštiny.

Ukázala na tašku na zadním sedadle.

„Něco jsem nám koupila.“

„Co to je?“ Pip potěšeně přendala tašku k sobě dopředu. Podívala se dovnitř, vykřikla a podívala se na matku s údivem. „Tys to udělala! Tys to udělala!“

„Co jsem udělala?“ Ophélie vypadala zmateně.

„Koupila

jsi

něco

legračního.

Vzpomínáš? Přesně to navrhoval včera Matt. Chtěl se mnou jet dneska nakupovat, a tys to udělala za něho.

Miluju tě, mami!“ Natáhla si své obrovské červené pantofle přes boty a vypadala jako v sedmém nebi. Ophélie se na ni užasle dívala. Nevěděla, jestli to byla nějaká souhra náhod, ale když pantofle kupovala, vůbec si na Mattův návrh nevzpomněla. Prostě se jí ty pantofle líbily. A Pip zjevně také.

„Musíš si je obout hned, jak dorazíme domů, slibuješ?“

„Slibuju,“ řekla poslušně Ophélie a usmála se. Ten den byl nabitý událostmi, ale byl příjemný. Už teď se těšila na zítřejší schůzku v útulku.

Vyprávěla o tom Pip cestou domů a zdálo se, že dcerka má z jejího rozhodnutí radost. Minulý večer byl zpočátku příšerný, ale vypadalo to, že se věci začínají zlepšovat. Černé díry v minulosti byly najednou o něco méně černé a nebyly tak hluboké. Dělo se přesně to, co jí říkali kolegové ze skupiny, ale ona jim nikdy nevěřila.

Konečně se její život začínal obracet k lepšímu.

Pip přinutila matku, aby se přezula do modrých pantoflů, hned jak za sebou zavřely dveře. Pak si dala malou svačinu, a než si šla dělat domácí úkoly, zavolala Mattovi. Říkala si, že už by mohl být touhle dobou doma z pláže.

Ophélie byla někde nahoře, a tak Pip trpělivě seděla v kuchyni a čekala, až Matt telefon

zvedne.

Byl

trochu

udýchaný, když promluvil, asi k telefonu běžel zvenku.

„Volám, abych ti řekla, jak jsi hodný,“ oznámila mu a Matt se usmál, hned jak uslyšel její hlas.

„To jste vy, slečno Pip?“

„Ano. A ty jsi génius. Objednaly jsme si činu, pustila jsem si nahlas svoje nejoblíbenější cédéčko a spala jsem s maminkou v posteli. Moc se nám to líbila A dneska nám maminka koupila obrovské plyšové pantofle. Já mám červené a ona modré. Vypadají jako Grover a Elmo z televize. Taky jsem spokojená se svými učiteli, až na jednu učitelku, která je odporná.“ Matt z jejího hlasu pochopil, jak moc se věci po včerejší noci zlepšily. Připadal si, jako by vyhrál nějakou národní cenu. Měl z Pipina telefonátu nesmírnou radost.

„Chtěl bych ty pantofle vidět. Úplně vám je závidím. Taky bych takové chtěl.“

„Máš moc velké nohy, ale zkusím se maminky zeptat, jestli by ti je také nesehnala.“

„To je škoda. Vždycky se mi líbil Elmo. A Kermit.“

„Mně taky, ale Elmo víc.“ Vyprávěla mu ještě o škole, o spolužácích a učitelích, a potom řekla, že už si musí jít dělat domácí úkoly.

„To běž. A pozdravuj ode mne maminku. Zavolám vám zítra,“ slíbil a připadal si tak, jako když telefonoval svým vlastním dětem. Šťastný a zároveň smutný. Rozrušený a nadšený, protože měl zase důvod proč žít. Znovu si připomněl, že Pip není jeho dcera, ale stejně jako ona se dlouho usmíval, když zavěsil. Pip strčila hlavu do Ophéliiny ložnice.

„Mluvila jsem s Mattem a pověděla jsem mu o našich pantoflích. Říkal, abych tě

pozdravovala,“

dodala

významně a Ophélie se na ni zasmála.

„To je od něho hezké.“ Vypadala spokojeně a klidně.

„Můžu s tebou dneska zase spát?“

zeptala se Pip plaše.

„To vymyslel zase Matt?“ zeptala se Ophélie zvědavě.

„Ne, já.“ Pip mluvila pravdu.

Tentokrát jí Matt neradil nic.

„Já nejsem proti,“ řekla Ophélie a Pip si s radostí odběhla napsat úkoly do svého pokoje.

I tahle noc byla pro obě vydařená.

Ophélie netušila, jak dlouho budou spolu takhle spát, ale líbilo se jim to.

Nevěděla, proč ji to nenapadlo už dávno. Vyřešilo to spoustu problémů a obě dvě to uklidňovalo. Nemohla si pomoci – znovu přemýšlela nad tím, kolik dobrého už pro ně Matt udělal.

13

Ophélie měla schůzku v centru pro bezdomovce ve čtvrt na deset. Nejprve vysadila před Školou Pip a potom okamžitě zamířila na místo schůzky.

Měla na sobě obnošené černé kožené sako a džínsy, přesto Pip cestou do školy poznamenala, že jí to moc sluší.

„Ty se někam chystáš, mami?“ zeptala se. Sama měla na sobě modrou sukni a bílou

blůzku

školní

uniformy.

Nesnášela

ji,

ale

Ophélie

byla

přesvědčená, že uniforma dokázala vyřešit ranní problémy s tím, co si dnes vzít na sebe. Pip se jí zdála v uniformě roztomilá a mladší. Když se občas ve škole konala nějaká důležitá akce, byla součástí uniformy ještě modrá kravata.

„Ano,“

odpověděla

Ophélie

a usmívala se. Vzpomněla si na Matta a znovu mu byla vděčná, že jim poradil, aby spaly spolu v ložnici. Poprvé po dlouhých měsících si zase připadala vyspalá a odpočatá. Když se po probuzení dívala Pip do očí, byla to pro ni nejšťastnější událost od doby, kdy ztratila manžela. Ted nebýval po ránu zrovna milý. Nerad si jen tak poležel v posteli a nikdy jí neřekl, jak je po ránu krásná a jak moc ji miluje.

Pověděla Pip o Wexlerově Centru pro bezdomovce a že by pro ně ráda pracovala jako brigádnice.

„Pokud mě přijmou.“ Netušila, co po ní budou dnes při pohovoru chtít ani jak by jim mohla být prospěšná. Možná by ji alespoň mohli nechat zvedat telefony.

„Všechno

ti

budu

vyprávět

odpoledne,“ slíbila, než vysadila Pip na rohu u školy. Dívala se, jak se spolužáky míří do budovy. Pip byla tak zabraná do hovoru, že se ani neotočila a matce nezamávala.

Ophélie

odjela,

zaparkovala

na

volném místě ve Folsom Street a vešla do parku, který vedl do Wexlerova centra. Cestou viděla několik opilců, kteří seděli na zemi a opírali se o zeď.

Neměli to do Centra daleko, ale vypadali, že se nemohou ani pohnout.

Zadívala se na ně, ale oni si ji zřejmě vůbec nevšimli. Byli ztraceni ve svém vlastním světě, který pro ně musel být spíš peklem. Ophélie sklopila hlavu, prošla kolem nich a tiše je politovala.

Pak už vešla do stejné haly jako včera. Na zdech bylo plno maleb a plakátů a podél jedné stěny byl dlouhý stůl, za kterým dnes měla službu jiná recepční. Byla to černoška ve středních letech, která zvládala vyřídit zároveň lidi u přepážky a veškeré telefonáty.

Zdálo se, že svou práci ovládá perfektně a ještě je velmi příjemná. Měla prošedivělé vlasy pevně stažené dozadu a se zájmem se podívala na Ophélii.

Přestože měla na sobě obyčejné oblečení, bylo jasné, že je to krásná a udržovaná žena, která do téhle místnosti nějak nezapadala.

„Co si přejete?“ zeptala se mile.

„Mám

schůzku

s

Louise

Andersonovou,“ řekla Ophélie tiše.

„Myslím, že je vedoucí brigádníků.“

Po jejích slovech se recepční usmála.

„A navíc ještě vedoucí marketingu, charity, objednávání jídel a oblečení a ostatních potřeb. Všichni tady máme více funkcí.“ To Ophélii zaujalo.

Zatímco čekala, obešla celou místnost kolem dokola a prohlížela si plakáty a brožurky. Nečekala dlouho – asi za dvě minuty se v recepci objevila hezká mladá žena. Měla zrzavé vlasy jako Pip, ale dlouhé a spletené do silného copu.

Na

sobě

měla

džínsy

a

tlustý

dřevorubecký kabát, na nohou černé kanady. Přesto vypadala velice žensky.

Byla malá a drobná, ale překypovala energií,

nadšením,

laskavostí

a odhodlaností.

„Paní Mackenzieová?“ zeptala se s hřejivým úsměvem na rtech, když Ophélie vstala, aby se s ní pozdravila.

„Pojdte, prosím, se mnou.“ Rázným krokem vešla do kanceláře, kde celou jednu zed pokrývala obrovská nástěnka.

Byla plná různých letáčků, brožurek, lístků se vzkazy a fotografií a visel tu nekonečné dlouhý seznam akcí a úkolů.

Bylo zajímavé sledovat, kolik toho má jedna drobná žena na práci. Na druhé zdi visely fotografie lidí, kteří pracovali v Centru, a pod nimi stál pracovní stůl, židle a dvě křesílka pro návštěvy.

„Co vás k nám přivádí?“ zeptala se Louise Andersonová a zadívala se Ophélii do očí. Tato žena nevypadala jako typický zájemce o práci v jejich útulku. Většinou přicházeli studenti nebo lidé, kteří měli s podobnou prací zkušenosti.

„Ráda bych u vás pracovala jako brigádnice,“ řekla Ophélie plaše.

„Rádi přijmeme jakoukoli pomoc.

V čem vynikáte?“ Ta otázka Ophélii na chvíli zarazila. Nevěděla, co by od ní mohli potřebovat. Připadala si najednou hloupě. „Možná bych se raději měla zeptat, co ráda děláte?“

„Já vlastně nevím. Mám dvě děti.“

Zarazila se, sotva to vyslovila, ale bála se, že kdyby se opravila, mohlo by to vyznít uboze. „Jsem osmnáct let vdaná…

vlastně byla jsem…“ Odhodlala se přiznat alespoň tohle. „Umím řídit, nakupovat, uklízet, prát, dobře vycházím s dětmi a se psy.“ Jí samotné to připadalo směšné, ale už za ta léta zapomněla, co vlastně všechno umí.

Najednou se lekla, že je dost omezená.

„Pracovala jsem jako asistentka biologie na univerzitě. Znám toho hodně o využití energie, protože v tomhle oboru pracoval můj manžel.“ Další věc, o které by se nemusela zmiňovat. „Mám také zkušenosti s lidmi, kteří jsou mentálně postižení.“ Vzpomněla si na Chada. To bylo jediné, na co dokázala myslet, když se jí Louise Andersonová dívala do očí.

„Vy se zrovna rozvádíte?“ Neušlo jí, že se Ophélie zmínila, že je vdaná, ale vzápětí se opravila.

Ophélie zavrtěla hlavou. Snažila se vypadat normálně a ne vyděšeně.

Najednou si vyčítala, že sem chodila, když je úplné nemožná, bez praxe a zkušeností. Ale žena, která seděla naproti ní, se na ni dívala s uznáním a porozuměním. Jen se potřebovala dozvědět víc.

„Můj manžel před rokem zemřel,“

vysoukala ze sebe Ophélie. „A můj syn také.

Mám

jedenáctiletou

dceru

a spoustu času.“

„Je mi líto, co se vám stalo,“ řekla Louise upřímně a pokračovala: „Vaše zkušenosti s mentálně nemocnými lidmi by pro nás mohly být velmi užitečné.

Spousta lidí, kteří sem chodí, trpí duševní chorobou. Pro bezdomovce je to typické. Pokud jsou na tom hodně zle, požádáme o pomoc nemocnici, ale když jsou schopni normálního života, většinou u nás zůstávají. Některé útulky zakazují vstup lidem, kteří nejsou duševně v pořádku, a oni pak nemají kam jít. Je to hloupé nařízení, ale některým útulkům vyhovuje, protože mají jednodušší práci.

My se tím neřídíme, a proto se tady občas setkáme s postiženými lidmi.“

„Co se s nimi pak stane?“ zeptala se Ophélie se zájmem. Louise se jí zamlouvala a doufala, že ji bude moci poznat lépe. Vyzařovala z ní pozitivní energie, která naplňovala celou místnost, a její nadšení pro práci bylo nakažlivé.

Ophélie najednou nesmírně zatoužila, aby ji přijali a ona tady mohla také pracovat.

„Většina našich klientů se po jedné nebo dvou nocích vrátí zpátky na ulici.

Někteří se odstěhují do útulku, kde mohou bydlet nastálo, což u nás není možné. My jim poskytneme jen dočasnou pomoc. Mohou zůstat tak dlouho, jak to jde, a my se mezitím snažíme pro ně získat přes různé agentury náhradní bydlení. Snažíme se jim vyjít všemožně vstříc, oblékneme je, poskytneme jim lékařské ošetření a žádáme vládu o příspěvky. Jsme něco jako záchranná stanice.

Nabídneme

jim

postel

a pomocnou ruku. Takhle můžeme pomoci více lidem, i když samozřejmě nedokážeme vyřešit všechny problémy.

Snažíme se ze všech sil, abychom pro ně udělali to nejlepší a oni mohli žít dál.“

„To zní, jako kdybyste to všechno zvládala jen vy sama,“ řekla Ophélie a v očích se jí zračil obdiv.

„To není tak úplně pravda. Tahle práce vás opravdu dokáže vzít za srdce.

Pro mě jsou nejtěžší případy děti. Jsou na stejné lodi jako ostatní, ale je větší pravděpodobnost, že právě ony se v tom velkém oceánu utopí. A přitom to vůbec není jejich vina. Jsou obětí dnešního světa, ale přiznávám, že těmi jsou i dospělí.“

„Copak děti nemohou zůstat se svými rodiči?“ Ophélii bodlo u srdce, když si představila, že by Pip žila jako bezdomovec na ulici. A přitom takhle žila spousta dětí, které byly dokonce mladší. Když Louisu poslouchala, byla ráda, že sem přišla. Udělala správnou věc a byla vděčná Blakeovi, že jí dal kontakt. Strašně si přála, aby ve Wexlerově centru mohla pracovat.

„Děti mohou zůstat s rodiči, pokud je přijmou do dlouhodobého útulku nebo do nějaké ubytovny pro opuštěné matky s dětmi. Jakmile zůstanou samy na ulici a najde je policie, okamžitě putují do dětského domova a hledají se pro ně adoptivní rodiče. Čtvrtina této dětské populace každý rok umírá na ulici na následky nemoci, nehody, traumat, násilí a špatného počasí. Dítě nedokáže přežít ani polovinu toho co dospělý. Proto jsou raději ihned posílány do dětských domovů.“

Ophélii

její

slova

rozesmutnila.

„Kdy

byste

chtěla

pracovat? Ve dne nebo v noci? Asi ve dne, když máte malé dítě, které chodí do školy, viďte?“

„Jsem k dispozici denně od devíti do tří. Nevím… Možná bych mohla dvakrát nebo třikrát týdně.“ Zdálo se jí to hodně, ale skutečně neměla nic jiného na práci.

Kromě procházek s Pěnou v parku.

Tahle práce by mohla dát jejím dnům nějakou náplň a hlavně smysl.

„Každého zájemce o brigádu se vždycky snažím přesvědčit, aby si nejprve vyzkoušel, co ho u nás čeká.

Nechci nikoho děsit, jen ukázat, co práce u nás obnáší,“ řekla Louisa upřímně a přehodila si cop přes rameno. „Můžete u nás několik dní pobývat, abyste zjistila, jak na vás tohle prostředí působí. Když poznáte, že je to přesně to, co jste hledala, během týdne vás zaškolíme a začnete pracovat. Je to náročná, hodně

náročná

práce,“

varovala Louisa Ophélii a myslela to vážně. „Zaměstnanci na plný úvazek Často pracují i dvanáct hodin denně.

Když se vyskytnou nějaké potíže, pracují ještě déle. A brigádníci také pracují přesčas.“ Usmála se. „Co tomu říkáte?“

„Že je to úžasné. Opravdu.“ Ophélie jí úsměv oplatila. „Zdá se mi, že je to přesně to, co potřebuji. Jen doufám, že vám budu k něčemu užitečná.“

„Uvidíme.“ Louisa vstala a široce se usmála. „Nechci vás vylekat, Ophélie.

Jen chci, abyste si vytvořila správný obrázek a nemyslela si, že to je snazší, než jste

předpokládala.

Přestože

pracujeme ve špinavém, nebezpečném, ošklivém a nepříjemném prostředí, užijeme si i spoustu zábavy. Může se stát, že někdy přijedete domů a budete šťastná, ale jindy zase propláčete celou noc. Nevím, jestli vás zajímá i tohle, ale máme také program pro bezdomovce, kteří k nám nikdy nepřijdou.“

„Co to znamená?“ Ophélii to zaujalo.

„Několik našich lidí jezdí ve dvou autech po městě a hledají lidi, kteří jsou na to, aby nás vyhledali, příliš nemocní, ať už fyzicky, nebo psychicky. Tak jezdíme my za nimi. Vozíme jim jídlo a oblečení, léky, a pokud jsou na tom opravdu zle, odvezeme je sami do nemocnice nebo do útulku. Nevěřila byste, kolik bezdomovců nemá odvahu přijít. Každou noc proto vyjíždí alespoň jedno auto, aby se i k nim dostala pomoc. Někdy se stane, že s nimi prosedíme na ulici celou noc a jen si povídáme. Já se je vždycky snažím přesvědčit, aby se s pouličním životem rozloučili, ale oni se mnohdy mají na ulici lépe, než se měli předtím.“

„A není to někdy nebezpečné?“

zeptala se Ophélie. Nevěděla, jestli by tohle měla kvůli Pip riskovat. Kromě toho s ní chtěla být v noci doma.

„Je to nebezpečné. Vyjíždíme večer mezi sedmou a osmou a vracíme se k ránu. Párkrát nás někdo z nich napadl, ale nikomu se nic nestalo.“

„Berete si s sebou zbraň?“ zeptala se Ophélie s údivem. Tihle lidé byli skutečně obdivuhodní.

Louisa se zasmála a potřásla hlavou.

„Ne, ale máme ruce a srdce na pravém místě. Musíte prostě jen chtít být tam venku s nimi. Ale s tím si nedělejte hlavu. Můžete nám hodně pomoci i tady v budově.“ Ophélie přikývla, protože práce na ulici jí připadala velmi riskantní. Jak poznamenala Louisa, pro osamělou matku s dítětem by to bylo příliš velké sousto. „Kdy chcete začít?“

Ophélie se na okamžik zamyslela.

Byla pánem svého času a do tří hodin, než vyzvedne Pip, neměla nic na práci.

„Jak budete chtít vy. Já mám spoustu volného času.“

„Co kdybyste začala hned? Můžete pomáhat Miriam v recepci. Seznámí vás se všemi, kdo projdou kolem, a se vším, co tady děláme. Co tomu říkáte?“

„Souhlasím.“ Ophélie následovala Louisu k recepčnímu pultu, kde Louisa vysvětlila Miriam, co od ní potřebuje.

Žena s prošedivělými vlasy byla nadšená.

„Páni, já dostanu dneska pomocnici,“

rozzářila se. „Mám vzadu spoustu papírů,

které

musím

zařadit

do

kartotéky.“ Měla na stole hromadu desek, obálek a knížek o programech ostatních útulků. Pro Ophélii tam bylo tolik práce, že do tří hodin odpoledne určitě nebude hotová.

Téměř

se

během

celého

dne

nezastavila. Každou chvíli ji od práce vyrušil někdo, kdo zašel do recepce a potřeboval vyhledat různé materiály, dokumenty, formuláře pro bezdomovce, kteří u nich byli poprvé, nebo ji někdo prostě jen přišel pozdravit a seznámit se.

Miriam stihla za ten den představit Ophélii většině zaměstnanců. Byli to zajímaví lidé. Skoro všichni byli hodně mladí, ale

našlo

se

i

několik

spolupracovníků v jejím věku a pár jich bylo ještě starších. Když už se chystala z práce odejít, dorazili do recepce dva muži, kteří se od ostatních lišili. Mezi nimi stála mladá štíhlá žena hispánského původu. Miriam se usmála hned, jak je uviděla. Jeden z mužů byl černoch a druhý Asiat. Oba byli velmi pohlední, mladí a poměrně vysocí.

„A tohle jsou naši chlapci z Top Gunu. Alespoň já jim tak říkám.“ Široce se na ně usmála a bylo zřejmé, že je má velmi ráda. Ophélii zaujala neuvěřitelná krása mladé ženy. Vypadala jako modelka. Když ale natočila hlavu, Ophélie spatřila, že má po celé délce tváře ošklivou jizvu. „Co tady děláte tak brzy?“

„Přišli

jsme

zkontrolovat

jednu

dodávku. Měli jsme s ní včera v noci potíže. A musíme tam naložit pár věcí.“

Miriam jim představila Ophélii jako brigádnici, která se u ní zaučuje.

„Nechcete ji dát raději k nám?“ zeptal se ten asijského původu s úsměvem. „Co odešla Aggie, je nás o jednoho méně.“

Všichni se k Ophélii chovali mile a otevřeně. Asiat se jmenoval Bob a mladý černoch Jefferson. Dívčino jméno bylo Milagra, ale oba muži jí říkali Millie. Po pár minutách se rozloučili a odešli dozadu na dvůr, kde byly garáže.

„Co dělají?“ zeptala se se zájmem Ophélie Miriam.

„To je náš pouliční tým. Naši hrdinové. Pět nocí v týdnu jezdí po městě. Na víkendy máme jiné lidi. Ale tihle tři jsou úžasní. Jednou jsem s nimi byla a málem mi to zlomilo srdce…

a taky vyděsilo k smrti.“ V očích se jí zračil obdiv a respekt.

„Není to pro mladou ženu nebezpečné jezdit s nimi?“ Na Ophélii Miriamina slova zapůsobila.

„Millie svou práci ovládá. Je to bývalá

policistka.

Při

jednom

policejním zásahu dostala zásah do hrudníku a přišla o jednu plíci, ale i tak je silná jako oba chlapci. Dokáže se o sebe postarat.“

„Tu jizvu také získala u policie?“

zeptala se Ophélie a její obdiv k těm třem ještě vzrostl. Millie byla skutečně nádherná žena, i s tou poničenou tváří.

A Ophélie byla pochopitelně zvědavá.

„Ne, k té přišla už jako dítě. Napadl ji otec. Chtěl ji znásilnit a ona se bránila.

Myslím, že jí tehdy bylo jedenáct.“

Spousta zdejších zaměstnanců měla podobné zážitky, ale Ophélii šokovalo, že když se to přihodilo Milagře, byla ve stejném věku, jako je teď Pip. „Možná i to byl důvod, proč se Millie rozhodla vzít tuhle náročnou práci,“ poznamenala Miriam.

Pro Ophélii to byl zajímavý den.

Během celé její pracovní doby neustále přicházeli bezdomovci různého stáří a národnosti,

aby

se

v

Centru

vysprchovali, vyspali, dostali jídlo nebo jen na chvíli unikli z ulice a poseděli ve velké hale s ostatními. Někteří z nich vypadali rozumně. Byli čistí a upravení, ale jiní byli zmatení a měli zakalený pohled. Asi dva Ophélie podezírala z toho, že berou drogy.

Když odcházela, bolela ji z těch nových dojmů hlava. Slíbila, že zítra zase přijde, a cestou ze školy domů vyprávěla Pip, co za celý den zažila. Už se nemohla dočkat, až zítra zase nastoupí do práce. Pip byla nadšená. Ne kvůli tomu, co jí matka pověděla o Centru, ale proto, že se rozhodla tam jít a pracovat.

Všechno vyprávěla Mattovi, který jim k večeru zavolal. Ophélie byla zrovna nahoře a sprchovala se. Umyla si vlasy, zabalila je do ručníku a hladová scházela dolů. Vždyť si nedala ani nic k obědu. Pip stále hovořila s Mattem.

„Matt tě pozdravuje,“ řekla a dál pokračovala v hovoru. Ophélie si zatím připravila obložený chleba a až teď si uvědomila, že posledních několik týdnů už zase má chuť k jídlu.

„Také

ho

pozdravuj,“

odvětila

a zakousla se do chleba.

„Myslí si, že jsi skvělá, když ses rozhodla pro takovou práci,“ tlumočila jí Pip a potom se už rozpovídala o sochařském projektu, který začali dělat ve výtvarné výchově. Moc ráda si s Mattem povídala, přestože to nebylo stejné, jako když spolu seděli na pláži.

Nechtěla s ním ztratit kontakt a nechtěl to ani on. Po dlouhé době konečně podala sluchátko matce.

„Vypadá to, že ses dostala do velice zajímavého

prostředí,“

řekl

Matt

Ophélii. „Jaké to tam je?“ zeptal se.

„Vzrušující, děsivé, báječné, smutné, dojemné. Ale mně se to ohromně líbí.

Lidé, kteří tam pracují, jsou skvělí. A ti, kteří přijdou do útulku z ulice, jsou docela milí.“

„Jsi úžasná žena. Moc tě obdivuju.“

A myslel to vážně. Obdivoval ji od první chvíle, co ji spatřil.

„Není proč. Jediné, co jsem tam dělala, bylo třídění papírů. Vůbec nevím, jestli o mě budou na konci týdne ještě stát.“

„Určitě ano. Jen se nepouštěj do ničeho nebezpečného. To si nemůžeš dovolit kvůli Pip.“

„Já vím, neboj se. A jak se má pláž?“

„Bez vás dvou je úplně mrtvá,“ řekl Matt smutně. Počasí bylo v minulých dvou dnech přímo skvělé. Svítilo slunce a nebe bylo bez mráčku. Září bývalo nejkrásnějším a nejteplejším měsícem a Ophélii s Pip mrzelo, že nemohly u moře zůstat. „Napadlo mě, že bych vás přijel tento víkend navštívit, pokud se vám to hodí. Nebo byste mohly přijet vy sem.“

„Mám pocit, že Pip má v sobotu ráno trénink… možná bychom to měli raději nechat na neděli…“

„Chtěl bych přijet už v sobotu. Ale nerad bych vás obtěžoval.“

„Nebudeš

obtěžovat.

Pip

bude

nadšená. A já tě také moc ráda uvidím,“

řekla a v hlase jí zaznívala radost. Měla výbornou náladu, přestože za sebou měla dlouhý den plný nových zážitků.

„Vezmu vás na večeři. Zeptej se Pip, kam by chtěla jít, a ty mi musíš vyprávět všechno o své nové práci. Moc se na to těším.“

„Myslím, že nebudu pracovat na ničem důležitém. Tenhle týden mě musí zaškolit a předpokládám, že potom budu taková pomocná ruka pro všechno.

Hlavně budu vyřizovat telefony a třídit papíry. Ale alespoň nějaká práce.“ Bylo to mnohem lepší než sedět doma v Chadově pokoji a plakat.

Matt jí rozuměl.

„Přijedu v sobotu okolo páté. Těším se na vás.“

„Ještě jednou děkuju, Matte,“ řekla a podala telefon Pip, aby se s ním mohla rozloučit. Vrátila se nahoru, protože si chtěla přečíst nějaké materiály, které jí dali v Centru.

Když si v růžovém domácím obleku lehla na postel, nemohla si pomoci, aby nepřemýšlela o tom, jaké vlastně mají štěstí. Mají s Pip velký krásný dům, plný starožitností. Ted před pár lety trval na tom, aby nějaké nakoupila. Místnosti v domě byly velké a vymalované světlými barvami. Její ložnice byla světle žlutá s drobnými kytičkami. Pip měla pokojíček v bledě růžovém tónu, což byl sen snad každé dívky v jejím věku.

Chad

měl

typický

pokoj

dospívajícího

chlapce.

Na

tmavomodrých zdech viselo množství plakátů. Nahoře byla také Tedova pracovna, jejíž zařízení bylo celé provedené v kůži. Tam ale Ophélie téměř nechodila. S její ložnicí sousedil ještě malý modrožlutý pokoj pro hosty.

Dole byl veliký, ale útulný obývací pokoj, zařízený starožitným nábytkem.

Na jedné straně byl obrovský krb, na druhé jídelní stůl a příborník. Kuchyň měla nejmodernější zařízení – alespoň před pěti lety tomu tak bylo. Když ji tehdy pořizovali, nakoupili všechno podle posledních trendů. Dole ve sklepě byla herna s kulečníkem a stolem na stolní tenis. Byla tam televize s videem, kde se daly hrát různé videohry, a pokojík pro služku, který nikdy nepoužili. Za domem byla malá hezká zahrada a před ním dlážděná terasa, plná květináčů s keři a květinami. Byl to Tedův vysněný dům, přestože ona se v něm nikdy necítila pohodlně. Ale musela uznat, že je krásný a tolik vzdálený životu lidí, kteří přicházejí anebo pracují ve Wexlerově centru.

Ophélie v zamyšlení hleděla do prázdna, a tak ji našla Pip, která strčila hlavu do dveří.

„Jsi v pořádku, mami?“ Matka měla stejně nepřítomný výraz, jaký u ní vídávala v uplynulém roce, a proto se polekala.

„Nic mi není. Jen jsem přemýšlela o tom, jaké máme štěstí. Na ulicích je tolik lidí, kteří nikdy nespali v posteli, kteří nemají koupelnu a záchod, jsou hladoví, nemají nikoho, kdo by je měl rád, a nemají kam jít. Je těžké si to představit, Pip, ale oni žijí jen pár mil od nás.“

„To je smutné.“ Pip se na matku dívala velkýma očima a byla ráda, že je všechno v pořádku. Pořád se bála toho, že se matka zase vrátí do svých starých nálad a depresí.

„To opravdu je, zlato.“

Ophélie jim potom šla připravit večeři. Upekla jehněčí kotlety, ale trošku je připálila. Každá snědla jednu, daly si k nim salát a dušenou mrkev, i když Pip tvrdila, že ta mrkev se nedá jíst. Navrhla matce, ať příště raději udělá kukuřici.

„Budu si to pamatovat,“ usmála se na ni Ophélie.

Večer si Pip bez ptaní zase vlezla k matce do postele. Jakmile se ráno rozdrnčel budík, obě se spěchaly osprchovat, rychle

se

oblékly

a posnídaly. Ophélie byla rozrušená, když vysazovala Pip u školy, a pak zamířila do Wexlerova centra. Ta práce byla přesně to, co potřebovala. Poprvé po dlouhé době začal mít její život zase nějaký smysl.

14

Zbytek týdne jim oběma rychle uběhl.

Pip si zvykala ve škole a Ophélie se ze všech sil snažila pomáhat ve Wexlerově centru. V pátek odpoledne už nikdo nepochyboval o tom, že je schopná u nich tři dny v týdnu pracovat. A tak ji přijali.

Rozhodla se, že bude chodit vždy v pondělí, ve středu a v pátek. Příští týden ji čekalo školení, mělo se jí ujmout několik pracovníků a zasvětit ji do různých oblastí práce v Centru.

Požadovali po ní jen lékařskou zprávu, výpis z trestního rejstříku a dvě doporučení. Andrea slíbila, že jí jedno pošle, a s žádostí o druhé se Ophélie obrátila na svého právníka, který jí rovněž vyhověl. Všechno bylo zařízené, ale Ophélie stále ještě nevěděla, co bude přesně dělat. Měla dojem, že nejspíš to, co bude zrovna nejvíce potřeba. To jí nijak zvlášť nevadilo, protože si stále připadala mezi ostatními trochu nepatřičně, ale doufala, že se hodně přiučí. Navíc v pátek odpoledne ji nesmírně pochválila Miriam a taky ji doporučila, za což jí vřele poděkovala.

„Tak jsem to místo ve Wexlerově centru dostala,“ řekla pyšně, když vyzvedávala Pip odpoledne ze školy.

Měla opravdu velkou radost. Získala tak pocit, že může být někomu prospěšná a že třeba alespoň trochu změní svět.

„To je skvělé, mami! Počkej, až to zítra povíme Mattovi!“ Matt jí navrhl, že se přijde podívat na sobotní trénink, ale Pip ho s díky odmítla. Byla by raději, kdyby přišel až na nějaký zápas, a je čekal teprve

první

trénink

po

prázdninách. Byla malá a drobná, ale rychlá a fotbal hrála moc dobře. Chodila na tréninky už dva roky a bavilo ji to mnohem víc než balet.

K večeru si udělala domácí úkoly a potom se už objevila její kamarádka, která měla u nich zůstat přes noc. Přijela také Andrea a zdržela se na večeři. Pip jí hned hlásila, že zítra přijede Matt a vezme je někam na večeři. Andrea tázavě zdvihla obočí a zadívala se na Ophélii.

„Nějak se mi přestáváš svěřovat, milá kamarádko. Ten pedofil přijede sem k vám?“ Vypadala pobaveně.

„Chce vidět Pip,“ řekla Ophélie nevinně, i když se sama moc těšila, až ho zase uvidí. „Možná bychom mu mohly už přestat říkat pedofil.“

„Možná by lépe odpovídalo slovo ’přítel‘, co říkáš?“ zeptala se Andrea, ale Ophélie zavrtěla hlavou.

„To těžko. Nestojím o žádného přítele.

Jen

o

kamaráda.“

Podle

rozhovorů, které vedla s Mattem, věděla, že on to vnímá stejně. Už žádná zamilovanost. Nikdy víc.

„To tvrdíš ty. Jak se k tomu staví on?

Muži nejezdí do města jen proto, aby vzali ženu na nevinnou večeři, natož aby viděli její dceru. Věř mi. Já je znám.“

Obě věděly, že má pravdu.

„Možná někteří,“ trvala na svém Ophélie.

„Tenhle je jen hodně trpělivý,“ řekla Andrea sebejistě. „Jakmile pozná, že jsi mu příznivě nakloněná, pokusí se tě získat.“

„Doufám, že ne,“ odpověděla Ophélie rozhodně.

Raději

změnila

téma

a vyprávěla Andree o týdnu, který strávila ve Wexlerově centru. A Andrea byla ráda, že má kamarádka konečně něco na práci, navíc na tak potřebném místě.

Druhý den odpoledne, když se ozval zvonek u dveří a Ophélie šla otevřít, se jí mihlo hlavou, co říkala Andrea o jejím přátelství s Mattem. Stále se snažila věřit, že se přítelkyně mýlí.

Matt stál před ní v kožené bundě, šedých kalhotách a šedém roláku. Na nohou měl perfektně naleštěné farmářky.

Bylo to přesně takové oblečení, jaké by zvolil i Ted, ovšem Matt vypadal o něco lépe. Teda by nenapadlo vyčistit si boty, to musela vždy dělat ona.

Matt se usmál hned, jak ji spatřil, a jeho úsměv se ještě rozšířil ve chvíli, kdy seběhla dolů po schodech i Pip.

Ophélie poznala, že se její přítelkyně mýlila, přestože měla s muži bohaté zkušenosti.

Tenhle

se

Andreiným

zkušenostem vymykal a Ophélii se nesmírně ulevilo. Choval se k ní jako bratr a Pip zahrnoval téměř otcovskou laskavostí. Pip mu nejprve musela ukázat svůj pokojíček a nové výkresy, a když se konečně trochu uklidnila, mohla mu Ophélie pověděl o své nové práci. Zmínila se i o týmu lidí, který pracuje po nocích v ulicích města.

„Doufám, že se k nim nechceš přidat,“

řekl Matt tiše a trochu polekaně. „Je to důležitá a obdivuhodná práce, o tom nepochybuju, ale mně se to zdá dost nebezpečné.“

„To určitě je, ale oni všichni mají zkušenosti. Ta žena je bývalá policistka, jeden z mužů také býval policista a expert na válečné zbraně, ten druhý zase sloužil léta u námořnictva. Myslím, že ode mne žádnou pomoc potřebovat nebudou.“ Oba se usmáli a Pip se k nim opět přidala. Byla nadšená, že je Matt u nich doma, a když matka odešla z pokoje pro sklenici s vínem, naklonila se k němu a šeptala: „Jak pokračuje portrét? Dělal jsi na něm tenhle týden?“

Byla si jista, že to bude ten nejkrásnější dárek, jaký kdy maminka dostala, a už se nemohla dočkat, až jí ho dá.

„Teprve jsem začal.“ Usmál se na svou malou kamarádku a doufal, že nebude zklamaná, až obraz dokončí.

Práce na portrétu ho bavila a moc mu ji ulehčovalo i to, že Pip dobře znal. Rád by také namaloval Ophéliin portrét, přestože už hodně dlouho nikoho dospělého nemaloval. Alespoň by se o to chtěl pokusit.

Před sedmou hodinou se zvedli a chystali se odejít na večeři. Jakmile otevřeli dveře, Matt se zarazil a podíval se na Pip.

„Na něco jsi zapomněla.“

Pip byla překvapená.

„Pěnu s sebou vzít nemůžeme,“

odvětila vážným hlasem. Měla na sobě krátkou černou sukýnku a červený svetřík a vypadala dospěle. Oblékla se kvůli Mattovi do toho nejlepšího, co měla, dokonce se nechala od matky učesat. „Pěna smí jen do restaurací na pláži,“ vysvětlovala.

„Nemyslel jsem na Pěnu, i když bych asi měl. Přineseme jí nějaké zbytky. Ale ty jsi mi neukázala vaše nové chlupaté pantofle,“ řekl rádoby vyčítavě a Pip se rozesmála.

„Ty bys je chtěl opravdu vidět?“

Potěšilo ji, že si pamatuje všechno, co mu říkala.

„Neodejdeme,

dokud

mi

je

neukážete,“ řekl odhodlaně. Ustoupil o krok dozadu, zkřížil ruce na hrudníku a nasadil nedočkavý výraz. Ophélie se na oba usmála.

„Myslím to vážně. Chci vidět pantofle vás obou. A na vás!“ Vypadal skutečně přesvědčivě, takže Pip rychle vyběhla nahoru a o minutu později už byla zpátky s oběma páry. Obula si své a druhý pár podávala matce.

Ophélie si připadala trochu hloupě, když si je obouvala. Potom se postavily v těch obrovských papučích před Matta a on souhlasně pokýval hlavou. „Jsou bezvadné. Moc se mi líbí. Úplně vám je závidím. Jeden pár bych chtěl pro sebe.

Myslíte, že byste mi je mohly obstarat?“

„To půjde asi těžko,“ řekla Pip omluvně. „Maminka říkala, že jen taktak sehnala svou velikost, a to má dost malé nohy.“

„Jsem

z

nich

úplně

unešený,“

poznamenal Matt, když se přezuly a společně seběhli po schodech k jeho autu.

Večeře byla přímo skvělá. Probrali spoustu různých věcí, a když Ophélie chvíli pozorovala, jak to Matt báječně umí s Pip, napadlo ji, jak těžké pro něho muselo být,

když

ztratil

kontakt

s vlastními dětmi. Na první pohled bylo jasné, že tenhle muž děti zbožňoval a perfektně to s nimi uměl. Zajímalo ho vše, o čem se Pip zmínila. Ophélii bylo v jeho společnosti příjemně, vůbec neměla pocit, že by na ni nějak naléhal.

Byl to prostě velmi laskavý muž a báječný kamarád jich obou.

V půl desáté se vrátili zpátky domů a všichni tři měli skvělou náladu. Matt nezapomněl, přinesl Pěně sáček se zbytky od večeře a Pip jí je šla dát do misky v kuchyni.

„Jsi na nás tak hodný, Matte,“ řekla Ophélie tiše, když se posadili na pohovku v obývacím pokoji. Matt zapálil oheň v krbu a za pár minut se k nim přidala Pip. Ophélie ji poslala nahoru, aby už se převlékla do pyžama, a Pip pochopitelně protestovala. Jenže nepotlačila mohutné zívnutí a Matt s Ophélii se rozesmáli.

„Na vás musí být každý hodný, Ophélie,“

vyznal

Matt

upřímně,

pohodlné se opřel a s díky odmítl další skleničku vína. Poslední dobou alkohol téměř nepil. Dříve pil, jen když se cítil osamělý a v depresi, což teď díky Pip a Ophélii pominulo. „Každý si zaslouží mít v životě nějakého hodného člověka,“

poznamenal tiše. „Máte nádherný dům,“

dodal pak a s obdivem se rozhlédl po obývacím pokoji. Na jeho vkus byl sice trochu formální a konzervativní, ale podobal se bytu, který měli se Sally v New

Yorku.

Koupili

tehdy

dvoupatrový byt na Park Avenue a zařídili ho podle návrhů nejlepšího architekta ve městě. Matta napadlo, jestli náhodou Ophélie nevyužila služeb téhož architekta. Ale bylo možné, že dům zařizovala sama. Rozhlédl se ještě jednou a zeptal se.

„Těší mě, že se na to ptáš.“ Vděčně se na něho usmála. „Tohle všechno jsem nakoupila sama během posledních pěti let. Bavilo mě to. Ráda obcházím starožitnictví a zařizuji. Nyní je tenhle dům pro mě a Pip příliš velký, ale já nemám to srdce ho prodat. Měli jsme to tady moc rádi, ale nám dvěma je tu trochu smutno. Budu to muset nějak vymyslet.“

„Nemusíš s tím spěchat. Já jsem si vždycky říkal, že my jsme prodali náš byt v New Yorku příliš rychle. Jenže já neměl důvod ho déle držet, když Sally s dětmi odešla. Škoda, měli jsme tam pár pěkných kousků,“ dodal Matt nostalgicky.

„Vy jste prodali i vybavení?“ zeptala se Ophélie.

„Ne. Nechal jsem to všechno Sally a ona si to přestěhovala do Aucklandu.

Bůhví, co tam s tím udělala, protože se okamžitě nastěhovala k Hamishovi.

Myslel jsem, že si bude nejprve chtít zařídit vlastní domácnost a ještě si všechno promyslet. Ale ona neztrácela čas. To je pro Sally typické. Jakmile se jednou rozhodne, své plány nezmění.“

Díky tomu byla perfektní obchodní partner, ale ke konci dost mizerná manželka. Možná by bylo lepší, kdyby to bylo naopak. „Teď už je to jedno.“ Matt pokrčil rameny a kupodivu vypadal docela spokojeně. „Věci se dají vždycky nahradit – na rozdíl od lidí. A já k životu na pláži

nepotřebuju

dům

plný

starožitností. Žiju si dost jednoduše a vyhovuje mi to.“ Ophélie jednou do jeho domu nahlédla a musela uznat, že má pravdu. Ale bylo jí Matta líto, ztratil toho příliš mnoho. Na druhou stranu viděla, že Matt je spokojený. Jediné, co mu v životě chybělo, byli lidé, i když tvrdil, že je nepostrádá. Byl to prostě samotář. Ted ale měl Pip a Ophélii a mohl je navštívit, kdykoli se mu zachtělo.

Zdržel se do jedenácti a potom prohlásil, že už raději pojede domů.

V noci bývala na silnicích kolem moře mlha a jemu by cesta trvala dlouho.

Ujistil Ophélii, že se dobře bavil, a tiše pootevřel dveře do pokojíčku Pip. Jenže ta už tvrdě spala. Vedle postele měla své chlupaté pantofle a kousek dál ležela Pěna.

„Máš obrovské štěstí,“ řekl Matt Ophélii, když ji následoval po schodech dolů. „Je to skvělé dítě. Nevím, jak se jí podařilo mě na pláži objevit, ale jsem rád, že se to stalo.“ Už si neuměl svůj život bez těch dvou představit. Pip byla jako dar z nebes a Ophélie jako dáreček navíc.

„My obě máme obrovské štěstí,“

opravila ho Ophélie. „Děkuji za překrásný večer.“ Políbila ho na obě tváře a Matt se usmál. Připomnělo mu to rok, který strávil jako student ve Francii před pětadvaceti lety.

„Dejte mi vědět, až bude mít Pip fotbalový zápas. Přijedu se podívat.“

„Určitě ti zavoláme.“ Rozesmála se.

Oba dobře věděli, že mu Pip bude volat hned zítra, a Ophélie v tom neviděla nic špatného. Její dcera zkrátka potřebovala ve svém životě přítomnost nějakého muže. Tenhle vztah vyhovoval všem třem a zatím báječně fungoval.

Ophélie se dívala, jak Matt odjíždí ve své staré dodávce. Potom zavřela dveře a zhasla světla. Pip spala výjimečně ve vlastní posteli a Ophélie se dlouho převalovala sama na velké manželské posteli v ložnici. Dívala se do černé noci a v duchu se vracela k dnešnímu večeru a k muži, který se stal přítelem Pip a pak i jejím. Věděla, že mají štěstí, že se s ním seznámily, ale vzpomínky na Matta ji nechtěně dovedly k Tedovi.

Některé

vzpomínky

na

něj

byly

nádherné, ale jiné nebyly moc radostné.

Přesto jí stále velmi chyběl a říkala si, jestli se s jeho ztrátou vůbec někdy vyrovná. Její život ženy se zdál být u konce, stejně tak její role matky. Přišla o syna; a Pip bude za pár let dospělá a bude mít svůj vlastní život. Ophélie si neuměla představit, jak bude potom žít.

Bude na celém světě sama. Přestože bude mít přátele, jako teď má Andreu a Matta, až Pip odejde na vysokou a pak si založí svou rodinu, ona nebude už nikomu užitečná. Zmocnila se jí panika a zastesklo se jí po Tedovi. Jediné, co ji teď drželo při životě, byla starost o Pip.

Jenže – co bude dál? Občas ji v noci napadaly

děsivé

myšlenky

na

sebevraždu. Ačkoli věděla, že uvažuje hloupě, smrt jí někdy připadala jako sladké vysvobození.

15

Tři dny po příjemné večeři s Mattem čekal Ophélii další otřes, se kterým se musela chvíli vyrovnávat. Po čtyřech měsících pravidelné docházky nastalo poslední sezení její skupiny. Mezi sebou to nazvali „promoce“ a hovořili o novém návratu do života. Snažili se vytvořit slavnostní

atmosféru,

ale

skutečnost, že ztrácí jeden druhého a vzájemnou podporu, donutila některé ze členů k slzám. Ophélii rovněž.

Všichni se objímali a navzájem se ujišťovali,

že

zůstanou

i

nadále

v

kontaktu.

Vyměnili

si

adresy

a telefonní čísla a sdělili si své nejbližší plány do budoucna. Pan Feigenbaum se konečně s někým seznámil. Byla to osmasedmdesátiletá žena, kterou poznal na hodinách bridže a byl jí nadšený.

I pár ostatních přiznalo, že si našli nového partnera. Někdo chtěl cestovat, jedna žena se rozhodla prodat dům, na který měla nepříjemné vzpomínky, jiná se dohodla se svou sestrou, že budou žít společně, a muž, kterého si Ophélie nikdy moc neoblíbila, usoudil, že je načase uzavřít příměří se svou dcerou, se kterou od manželčiny smrti a po rodinné krizi nemluvil téměř třicet let.

Ophélie viděla svůj hlavní cíl v práci ve Wexlerově centru. Cítila se podstatně lépe, ale stejně jako ostatní věděla, že krize ze ztráty blízkých není zdaleka zažehnána.

Znovu pocítila lítost a smutek ve chvíli, kdy se rozloučila s Blakem, a když vyzvedávala před školou Pip, vypadala hodně zdrceně.

„Co se stalo, mami?“ Pip se jejího výrazu polekala. Tenhle pohled ještě nedávno vídala u matky často a teď se bála, že se na matčino místo vrátil ten lidský robot, kterým byla téměř rok.

„Nic.“ Ophélie se cítila hloupě, když přiznávala Pip pravý důvod svého smutku. „Dnes jsem byla na posledním sezení. Bude se mi po těch lidech stýskat. Někteří z nich byli opravdu milí, a přestože jsem si občas stěžovala, jsem přesvědčená, že mi ta sezení pomohla.“

„Chtěla bys tam zase chodit?“ zeptala se Pip. Nelíbilo se jí, jak matka dnes vypadala. Vybavila si, že stejný výraz v obličeji míval někdy i Chad. V očích se jim objevily smutek, prázdnota a neštěstí. Pip chtěla něco udělat dřív, než tomu matka zase propadne, ale nic ji nenapadalo.

„Kdybych

chtěla,

mohla

bych

docházet na sezení s jinou skupinou.“

Znělo to bezradně a Pip začínala pomalu panikařit.

„Třeba bys to mohla zkusit.“

„To

nebude

nutné,

Pip.

Budu

v pořádku, slibuju.“ Ophélie stiskla dceři ruku a zbytek cesty domů proběhl v tichosti. Jakmile zastavily před domem, Pip vyběhla po schodech nahoru do pokoje pro hosty a okamžitě telefonovala Mattovi. Zrovna pršelo, a tak byl doma a místo malování na pláži pracoval na jejím portrétu.

„Vypadá hrozně,“ oznámila mu Pip tichým hlasem a modlila se, aby matka nezvedla telefon jinde v domě. „Bojím se, Matte,“ přiznala se upřímně a on byl rád, že mu zavolala. „Loni jsem si myslela, že… snad ani nikdy nevstane z postele… vůbec o sebe nedbala…

nejedla… a celé noci nespala.“ Do očí jí vstoupily slzy a její slova se Mattovi zabodávala do srdce jako šípy. Bylo mu jich obou líto.

„Dělá zase něco z toho, co říkáš?“

zeptal se rychle. V sobotu se mu zdála Ophélie ve výborném stavu, ale člověk nikdy neví.

„Zatím ne,“ připustila. „Ale vypadá hodně smutně.“

V očích měla stále slzy.

„Možná se jen trochu bojí, co se stane, až přijde o podporu lidí ze skupiny. Muselo to pro ni být těžké se s nimi rozloučit,“ uvažoval Matt a hovořil s Pip jako s dospělou. Ale ona v telefonu skutečné zněla spíš jako rodič než jako dítě. Očekával by, že takový typ rozhovoru povede spíš s Ophélii o Pip a ne naopak. Jenže Pip během posledního roku hodně dospěla. Už za měsíc bude výročí smrti jejího otce a bratra. „Musíš na ni dohlédnout, ale já myslím, že se to spraví a bude zase v pořádku. Když jsem u vás byl, vypadala báječně.

Kdyby

se

to

nelepšilo, zastavím se u vás a podívám se na ni.“ Nemohl nic jiného udělat, ale jako přítel jí mohl alespoň nabídnout svou pomoc a povzbudit Pip.

„Děkuju, Matte,“ řekla a ta slova jí šla od srdce. Jen to, že mu zavolala a mohla se mu svěřit, jí hodně pomohlo.

„Zavolej mi zase zítra a řekneš mi, jak se to vyvíjí. A mimochodem, ten tvůj portrét vypadá opravdu skvěle,“ řekl Matt upřímně.

„Už se nemůžu dočkat, až ho uvidím!“

Usmála se a za pár minut se s Mattem rozloučila. Zatím neměli žádné další společné plány, ale Pip věděla, že se na něho může kdykoli obrátit. Matt jí dodával potřebnou

dávku

lásky

a podpory.

Ophélie byla stále ještě smutná a zdrcená, a raději se zaměstnala přípravou večeře. Vtom se ozval zvonek.

Na okamžik zazmatkovala a napadlo ji, kdo to asi může být. Nikoho nečekaly.

Matt to být nemohl a Andrea také nikdy nechodila, aniž by předem zavolala.

Takže to mohla být jedině nějaká zásilka, nebo se Andrea prostě zkusila zastavit bez ohlášení. Když Ophélie otevřela dveře, spatřila venku vysokého plešatého muže s brýlemi. Nejprve ho nepoznala, ale za chvíli si už jeho obličej dokázala zařadit. Byl to Jeremy Atcheson, který s ní chodil do skupiny.

„Ano?“ zeptala se a zmocnil se jí divný pocit, když se jí díval přes rameno do tichého domu. Stál před ní, nervózně si ji prohlížel a ona netušila, proč za ní přijel. Potom si vzpomněla, jaký vlastně byl. Jeden z těch lidí, kteří mnoho nemluvili, nikdy nedával najevo své pocity a ostatním nijak prospěšný nebyl.

Ophélie si ho nikdy příliš neoblíbila a vlastně si ani nevzpomínala, že by s ním někdy vůbec promluvila.

„Ahoj, Ophélie,“ řekl a po obličeji mu stékaly krůpěje potu. Ophélie měla dojem, že z jeho dechu cítí kořalku.

„Mohu jít dál?“ Nervózně se usmál a Ophélii neušlo, že se sotva drží na nohou.

„Zrovna

vařím

večeři.“

hlesla

a nebyla schopná uhodnout, co po ní vlastně chce.

„To

je

skvělé,“

řekl

hlasitě

a nepříjemně se ušklíbl. „Ještě jsem dnes nejedl. Co chystáš?“ Ophélii poklesla nad jeho drzostí čelist. Užuž to vypadalo, že půjde bez dovolení dál, a tak začala raději pomalu zavírat dveře.

Po jeho společnosti ani v nejmenším netoužila. Dokázala vycítit, když se schylovalo k nějaké nepříjemnosti, a chtěla se jí za každou cenu vyhnout.

„Omlouvám se, Jeremy, ale musím jít.

Má dcera má hlad a za pár minut čekám přítele.“ Chtěla zavřít, ale on vrazil do dveří ruku. Byl rychlejší a silnější, než čekala.

Přemítala,

jestli

ho

má

nakopnout nebo začít křičet, ale v domě nebyl kromě Pip nikdo, kdo by jí pomohl. Doufala, že alespoň ten „přítel“

ho odradí.

„Kam ten spěch?“ řekl a naklonil se k ní. Chtěl se kolem ní protáhnout do domu, ale zavrávoral. Naštěstí se projevil vliv kořalky, které zřejmě vypil víc než dost. „Máš rande?“

„No, ano.“ A můj přítel ovládá karate, chtělo se jí dodat, ale slova jí nešla z hrdla. Byla vyděšená.

„Určitě nemáš,“ zakřičel na ni. „Pořád jsi nám ve skupině tvrdila, že žádné schůzky mít nechceš a nikdy nebudeš.

Napadlo mě, že bychom spolu mohli povečeřet a třeba bys potom změnila názor.“ Ophélie nechápala, proč za ní přijel a proč ji tolik děsí. Nevěděla, jak se ho co nejrychleji zbavit. Za celé manželství s Tedem se v podobné situaci neocitla.

„Je hezké, že ses zastavil,“ řekla zdvořile a doufala, že bude mít dost síly dveře přibouchnout, ačkoli by mu třeba poranila ruku. „Ale musíš odejít.“

„Nemusím. Vždyť ty ani nechceš, abych odešel, vid, srdíčko? Čeho se bojíš? Sezení skončila a my se můžeme stýkat, kdy chceme. Nebo máš z mužů strach?“ Byl namol opilý a Ophélie si uvědomila, že je skutečně v nebezpečí.

Kdyby se mu podařilo vniknout do domu, mohl by ublížit jí nebo Pip. Při tom pomyšlení v sobě sebrala veškerou sílu, jednou rukou Jeremyho prudce odstrčila a přibouchla dveře. Nahoře na schodech se zrovna objevila Pěna a začala štěkat. Ophélie rychle zastrčila na dveřích

bezpečnostní

řetízek

a roztřásla se. Slyšela, jak Jeremy venku sprostě kleje. „Ty hnusná mrcho! Ty si asi myslíš, že jsi pro mě příliš dobrá?“

Ophélie byla vyděšená až do morku kostí a říkala si, že se snad nikdy tolik nebála jako teď. Vzpomněla si, že Jeremy začal chodit na sezení proto, že jeho bratra-dvojče zabil bezohledný řidič, který z místa nehody ujel. Když se nad jeho příběhem zamyslela, napadlo ji, že se přes jeho smrt nikdy nepřenesl a chtěl se někomu pomstít stejným způsobem. Kdyby se mu tedy podařilo dostat před chvílí dovnitř, mohl by jim opravdu ublížit.

Protože nevěděla, co by měla udělat, udělala totéž co Pip. Šla k telefonu a zavolala Mattovi. Vyprávěla mu, co se stalo, a zeptala se, jestli by to neměla oznámit policii.

„Pořád tam venku stojí?“ Matt byl po jejím vyprávění bez sebe rozčilením.

„Ne, slyšela jsem ho, jak odjíždí, když jsem vytáčela tvé číslo.“

„Tak to bude nejspíš po všem, ale možná

bych

zavolal

vašemu

psychologovi. Ten by se s ním mohl spojit a promluvit s ním o jeho chování.

Byl nejspíš jen opilý, ale stejně se k tobě zachoval odporně. Připadá mi to, jako by nebyl při smyslech.“ Nebo v něm zvítězil násilník, pomyslel si, ale nechtěl Ophélii děsit.

„Byl opravdu hodně opilý a pořádně mě vystrašil. Bála jsem se, aby neublížil Pip.“

„Nebo tobě. Příště nikomu cizímu neotevírej.“ Najednou mu Ophélie připadala velice křehká a zranitelná.

Ačkoli byla odvážná, což dokázala při záchraně chlapce na moři, byla také velmi přitažlivá. Žila sama s malou dcerou, což její situaci ztěžovalo.

„Řekni vašemu psychologovi, jak tě obtěžoval, a že pokud to ještě někdy udělá, zavoláš policii. Kdyby se vrátil ještě dnes, volej policii okamžitě a dej vědět také mně. Přijedu a budu spát dole na gauči, aby ses tolik nebála.“

„Ne,“ řekla a zdálo se, že se trochu uklidnila. „Už jsem v pořádku, ale přiznávám, že jsem se hrozně bála. Asi si mé povídání ve skupině špatně vyložil.“

To, že žila sama, pro ni nebylo jednoduché, a lidé jako Jeremy jí mohli život hodně znepříjemnit. Musela si dávat pozor a mít svou situaci neustále na paměti. Věděla, že od Matta ani od nikoho jiného nemůže očekávat, že jí bude dělat bodyguarda. Musela se naučit postarat se sama o sebe. Mrzelo ji, že pravidelná sezení skončila, protože by si o svých pocitech i nadále s někým ráda povídala. Byla vděčná Mattovi za to, že se o ni stará a snaží se jí pomáhat, a jakmile se s ním rozloučila, vytočila číslo Blakea Thompsona. Když mu vylíčila, co jí Jeremy provedl, Blake byl velice rozhořčený a slíbil, že mu hned ráno zavolá. Doufal, že do té doby vystřízliví.

Ophélie se pomalu uklidnila, a když po večeři volal ještě jednou Matt, aby se zeptal, jak se jí vede, zněl její hlas vyrovnaně. O celém incidentu už nemluvila ani s Pip. Jen ji ubezpečila, že ten muž byl neškodný a nic zlého neprovedl, což byla koneckonců pravda.

Pip byla ráda, že matka měla u večeře mnohem lepší náladu, a druhý den ráno, když ji vezla do školy, už nebylo po jejím smutku a rozčilení ani stopy.

Blake Ophélii dopoledne telefonoval, že hovořil s Jeremym. Upozornil ho, že pokud se k ní ještě jednou přiblíží, zavolají na něho policii. Jeremy prý všeho velmi litoval a přiznal, že okamžitě po skončení sezení zašel do baru a tam celé odpoledne pil. Dohodli se, že bude chodit k Blakeovi na soukromou terapii, a Jeremy pak požádal Blakea, aby se za něho Ophélii omluvil.

Lékař byl přesvědčený, že se podobná scéna už nebude opakovat. Pro Ophélii to byla cenná zkušenost. Poznala, jak musí být opatrná a mít se na pozoru před cizími lidmi. Najednou žila v úplně novém světě, odlišném od toho, v němž žila jako vdaná žena.

Poděkovala Blakeovi, že to vyřídil, a vydala se do Centra. Když se odpoledne vracela domů, našla na schodech omluvný dopis od Jeremyho.

Ujišťoval ji, že ji už nebude obtěžovat.

Každý zřejmě prožíval konec terapie po svém, ale Jeremy to dal najevo tím nejhorším způsobem.

Ophélie si začala zvykat na novou práci ve Wexlerově centru a na své potíže brzy zapomněla. Byla velmi zaneprázdněná a občas měla pocit, že zapomíná i dýchat. Práce a všechno, co se zde učila, se jí nesmírně líbilo. Dnes dostala na

starost

dva

případy.

Manželský pár se dvěma dětmi, kteří pocházeli z Omahy a přišli o všechno.

Neměli peníze na jídlo, na nájem, oba rodiče ztratili práci a nemohli se dostatečně starat o děti. Nevěděli, na koho by se měli obrátit, a stále se sami snažili ze všech sil vrátit k normálnímu životu.

V Centru se pro ně snažili udělat maximum. Postarali se jim o jídlo, nahlásili je na pracovní úřad a sehnali školu pro děti. Během týdne se měli přestěhovat na ubytovnu a díky snaze zaměstnanců v Centru tam s nimi mohly jít i obě děti. Ophélie se nad jejich osudem málem rozplakala. Hovořila s jejich dcerou, která byla přesně ve věku Pip. Znovu si připomněla, jaké štěstí potkalo v životě ji a Pip. Raději si ani nezkoušela představit, co by se dělo, kdyby Ted zemřel a nic jim po něm nezůstalo.

Další případ byla matka s dcerou.

Matce bylo ke čtyřiceti a byla alkoholička. Její dceři bylo sedmnáct a byla závislá na drogách. Žily spolu na ulici už přes dva roky. Situaci komplikoval ještě fakt, že dívka byla ve čtvrtém měsíci těhotenství. Do tohoto případu se vložila i Miriam spolu s jedním dalším zaměstnancem a sehnali oběma pobyt v léčebně, kde mělo být postaráno i o prenatální péči. Do večera bylo vše zařízeno a ráno mohly obě ženy nastoupit.

Koncem týdne se Ophélii z těch smutných osudů točila hlava, ale práce se jí líbila. Nikdy v životě si nepřipadala tak užitečná. Poznávala a učila se věci, které si dříve nedokázala ani představit. Několikrát za den se jí chtělo schovat tvář do dlaní a rozplakat se, ale věděla, že to si nesmí dovolit.

Nemohla dát klientům najevo, v jak těžké, a někdy až beznadějné situaci jsou.

Měla z práce spoustu nových dojmů a mrzelo ji, že když se večer vrátí domů, nemůže to všechno vyprávět Tedovi.

Věřila, že by ho ty příběhy také dojaly.

Tak se alespoň s něčím svěřila Pip, ale nechtěla ji zbytečně děsit. Osudy některých lidí byly příliš pohnuté a depresivní. Tenhle týden jim ve dveřích Centra zemřel bezdomovec, který k nim mířil pro pomoc. Byl to podvyživený alkoholik a selhaly mu ledviny. O něm se Ophélie před Pip raději nezmínila.

V pátek odpoledne bylo Ophélii jasné, že se rozhodla správně. Sžila se se spolupracovníky, její práci oceňovalo i vedení Centra. Byla ráda, že může být někomu prospěšná. Poprvé za celý rok zase našla proč žít.

Chystala se už domů, když kolem ní prošel Jeff Mannix z týmu, který pracoval po nocích venku. Zastavil se na kávu a dal se do řeči.

„Jak to jde? Měla jste hodně náročný týden?“ zeptal se s úsměvem.

„Řekla bych, že ano. Nemohu to srovnávat s vaší prací, ale jestli budou takové návaly pokračovat, budeme muset alespoň na chvíli zamknout dveře, abychom se tady nezbláznili.“

„Asi máte pravdu.“ Usmál se na ni a usrkl kouřící kávu. Chystal se zkontrolovat zásoby, které s sebou vozili v dodávce, a zjistil, že je třeba doplnit léky a hygienické potřeby. Většinou nechodil do práce před šestou večer, protože potom pracoval do tří nebo do čtyř do noci, ale měl svou práci ohromně rád, a tak mu v případě potřeby nevadilo být v centru i dřív.

Chvíli si povídali o muži, který ve středu zemřel na prahu Centra. Ophélie tím byla stále ještě rozrušená.

„Nerad to říkám, ale tohle vídám venku často, tak mě to ani příliš nepřekvapuje. Nevím, kolik lidí jsem se už snažil probudit, a když jsem je otočil, zjistil jsem, že jsou mrtví. Byly mezi nimi i ženy.“

Ale

musel

připustit,

že

mezi

bezdomovci je žen podstatně méně než mužů. Ženy většinou odcházejí do útulků, ačkoli i tam jim často hrozilo nebezpečí.

Tenhle týden Ophélie hovořila se dvěma ženami, které byly v útulku znásilněny, což prý není nic neobvyklého.

„Snažíte se přesvědčit sama sebe, že si na tu hrůzu časem zvyknete,“ řekl tiše Jeff, „ale nezvyknete si nikdy.“ Potom se na ni zadíval s úctou v očích. Slyšel o ní jen samou chválu. „A kdy se k nám přidáte vy? Už jste tady pracovala snad se všemi kromě nás, ale tu pravou práci poznáte, teprve až pojedete s Bobem, Millie a se mnou. Nebo je to na vás příliš velké sousto?“ Byla to výzva, ale Jeff, ačkoli si velmi cenil ostatních spolupracovníků, byl přesvědčený, že největší kus práce dělá právě jeho tým vyjíždějící v noci do ulic. Vystavovali se velkému nebezpečí a poskytli za jedinou noc více pomoci, než se celému Centru podařilo za několik dní. A myslel si, že Ophélie by měla jejich práci poznat.

„Nejsem si jistá, jestli bych vám byla k něčemu dobrá,“ řekla Ophélie upřímně.

„Slyšela

jsem,

že

jste

opravdoví hrdinové, a já bych zřejmě vůbec neměla odvahu vystoupit z auta.“

„Ano, možná prvních pět minut. Ale potom zapomenete, kde jste, a děláte, co musíte. Připadáte mi dost odvážná.“

Sice se o Ophélii v Centru říkalo, že má hodně peněz, ale nikdo to s jistotou nevěděl. Usuzovali jen podle jejího perfektního oblečení,

drahých

bot

a adresy v Pacific Heights. Jenže také se o ní vědělo, že dokáže tvrdě pracovat, podle

Louisy

dokonce

pracovala

mnohem

víc

než

někteří

stálí

zaměstnanci. „Co děláte dnes v noci?“

naléhal na ni Jeff a Ophélii to nebylo zrovna příjemné. „Nemáte schůzku?“

zeptal se poněkud neomaleně. Ale Ophélie věděla, že tak zpříma jedná s každým, a neměla mu všetečnou otázku za zlé. Jeff byl mladý, silný a chytrý muž, kterému záleželo na jeho práci.

Někdo jí prozradil, že jednou málem přišel na ulici o život, ale byl natolik statečný, že druhý den vyjel znovu. Byl možná trochu lehkomyslný, ale Ophélie ho obdivovala. Ochotně riskoval svůj život pro dobro druhých.

„S nikým se nescházím,“ odvětila prostě. „Mám malou dceru a budu s ní doma. Slíbila jsem jí, že ji vezmu do kina.“ Kromě prvního fotbalového utkání Pip žádné jiné plány na víkend neměly.

„Tak ji vezmete zítra. Chtěl bych, abyste s námi jela. Už jsem o tom hovořil včera večer s Millie. Měla byste vidět, co děláme. Alespoň jednou.

Potom už budete vždycky nahlížet na život trochu jinak.“

„Hlavně

pokud

utrpím

nějaké

zranění,“ řekla ponuře. „Nebo když zemřu. Má dcera už má na světě jenom mě.“

„Nebojte se, Opie,“ řekl a zamračil se. Neuměl její jméno pořádně vyslovit, a tak si ho jednoduše zkrátil. „Dáme na vás pozor. Co vy na to?“

„Nemám nikoho, komu bych mohla Pip na noc svěřit,“ uvažovala zamyšleně.

Jeffově výzvě bylo těžké odolat.

„V půl sedmé?“ Přivřel oči a na jeho tmavém obličeji se rozzářil široký úsměv. Byl to hezký muž. Sloužil u námořnictva a devět let byl členem jednotky rychlého nasazení. „V jejím věku jsem se už sám staral o svých pět bratrů, protože matka byla každý týden ve vězení. Byla prostitutka.“ Ophélie se už něco o jeho životě dozvěděla od ostatních. Věděla také, že po matčině smrti všechny své sourozence svědomitě vychovával. Jeden z bratrů získal stipendium na Princetonu a druhý se dostal na Yale. Z obou se stali právníci.

Nejmladší z bratrů studoval medicínu, další byl mluvčím Organizace proti násilí a pátý bratr byl hlavou rodiny se čtyřmi dětmi a kandidoval do Kongresu.

Jeff

byl

skutečně

výjimečný

a obdivuhodný člověk.

Ophélie stále váhala, zda s nimi má v noci jet do ulic, přestože si slíbila, že to nikdy neudělá. Připadalo jí to příliš nebezpečné.

„Tak pojeďte. Potom třeba zjistíte, že už se vám nebude chtít sedět za stolem, a přidáte se k nám. Odjíždíme v půl sedmé. Tak tady buďte.“ Byl to spíš rozkaz než pozvání a Ophélie řekla, že uvidí, co se dá dělat. O půl hodiny později, když vyzvedávala ze školy Pip, o jeho slovech stále přemýšlela. Cestou domů byla nezvykle tichá.

„Jsi v pořádku, mami?“ zeptala se Pip ostražitě. Ophélie ji uklidnila, že ano.

Pip si ji prohlédla od hlavy k patě a zjistila, že matka mluví pravdu. „Co jsi dneska dělala v práci?“

Ophélie jí jako vždy neřekla celou pravdu, a když dojely domů, zamířila do své ložnice, vytočila číslo Alice, paní, která jim

chodila

občas

uklízet,

a požádala ji, jestli by dnes nemohla Pip pohlídat. Paní souhlasila a domluvily se, že přijede v půl šesté. Ophélie netušila, jak se bude Pip tvářit, až jí to oznámí, ale byla

mile

překvapená.

Pip

prohlásila, že bude stejně lepší jít do kina v sobotu, protože má ráno zápas a chce se pořádně vyspat. Ophélie jí řekla, že v Centru pořádají akci, které se chce zúčastnit i ona, a Pip ji ubezpečila, že jí to nevadí. Byla ráda, že matka konečně dělá něco, co ji baví. Bylo to mnohem lepší, než když se před rokem musela celé dny dívat, jak matka ve dne spala a celé noci nervózně chodila po domě.

Alice dorazila přesně v půl šesté.

Když Ophélie odcházela, Pip se dívala na televizi a vypadala spokojeně.

Ophélie si oblékla džínsy, silný svetr, lyžařskou bundu a pohorky, které neměla na nohou léta. Pro jistotu si s sebou vzala i háčkovanou čepici a rukavice, kdyby jí byla zima. Noci v San Franciscu bývaly

často

chladné

a nezáleželo na tom, jaké je zrovna roční období. Ophélie věděla, že si s sebou Jeff a jeho společníci vozí koblihy, sendviče a termosku kávy a většinou se během noci ještě zastaví u McDonalda.

Byla připravená, ale když parkovala před Centrem, začalo ji podivně šimrat v žaludku. Věřila, že to, co ji čeká, bude velmi zajímavé. Ale také věděla, že kdyby se o jejím výletě dozvěděla Andrea, Pip nebo Matt, snažili by se jí to rozmluvit. Musela si přiznat, že má strach.

Vystoupila z auta a zamířila ke garážím vzadu za Centrem. Tam našla Boba. Jeťfa a Millie, jak nakládají věci do dodávky. Doplňovali zásoby jídla, oblečení, Ophélie spatřila i několik spacích pytlů. Jeff se k ní obrátil s úsměvem ve tváři a vypadal potěšeně.

„Páni, já nevěřím svým očím. Ahoj, Opie. Vítej ve skutečném světě.“

Nevěděla, jestli to má brát jako kompliment, ale Jeff měl z jejího příchodu opravdu radost. Millie se na ni také přátelsky usmívala.

„Jsem ráda, že jste přišla,“ řekla klidně a dala se znovu do práce. Za další půlhodinu měli auto naložené. Ophélie jim pomáhala, i když ji bolela záda. Ale to byl pouze začátek. Jakmile byli hotovi, Jeff jí řekl, že pojede v druhé dodávce s Bobem.

Vysoký tichý Asiat na ni zamával a ukazoval na sedadlo spolujezdce.

„Určitě s námi chcete jet?“ zeptal se mírně a otočil klíčkem v zapalování.

Znal Jeffa a věděl, že dokáže lidi dotlačit do věcí, které by nikdy sami od sebe neudělali. Ale oceňoval, že s nimi Ophélie jede. Vůbec nemusela tu cestu podnikat, protože nemusela nikomu nic dokazovat. Stejně na ní bylo poznat, že patří do úplně jiného světa, ale získala si jejich uznání za to, že je ochotná jet s nimi v noci do nebezpečí. „Nemusela jste na jeho pozvání přistoupit. Říkají nám kovbojové a musím přiznat, že jsme trochu blázni. Nikdo vás nebude považovat za

zbabělce,

když

vystoupíte.“ Dával jí poslední šanci, aby si své rozhodnutí rozmyslela dřív, než bude pozdě. Netušila, co je venku čeká.

„Jeff by si ale myslel, že jsem zbabělec.“ Usmála se a Bob se hlasitě rozesmál.

„No, možná že ano. Ale co? Na něm snad nezáleží. Vážně chcete jet, Opie?“

Ophélie se naposledy zamyslela a dlouho se na něj mlčky dívala.

Zhluboka se nadechla a ještě jednou si ho změřila. Usoudila, že se s ním nemá čeho bát. Znala ho sice krátce, ale poznala, že se na něho může spolehnout.

Druhá dodávka na ně zatroubila. Jeff už byl netrpělivý a nechápal, proč tak dlouho nejedou.

„Jedete, nebo ne?“ zeptal se Bob naposledy.

Ophélie pomalu vydechla, podívala se na něj a přikývla: „Jedu.“

„Tak dobře,“ odpověděl a přidal plyn. Obě auta pomalu vyjela z garáží.

Bylo přesně sedm hodin.

16

Dalších osm hodin sledovala Ophélie věci, o kterých se jí nikdy ani nesnilo a přitom se odehrávaly jen pár mil od jejího domova. Projížděli místy, kde nikdy nebyla. Temnou uličkou, ze které šel strach a kde viděli lidi, kteří měli na nohou místo bot velké boláky. Někteří z nich byli i v chladném počasí polonazí, s obličeji plnými jizev a škrábanců.

Projížděli také místy, kde byli lidé poměrně čistí, oblečení, ale i oni spali na zemi na rozložených novinách.

Kamkoli přijeli, ozývaly se jen samé díky. Byla to dlouhá a náročná noc.

Ophélie si snad ještě nikdy v životě nepřipadala tak užitečná a statečná. Snad jen tehdy, když porodila Chada a Pip.

Celou noc pracovala s Bobem a bylo to, jako by spolu pracovali už léta.

Nemusel jí říkat, co má dělat, Ophélie poslouchala svůj instinkt. Rozdávala spací pytle a oblečení, Jeff a Millie zase léky a hygienické potřeby. Cestou zpět do Centra objevili nové tábořiště mladých bezdomovců a Bob si to místo poznamenal. Vysvětlil Ophélii, že mají ještě jeden tým pro práci s lidmi a dětmi, kteří utekli z domova a ocitli se na ulici teprve nedávno. Dá jim ráno adresu a oni se je budou snažit přivést do Centra. Málokomu se chce z ulice odejít, protože

jsou

většinou

přesvědčeni, že je pošlou do dětského domova, a vůči útulkům mají nedůvěru.

Ophélii jich bylo líto. Nikdy neviděla tolik mladých lidí v tak ubohých podmínkách. Většina z nich jí připadala jako ztracené případy. Zapomenutí lidé, tak je nazýval Bob. Byli vděční za sebemenší pomoc,

kterou

dostali.

Někteří z nich jen tiše stáli a plakali.

„Chápu to,“ řekl jí Bob, když se vrátila uslzená do auta.

„Já občas také pláču. Tihle mladí mne dohánějí k slzám… a ti staří…

nemůžeme jim dostatečně pomoci…

Kdybych já byl mladý a žil mezi nimi, vsadím se, že bych skončil na drogách.

Jaké jiné potěšení by mi zbývalo?“

Ophélie se té noci naučila o lidech víc než za celý svůj život. Byla to lekce, na kterou nikdy nezapomene. Když se o půlnoci zastavili na hamburgery u McDonalda, Ophélie se při jídle cítila provinile. Těžko se jí polykalo a nebyla skoro schopná upíjet horkou kávu, protože myslela na lidi, kteří hladoví venku v zimě a kteří by dali nevím, co za její šálek kávy a hamburger.

„Jak se vám to líbí?“ zeptal se Jeff a Millie si konečně sundala rukavice.

Byla zima a Ophélie si své ještě nechávala na rukou.

„Je to úžasné. Děláte ohromný kus práce,“ řekla s obdivem. Byla velice dojatá. Na Boba zase udělala velký dojem ona. Byla milá a jemná a se všemi bezdomovci jednala

lidsky

a s respektem. Pracovala usilovně, a když si o ní chvíli povídal s Jeffem, ten souhlasně přikyvoval. Dobře věděl, co dělá, když ji zval na noční směnu.

Všichni v Centru o ní říkali, že je skvělá, a on ji chtěl získat pro svůj tým dřív, než bude zahlcená

papírováním

někde

v kanceláři. Dokázal vycítit, že by byla cenným a užitečným pomocníkem, pokud by se ovšem k té práci nechala přemluvit. Většina brigádníků mívala z jejich vyjížděk strach a nikdy se k nim nepřidávali. Ani muži ne.

Po jídle zamířili do Potrero Hill a potom do Hunters Point. To měla být jejich poslední zastávka. Když tam dorazili, Bob Ophélii upozornil, aby se držela za ním a byla opatrná. Tohle místo bylo

obzvlášť

nebezpečné.

Soustřeďovali se tu agresivní narkomani a všude se válely použité injekční stříkačky a jehly. Sotva to řekl, Ophélie byla schopná myslet jen na Pip.

Nemohla si dovolit, aby se zranila nebo aby ji někdo zabil.

V tu chvíli poprvé zalitovala, že se dala k nočnímu výletu přemluvit.

A znovu musela všechny obdivovat.

Tihle lidé nasazovali život každou noc, aniž by byli ozbrojení.

Když se konečně vrátili zpátky do garáží v Centru,

Ophélie byla překvapená, že není vůbec unavená. Naopak, byla plná energie.

„Díky, Opie,“ řekl jí Bob vlídně, když vypnul motor. „Odvedla jste dobrou práci.“ A myslel to opravdu vážně.

„Děkuju,“ odpověděla s úsměvem.

Velice si jeho pochvaly vážila. Bob jí byl sympatičtější než Jeff. Byl milý, tichý a vážil si lidí, se kterými jednal.

Během těch pár hodin, které strávili spolu, se od něho dozvěděla, že byl ženatý, ale manželka mu před čtyřmi roky zemřela

na

rakovinu.

Sám

vychovával tři děti a s domácností mu pomáhala jeho sestra. Díky tomu, že pracoval po nocích, mohl být s dětmi přes den. Zdálo se, že neuvažuje o riziku, které jeho povolání obnáší, protože jako

policista

se

často

vystavoval ještě horším nebezpečím.

Pobíral invalidní důchod, takže mu nevadil nízký plat, který dostával v Centru. Miloval svou práci a na peníze nehleděl. Nebyl to takový blázen jako Jeff. Byl mírnější a celou noc jí s ním bylo dobře. S překvapením zjistili, že cestou zpátky snědli krabici plnou koblih sami. Ophélie byla přesvědčená, že toho dokázala tolik sníst jen proto, že byla v nesmírném stresu. Uvědomila si také, že během těch několika hodin mezi sedmou večer a třetí ráno se z ní a Boba stali přátelé.

„Uvidíme se zase v pondělí?“ zeptal se jí Jeff, když vystoupili. Díval se jí přímo do očí a jednal na rovinu, jak bylo jeho zvykem. Ophélii jeho otázka překvapila.

„Vy chcete, abych s vámi jela znova?“

„Chceme, abyste patřila k našemu týmu.“ Jeff se rozhodl rychle, protože ji celou noc sledoval při práci a pozorně poslouchal, co mu o ní říkal Bob.

„Musím si to promyslet,“ řekla Ophélie opatrně, ale v podstatě byla rozhodnutá. „Nemůžu s vámi jezdit každou noc.“ Neměla to udělat ani dnes, nebylo to fér vůči Pip. Ale všichni ti lidé, jejich tváře a ztracené duše, které spaly u nádraží, pod mosty a v přístavu, ji potřebovaly. Věděla to. Poznala, že tohle je její poslání, přestože je velice nebezpečné.

„Mohla

bych

jezdit

maximálně dvakrát týdně. Mám doma malou dceru.“

„Kdybyste

chodila

na

schůzky

k psychologovi, byla byste z domova pryč častěji.“ Jeff si přesně pamatoval, co mu vyprávěla, a dal jí najevo, co si o jejím váhání myslí.

„Mohu si to ještě rozmyslet?“ Ophélie se cítila pod tlakem, ale to bylo přesně to, co Jeff chtěl. Chtěl ji mít ve svém týmu.

„Je to opravdu nutné? Řekl bych, že víte, co chcete.“ Ophélie to skutečně věděla, ale nechtěla se rozhodovat zbrkle a pod svými dojmy dnešní noci.

„No tak, Opie. My vás potřebujeme…

A oni také…“ V jeho očích se zračila tichá prosba.

„Dobrá,“ vydechla. „Tak tedy dvakrát týdně.“ Znamenalo to, že bude pracovat v úterý a ve čtvrtek v noci, místo v pondělí, ve středu a v pátek přes den.

„Výborně,“ řekl Jeff a poplácal ji po ruce. „Jsi naše.“

„Tobě se nedá odolat.“

„To je pravda,“ odpověděl. „Tak nezapomeň, Opie, uvidíme se zase v úterý večer.“ Zamával na ni a byl pryč. Millie nasedla do svého auta, které stálo zaparkované vedle garáží, a odjela.

Bob doprovodil Ophélii k jejímu vozu a ona mu ještě jednou poděkovala.

„Děkuju, že jste mě s sebou vzali.“

„Není zač. Cokoli uděláš, má pro ty lidi venku velký význam. A kdyby sis to rozmyslela, nic se neděje. Nedělej si z toho hlavu, Opie,“ řekl, když nastupovala do auta. „Ahoj příští týden.“

„Dobrou noc, Bobe,“ odpověděla a najednou ji přepadla únava. Ujížděla hlubokou nocí a přemýšlela, jak se asi bude ráno cítit.

Bob na ni zamával, pak se obrátil a odcházel ke svému vozu. V tu chvíli si Ophélie uvědomila, že se stala jednou z nich. Páni!

17

Když se Ophélie vrátila domů, rozhlížela se po domě, jako kdyby v něm byla poprvé. Luxus, pohodlí, barvy, teplo, jídlo v lednici, vana plná horké pěny. To všechno si uvědomovala víc než kdy dříve. Strávila ve vaně hodinu a stále si vybavovala to, co dnes večer viděla. Věděla, že ji v životě potkalo štěstí. Ta hrůza, co dnes poznala, byla horší než její smutek po Chadovi a Tedovi. Poznala, že proti tomu, co se děje tam venku, byla její vina – tím myslela své naléhání na Teda, aby tehdy vzal Chada na výlet – minimální. Když si vlezla do postele vedle Pip, která opět spala v její ložnici, byla vděčná za to, že má dítě a mohou si užívat společného života. Objala dceru kolem ramen a usnula. Ráno ji probudil pronikavý zvuk budíku. Na okamžik nevěděla, kde je. Zdálo se jí o ulicích a lidech, které tam potkala. Věděla, že jejich obličeje si bude pamatovat do smrti.

„Kolik

je

hodin?“

zeptala

se,

zamáčkla budík a položila hlavu na polštář vedle Pip.

„Osm. V devět mám zápas.“

„Ach… ano.“ To Ophélii připomnělo, že ona má svůj vlastní život. S Pip. A to, co dělala včera v noci, bylo možná poněkud bláznivé. Co by bylo s Pip, kdyby se jí něco stalo? Najednou se na své rozhodnutí dívala jinak. Celý tým byl opatrný a nikdo z nich zbytečně neriskoval, ale přesto bylo jasné, že jejich práce je hodně nebezpečná. Ona měla zodpovědnost za Pip a dobře si to uvědomovala.

Přemýšlela o tom celou dobu, co vstávala, oblékala se a šla připravit dolů snídani.

„Jaké to včera bylo, mami? Co jste dělali?“

„Byla

to

nesmírně

zajímavé

a vzrušující. Byla jsem venku se třemi lidmi, kteří se starají o bezdomovce na ulicích.“ Vylíčila Pip upravenou verzi toho, co dělala.

„Není to nebezpečné?“ zeptala se Pip, dopila pomerančový džus a pustila se do míchaných vajíček.

„Do jisté míry ano,“ připustila Ophélie. Nechtěla dceři lhát. „Ale tihle lidé jsou velmi opatrní a přesně ví, co dělají. Nic nebezpečného jsem s nimi v noci nezažila. 1 když na ulici se může přihodit leccos.“ Nemohla před Pip skrývat případná rizika.

„Pojedeš s nimi znovu?“

„Ráda bych. Co si o tom myslíš ty?“

„Líbilo se ti to?“ zeptala se Pip důrazně.

„Ano. Dokonce moc. Ti lidé venku potřebují pomoc.“

„Tak jim pomáhej, mami. Ale dávej na sebe pozor. Nechci, aby se ti něco stalo.“

„Já taky ne. Možná s nimi ještě párkrát pojedu a uvidím, jak to bude fungovat. Jestli to začne být riskantní, přestanu s tím.“

„Tak dobře. A kromě jiného,“ dodala Pip přes rameno, když mířila z kuchyně nahoru, aby se převlékla, „jsem navrhla Mattovi, aby se přijel také podívat na zápas. Slíbil, že určitě přijede.“

„Ale co když to nestihne? Začínáte dnes hodně brzy.“ Ophélie nechtěla, aby byla Pip zklamaná, ale to netušila, že Matt myslel svůj slib vážně. „Já jsem zase pozvala Andreu, takže tam budeš mít hromadu fanoušků.“

„Doufám, že budu hrát dobře,“

podotkla Pip a oblékla si mikinu. Byla připravená k odjezdu. Ophélie otevřela zadní dveře u auta, aby mohla dovnitř naskočit Pěna, a za chvíli už mířily k hřišti, které bylo v parku poblíž Golden Gate. Byla trochu mlha, ale vypadalo to, že bude krásný den. Pip si pustila cestou nahlas rádio a Ophélie se opět přistihla, že myslí na lidi, které včera viděla.

Chudáci,

kteří

spí

v krabicích, přikrytí rohožkou. Za denního

světla

jí

něco

takového

připadalo neuvěřitelné. Najednou byla ráda, že souhlasila s nabídkou, aby zase vyrazila s týmem ven. Už se nemohla dočkat. V duchu se usmála. Sotva dorazily na hřiště a vystoupily, Ophélie byla překvapená, že vidí Matta. Pip vyjekla radostí, rozeběhla se k němu a objala ho. Měl na sobě starou koženou bundu, která vypadala, jako by s ní prošel několika válkami, a džínsy. Na nohou měl sportovní boty, a když se Pip rozběhla na hřiště, díval se za ní s otcovským výrazem v očích.

„Ty jsi skutečně věrný přítel. Musel jsi z pláže odjíždět za svítání.“

V Ophéliině úsměvu byl i vděk.

„Neboj se, vyjel jsem v osm. Myslím, že tady bude zábava.“ Nechal si pro sebe, že před rozvodem jezdíval s Robertem na všechny jeho zápasy.

Hodně

jich

navštívil

i

potom

v Aucklandu.

„Pip doufala, že přijedeš. Děkuju ti, žes ji nezklamal.“ Ophélie to myslela vážně. Matt vlastně nezklamal Pip ještě ani jednou od jejich seznámení. Byl to člověk, na kterého se mohly obě spolehnout.

„Za nic na světě bych si to nenechal ujít. Dříve jsem býval trenér.“

„Tak to jí raději neříkej, nebo tě donutí, abys trénoval i její tým.“

Oba se rozesmáli. Přešli k hřišti a sledovali hru. Pip hrála výborně a dokonce dala gól, zrovna když dorazila Andrea s

miminkem.

Ophélie

ji

seznámila s Mattem a chvíli si společně povídali. Ophélie si raději nezkoušela představit všechny zvědavé otázky, kterými ji Andrea zasype, až budou spolu samy, a které se všechny budou týkat Matta. Snažila se působit přirozeně a sledovala se zaujetím hru. Když se chlapeček rozplakal a nebyl téměř půl hodiny k utišení, Andrea se rozloučila a odjela ho nakrmit. Ophélie už teď věděla, co uslyší, až se s přítelkyní příště uvidí. Snažila si nevšímat všech těch významných pohledů, které na ni Andrea při loučení vrhala.

„Andrea je kmotra Pip a moje nejlepší přítelkyně,“ vysvětlila potom Mattovi.

„Pip mi o ní a jejím synkovi vyprávěla. Pokud jsem to dobře pochopil, je to asi odvážná žena.“ Snažil se nenápadně naznačit, že ví o tom, jak si šla obstarat dítě do spermatické banky, a Ophélie pochopila. Velmi si jeho ohleduplnosti cenila.

„Bylo to odvážné. Původně si myslela, že nikdy nebude mít děti, a teď je to ta nejzamilovanější máma na světě.“

„Je vážně roztomilý,“ odvětil Matt a začal zase sledovat zápas. Oba dva byli nadšení, protože Pipin tým vyhrál, a Pip zářila pýchou, když ji pochválili.

Matt je pozval na oběd, a tak jeli podle přání Pip do restaurace na lívance. Po obědě se Matt rozloučil a odjel domů – chtěl pracovat na portrétu. Pošeptal to před odjezdem Pip, a ta na něho spiklenecky zamrkala.

Sotva dorazily domů, rozezvonil se telefon. Ophélie tušila, kdo to asi bude.

„Ale, ale… tak on už chodí na zápasy Pip?“ ptala se Andrea pobaveně. „Zdá se mi, že mě nějak vynecháváš ze hry.“

Ophélie se rozesmála. „Třeba ji má rád a jednou se z něj stane můj zeť.“

Přesně

tohle

čekala.

„Vůbec

tě

nevynechávám ze hry.“

„Ty jsi opravdu blázen. Tohle je ten nejkrásnější mužský, jakého jsem za posledních pár let viděla. Jestli je normální, neváhej a ber ho. Myslíš, že je?“ Andrein hlas byl plný zájmu.

„Co jestli je?“ Ophélii hned nedošlo, jak to Andrea myslí. Brala Matta jako dobrého přítele.

„Normální. Nebo je homosexuál?“

„Asi není, já jsem se ho nikdy neptala.

Proboha, vždyť byl ženatý a má dvě děti.

O co ti vlastně jde?“

„Mohl se z něj stát homosexuál po rozvodu,“ uvažovala nahlas Andrea.

„I když já jsem přesvědčená, že není.

Řekla bych ale, že ty jsi blázen, když ho nechceš a máš takovou příležitost. Muži jako on mohou zmizet z dosahu dřív, než stačíš kýchnout.“

„No, tak já se nechystám kýchat a navíc vím, že on chce být sám.“

„Možná má jen deprese. Bere nějaké léky? Mohla bys mu to navrhnout, jenže počítej s tím, že mají vedlejší účinky.

Některá antidepresiva potlačují chuť na sex. Ale dá se koupit viagra,“ prohlásila Andrea optimisticky a Ophélie protočila oči.

„Určitě mu to navrhnu. Bude jistě štěstím bez sebe. Na to, aby s námi povečeřel, nepotřebuje žádnou viagru.

Navíc se mi nezdá, že by trpěl depresemi. Jen ho velmi ranil rozvod.“

A v tom byl obrovský rozdíl.

„To vyjde nastejno. Jak je to dlouho, co ho manželka opustila? Deset let? To není normální, aby byl tak dlouho sám.

Nebo aby se tak zajímal o Pip. Věřím, že není pedofil, ale potřebuje vztah a zrovna tak ho potřebuješ ty.“

„Děkuji, doktorko Wilsonová, už se cítím mnohem lépe. Chudák, kdyby věděl, jak se mu snažíš zorganizovat život. A mně rovněž. A že mu předepisuješ viagru.“

„Někdo to musí udělat. On je zřejmě neschopný si život zorganizovat sám a ty také. Nemůžeš zůstat sama až do smrti.

Za pár let ti odejde Pip, a co potom?“

„Už jsem o tom přemýšlela a musím přiznat, že mě z takových představ přepadá hysterie. Budu si na to prostě muset zvyknout.“ Opravdu to byla věc, která ji velmi děsila. Nedokázala si představit, že žije sama, bez Pip. Ale Matthew Bowles nebyl řešením. Snad se s tím časem smíří. Teď si ale hodlá užít Pip, co nejvíc to půjde. Po jejím odchodu ji bude muset nahradit prací, přáteli, zkrátka čímkoli to půjde. „Matt není odpověď,“ řekla rozhodně.

„Proč ne? Mně připadá sympatický.“

Dokonce víc než sympatický.

„Tak za ním jdi a nabídni mu viagru.

Jsem si jistá, že ti bude vděčný,“ řekla Ophélie a rozesmála se. Andrea byla neodbytná, ale právě to se na ní Ophélii vždycky líbilo.

„Možná bych za ním mohla zajít. Kdy má Pip další zápas?“

„Ty jsi nemožná. Proč za ním prostě nezajedeš

do

Safe

Harbouru

a nezaklepeš mu na dveře? Třeba by na něj tvá snaha zachránit ho udělala dojem.“

„To zní jako dobrý nápad.“ přitakala Andrea vesele.

Ještě si chvíli povídaly a Ophélie si raději nechala pro sebe zážitky ze včerejší noci. K večeru se vydaly s Pip do kina, po návratu se navečeřely a v deset už obě tvrdě spaly v Ophéliině posteli.

Tou dobou v Safe Harbouru Matt stále pracoval na portrétu Pip. Soustředil se na její ústa a snažil se vybavit si, jak se tvářila, když k nim běžela po vyhraném zápase. Její úsměv byl nezapomenutelný a on ji měl rád. Měl rád i Ophélii, ale musel si přiznat, že ve společnosti Pip se cítí lépe. Pip byla andílek a zároveň lesní víla. Skřítek a moudrá duše starého člověka v těle dítěte. Jak ji maloval, snažil se všechny tyto vlastnosti zobrazit. Když skončil a šel si lehnout, byl se svou prací spokojený. Ráno ho probudil telefon. Volala Pip. Hned se začala omlouvat, že volá brzy a vzbudila ho.

„Moc mě to mrzí, Matte. Myslela jsem, že už budeš vzhůru.“ Bylo půl desáté a jí to připadalo jako spousta hodin. Jenže Matt šel spát až okolo druhé.

„Nic se neděje. Pracoval jsem dlouho do noci na tvém portrétu. Brzy bude hotový.“ Měl radost a Pip také.

„Mamince se bude určitě moc líbit,“

ujišťovala ho Pip. „Co kdybychom zašli jeden den na večeři a tys mi ho ukázal?

Maminka bude totiž dvě noci v týdnu v práci.“

„A co bude dělat?“ Mattův hlas zněl překvapeně. Nevěděl, že by si Ophélie našla kromě brigády v Centru ještě jinou práci. Tohle vypadalo vážně.

„Bude jezdit s autem a pomáhat bezdomovcům na ulicích. Každé úterý a čtvrtek. Bude pryč skoro celou noc a mě bude hlídat Alice. Přespí u nás, aby nemusela jezdit tak pozdě domů.“

„To zní zajímavě,“ prohlásil stručně Matt. Ale také velmi nebezpečně, pomyslel si v duchu. Nechtěl Pip zbytečně polekat, a tak si to nechal pro sebe. „Rád přijedu a půjdu s tebou na večeři. Možná bychom měli raději počkat, až bude mít maminka volno a vzít ji s sebou. Aby si nemyslela, že ji odstrkujeme.“ Matt byl ve Ophéliině společnosti rád. Jejich názory na výchovu dětí se téměř nelišily a on si jí velice vážil za to, jak sama zvládá výchovu Pip.

„Co kdybys přijel příští týden?“

„Zkusím to,“ slíbil, ale nakonec z té plánované večeře sešlo. Několik týdnů se nemohli shodnout na vhodném datu.

Matt pracoval na portrétu a měl nějaké vyřizování ohledně svého podnikání.

Ophélie byla zavalená prací mnohem víc, než původně očekávala. Rozhodla se, že bude pracovat v Centru tři dny v týdnu a ještě i ty dvě noci venku. Bylo to velké sousto. A také Pip měla spoustu úkolů, i když to nerada přiznávala.

Matt jim zavolal až prvního října a navrhl jim, jestli nechtějí přijet k moři na celý víkend. Zdálo se mu, že Ophélie hodně váhá,

má-li

jeho

nabídku

přijmout, ale vzápětí mu své rozpaky vysvětlila.

„Den před tím bude výročí Tedovy a Chadovy smrti,“ řekla smutně.

„Myslím, že to pro nás bude náročný den, a nedokážu odhadnout, jak rychle se z té nálady dostaneme. Nechci k tobě přijet a být v depresi. Možná bychom to mohli o týden odložit. Ten další týden bude mít totiž Pip narozeniny.“

Mattovi se matně vybavilo, že mu o dni jejich výročí už kdysi říkala.

„Můžeme zvládnout obojí. Ten den po výročí bychom mohli třeba hrát na tichou poštu. Jsem si jistý, že by vám změna prostředí prospěla. Nemusíš mi nic předem slibovat, stačí, když se ozveš to ráno. Uvidíš, jak na tom budeš psychicky. A ten další víkend bych rád vzal tebe a Pip na večeři, abychom pořádně oslavili její narozeniny.“

„Jsem si jistá, že by se jí to líbilo,“

prohlásila Ophélie upřímně. Když se loučili, slíbila Mattovi, že mu zavolá ráno po výročí. Byla sice přesvědčená, že ho do té doby ještě uslyší, a přestože byla v

poslední

době

hodně

zaneprázdněná, jeho hlas v telefonu vždycky ráda slyšela.

Pověděla Pip o obou pozváních a ta byla viditelně potěšená, i když se v srdci toho blížícího se výročí nesmírně obávala. Nevěděla, jak to maminka zvládne. Jestli potom zase bude taková jako nyní. Vedla si čím dál lépe, ale ten den pro ně znamenal hrozbu.

Ophélie objednala za Teda a Chada mši v kostele svátého Dominika a kromě toho neměly nic jiného v plánu. Jelikož se po výbuchu letadla nenašly žádné ostatky, Ophélie si nepřála, aby Ted a Chad měli náhrobní kámen nad místem, kde nikdo neleží. Nechtěla si budovat památníček, kam by chodila plakat, a oni by tam stejně nebyli. Takhle to vysvětlila před rokem Pip a řekla jí, že budou nosit otce a Chada navždy ve svých srdcích. Jediné, co se po nich na místě nehody našlo, byl Tedův snubní prsten a Chadova sponka z opasku.

Obojí bylo tak zničené, že se to téměř nedalo poznat, ale Ophélie si obě věci pečlivě schovala.

Rozhodla se, že o výročí tedy půjdou na mši a zbytek dne stráví doma a budou vzpomínat na své blízké, které ztratily.

A právě toho vzpomínání se Pip obávala nejvíc. Jak se den výročí začal přibližovat, začala se toho bát i Ophélie.

Tušila, že ten den bude k nepřečkání.

18

Den výročí se probudil do krásného, slunečného rána. Sluneční paprsky pronikaly okny do Ophéliiny ložnice a vzbudily ji i Pip. Pip u ní od začátku září spala v posteli téměř denně. Ophélii se to líbilo a byla Mattovi za ten nápad vděčná.

Toho rána byly ale obě zamlklé.

V myšlenkách se vracely ke dni, kdy se konal pohřeb. I tehdy svítilo sluníčko, ale obě ho prožily v jakési strnulé otupělosti. Na obřadu se sešla spousta lidí. Tedovi kolegové a partneři, jejich společní přátelé a všichni Chadovi kamarádi i celá jeho třída. Ophélie si naštěstí mnoho

nepamatovala,

vzpomínky se jí točily v hlavě jedna přes druhou. Vybavovala si záplavu květin a Pip, která ji držela za ruku tak pevně, až to bolelo. A zaznělo Ave Maria, které snad nikdy neznělo krásněji. To byly vzpomínky, které si z hlavy nikdy nevyžene.

Vypravily se s Pip na mši. V kostele seděly tiše vedle sebe a čekaly na začátek. Na Ophéliino přání byla mše sloužena na památku Teda s Chadem, a kdykoli zaznělo jejich jméno, vstoupily jí do očí slzy. Zase se s Pip držely za ruce. Po mši poděkovaly faráři a každá zapálila v kostele jednu svíčku. Ophélie za svého manžela a Pip za bratra. Potom jely mlčky domů. V domě bylo celý den takové ticho, že by snad opravdu slyšely spadnout i ten příslovečný špendlík.

Bylo to úplně stejné jako před rokem.

Ani jedna nic nejedla, vůbec nemluvily, a když se odpoledne ozval u dveří zvonek, překvapeně

se

po

sobě

podívaly. Poslíček jim donesl květiny od Matta. Každá dostala svou kytici s kartičkou, na které stálo: „Myslím na vás, Matt.“ Obě byly nesmírně dojaté.

„Já ho miluju,“ řekla Pip prostě, když si přečetla svou kartičku. Pro ni bylo všechno tak jednoduché.

„Je to hodný muž a dobrý přítel,“

podotkla

Ophélie.

Pip

přikývla

a odnesla si svou kytičku nahoru k sobě do pokoje. Dokonce i Pěna byla celý den potichu. Zřejmě vycítila, že její velitelky nemají dnes šťastný den.

Andrea jim také poslala květiny, ale ty dorazily už včera odpoledne. Nebyla věřící a nechtěla s nimi jít na mši, ale Ophélie věděla, že i ona na ně bude celý den myslet – stejně jako Matt.

Večer se obě těšily do postele. Pip si zapnula v matčině ložnici televizi, ale Ophélie ji požádala, aby ji zase vypnula nebo se šla dívat jinam. Pip nechtěla být sama, tak raději zůstala v tiché místnosti společně s maminkou. Nakonec se jim podařilo usnout, což pro ně bylo po psychicky náročném dni vysvobození.

Ophélie se Pip nesvěřila s tím, že zašla do Chadova pokoje a vyplakala se tam, ale Pip to stejně tušila. Byl to pro ně hrozný den po všech stránkách. Den plný smutku a pocitu ztráty.

Ráno, když obě seděly v kuchyni za stolem, zazvonil telefon. Byl to Matt.

„Nevím, jestli se mohu zeptat, jaký byl včerejšek,“ začal opatrně, potom co se pozdravil s Ophélii.

„Raději se neptej. Byl tak strašný, jak jsem si to představovala. Ale už je to za námi. Moc ti děkuji za květiny.“ Bylo by těžké mu vysvětlovat, proč pro ni výročí tolik znamenalo. Nebyl důvod, aby zrovna ten den musel být o tolik horší než předcházející nebo následující dny, připadalo ji to jako oslava nejhoršího dne jejího života.

„Nechtěl jsem obtěžovat, a tak jsem včera raději nevolal,“ omlouval se Matt.

„Bylo to tak lepší,“ přiznala mu na rovinu Ophélie. Nechtělo se jí včera mluvit s nikým, i když Pip by jeho telefonát jistě uvítala. „Ty květiny byly skutečně nádherné. Oběma nám udělaly ohromnou radost.“

„Napadlo mě, jestli byste nechtěly přijet alespoň dneska. Určitě by vám to prospělo, co myslíš?“

Ophélii se nechtělo, ale tušila, že Pip by jela ráda. A také nerada odmítala milé pozvání.

„Já

bych

nebyla

moc

dobrý

společník.“

Stále

byla

ovlivněná

vypjatými emocemi ze včerejšího dne, zejména hodinami, které proplakala v Chadově pokoji. Vdechovala vůni jeho polštáře, který stále voněl jako on. Od jeho smrti nedokázala vyprat jeho povlečení a věděla, že to ani nikdy neudělá. „Nemohu ale mluvit za Pip, možná by tě ráda viděla. Promluvím s ní a zavoláme ti zpátky,“ řekla a položila sluchátko. Ale to už na ni Pip divoce mávala a volala: „Já chci! Já chci!“

Ophélie neměla to srdce ji zklamat, ačkoli sama neměla náladu někam jezdit.

Na pláž to nebylo daleko, sotva půlhodiny jízdy autem, a kdyby to nezvládala, mohly kdykoliv sednout do auta a za chvíli být doma. Věděla, že Matt by předčasný odjezd pochopil.

„Tak pojedeme, mami? Prosím?“

„Dobře,“ přitakala Ophélie. „Ale nechci se zdržet moc dlouho. Jsem unavená.“ Pip věděla, že je v tom i něco jiného, ale doufala, že až dorazí na pláž, matka se ze svého smutku dostane.

Poznala, že matka si s Mattem ráda povídá,

a

byla

přesvědčená,

že

procházka v písku podél oceánu jí udělá jenom dobře.

Ophélie tedy zatelefonovala Mattovi, že dorazí kolem poledne, a on měl velkou radost. Nabídla mu, že přivezou něco k obědu, ale odmítl. Slíbil, že připraví omelety, a kdyby na ně neměla Pip chuť, měl pro ni přichystanou arašídovou pomazánku a sladkosti.

Vyhlížel je z terasy, a když přijely, hned se zvedl ze staré židle a s radostí jim šel naproti. Pip ho objala a Ophélie ho opět políbila na obě tváře. Matt si okamžitě všiml, jak moc je smutná.

Vypadala, jako by měla na srdci stokilové závaží. Usadil ji do své židle na verandě a hodil jí přes nohy starou tenkou deku. Trval na tom, aby chvíli jen tak seděla a odpočívala. Pip nasměroval do kuchyně s tím, že mu pomůže udělat omelety se žampiony a nasekat bylinky.

Pip to ohromně bavilo, prostřela i stůl, a když ji Matt požádal, aby zavolala maminku, Ophélie byla překvapená, jak si na verandě odpočinula. Během oběda nepromluvila, ale v okamžiku, když Matt přinesl jahody se šlehačkou, se konečně začala usmívat. Pip se ulevilo. Po jídle si Ophélie šla pro něco do auta, Matt vařil čaj a Pip mu pošeptala s obavami v očích: „Myslím, že už vypadá líp, vid?“ Matta dojala její starost.

„Bude v pořádku. Včera to pro ni bylo těžké a pro tebe určitě také. Za chvíli vyrazíme na procházku po pláži a to mamince prospěje vůbec nejvíc.“

Pip mu vděčně stiskla ruku, ale to už Ophélie vcházela do dveří. Vzala z auta článek o Wexlerově centru, který chtěla Mattovi ukázat.

Pečlivě si ho přečetl a zadíval se na Ophélii s obdivem v očích. „Vypadá to jako velmi užitečná práce. Co přesně pro ně děláš ty, Ophélie?“ Už s ním o tom sice mluvila, ale byly to většinou jen povrchní informace.

„Pracuje na ulicích s venkovním týmem,“ skočila jim do řeči Pip a Malt se na ně šokované zadíval. O tomhle se mu Ophélie nikdy nezmínila.

„To myslíš vážně?“ Podíval se jí přímo do očí a ona přikývla. Snažila se dělat jako by nic, ale nenápadně hodila po Pip pohled, který jasně říkal, že se do toho neměla plést. Pip se něčeho takového dopouštěla málokdy, a tak se raději tvářila, že si hraje se psem. Byla v rozpacích, protože se bála, že se na ni maminka bude zlobit. „V tom článku se píše, že ten tým tráví na ulici celé noci a pomáhá bezdomovcům, kteří nejsou schopni dojít do Centra, a že objíždí nejnebezpečnější oblasti

v

San

Franciscu. Ophélie, tohle je bláznovství.

To nemůžeš dělat.“ Vypadal zděšeně a hlas se mu chvěl. Tohle pro něj nebylo příjemné zjištění.

„Není to tak nebezpečné, jak to vypadá,“ řekla Ophélie tiše a v duchu se jí chtělo Pip uškrtit. Musela ovšem uznat, že takovou reakci mohla od Matta očekávat. Sama si byla vědoma možného nebezpečí. Minulý týden na ně jeden narkoman namířil zbraň a jen díky Bobově výmluvnosti a uklidňování ji odložil. To Ophélii utvrdilo v tom, jak blízko jsou nebezpečí pokaždé, když vyjedou do ulic. Nemohla to před Mattem popřít, protože on na rozdíl od Pip dobře věděl, o co se jedná. „Všichni lidé v týmu jsou perfektně vycvičeni.

Dva z nich jsou bývalí policisté a experti na zbraně a jeden je bývalý námořník, který patřil k jednotkám rychlého nasazení.“

„Je mi jedno, kdo jsou ti lidé,“

prohlásil Matt ponuře. „Oni ti bezpečí nemohou nikdy zaručit. Na ulici se může přihodit ledacos. To už jsi určitě poznala. A ty si nemůžeš dovolit tolik riskovat.“ Významně pohlédl na Pip a Ophélie raději navrhla, aby se šli projít po pláži.

I venku vypadal Matt stále dost rozčileně. Pip s Pěnou je předběhly a honily se spolu v dálce po pláži. Matt s Ophélii pomalu kráčeli podél oceánu a Matt se za chvillku zase vrátil k její práci.

„Nemůžeš to přece dělat,“ začal naléhavě

a

dával

najevo

svou

nespokojenost. „Nemám právo ti říkat, co máš a nemáš, ale rád bych ho v tomto případě měl. Připadá mi to, jako kdybys toužila po smrti. Možná někdy uvažuješ o sebevraždě, ale to nemůžeš! Vždyť jsi jediná, koho Pip má. A kdybychom pominuli riziko smrti, proč riskuješ i pouhé zranění? Tam se ti může přihodit ledacos. Ophélie, moc tě prosím, aby sis to ještě jednou promyslela.“ Celou dobu vypadal Matt velmi vážně.

„Matte, já vím, že to může být nebezpečné.“ Ophélie doufala, že se jí ho podaří uklidnit. „Ale stejně tak můžeš narazit na nebezpečí i v normálním životě. Co kdybys někde havaroval se svým člunem? Mně opravdu připadá ta práce bezpečná. Lidé, se kterými pracuji, jsou velmi šikovní a opatrní.

Necítím, že bych s nimi něco riskovala.“

Téměř mu nelhala. Málokdy měla čas myslet na něco jiného, tak ji její práce pohlcovala.

Neustále

něco

nosila

z naloženého auta a pomáhala Bobovi a ostatním. Ale dobře věděla, že svými slovy Matta nepřesvědčí. Vypadal zklamaně.

„Jsi blázen,“ povzdechl si smutně.

„Kdybych byl tvůj příbuzný, nařídil bych ti, abys s tou prací přestala. Nebo bych tě zamkl doma ve tvém pokoji. Ale bohužel nejsem. Nechápu, jak mohou neškolené ženě dovolit, aby vykonávala takovou práci? Copak nikdo z vedení za tebe necítí zodpovědnost a neuvědomuje si, že riskuješ život?“ Zvedl se vítr a Matt se ho snažil překřičet. Pip tančila v dálce před nimi a byla šťastná, že je zase na pláži. Stejně šťastná byla i Pěna, která neustále proháněla ptáky a běhala do vody pro klacíky, které jí Pip házela.

Ale Matt dnes soustředil svou pozornost výhradně na Ophélii. „Jsou to blázni, stejně jako ty,“ zopakoval a byl rozčilený přístupem lidí z Centra.

„Matte, jsem dospělá. Mám právo rozhodovat o svém životě. Jakmile někdy dospěju k názoru, že je ta práce nebezpečná, přestanu s tím.“

„Do té doby budeš mrtvá. Jak můžeš být tak nezodpovědná? Až si to nebezpečí uvědomíš, může být příliš pozdě. Nemohu uvěřit, že jsi tak lehkomyslná.“ Matt sice uznal, že ta práce je obdivuhodná, ale pro ni zcela nevhodná. Protože má na starosti Pip.

„Pokud se mi něco stane,“ dobírala si ho, „budeš si muset vzít Andreu a společně se o Pip postaráte. Bude to výhoda i pro jejího chlapečka.“

„Tohle mi nepřipadá moc zábavné,“

odsekl Matt a v tu chvíli mluvil tak přísně, jako občas mluvíval Ted.

U Matta byl ale takový tón nezvyklý. On se však o Ophélii opravdu velice obával a připadal si úplně bezmocný, protože nedokázal její názor nijak změnit.

„Nevzdám to,“ varoval ji, když se vydali na cestu zpátky. „Budu tě přesvědčovat tak dlouho, až se té bláznivé práce vzdáš. Vždyť můžeš pracovat v Centru, ale jen přes den. Ten noční program je pro hazardéry nebo pro lidi, kteří nemůžou spát. Anebo pro ty, kteří kolem sebe nemají nikoho blízkého.“

„Můj spolujezdec v dodávce je vdovec a má tři malé děti,“ podotkla Ophélie tiše a dotkla se Mattovy paže.

„Pak asi i on občas myslívá na sebevraždu. Možná, že kdyby mi zemřela manželka a nechala mi tři děti, choval bych se stejně jako on. Ale ty to dělat nesmíš. Jestli jsi ode mě čekala souhlas, tak ten nikdy nedostaneš. A pokud jsi chtěla, abych se o tebe bál, tak se ti to povedlo. Budu žít v hrůze pokaždé, když budu vědět, že jedeš v noci ven.“

„Pip ti to neměla říkat,“ hlesla Ophélie, ale Matt prudce zavrtěl hlavou.

„Naopak. Jsem moc rád, že to udělala.

Jinak bych se to asi vůbec nedozvěděl.

Potřebuješ, aby si s tebou někdo rozumně promluvil, Ophélie. Musíš si to ještě celé znovu rozmyslet. Slib mi, že to uděláš.“

„Slibuju. Ale přísahám, že to není tak zlé, jak si představuješ. Kdybych měla nějaké potíže, okamžitě bych s tou prací přestala. Ale zatím jsem žádné problémy nezaznamenala.“ Raději se Mattovi nezmínila o tom, jak malý je jejich tým a že se často při práci rozdělí a každý pracuje sám. Kdyby se někdo pokusil jednoho z nich zabít, ostatní by mu těžko mohli přijít na pomoc. Bylo nutné pohybovat se obezřetně a mít oči otevřené. Nikdo si takové myšlenky nepřipouštěl, všichni čtyři hleděli jen na dobro bezdomovců.

„Náš rozhovor není ještě zdaleka u konce, to mi věř,“ řekl Matt, když vcházeli do jeho domku.

„Já jsem tohle neplánovala,“ snažila se mu Ophélie vysvětlit. „Prostě se to stalo. Jednou v noci mě vzali s sebou a já si tu práci zamilovala. Třeba bys mohl jet někdy s námi a zažít to na vlastní kůži.“

„Nejsem tak odvážný jako ty. Nebo takový blázen. Já bych se k smrti bál,“

přiznal Matt upřímně a měl v očích hrůzu. Ophélie se rozesmála. Nevěděla proč, ale připadalo jí správné, že se pro tu práci rozhodla a ničeho se už nebála.

Ovšem raději Mattovi zamlčela, že už stála před mužem, který na ně mířil pistolí. Kdyby mu to řekla, zamkl by ji doma, jak jí před chvílí hrozil.

„Není to tak strašné, jak si pořád myslíš. Většinou je to velmi dojemné, takže se mi chce sednout si na zem a plakat. Někdy mi to skutečně trhá srdce.“

„Já se jen obávám toho, že ti jednoho dne někdo vpálí do hlavy kulku.“ Bylo to od něj neomalené, ale přesně to vystihovalo jeho pocity. Už dlouho se mu netřásly nohy jako dnes. Možná od té doby, co mu Sally oznámila, že se stěhuje s dětmi do Aucklandu. Byl přesvědčen, že se jeho nová kamarádka řítí do záhuby, a nechtěl, aby se jí něco stalo. Kvůli ní, kvůli Pip – i kvůli sobě samému.

Záleželo

mu

na

obou

a uvědomoval si, že dává v sázku i své srdce.

Když přišli domů, přiložil na oheň v krbu poleno a Ophélie mu pomohla umýt nádobí. Potom dlouho stál a hleděl do ohně. Náhle se zadíval Ophélii přímo do očí a řekl: „Nevím, co tě od té bláznivé práce dokáže odradit, ale já udělám všechno pro to, aby sis uvědomila, že bylo hloupé s tím začínat.“

Nechtěl polekat Pip, a tak už o tom víc nemluvil. Ale celý zbytek odpoledne vypadal naštvaně a rozčileně. Když se dohodli na dni, kdy oslaví narozeniny Pip, rozloučili se.

„Mami, mrzí mě, že jsem mu pověděla o té práci s bezdomovci,“ přiznala se Pip cestou domů. Ophélie na ni přes rameno mrkla se smutným úsměvem na rtech.

„To je v pořádku, zlato. Myslím, že není dobré mít před ostatními tajemství.“

„Je ta práce opravdu tak nebezpečná, jak tvrdil Matt?“ Pip měla o matku strach.

„Ne, není,“ snažila se ji Ophélie uklidnit. Ona sama věřila tomu, že je s ostatními v bezpečí. „Musíme si jen dávat pozor. Nikomu z týmu se nikdy nic nestalo a všichni doufají, že to tak bude i do budoucna.“ Když tohle Pip slyšela, skutečně se uklidnila.

„Měla jsi to Mattovi vysvětlit, mami.

Myslím, že se o tebe hodně bojí.“

„To je od něho hezké. Záleží mu na nás.“

„Já Matta miluju,“ zašeptala Pip.

Během dvou dnů to bylo už podruhé, co to přiznala. Ophélie po zbytek cesty nemluvila. Uvědomila si, že je to už dávno, kdy se o ni někdo obával a chtěl ji chránit. To nezažila ani s Tedem. Ten jí v posledních letech moc pozornosti nevěnoval. Byl zavalený prací a neviděl důvod, proč by si měl o ni dělat starosti.

To Ophélie se takto obávala o Chada, zejména po jeho pokusech o sebevraždu, které Teda nechávaly chladným. Ale i přes jeho nezájem o syna manžela milovala.

Pip

ještě

večer

zatelefonovala

Mattovi, aby mu poděkovala za pěkný den na pláži, a on ji požádal, jestli by mohl chvíli mluvit s Ophélii. Skoro se bála vzít sluchátko do ruky, ale nakonec to udělala.

„Přemýšlel jsem o našem rozhovoru a názor jsem nezměnil. Zlobím se na tebe,“ pronesl rozrušeným hlasem. „To, co děláš, je ta nejnezodpovědnější věc, o které jsem kdy slyšel. Obzvlášť pro ženu ve tvé situaci. Myslím, že bys měla zase začít chodit na sezení.“

„To

vedoucí

mojí

skupiny

mi

doporučil práci v Centru,“ podotkla Ophélie opatrně, ale Matt zasténal.

„Jsem si jistý, že ho ani ve snu nenapadlo, že by ses přidala k tomuhle týmu. Nejspíš se domníval, že budeš bezdomovcům nalévat kávu, zavazovat rány nebo něco podobného.“ Matt už věděl, jaké služby Centrum poskytuje, protože si znovu přečetl článek, který mu Ophélie přivezla.

„Slibuju, že se mi nic nestane.“

„To nemůžeš slíbit nikomu. Ani sobě, ani Pip. Nemůžeš předem vědět, co se v noci na ulici může odehrát.“

„Ne, ale stejně tak mě může zítra na ulici přejet autobus nebo dostanu v noci ve své posteli infarkt. Nemůžeš ohlídat všechno, Matte, to určitě víš.“ Ophélie měla na život a umírání úplně jiné názory, než mívala před Tedovou a Chadovou smrtí. Věděla, že smrt je jediná věc na světě, kterou člověk nemůže ovlivnit.

„To

je

ale

mnohem

méně

pravděpodobné, a ty to víš.“ Mattův hlas zněl vyčerpaně a za chvíli hovor raději ukončil. Ophélie nehodlala s noční prací skončit a on to na ní poznal. Jen nevěděl, jak by ji od toho mohl odradit. Myslel na to celý týden, a když nastal den oslavy Pipiných narozenin, nemohl si pomoci a promluvil o tom s Ophélii znovu.

Vzal je na večeři do malé italské restaurace, která se Pip moc líbila.

Číšníci jí zazpívali k narozeninám italskou písničku a Matt jí dal nějaké malířské potřeby, po kterých toužila, a mikinu s nápisem Jsi má nejlepší přítelkyně. Ten nápis namaloval sám a Pip byla štěstím bez sebe. Byl to krásný večer, jako ostatně pokaždé, když byli pospolu, a Ophélie mu byla vděčná.

Ale dobře věděla, co přijde, až spolu budou sami. Viděla mu to na očích.

„Ty víš, co ti teď řeknu, vid?“ zeptal se jí vážně, když Pip odešla spát.

Ophélie přikývla.

„Tuším to.“ Usmála se. Velmi ji dojalo, že na ní Mattovi záleží. Jí na něm také hodně záleželo a uvědomovala si to vždycky, když ho viděla. Byla ráda, že se stal součástí jejich života.

„Přemýšlela jsi o tom? Já jsem stále přesvědčený, že bys měla z týmu odejít.“

Upřeně se na ni díval.

„Já vím. Pip mi poradila, abych ti řekla, že se nikdy nikomu ještě nic nestalo.

Všichni

jsou

opatrní

a ohleduplní a ví, jak se tam venku chovat. Nejsou to žádní blázni, Matte, a já také ne. Uklidnilo tě alespoň tohle?“

„Ne. To jen znamená, že jste zatím měli vždycky štěstí. A ty víš, stejně jako já, že nějaká nehoda se může přihodit kdykoli.“

„Možná že v naši práci věříme víc než ty. Vím, že ti to bude asi připadat bláhové, ale myslím, že Bůh by nepřipustil, aby se něco stalo lidem, kteří dělají tak prospěšnou práci.“

„A co když zrovna bude mít Bůh jiné starosti a jedné noci nad vámi přestane držet ochrannou ruku? Kromě vás má na starosti také hladovějící děti, povodně, války…“ Ophélie se už neudržela a musela se zasmát. Matt se k ní konečně také přidal.

„Já se z tebe zblázním. Nikdy jsem nepoznal nikoho tak tvrdohlavého, jako jsi ty. Nebo tak statečného,“ dodal tiše, „nebo tak obětavého. A také bláznivého.

Já jen nechci, aby se ti něco stalo,“

vysvětloval tiše. „Ty a Pip pro mě hodně znamenáte.“

„Ty pro nás také hodně znamenáš.

Připravil

jsi

pro

Pip

báječnou

narozeninovou oslavu,“ řekla vděčně.

Narozeniny, které měla před rokem týden po smrti otce a bratra, jako by ani nebyly. Letos se ale Pip výtečně bavila, a to hlavně díky Mattovi. Na příští víkend měla naplánovanou oslavu doma, na kterou si pozvala čtyři kamarádky ze školy, a už se moc těšila. Ale čas strávený ve společnosti Matta a jeho dárky pro ni znamenaly víc. Ophélii jen mrzelo, že mezi nimi teď stojí její práce, ale přesto se jí nehodlala vzdát. Matt to pochopil, stejně však nehodlal skončit s přesvědčováním, aby toho nechala.

Za chvíli se jim konečně podařilo změnit téma a báječně si u sklenky vína popovídali. Ophélie si musela přiznat, že se nikdy v životě ve společnosti muže necítila tak uvolněně a odpočatě.

Dokonce ani vedle Teda. Zdálo se, že také Matta její přítomnost těší. Když odjížděl, vypadal spokojeně, ale svou bitvu ještě nevzdal.

Ophélie potom pomalu vyšla nahoru do své ložnice a našla tam v posteli spící Pip. Lehla si vedle ní a než usnula, musela myslet na Matta. Byl to hodný muž a dobrý přítel a ona byla ráda, že na nich někomu záleží. Byl to příjemný večer. Občas ji napadlo, jestli na něm nezačíná být příliš závislá, ale vzápětí ty myšlenky zapudila. Byl to její přítel a nic víc.

Matt se cestou do Safe Harbouru spokojeně usmíval. Byl sice trochu překvapený tím, co udělal, když od Ophélie odjížděl, ale měl pro to dobrý důvod. Ten nápad dostal ve chvíli, kdy na stole za Ophélii uviděl fotografii.

Počkal, až odešla zkontrolovat Pip, a rychle se pro ni natáhl. V autě pak vzpomínal na skvělý večer, na to, jak se Pip tvářila, když jí zpívali číšníci, a vedle na sedadle ležela ve stříbrném rámečku fotografie usmívajícího se Chada.

19

Pip s Ophélii neviděly Matta až do večeře otců a dcer, která se konala tři týdny po narozeninách Pip. Matt měl hodně práce a ony také, přesto si našel každý den chvilku, aby Pip zavolal.

Ophélie se s ním snažila nemluvit o práci v Centru a on se na ni za to nezlobil. Jen ho mrzelo, že odmítala jeho argumenty a nedala se přesvědčit.

Matt se dostavil v šedém obleku, světle modré košili a vínové kravatě.

Pip na něho byla pyšná a spokojeně si ho odváděla na večeři, která se konala v tělocvičně ve škole. Ophélie se domluvila s Andreou a zašly na večeři do restaurace poblíž školy. Andrea si domluvila hlídání a byla ráda, že si může od synka na pár hodin odpočinout.

„Tak co je nového?“ zeptala se rovnou.

„Mám práci ve Wexlerově centru a Pip je ve škole docela spokojená. To je všechno. A co ty?“ Ophélie vypadala poslední dobou moc dobře. Práce v Centru jí prospívala a Andree to neušlo.

„To mě nezajímá,“ podotkla otráveně.

„Ty víš, co jsem chtěla vědět. Co je nového s Mattem?“

„Sel dnes s Pip na večeři otců a dcer,“ odpověděla Ophélie nevinně a věděla, že kamarádku rozčílí.

„To přece vím. Co je nového mezi ním a tebou?“

„Nebuď zvědavá. Jednou si vezme Pip a bude můj zeť.“ Ophélii jako by taková perspektiva pobavila.

„Ty jsi blázen. Asi opravdu bude homosexuál.“

„To pochybuju. A i kdyby byl, mně do toho nic není.“ Ophélie se tvářila, že se jí to netýká, a Andrea se opřela o židli se zklamaným

výrazem

v

očích.

Nedávno se začala scházet s jedním kolegou z kanceláře, ačkoli byl ženatý.

To ale Andree nikdy nevadilo. Chodila se spoustou ženatých mužů a tvrdila, že jí to vyhovuje. Nechtěla se vdávat a mít vedle sebe pořád stejného muže.

Ophélie ji přesto už dlouho podezírala, že to není tak úplně pravda. Zejména nyní, když měla dítě, by pro ni bylo lepší být vdaná. Andrea ale nevěřila, že by někdy našla někoho, s kým by se chtěla usadit a žít až do smrti.

„Ty s ním nechceš chodit?“ Andrea to nemohla

pochopit.

Ophélie

byla

atraktivní žena a bylo jí teprve dvaačtyřicet. Byla ještě příliš mladá na to, aby se vzdala společnosti mužů a strávila zbytek života truchlením nad ztrátou Teda.

„Ne,“ odpověděla Ophélie tiše.

„Nechci chodit s nikým. Stále si připadám, že jsem provdaná za Teda.“

A ať cítila k Mattovi cokoli, jejím přesvědčením to nepohnulo. Oba říkali, že jim vztah v této poloze vyhovuje.

Ophélii se zdálo být příliš riskantní očekávat od něj víc a nechtěla zkazit to, co mezi nimi bylo teď. To ale přítelkyni nechtěla vysvětlovat, protože věděla, že by to nepochopila.

„A co kdyby se Ted necítil stejně oddaný tobě? Co myslíš, že by dělal, kdybys místo něj zemřela ty? Jsi si jistá, že by to břemeno nesl také až do smrti?“

Ophélii otázka zarazila. Vybavily se jí staré bolestné vzpomínky, o kterých neměla Andrea ani tušení. Jenže tu rozčilovalo, jak Ophélie marní svůj život. Nemyslela si, že by za to zrovna Ted stál, přestože ho Ophélie velice milovala. Nebylo pro ni dobré být sama jen kvůli jeho památce. A Ophélie byla skutečně na nejlepší cestě stát se po zbytek života truchlící vdovou.

„Je mi jedno, co by udělal on,“

zašeptala Ophélie. „Já to prostě cítím takhle.“ Byla se svým rozhodnutím spokojená a nic na něm nemohlo změnit ani to, jak milý a přitažlivý je Matt Bowles.

„Možná, že Matt pro tebe není ten pravý. Co v práci? Je tam někdo zajímavý? Jak vypadá tvůj šéf?“ Andrea se chytala každičkého stébla naděje.

Ophélie se rozesmála.

„Je fajn. Je to žena.“

„Vzdávám se. Jsi naprosto beznadějný případ.“ Andrea zvedla obě ruce.

„Konečné. A co ty? Jaký je ten tvůj nový přítel?“

„Přesně podle mého gusta. Jeho žena čeká v prosinci dvojčata. On říká, že je hloupá a že jejich manželství je už několik let v krizi. Ona se proto rozhodla otěhotnět. Podle mě je to hloupost, jenže lidé to často dělávají.

Netvrdím, že je to láska mého života, ale je nám spolu moc dobře.“ Dokud se nenarodí děti a on se nevrátí k manželce.

Nebo taky ne. To Andrea neřešila.

Netoužila po manželovi, jen se chtěla občas ujistit, že je pro muže ještě stále přitažlivá.

„On také nebude ten pravý,“ podotkla Ophélie a bylo jí Andrey líto.

„Máš pravdu. Ale zatím to funguje. Až se narodí děti, nebude už na mě mít čas.

Jeho žena musí celý den ležet a představ si, nemilovali se spolu už od června.“

Už jen to, co jí Andrea vyprávěla, přivádělo Ophélii do rozpaků. Něco takového by nikdy nechtěla zažít. Mít vedle sebe muže jen v posteli.

Přestože byl Ted nevypočitatelný, Ophélii jejich manželství vyhovovalo.

Milovala ho a stála mu po boku v časech dobrých i zlých. Nikdy ho nepodvedla a ani nechtěla. I když on jednou chybu udělal, věděla, že ji stále miluje, a proto mu odpustila. Děsilo ji pomyšlení, že by se měla začít scházet s někým jiným.

Byla spokojená doma s Pip, a nechtěla mít nic společného s muži, kteří podvádějí své manželky, nebo se starými mládenci, kteří si jen chtěli užít.

Nechtěla ani pokazit přátelství s Mattem, zranit jeho nebo sebe, kdyby bližší vztah nefungoval.

Matt se vrátil s Pip ze školy v půl jedenácté. Pip vypadala šťastně. Byla trochu rozcuchaná a Matt měl kravatu zastrčenou v kapse. Vyprávěli jí, že k večeři bylo pečené kuře a tancovalo se na rapovou hudbu, kterou si vybírala sama děvčata. Oba tvrdili, že se báječně bavili.

„Jenom ta hudba nebyla pro mě to pravé,“ přiznal Matt, když mu Ophélie nalila sklenku vína, a společně se rozesmáli. To už Pip naštěstí spala a jeho poznámku neslyšela. „Ale Pip se líbí. A skvěle tancuje.“

„Taky jsem dřív ráda tancovala,“

odvětila Ophélie se šťastným úsměvem.

Byla ráda, že se jim večeře líbila. Matt je jako vždy zachránil. Když Pip odcházela spát, celá zářila a usmívala se od ucha k uchu. Ophélie ji podezírala, že je do Matta zamilovaná po uši, ale bylo to úplně nevinné. Matt si toho nejspíš ani nevšiml, což bylo dobře. Kdyby to věděl, Pip by se nedokázala chovat přirozeně.

„A proč už netancuješ?“ zeptal se se širokým úsměvem, když se posadili na gauč.

„Ted tuhle zábavu neměl rád, přestože byl dobrý tanečník. A tak jsem si nezatančila už několik let.“ Uvědomila si, že asi už nikdy nebude. Pokud bude žít tak, jak se rozhodla. Ale byla to jen jedna z věcí, které už nikdy nezažije. Už nikdy se také nebude milovat. Raději na takové věci nechtěla myslet.

„Možná bychom si mohli spolu někdy jít zatančit, abys nevyšla ze cviku,“

dobíral si ji Matt a Ophélie se usmála.

Věděla, že si z ní jen dělá legraci, protože měl dobrou náladu.

„Myslím, že už to mám za sebou.

Mimochodem,

souhlasím

s

tebou

ohledně hudebního vkusu Pip. Je to docela hrůza. Pouští si to každé ráno v autě cestou do školy a já jsem z toho málem hluchá.“

„To samé jsem zažil i já. Jsem malíř, a tak by to nebyla zase tak velká ztráta, kdybych přišel o sluch, ale kdybych byl skladatel nebo dirigent, bylo by to horší.“ Chvíli si povídali o hudbě a Matt se ani jednou nezeptal na práci. Ophélii se ulevilo, protože v Centru šlo všechno hladce a poslední dobou se nevyskytl žádný konflikt. Hodně se spřátelila s Bobem a často mu radila ohledně výchovy dětí, i když měla dojem, že to ani nepotřebuje. Povídala si s ním také o Pip a jednou se jí Bob svěřil, že se začal scházet s nejlepší přítelkyní jeho manželky. Ophélie to přála jemu a hlavně jeho dětem, protože ty jí byly úplně nadšené.

Byla skoro půlnoc, když Matt odjížděl. V překrásné noci zářilo na obloze plno hvězd. Ophélie věděla, že se Mattovi dobře pojede domů, a trochu mu záviděla. Stýskalo se jí po pláži.

Ještě než nastartoval, seběhla k němu po schodech před dům.

„Málem jsem zapomněla. Už máš nějaké plány na Den díkůvzdání?“ Bylo to za tři týdny a Ophélie ho chtěla pozvat už dávno.

„To samé, co dělám každý rok. Úplně ten svátek ignoruju. Stejně jako Vánoce a krocany.“ Ophélii bylo jasné, proč to tak je. Od té doby, co z jeho života zmizely děti, pro něj byly všechny svátky bolestnou záležitostí. Ale třeba by mu s ní a s Pip bylo dobře.

„A nechtěl bys to letos změnit a přijet k nám? Bude u nás také Andrea. Co ty na to?“

„Jsi moc milá, že mě zveš, ale já bych nebyl dobrý společník. Co kdybyste přijely s Pip ke mně na pláž druhý den ráno? Udělaly byste mi radost.“

„Jsem si jistá, že Pip bude pro, a já jsem už teď.“ Nechtěla na Matta více naléhat. Dokázala si představit, jak těžké to pro něj musí být. Stejně jako to bylo těžké pro ni. Jejich loňská oslava Dne díkůvzdání byla nejhorší v celém jejím životě. „Nezlob se, jen jsem se tě chtěla zeptat.“ Byla sice trochu zklamaná, že odmítl, ale chápala ho.

„Děkuju ti,“ řekl a vypadal, že ho pozvání potěšilo, i když odmítl.

„Já děkuju, že jsi šel s Pip na tu večeři,“ odvětila a usmála se na něj.

„Moc se mi to líbilo. Budu teď poslouchat rap každý den a uvidíme, jestli se naučím taky lak dobře tancovat jako ona. Nerad bych jí udělal příští rok ostudu.“ Je od něho moc milé, že už uvažuje, co bude za rok, pomyslela si Ophélie, když odjížděl. Matt byl skutečně bytostně hodný muž. Pro ni už vlastně patřil do rodiny. Nebylo to sice přesně to, co od života očekávala, ale fungovalo to. Nebyla to tatáž rodina, jakou měla s Tedem, ovšem i tak se jí to zamlouvalo. Byla vděčná za Mattovy ruce, kleré se jednoho dne vynořily a nabídly jí pomoc. Byla mu tolik vděčná. Zamkla dveře a šla tichým domem do své ložnice.

20

Den díkůvzdání byl ještě těžší, než původně očekávala. Najednou jí zase velmi chyběl Ted s Chadem. Vůbec se jí nedařilo vnitřní

napětí

zmírnit,

zamaskovat nebo alespoň předstírat, že to není tak bolestné, jak to vypadá. Když se společně pomodlily u stolu v kuchyni a Ophélie požádala Boha o požehnání pro svého syna a manžela, neudržela se a z očí jí vytryskly slzy. Pip plakala s ní.

Andrea se k nim vzápětí přidala. A když její chlapeček viděl, jak všechny kolem něj pláčou, spustil také. Přidala se k nim dokonce i Pěna, která začala kňučet.

Bylo to tak příšerné, že se za chvíli Ophélie začala smát. A tak strávily zbytek dne v pláči, který občas vystřídaly hysterickým smíchem.

Krocan vypadal lákavě, ale nikdo na něj neměl chuť. Rozhodly se jíst v kuchyni, protože Andrea věděla, že její sedmiměsíční syn udělá kolem své vysoké židličky

pěkný

nepořádek.

Ophélie byla ráda, že nesedí v jídelně, protože by se neubránila představě, jak Ted porcuje krocana a Chad si stěžuje, že na sobě musí mít oblek i s kravatou.

Tak to bývalo každý rok. Vzpomínky na to byly stále ještě velmi čerstvé.

K večeru odjela Andrea s Williamem domů a Pip si šla kreslit do svého pokoje. Ani pro ni to nebyl zrovna příjemný den. Když potom z pokojíčku vycházela, neušlo jí, že se matka chystá vklouznout do

Chadova

pokoje.

Zadívala se na ni s prosbou v očích.

„Mami, nechoď tam, prosím. Budeš ještě smutnější.“ Věděla, co tam matka pokaždé dělává. Že jen leží na Chadově posteli, vdechuje zbytky jeho vůně a propláče celé hodiny. Pip ji slyšela i přes zavřené dveře a trhalo jí to srdce.

Nikdy se mu v matčiných očích nemohla vyrovnat.

Ophélie

jí

nedokázala

vysvětlit, že ona pro ni přece neznamená méně, ale že jeho ztrátu jí nemůže nikdo a nic nahradit. To ovšem vůbec neznamená, že by Pip milovala méně než Chada.

„Jen na chviličku,“ požádala Ophélie dceru a Pip vstoupily do očí slzy. Tiše se vrátila do svého pokoje a zavřela dveře. Výraz, jaký měla Pip v očích, Ophélii nakonec přiměl se Chadovu pokoji vyhnout. Vešla do své ložnice, otevřela šatník a dívala se na Tedovo oblečení. Potřebovala alespoň něco, čeho by se mohla dotknout, a cítit vůni jeho kolínské. Minulý rok nosila na řetízku jeho snubní prsten. Nikdo o něm nevěděl, jen ona se ho občas dotkla, aby se ujistila, že tam stále je. Že byli manželé a on ji miloval. Najednou to byla neuvěřitelná představa, stále jí nedocházelo, že je mrtvý a už nikdy se k ní nevrátí. Ten smutek na ni padl jako těžký balvan. Přitiskla si k tváři rukáv jeho saka. Potřebovala kolem sebe cítit jeho ruce, být v jeho objetí, a tak si sako oblékla.

Stála před skříní a vypadala jako ztracené dítě. Zkřížila ruce kolem pasu a najednou uslyšela, že v jedné kapse něco zašustilo. Bez váhání sáhla dovnitř.

Byl to dopis a Ophélie se na kratičký okamžik bláhové zapřála, aby ho napsal Ted pro ni. Ale nebyl pro ni. Někdo ho napsal na počítači a podepsal se pouze iniciálou. Chvíli přemýšlela, jestli ho má číst, když nebyl určený jí, ale neodolala. Bylo to něco, co Ted četl, čeho se dotýkal. Oči jí začaly pomalu klouzat po stránce. V první chvíli si chtěla namluvit, že to psala ona, ale dobře věděla, že to není pravda. Srdce jí začalo divoce bít, když četla vše, co v dopise stálo.

„Drahý Tede,“ stálo hned na začátku a postupně ji obsah dopisu ještě víc zraňoval. „Vím, že nás oba šokovalo to, co se stalo, ale občas se stává, že podobné zprávy mohou člověku změnit dosavadní život k lepšímu. Neměla jsem to v úmyslu, ale asi to byl osud. Nejsem už zrovna nejmladší a jsem přesvědčená, že něco takového by mě ještě mohlo potkat, ať už s Tebou nebo s někým jiným. To dítě pro mě znamená všechno na světě, protože je Tvoje.

Vím, že jsi něco takového neměl v plánu, a věř, že já také ne. Mezi námi to začalo jako nevinná hra a nám oběma se to líbilo. Vím, jak těžké pro Tebe byly poslední roky, a také vím, že máme hodně společného. Myslím, že jedině ona celou

věc

špatně

pochopila

a nedošlo jí, jak se váš vztah zhoršil.

Jsem přesvědčená, že by se Chad nikdy nepokusil o sebevraždu, kdyby se Ti díky ní neodcizil. Já si stejně jako Ty myslím, že Chad žádné problémy nemá.

Nikdy jsem té diagnóze nevěřila a řekla bych, že ty jeho takzvané pokusy o sebevraždu měly jen přitáhnout Tvou pozornost, a dost možná Ti tím chtěl Chad naznačit, abys ho před ní uchránil.

Ona si to celé od začátku špatně vyložila, a pokud teď začneme žít spolu, jak jsi mi slíbil, mohli bychom jí nechat Pip a vzít si Chada k nám. Určitě by byl šťastnější, než je teď s hysterickou matkou, která kolem něj celé dny krouží jako stíhačka. Oba dobře víme, že ona mu nerozumí, protože on je mnohem chytřejší než ona. Udělám vše, co si budeš přát, a budu moc ráda, když s námi bude žít i Chad.

Věřím, že tohle je teprve začátek našeho vztahu, protože Tvůj život s ní je u konce. Už dlouho vám to neklapalo, i když ona si toho nevšimla. Ani nemohla. Je příliš závislá na dětech a nemá svůj vlastní život. Nejspíš ani žádný nechce. Stará se o vás, jen aby měl její život nějaký smysl, ale stejně ho nemá. Možná jí bude trvat dlouho, než pochopí, jak prázdný je její život a že ona pro tebe nic neznamená. Už léta Tě vyčerpává a vysává z tebe poslední kapky života.

Naše dítě je pro nás naděje do budoucna. Vím, že jsi se ještě definitivně nerozhodl, ale myslím, že vím, po čem toužíš. Jediné, co teď musíš udělat, je přiznat náš vztah a říct, co ke mně cítíš, tak jak jsi to pověděl mně už před rokem. Nikdy bych v sobě neměla naše dítě, kdybys po tom netoužil stejně jako já.

Máme ještě půl roku, abychom si vše promysleli a uspořádali, než se dítě narodí. Půl roku, abys mohl skončit se svým starým životem a začít nový. Pro mě není nic důležitějšího a nic jiného si nepřeju. Věřím Ti, obdivuju Tě a velmi Tě miluju.

Budoucnost je jen naše. Narodí se nám dítě a náš společný život začne už brzy. Jsem si jistá, že to bude chlapeček.

Bůh nám dal nový život, život, který jsme si oba vždycky přáli. Vztah dvou lidí, kteří si rozumějí, vzájemně se respektují a nyní se spojili v jednoho malého človíčka.

Miluji Tě z celého srdce a slibuji, že pokud budeme žít spolu, budeš tak šťastný, jako jsi ještě nikdy nebyl.

Budoucnost je, lásko, jen naše. A já jsem jen Tvá. S láskou A.“

Dopis byl datován týden před Tedovou smrtí. Ophélie měla dojem, že jí puká srdce. Klesla na kolena a celý dopis si pročítala znovu. Nemohla uvěřit tomu, co čte, a nevěděla, kdo mohl dopis napsat. Tohle se přece nikdy nemohlo stát, to celé je nějaká lež! Nějaký trik, který na ně někdo vymyslel. Napadlo ji, jestli Teda někdo nevydíral. Sako jí sklouzlo z ramen a spadlo na podlahu.

Ophélie držela dopis v třesoucí se ruce a musela se opřít o zeď, aby neupadla.

Dívala se před sebe, ale nic neviděla.

A pak jí najednou všechno došlo a chtělo se jí zemřít. To dítě, o kterém se psalo v dopise, se mělo narodit šest měsíců po Tedově smrti. William Theodore. Neodvážila se ho pojmenovat Ted, ale docela se jí to povedlo.

A nebylo to kvůli zesnulému příteli, jak prohlašovala. To dítě se tak jmenovalo po svém otci. Tedovo druhé jméno bylo William. Jediné, co udělala, bylo, že prohodila pořadí. To dítě bylo jeho a ne ze spermobanky. Ten dopis totiž mohla napsat jedině Andrea. Zkratka A. musela patřit jí. A to ještě ovlivňovala Tedův vztah k Chadovi a ji kritizovala. Ten dopis napsala žena, kterou osmnáct let považovala za svou nejlepší přítelkyni.

Bylo to neuvěřitelné, nepochopitelné.

Andrea ji urazila a Ted také. Ophélii bylo náhle jasné, že když zemřel, už ji vůbec nemiloval. Miloval Andreu a byl otcem jejího dítěte.

Zamířila do koupelny a stále svírala dopis v ruce. Udělalo se jí zle. Stála skloněná nad umyvadlem a byla celá bledá. Tak ji našla Pip. Neušlo jí, že se matka celá třese.

„Mami,

jsi

v

pořádku?“

Pip

zpanikařila. „Co se stalo?“

„Nic,“ vzlykla Ophélie a konečně zvedla hlavu. Zvracela jen žaludeční šťávy a trochu krocana, protože téměř nic nejedla, ale měla pocit, že ze sebe dostala vše, co souviselo s jejím srdcem a manželstvím.

„Nechceš si jít lehnout?“ starala se Pip. Byl to pro ni už tak těžký den a teď se ještě začala bát o matčino zdraví.

Ophélie vypadala, jako by měla každou chvílí zemřít.

„Hned půjdu. Budu v pořádku.“

Ophélie věděla, že lže. Už nikdy nebude v pořádku. Co by bylo, kdyby Ted nezemřel a odešel od ní? A vzal s sebou Chada? To by ji zabilo a Chada nejspíš také. Jenže byl mrtvý a nezáleželo na tom, co by se bývalo stalo. A nyní zabil Ted ještě i ji. Ten dopis zničil jejich manželství, nemluvě

o

přátelství

s Andreou. Ophélie nechápala, jak jí to mohla udělat, jak mohla být tak neupřímná a krutá.

„Mamulinko,

pojď

si

lehnout,

prosím…,“ naléhala Pip a v očích měla slzy. Neoslovila tak Ophélii od doby, co byla malé dítě. Nesmírně se o ni bála.

„Musím na chvíli odjet.“ Ophélie se zadívala

na

dceru

a

kupodivu

nevypadala jako robot, ale jako upír s ledově bílou tváří a zarudlýma očima.

Pip ji málem nepoznávala. Chtěla zpátky svou maminku, která během jediné hodiny někam zmizela. „Vydržíš tady chvíli sama?“

„Kam jedeš? Chceš, abych jela s tebou?“ Pip se roztřásla.

„Ne. Budu pryč opravdu jen chvilku.

Zamkni dveře a buď s Pěnou.“ V Ophélii bylo najednou tolik síly a nezávislosti jako nikdy v životě. Už chápala, že lidé mohou snadno spáchat zločin z vášně.

Ale ona nechtěla Andreu zabít. Chtěla ji jen vidět, naposledy se na ni podívat. Na ženu, která rozbila její manželství a zničila její vzpomínky na Teda.

Ophélie nemohla říct, že by nyní Teda nenáviděla.

Veškeré

své

pocity

soustředila jen na Andreu, ale nemohla jí udělat nic tak strašného, jako udělali oni jí.

Pip

stála

nahoře

na

schodišti

a vyděšeně sledovala, jak matka odjíždí.

Nevěděla, co má dělat, nebo komu zavolat a co říct. Posadila se na schody a objala Pěnu. Pes jí olizoval tvář a slzy, které jí stékaly z očí. Nehnuté tam obě seděly a čekaly, až se Ophélie vrátí zpátky.

Ophélie zatím bez zastavení urazila cestu k Andree. Jela rychle, projela křižovatky bez ohledu na stopky i na semafory. Zaparkovala auto na chodníku, vyběhla nahoru ke dveřím Andreina bytu a zazvonila. Neměla na sobě nic než tenké domácí šaty, ale zima jí nebyla. Za chvilku Andrea otevřela a v náručí držela synka převlečeného do pyžama.

Oba se na Ophélii usmáli, sotva ji spatřili.

„Ahoj,“ přivítala ji Andrea mile, ale vzápětí si všimla, že se Ophélie celá chvěje. „Stalo se něco? Kde je Pip?“

„Ano,

stalo.“

Ophélie

stála

v otevřených dveřích a vytáhla z kapsy dopis. „Našla jsem tvůj dopis.“ Andrea také zbledla. Naproti sobě stály dvě ženy bílé jako křída.

„Chceš jít dál?“ Měla Ophélii co vysvětlovat, ale ona to raději nechtěla slyšet, proto se ani nehnula z místa.

„Jak jsi mohla? Jak ses s ním mohla stýkat celý rok a přitom předstírat, že jsi moje nejlepší přítelkyně? Jak jsi mohla mít jeho dítě a tvrdit, že je ze spermobanky? Jak ses mohla opovážit říkat ty věci o Chadovi a ještě manipulovat s jeho otcem? Zřejmě to celé byla jen pouhá manipulace a tys Teda vůbec nemilovala. Ty nemáš ráda nikoho, Andreo. Ani mě, ani jeho, dokonce ani to ubohé dítě. Chtěla jsi mi vzít Chada jen proto, abys na Teda udělala dojem, a on by se potom skutečně zabil, protože by s vámi nevydržel. Jsi ten nejhorší člověk, jakého znám. Nenávidím tě… zničila jsi to jediné, co mi zůstalo… víru, že mě miloval, i když mě nemiloval… Ale tys ho také nemilovala! Já ano. Já jsem ho vždycky milovala a bylo mi jedno, jak se ke mně a k dětem občas choval.

Proboha, jak jsi to mohla udělat?“

Ophélie měla dojem, že tady na těch schodech umře, ale bylo jí to jedno.

Zničili ji. Stalo se to sice až rok po jeho smrti, ale povedlo se jim to. Pořád nemohla pochopit proč. „Už se ke mně nepřibližuj… ani k Pip… a nevolej nám.

Pro nás jsi mrtvá. Stejně jako on…

slyšíš…“ Ophélii se zlomil hlas.

Andrea nic neříkala, ale třásla se stejně jako ona. Obě byly v šoku a Andrea věděla, že si to zaslouží.

Dlouho přemýšlela o tom, co asi Ted tehdy s tím dopisem udělal, ale protože se nikdy neobjevil, předpokládala, že ho nejspíš zničil. Andrea však musela Ophélii říct jednu věc.

„Chci, abys mě teď poslouchala…

musím ti říct ještě něco, kromě toho, že je mi to líto… Nikdy si to neodpustím, ale to dítě mi za to stojí… Nebyla to jeho chyba.“

„Nezajímáš mě ty ani tvé dítě.“

Problém byl v tom, že to nebyla pravda.

Zajímali ji oba dva a to byl zřejmě důvod, proč to tak bolelo. Věděla, že to dítě je Tedovo… najednou viděla, jak mu chlapec je podobný, dokonce víc, než býval Chad.

„Poslouchej mě, Ophélie. Ted se tehdy ještě nerozhodl. Řekl mi, že neví, jak by tě mohl opustit, když jsi na něho byla tak hodná, hlavně na začátku vašeho vztahu. Byl to sobec, dělal si, co chtěl, a tehdy chtěl mě. Já si ale myslím, že si se mnou jen zahrával. Měli jsme hodně společného a já po něm velice toužila.

Vždycky tomu tak bylo. A když se naskytla příležitost, chopila jsem se jí.

Ty jsi byla s dětmi ve Francii a já do toho spadla rovnýma nohama. Nejsem si jistá, jestli mě vůbec miloval, možná že ne. Třeba by od tebe nikdy neodešel, slyšíš? Nezemřel, aniž by se rozhodl, že tě opustí. Stále váhal, a proto jsem mu také napsala ten dopis. Snažila jsem se ho přesvědčit. Nevím, jestli miloval alespoň jednu z nás, protože myslím, že on nějaké lásky vůbec nebyl schopný.

Byl

úžasný,

chytrý,

ale

zároveň

egocentrik a sobec.

Pokud kdy někoho miloval, byla jsi to ty. Říkal to a jsem přesvědčená, že tomu věřil. Vždycky jsem si myslela, že se k tobě nehodí, že si tě nezaslouží, ale on tě opravdu miloval. Chci, abys tohle věděla.“

„Už s tebou nechci nikdy mluvit,“

odsekla Ophélie, obrátila se a na třesoucích nohou odcházela po schodech k autu. Ani jednou se neotočila, protože nechtěla Andreu vidět. Andrea plakala, když viděla, jak rychle Ophélie odjíždí, ale byla ráda, že jí pověděla pravdu.

Ted skutečně nevěděl, jak se rozhodnout.

Možná, že nemiloval ani jednu z nich, ale cítil, že Ophélii něco dluží, a možná by s ní zůstal. Ophélie mohla být vítěz, a ne poražený. Jenže nakonec prohráli všichni. Ted, Chad, Ophélie, Andrea i její syn. Ted zemřel a klidně nechal doma dopis, aby si ho Ophélie přečetla.

Možná si to přál, ale to už se nikdy nikdo nedozví. Jediné, co jí k tomu mohla povědět Andrea, bylo, že si nebyl jistý, že nevěděl, jak se zachovat…

a možná… možná ji opravdu velmi miloval.

21

Ophélie nevěděla, jak se jí podařilo dojet domů. Zaparkovala auto před garáží a vešla dovnitř. Pip seděla přesně tam, kde ji nechala, a mazlila se se psem.

„Co se přihodilo? Kam jsi jela?“

Matka vypadala ještě hůř než před půl hodinou, když odjížděla. Byla bledá a po schodech nahoru se stěží vyplížila. Jako ve snách mířila rovnou do své ložnice.

„Nic se nepřihodilo,“ řekla a v očích měla nepřítomný výraz. Dělali to spolu.

On a Andrea. Tajili to rok, ale stejně ji tím zabili. Ophélie se otočila, aby se podívala na Pip, ale neviděla ji. Jako by najednou byla slepá. Starý známý robot se vrátil a tentokrát byl úplně zlomený.

„Jdu spát,“ bylo to jediné, co ze sebe vysoukala. Zhasla světlo, lehla si na postel a zírala do prázdna. Pip se chtělo křičet, ale bála se, že by tím celou situaci jen zhoršila. Běžela do otcovy pracovny a vytočila známé číslo. Když Matt zvedl sluchátko, slyšel ji, jak pláče, a nejprve jí vůbec nerozuměl. Na rozdíl od ní zněl jeho hlas nezvykle vesele.

„Něco se stalo… mamince se něco stalo.“

Matt se vrátil na zem a pozorně poslouchal. Nikdy Pip nezažil v takovém stavu. Byla hrůzou bez sebe a neušlo mu, jak se jí chvěje hlas.

„Je raněná? Rychle mi všechno pověz, Pip. Nemám zavolat záchranku?“

„Já nevím. Myslím, že se zbláznila.

Nechce mi nic říct.“ Popsala Mattovi všechno, co se přihodilo, a on ji požádal, aby mu dala Ophélii k telefonu.

Pip šla ke dveřím ložnice, ale bylo zamčeno a matka neodpovídala. Vrátila se k telefonu a plakala ještě víc. Mattovi se to vůbec nelíbilo, ale bál se, že kdyby zavolal policii, aby dveře vyrazili, mohl by oběma přitížit. Řekl Pip, aby se vrátila a zkusila to znovu.

Pip klepala dlouho a konečně zaslechla zvuk. Vzala za kliku a dveře se otevřely. Bylo odemčeno. Matka stále plakala, ale už nevypadala tak děsivě jako před půlhodinou.

Pip se na ni váhavě dívala a pohladila ji po ruce, aby se ujistila, že je matka skutečná. „Matt je na telefonu a chce s tebou mluvit,“ řekla chvějícím se hlasem.

„Pověz mu, že jsem unavená,“ hlesla Ophélie a dívala se na své jediné dítě, jako by ho viděla prvně v životě.

„Omlouvám se, Pip… je mi to moc líto…“ Konečně pochopila, co svým chováním dceři způsobila. „Pověz mu, že s ním teď nemohu mluvit a že mu zavolám zítra.“

„Matt říkal, že jestli s ním nebudeš mluvit, přijede sem.“ Ophélie jí chtěla říct, že mu neměla volat, ale věděla, že Pip nikoho jiného, komu by se svěřila, neměla.

Bez dalšího dohadování se natáhla po telefonu a zvedla sluchátko. Byla tma, ale Pip neušlo, že na zemi leží lampa, kterou matka shodila ze stolu. To byl tedy ten zvuk, který slyšela za dveřmi.

„Ahoj.“ Znělo to jako hlas ze záhrobí a Matt začal mít obavy stejně jako Pip.

„Ophélie, co se děje? Pip je k smrti vyděšená. Chceš, abych k vám přijel?“

Věděla, že by to udělal. Stačilo říct a byl by u nich, ale ona chtěla být sama. Nikdy v životě si nepřipadala tak osamělá. Ani ten den, kdy Ted zemřel.

„Jsem

v

pořádku,“

řekla

nepřesvědčivě. „Nejezdi.“

„Pověz mi, co se stalo.“ Mluvil jasně a důrazně.

„Nemohu.“ Ophélie mluvila tenkým hlasem jako opuštěné dítě. „Ještě ne.“

„Chci, abys mi to řekla hned, Ophélie.“ Zavrtěla hlavou a Matt slyšel, jak vzlyká. „Přijedu k vám.“

„Prosím, nejezdi. Prosím! Chci být sama,“ vyhrkla a v hlase jí zaznívala hysterie. Matt netušil, co se mohlo stát.

„Nemůžeš Pip takhle trápit.“

„Já vím… já vím… mrzí mě to.“

Nemohla přestat plakat.

„Chtěl bych k vám přijet, ale nerad bych obtěžoval. Přeju si, abys mi pověděla, co se stalo.“

„Nemohu o tom teď mluvit.“

„Myslíš, že se dáš sama dohromady?“

Měl pocit, že Ophélie se úplně zhroutila, ale nedokázal posoudit, jak špatně na tom opravdu je. Zdálo se mu, že je to hodně zlé. Netušil, co ji do takového stavu mohlo dovést. Možná ten svátek.

Možná smutek nad dvojnásobnou ztrátou.

Nevěděl, že v tom je mnohem víc. Ona ztratila nejen Teda a Chada, ale také iluze o svém manželství. To se nedalo vydržet.

„Já nevím,“ odpověděla po pravdě.

„Chceš, abych ti sehnal pomoc?“ Matt stále uvažoval, že zavolá sanitku.

Napadlo ho, že by zatelefonoval i Andree, ale šestým smyslem vytušil, že bude lepší nevolat nikoho.

„Ne, nevolej. Budu v pořádku. Jen potřebuju čas.“

„Máš doma něco na uklidnění?“

Pomyšlení na léky se mu sice dvakrát nezamlouvalo, protože ji nechtěl nechat samotnou pod sedativy jen s Pip.

„Nepotřebuju nic na uklidnění. Jsem mrtvá. Oni mě zabili.“ A znovu hlasitě rozvzlykala.

„Kdo tě zabil?“

„Nechci o tom mluvit. Ted je pryč.“

„Já vím.“ Bylo to horší, než očekával, a na okamžik ho napadlo, jestli Ophélie není opilá.

„Myslím, že je opravdu pryč. Navždy.

A naše manželství také. Vlastně si nejsem jistá, jestli vůbec někdy nějaké bylo.“ Andreino ubezpečování pro ni neznamenalo nic.

„Chápu,“ řekl, protože ji chtěl uklidnit.

„Ne, nechápeš vůbec nic! Já jsem to také nechápala. Našla jsem dopis.“

„Od Teda?“ Matt byl v šoku. „Nechal snad dopis na rozloučenou?“ Napadlo ho, jestli sebe a Chada nezabil schválně.

To by vysvětlovalo její rozpoložení.

„Vražedný dopis.“ Připadalo mu, že Ophélie mluví z cesty. Muselo se stát něco příšerného.

„Ophélie, myslíš, že zvládneš být celou noc doma sama?“

„A mám na výběr?“ Její hlas zněl jako ze záhrobí.

„Ne, nemáš. Ještě že tam je alespoň Pip. Ale mohl bych k vám přijet.“ Snad poprvé v životě se mu ale nechtělo odjet z pláže do města. Měl pro to své důvody a rád by se s ní o ně podělil, ale muselo to počkat.

„Zvládnu to.“ Co by na tom mohla Mattova přítomnost změnit, říkala si v duchu. Nic.

„Chci, abyste zítra s Pip přijely.“

Byli tak domluveni a on po jejich návštěvě toužil mnohem víc než kdy předtím. Jinak by bez váhání odjel za nimi.

„Myslím, že to nezvládnu.“ Ophélie byla upřímná. Neuměla si představit, že by ráno byla schopná dojet do Safe Harbouru. To napadlo i Matta. Určitě nebyla v stavu, aby mohla bezpečně řídit.

„Jestli nepřijedete sem, přijedu já k vám. Zavolám vám ráno. Tobě zavolám ještě za hodinu, abych zjistil, jak se ti daří. Možná bys dnes měla spát sama v ložnici, protože jsi rozčílená.

Asi budeš chtít být chvíli o samotě a Pip by si to nemusela správně vyložit.“

„Promluvím s ní. A nemusíš mi už volat, budu v pořádku.“

„Nejsem

o

tom

tak

úplně

přesvědčený,“ řekl Matt. Dělal si starosti o obě dvě. „Dej mi ještě Pip.“

Ophélie ji zavolala a Pip zvedla sluchátko v pracovně. Matt jí nařídil, aby okamžitě zavolala záchranku, když by se matce přitížilo.

„Vypadá už trochu líp,“ hlásila mu, když se zašla na matku podívat do ložnice.

Ophélie

rozsvítila

světla,

a přestože byla stále smrtelně bledá, snažila se Pip uklidnit.

„Nezlob se. Já… jsem se jen hrozně polekala.“ To bylo vše, co byla schopná o celé události Pip přiznat. Nechtěla jí vyprávět celý příběh. Nechtěla mluvit o tom, že Andrein syn je z poloviny její bratr.

„Já také,“ řekla Pip tiše, vklouzla k matce do postele a do jejího náručí.

Ophélie měla ledové ruce, a tak ji Pip něžně přikryla dekou. „Nechceš něco přinést, mami?“ Donesla jí sklenici vody a Ophélie se trochu napila, aby udělala Pip radost. Bylo jí strašně a mrzelo ji, že dceru tolik vyděsila. Uznávala, že se málem zbláznila.

„Už jsem v pořádku. Budeš spát u mě?“ Ophélie se převlékla do noční košile a Pip odběhla pro své pyžamo.

Potom dlouho ležely a objímaly se. Matt opravdu zavolal a Pip ho ujistila, že je všechno v pořádku. Podle hlasu‘ se zdálo, že je klidnější, a tak se mu ulevilo. Byl to vyčerpávající večer pro obě dvě. Ještě než se s Pip rozloučil, řekl, že se těší, až je zítra uvidí.

A poprvé za celou dobu, co se přátelili, jí Matt také řekl, že ji má moc a moc rád. Věděl, že přesně to potřebovala slyšet, a zrovna tak jí to on potřeboval říct.

Pip se potom přitulila k matce a ani jedna z nich nemohla dlouho usnout. Pip často kontrolovala matku, a když konečně usnuly, nevadila jim ani rozsvícená světla. Bály se, aby tma nepřivolala strašidla.

Mattův Den díkůvzdání proběhl ve zcela opačném duchu než jejich. Byl připravený ho ignorovat, jak to dělal každý rok, nebo alespoň v uplynulých šesti letech. Pracoval na portrétu Pip a byl s výsledkem ohromně spokojený.

K obědu si připravil sendvič s tuňákem a dělal všechno pro to, aby si dokázal, že žádný Den díkůvzdání není. Kdyby si místo ryby dal do sendviče krůtu, nebylo by to správné. Po jídle šel opláchnout talíř a slyšel, že někdo klepe na dveře.

Neměl tušení, kdo by to mohl být, protože nikoho nečekal a jeho sousedé ho nikdy navštěvovali. A tak si klepání nevšímal, ale návštěvník za dveřmi byl vytrvalý. Matt nakonec nevydržel, šel ke dveřím, otevřel je a díval se na neznámého člověka. Venku stál vysoký mladík. Měl hnědé oči,* tmavé vlasy a bradku. Zvláštní bylo, že mu jeho obličej byl trochu povědomý. Najednou si uvědomil, že tuhle tvář před lety vídal. V zrcadle. Bylo to neuvěřitelné, jako by se díval sám na sebe. V tomhle věku také nosíval bradku a ten muž byl zřejmě nějaký duch z minulosti. Potom ale vyslovil jediné slovo a Mattovi se udělal v krku knedlík.

„Tati?“ Byl to Robert. Chlapec, kterého viděl naposledy, když mu bylo dvanáct. Jeho jediný syn. Matt nebyl schopný promluvit, jen ho přitáhl k sobě a objal ho tak pevně, že nemohl téměř dýchat. Netušil, jak ho mohl Robert najít nebo proč za ním vlastně přijel. Matt byl jen nesmírně šťastný, že tady je.

„Ach, Bože,“ vysoukal ze sebe konečně a nemohl tomu uvěřit. Stále doufal, že se jednoho dne se svými dětmi zase setká, a dočkal se. „Co tady děláš?“

„Chodím na Stanford. Pátral jsem po tobě celé měsíce. Ztratil jsem tvoji adresu a matka mi tvrdila, že ona ji také nemá.“

„Cože ti tvrdila?“ zeptal se Matt zmateně. Pořád stáli ve dveřích a až teď Matt Roberta vtáhl dovnitř. „Posaď se.“

Ukázal na koženou pohovku, Robert si sedl a stále se jen usmíval. Byl rád, že otce vidí. Slíbil si, že ho za každou cenu najde, a opravdu ho našel.

„Říkala, že na tebe ztratila spojení, když jsi nám přestal psát,“ vysvětloval tiše.

„Každý

rok

mi

posílá

přání

k Vánocům. Ona dobře ví, kde žiju.“

Robert se na něho udiveně podíval a Mattovi se udělalo špatně.

„Nám tvrdila, že o tobě celá léta neslyšela.“

„Psal jsem tobě i Vanesse celé čtyři roky, ale vy jste mi přestali odepisovat,“

řekl Matt a vypadal smutně.

„My jsme nepřestali psát, to ty.“

Robert byl šokovaný.

„Ne, já ne. Vaše matka mi po roce oznámila, že si nepřejete, abych vám zasahoval do života, že máte Hamishe.

Stejně jsem to nevydržel a psal jsem další tři roky, ale žádnou odpověď jsem nedostal. Potom se mě matka zeptala, jestli bych souhlasil s tím, aby vás Hamish adoptoval, ale to jsem zamítl.

Jste moje děti a vždycky budete. Ale když jsem od vás tři roky nedostal jedinou odpověď, přestal jsem vám psát.

Ovšem s matkou jsem stále v kontaktu.

To ona mě ujišťovala, že jste beze mě mnohem šťastnější a přejete si, aby to tak zůstalo. Tak jsem vás nechtěl obtěžovat.“

Trvalo jim celé odpoledne, než si všechno pověděli, ale bylo jasné, co se stalo. Navzájem si vyprávěli obě verze odloučení. Sally zřejmě Mattovy dopisy zadržela a schovávala a dětem tvrdila, že jim přestal psát. Mattovi zase řekla, že si děti nepřejí, aby jim zasahoval do života. Předstírala, že Hamish zaujal Mattovo místo v jejich životě a dost možná o celé situaci lhala i svému novému manželovi. Chytře a jednoduše vytrhla Matta z jejich životů a byla přesvědčená, že to tak zůstane navždy.

Lhala jemu i dětem celých šest let. Měla to dobře vymyšlené a taky to fungovalo, jenže Robert se rozhodl otce vyhledat.

Říkal, že se o to snažil už od září a před třemi dny se mu podařilo získat jeho adresu. Byl to jeho dárek ke Dni díkůvzdání. Chtěl za Mattem přijet a překvapit ho. Jediné, čeho se obával, bylo, že ho nebude chtít vidět. Nikdy nepochopil, proč jim přestal psát a měl strach, že se s ním odmítne bavit.

Nenapadlo ho, že uslyší úplně jinou verzi příběhu, než tu, kterou jim předkládala léta matka. Oba byli dojatí, když si uvědomili, co se stalo, jeden druhého objímali a mluvili a mluvili.

Venku už byla tma a oni byli rádi, že si stihli všechno vysvětlit. Robert ukázal Mattovi fotografii Vanessy, z níž už byla krásná šestnáctiletá blondýnka. Rozhodli se, že jí zatelefonují. Robert věděl, kde právě je, i když pro ni byly teprve tři hodiny odpoledne.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekl Robert tajemně a Mattovi vstoupily do očí slzy. „Musím ti toho hodně vyprávět, ale to necháme na jindy. Potom ti všechno vysvětlím. Vedle mne teď stojí někdo, kdo by tě chtěl pozdravit.“

„Ahoj, Nessie,“ řekl Matt něžně a na druhém konci nastalo ticho. Mattovi začaly po tvářích stékat slzy.

„Tati?“ Měla hlas jako malá holčička.

Vzápětí se také rozplakala. „Kde jsi?

Ničemu nerozumím. Jak tě Robert našel…? Tolik jsem se bála, že jsi třeba zemřel a nikdo z nás se o tom nedozví.

Maminka nám nikdy nic neřekla. Pořád opakovala, že jsi zmizel z povrchu zemského.“ Ale bohužel pro ni ne tak daleko, aby ho děti nedokázaly vypátrat.

A přitom od něj klidně celá ta léta přijímala šeky na výživné a posílala mu vánoční blahopřání.

„Někdy si o tom popovídáme. Já jsem nikam nezmizel, spíš jsem myslel, že vy.

Robert ti to vysvětlí. Jen bych ti teď chtěl říct, že tě mám moc rád… Chtěl jsem ti to říkat celých těch šest let. Zdá se, že si s námi matka poněkud zahrávala. Psal jsem vám dlouho, ale nikdy jsem nedostal žádnou odpověď.“

Musel jí říct alespoň tohle.

„Nikdy jsme tvé dopisy nedostali,“

tvrdila i ona. Bylo toho na ni příliš. Její matka, které léta důvěřovala, se zřejmě dopustila neomluvitelného zločinu.

„Já vím. Nech si to pro sebe a matce nic neříkej. Promluvím s ní o tom sám.

Jsem rád, že jsem tě zase slyšel a doufám, že se brzy uvidíme. Přijedu za tebou. Možná bychom mohli společně oslavit Vánoce.“

„Páni! To by bylo skvělé!“ Pořád se chovala jako americké dítě. Jen o něco starší verze Pip. Matt si přál, aby se ti čtyři seznámili.

„Za pár dní ti zavolám. Musíme si toho tolik říct. Na té fotce, co mi ukázal Robert, vypadáš báječně. Máš vlasy po matce.“ Ale naštěstí nezdědila i její povahu a její zvrácené myšlení. Matt stále nemohl uvěřit, že žena, kterou miloval, dokázala šest let podvádět jeho i jejich děti. Musel si s ní promluvit, ale chtěl se nejdřív trochu uklidnit. Rozhodl se, že zavolá i Hamishovi. Byl přesvědčený, že ten věděl, co Sally provedla, ovšem Robert tvrdil, že určitě ne. Považoval Hamishe za hodného člověka. On se k nim choval vždy hezky, ale to,

co

udělala

matka,

bylo

neodpustitelné. A Robert věděl, že jí to nikdy nezapomene.

Matt

si

ještě

chvíli

povídal

s Vanessou a potom předal sluchátko Robertovi, který se jí snažil co nejvíce věcí vysvětlit. Zdálo se jim to neuvěřitelné, ale Robert věděl, že otec jim nelže. Viděl mu to na očích, a také pochopil, kolik bolesti ho odloučení od nich stálo.

A pak Matt s Robertem propovídali celé hodiny, až je vyrušil telefon Pip, která se bála o svou matku. Robert pozorně sledoval jejich rozhovor.

„Stalo se něco?“ zeptal se. Byl zvědavý, jak otec nyní žije a s kým se přátelí.

„Vdova a její dcera. Muselo se u nich přihodit něco zlého.“

„Vy spolu chodíte?“ zeptal se Robert s úsměvem, ale Matt zavrtěl hlavou.

„Ne, jsme jen přátelé. Nemá snadný život, před rokem jí zemřel manžel a syn.“

„To je hrozné. A chodíš s někým jiným?“

zeptal

se

Robert

opět

s úsměvem. Byl tak šťastný, že je s otcem, a chtěl se dozvědět všechno najednou. Matt mu nabízel jídlo i pití, ale Robert byl tak rozrušený, že si nic z toho nevzal.

„Ne, s nikým nechodím,“ zasmál se Matt.

„Ani

nejsem

ženatý.

Jsem

samotář.“

„A stále maluješ.“ Robert se zadíval na svůj a sestřin portrét a pak na obraz Pip. „Kdo je to?“

„Ta dívka, co mi telefonovala.“

„Vypadá jako Nessie,“ prohodil Robert a upřeně se díval na portrét.

„Ano, máš pravdu. Má to být překvapení

pro

její

matku

k narozeninám. Slaví je příští týden.“

„Je to pěkné. Určitě s její matkou nechodíš?“ Robertovi neušlo, že otec o ní mluvil tak, až ho trochu podezíral.

„Naprosto jistě. A co ty? Máš manželku nebo přítelkyni?“ Robert se zasmál a začal vyprávět o své dívce, přátelích, studiích na Stanfordu, o tom, co ho zajímá a trápí. Zmeškali šest let a chtěli to dohnat během jediné noci. Ve čtyři ráno si Robert lehl do otcovy postele a Matt se natáhl na pohovce.

Robert původně neměl v úmyslu zdržet se přes noc, ale nemohl se přimět k odjezdu.

Když se ráno vzbudili, pokračovali v povídání. Matt připravil vajíčka se slaninou a v deset hodin se Robert rozloučil. Měl už na víkend jiné plány.

Matt mu slíbil, že za ním v týdnu přijede na návštěvu do Stanfordu.

„Teď se mě nezbavíš,“ varoval Matt syna. Byl tak šťastný jako už léta ne.

A Robert se cítil stejně.

„Ani jsem nikdy nechtěl, tati,“

prohlásil. „Myslel jsem, žes na nás zapomněl. Vysvětloval jsem si to tím, že jsi asi zemřel. Byl jsem si jist, že jinak bys nám sám od sebe nepřestal psát.

Potřeboval jsem zjistit, co se vlastně stalo.“ Robert použil všechny možné způsoby, aby otce vypátral a jeho snaha mu přinesla ovoce.

„Díky bohu, že jsi mě našel. Snažil jsem se vás několikrát kontaktovat, abych se vás zeptal, jestli jste nezměnili názor a nechtěli byste se se mnou sejít.

Nakonec jsem to vzdal a jen jsem čekal.“

Nemohl se dočkat, až si promluví se Sally. Co mu ale k celé záležitosti poví?

A co řekne dětem? Klidně je připravila o otce a všem kolem sebe lhala. Byl to nenapravitelný hřích nejen v očích Matta, ale i Roberta. Bude jim toho muset hodně vysvětlovat a nikdo z nich jí už zřejmě nikdy nedokáže věřit.

Robert odjel a Matt prožil ten nejlepší Den díkůvzdání ve svém životě. Nemohl se dočkat, až o něm bude vyprávět Ophélii a Pip. Nejdřív ale musí zjistit, co se u nich včera dělo a jak se Ophélii daří. Hned jak se rozloučil s Robertem, vytočil jejich číslo.

Pip zvedla sluchátko po druhém zazvonění. Její hlas zněl stále vážně, ale už nebyla rozčilená. Tiše mu sdělila, že se matce daří lépe než včera. Potom šla říct Ophélii, že volá Matt a chce s ní mluvit.

„Jak je ti?“ zeptal se Matt přímo, když přišla k telefonu.

„Já nevím, nijak.“

„Máš

za

sebou

hroznou

noc.

Přijedete?“

„Nevím.“ Pořád se jí chvěl hlas. Matt byl připravený přijet do města, pokud by si to Ophélie přála. Včera večer to bylo složitější, protože měl u sebe Roberta, ale kdyby to bylo nutné, přijel by i tak a syna vzal s sebou. Už se nemohl dočkat, až o něm Ophélii a Pip poví.

„Mám přijet za vámi? Ale možná by ti prospělo, kdybys přijela sem. Udělali bychom si procházku po pláži. Co myslíš?“

Zaváhala. Byla to lákavá představa.

Chtěla odjet z domu, pryč od všeho, co jí připomínalo Teda. Zatím nevěděla, jak to celé vysvětlí Mattovi a co všechno mu řekne. Bylo to pro ni tak ponižující. Ted ji podvedl s její nejlepší přítelkyní a Andrea byla připravená využít ve svůj prospěch i Chada.

Ophélie se bála, že se z toho nikdy nevzpamatuje, a tušila, že jí to nikdy neodpustí. Věděla, že Matt ji pochopí.

„Přijedeme k tobě,“ řekla pak.

„Nevím, jestli se mi bude chtít o tom mluvit. Chci být ale někde hodně daleko a volně dýchat.“ Měla pocit, že v domě se jí to nedaří. Jako by ji tu něco dusilo.

„Nemusíš mi vůbec nic vysvětlovat, pokud se ti nebude chtít. Hlavně jed opatrně. Připravím oběd.“

„Asi nebudu schopná nic sníst.“

„Uvidíme. Ale Pip si určitě něco dá.

Mám i arašídové máslo.“ A taky fotografie svých dětí, které vám chci ukázat. Robert mu nechal všechny fotky, které měl

v

peněžence.

Mattovi

připadalo, jako by měl v těle novou duši. Duši, kterou se jeho bývalá manželka snažila zničit. Konečně se začínal uzdravovat a nemohl se dočkat, až pojede příští týden za synem do Stanfordu.

Ophélii trvalo déle než obvykle, než se oblékla a připravila na cestu. Stále se pohybovala jako v mátohách. Matt je uslyšel přijíždět, když bylo už poledne.

Obě vypadaly hůře, než čekal. Pip byla smutná a Ophélie bledá a rozechvělá.

Připadalo mu, že se dnes ráno snad vůbec ani neučesala. Pro Pip to nebylo nic nového. Přesně takhle vypadala, když loni Ted zemřel.

Jakmile Pip spatřila Matta, rozběhla se k němu a objala ho kolem krku. Visela na něm jako tonoucí dítě.

„Už je to v pořádku, Pip… všechno je zas dobré.“ Objímala ho a nechtěla se od něho odtrhnout. Společně pak vešli do domu a Pěna běžela za nimi. Matt se obrátil na Ophélii a všiml si jejího prázdného pohledu. Ani se nepohnula.

Stála na místě a mlčela. Matt se pro ni vrátil, objal ji kolem ramen a odvedl ji dovnitř. Než přijely, uklidil portrét, a Pip se teď rozhlížela, kde by asi mohl být schovaný. Když se její oči střetly s Mattovými, přikývl, aby jí naznačil, že už je hotový.

Měl už připravené sendviče a Ophélie ani při obědě nepromluvila. Když konečně Matt vycítil, že je připravená s ním mluvit, navrhl Pip, aby šla vyvenčit Pěnu na pláž. Pochopila, oblékla si bundu a vmžiku byla pryč.

Matt mlčel. Podal Ophélii šálek čaje a čekal.

„Děkuju,“ řekla tiše. „Omlouvám se, že jsem ti včera přidělala starosti.

Provedla jsem Pip hroznou věc. Ale bylo mi, jako kdyby Ted znovu zemřel.“

„Bylo to tím svátkem?“

Zavrtěla hlavou. Nevěděla, jak mu to všechno říci, ale věděla, že se potřebuje vypovídat. Vstala a přinesla si kabelku.

Vyndala z ní Andrein dopis a podala mu ho. Matt zaváhal a chtěl se zeptat, je-li si jistá tím, že chce, aby ho přečetl. Ale pak z jejího výrazu poznal, že ano.

Seděla u stolu naproti němu, hlavu v dlaních. Začal rychle číst.

Když skončil, zadíval se na ni a neřekl jediné slovo. V jejích očích se zračila obrovská bolest a on teď konečně pochopil proč. Vstal, posadil se vedle ní a vzal ji za ruku. Dlouho tak mlčky seděli. Mattovi došlo, že ten dopis psala Andrea a že otcem jejího dítěte je Ted. Nebylo těžké na to přijít.

A Ophélie nemohla ten dopis najít v horší dobu. Až po Tedově smrti zjistila, jak tvrdě Andrea na Teda naléhala a neváhala pro své záměry využít i Chadovy nemoci.

Trvalo dlouho, než Matt promluvil.

„Nevíš ale, co by nakonec udělal. Z toho dopisu je jasné, že se ještě nerozhodl.“

Byla to malá útěcha a nyní už na tom stejně nezáleželo. Scházel se s její přítelkyní a zplodil s ní syna.

„Přesně to říkala i ona,“ zašeptala Ophélie a cítila, jak se jí napjaly svaly v celém těle.

„Ty jsi s ní mluvila?“ Matt vypadal zmateně.

„Jela jsem za ní. Řekla jsem jí, že ji už nikdy nechci vidět, že je pro mě mrtvá stejně jako Ted a Chad. Myslím, že mrtvé bylo i naše manželství, jen jsem si to nechtěla připustit. Jako jsem si nechtěla připustit, že Ted neviděl, jak moc byl Chad nemocný. Byli jsme oba hloupí a slepí, ale každý jiným způsobem.“

„Milovala jsi ho. A to se potom snadno leccos odpouští. A on tě pravděpodobně také miloval.“

„To už se nikdy nedozvím.“ To bylo na celé věci to nejhorší. Ten dopis jí vzal iluzi, že ji Ted vůbec někdy miloval.

„Musíš tomu věřit. Muž by nestrávil dvacet let života se ženou, kdyby ji nemiloval. Možná udělal chybu, ale jsem si jistý, že tě miloval, Ophélie.“

„Třeba by mě kvůli ní opustil.“

Ačkoli jak znala Teda, zdálo se jí to nepravděpodobné. Protože Ted miloval jen sám sebe. Klidně by byl schopný nechat Andreu i s dítětem samotné a vůbec by se o ně nezajímal. Ale to neznamenalo, že miloval svoji manželku.

„Stejnou věc udělal už před pár lety,“

řekla přiškrceným hlasem. Tehdy mu to odpustila. Ale teď už nikoli. Jenže si s ním o tom nemohla promluvit, nemohl jí celou záležitost vysvětlit a nedalo se to nijak spravit. Bude s tím muset žít sama. Během jediné noci a díky jednomu dopisu byl jejich společný život roztrhán na kusy. „Našel si přítelkyni, když měl Chad poprvé potíže. Myslím, že za to dával vinu mně a takhle se mi mstil.

Nebo před tím chtěl utéct. Udělal to, když jsem byla s Pip ve Francii. Myslím, že mu na té ženě nezáleželo, ale mě to málem zabilo. Přestal se s ní scházet a já mu odpustila. Jako vždy. Odpouštěla jsem mu všechno. Milovala jsem ho a chtěla jsem být jeho manželkou.“

A jediný člověk, kterého kdy miloval Ted, byl on sám. Matt pochopil, ale nahlas to neřekl. Nechtěl ji zraňovat ještě víc.

„Budeš na to muset zapomenout,“

začal pomalu. „Jinak ti to bude stále ubližovat. On je mrtvý, a tak se ho to netýká. Jde o tvůj život.“

„Oni dva zničili všechno. On mi dokázal zničit život i z hrobu.“ Bylo od něj hloupé, že ten dopis schovával a nechal ho na místě, kde ho mohla snadno objevit. Matta napadlo, jestli to neudělal schválně. Možná chtěl, aby ho Ophélie objevila. Možná spoléhal na to, že ji ten dopis přiměje od něho odejít.

Byla to bolestivá představa.

„Co řekneš Pip?“

„Nic. Nemusí o tom vědět. Tohle je mezi mnou a Tedem. Nějak jí vysvětlím, že se už nebudeme vídat s Andreou.

Budu muset vymyslet nějaký důvod, nebo jí říct alespoň část pravdy. Ví, že se včera stalo něco strašného, ale netuší, že Andrea je toho součástí. Neřekla jsem jí, kam jsem jela.“

„Udělala jsi dobře.“ Stále ji držel za ruku. Chtělo se mu ji obejmout, ale bál se, že by jí to bylo nepříjemné. Byla zlomená jako malý ptáček, kterému se pochroumala obě křídla.

„Málem jsem se včera zbláznila.

Promiň, Matte, nechtěla jsem tě s tímhle obtěžovat.“

„Proč ne? Víš dobře, že mi na tobě a na Pip záleží.“ Ale napadlo ho, že ona to možná nevěděla, to jen on sám o tom byl přesvědčený. Kromě jeho dětí mu nikdy na nikom tolik nezáleželo. To mu připomnělo, co touží Ophélii povědět.

„Včera se mi přihodila zvláštní věc,“

začal a stále svíral její ruku ve své.

„Měl jsem na Den díkůvzdání návštěvu.

Po dlouhé době jsem měl zase důvod k oslavám.“

„Kdo to byl?“ Ophélie doufala, že se při jeho vyprávění dostane ze své mizerné nálady.

„Můj syn.“ Vylíčil jí, co se dozvěděl, a Ophélii se překvapením rozšířily oči.

„Nemohu uvěřit, že by ti tohle provedla. A dětem také. Copak ji nenapadlo, že se to jednou dozvědí?“

Byla rozčilená. Ji i Matta zradili lidé, které milovali a kterým důvěřovali.

Nevěděla, kdo komu ublížil víc.

„Asi ne. Zřejmě doufala, že na mě zapomenou nebo si budou myslet, že jsem mrtvý. Málem se jí to podařilo, protože Robert i Vanessa se mi přiznali, že mě skutečně pokládali za mrtvého.

Robert se proto rozhodl mě najít, aby měl jistotu, a byl překvapený, když zjistil, že jsem naživu. Je báječný. Chci, abyste se s ním co nejdřív seznámily.

Možná bychom mohli společně oslavit Vánoce,“ řekl Matt s nadějí v očích.

„Ty už nebudeš svátky bojkotovat?“

zeptala se s úsměvem a Matt se rozesmál.

„Letos ne. A taky se chystám brzy odletět do Aucklandu za Vanessou.“

„Matte, to je skvělé!“ Ophélie mu stiskla ruku. V té chvíli vešla Pip a usmála se, když si všimla, že se maminka drží s Mattem za ruce. Vyložila si to po svém a měla radost.

„Smíme dovnitř?“ zeptala se, ale Pěna už

vtrhla

do

obývacího

pokoje

a oklepávala ze sebe písek.

„Právě jsem chtěl mamince navrhnout, že se půjdeme také projít. Přidáš se k nám?“

„Mně se už nechce,“ odpověděla Pip a uvelebila se na gauč. „Je mi zima.“

„Dobře,

nezdržíme

se

dlouho.“

Zadíval se na Ophélii a ta přikývla. Byla ráda, že se projde na čerstvém vzduchu.

Vzali si bundy a vyrazili ven. Matt vzal Ophélii kolem ramen a přitáhl si ji blíž. Najednou mu připadala ještě drobnější a křehčí. Pomalu se procházeli po pláži a Ophélie se o něj vděčně opírala. Matt byl jediný přítel, kterého měla a kterému mohla věřit. V této chvíli nevěděla, co si má myslet o svém manželství a o Tedovi. Byla novou situací tak vystresovaná, že celou dobu nepromluvila ani slovo. Matt ji pevně objímal a ona byla ráda, že jsou spolu.

22

Matt jel navštívit syna hned v pondělí po Dni díkůvzdání a na zpáteční cestě se zastavil u Ophélie a Pip. Pip se zrovna vrátila ze školy a Ophélie si vzala v práci den volno. Byla stále rozrušená.

Připadalo jí, jako by se jí změnil celý život. Ráno se rozhodla, že se zbaví veškerého Tedova oblečení. Byl to pro ni způsob, jak ho vyhodit z domu a potrestat ho za to, co jí udělal. Byla to sice pomsta, navíc pozdní, ale věděla, že jí

to

pomůže.

Musela

na

něho

zapomenout a žít dál. Nemohla už snést pomyšlení na muže, který ji podvedl a pořídil si dítě s jinou ženou. Pochopila konečně, že celou dobu žila ve snech a iluzích. Nastal čas, aby se probudila, i když tušila, že si bude připadat ještě osamocenější.

Když si Pip odešla napsat domácí úkoly, svěřila se Ophélie se svými pocity Mattovi. Nechtěl si jí dotknout a říct jí, co si o jejím manželovi opravdu myslí. To by nebylo fér. Na to musí Ophélie přijít sama, jenže to pro ni bude velmi obtížné, když mu toho během manželství dokázala tolik odpustit. Matt byl moc rád, že konečně začala procitat, a tiše její počínání schvaloval.

Během návštěvy se také domluvili na oslavě Ophéliiných narozenin, které byly příští týden. Matt vybral luxusní restauraci, úplně jinou než ty, do kterých zatím pokaždé chodili. Chtěl jí dopřát něco zvláštního, protože si po té kruté epizodě s dopisem zasloužila odměnu.

Ophélie

Mattovi

přiznala,

že

jí

odpoledne přivezl poslíček omluvný dopis od Andrey. Psala, že nečeká, že jí Ophélie někdy odpustí, ale chce, aby věděla, že ji má ráda, a to všechno ji velmi mrzí. Jenže Ophélie prohlásila, že už je na takové věci pozdě.

„Možná jsem zlá a dělám chybu, ale nemohu si pomoci. Už ji nikdy nechci vidět.“

„Já se ti nedivím.“ Pak se Ophélii svěřil, že má v plánu večer zavolat Sally, ale nevěděl, jestli s ním bude ochotna mluvit.

„Vypadá to, jako kdybychom si oba vyřizovali své účty,“ řekla Ophélie smutně.

„Už je načase.“ Matt celý den zvažoval, co své bývalé manželce poví.

Co má říci ženě, která mu ukradla děti a šest let života? To se nedalo nijak vynahradit

a

Ophélie

mu

dobře

rozuměla.

Povídali si tak dlouho, že ho Ophélie pozvala, aby se u nich zdržel na večeři.

Matt souhlasil pod podmínkou, že jí pomůže jídlo připravit. Jakmile se najedli, rozloučil se a odjel. Datum oslavy Opheliiných narozenin bylo domluvené a Pip se už nemohla dočkat.

Matt ještě pozdě večer Ophélii zavolal, hned potom, co domluvil se Sally. Byl rozčilený a zničený.

„Co ti řekla?“

„Snažila se mi lhát,“ odvětil. „Ale věděl jsem toho dost, takže jí to nevyšlo.

Tak prostě začala plakat. A plakala a plakala. Tvrdila mi, že to dělala kvůli dětem, protože si myslela, že pro ně bude lepší, když budou mít jen jednu rodinu, a sice tu s Hamishem. Já jsem byl zřejmě na obtíž. Neřekla mi skoro nic, co by ji mohlo ospravedlnit. Příští týden, až oslavíme tvé narozeniny, poletím za Vanessou. Zdržím se tam jen pár dní. Sally slíbila, že jí dovolí přiletět sem na Vánoce, pokud si to budu přát. Tak jsem jí řekl, že souhlasím.

Chápeš to? Já strávím Vánoce se svými dětmi!“ Matt byl dojatý a Ophélie měla radost s ním. „Napadlo mě, že bych si pronajal dům v Tahoe a mohli bychom celé dny lyžovat. Co kdybyste s námi jely i vy dvě? Umí Pip lyžovat?“

„Ano, moc dobře.“

„A ty?“

„Umím to, ale nějak zvlášť dobrá nejsem. Hlavně nesnáším lanovky, protože se bojím výšek.“

„Tak bychom jezdili spolu. Já taky nejsem žádný skvělý lyžař, ale myslel jsem, že by to mohla být legrace.

Doufám, že se k nám s Pip přidáte.“ Jeho pozvání bylo upřímné, ale Ophélie váhala.

„Tvým dětem nebude vadit, že se o tebe po tak dlouhé době budou muset dělit ještě s někým cizím? Nechtěla bych být na obtíž.“ Vždy jí záleželo na Mattových pocitech, stejně jako jemu záleželo na jejích.

„Zeptám se jich, ale jsem si jistý, že jim to vadit nebude. Hlavně až vás dvě poznají. Robertovi jsem už o vás vyprávěl.“ Matt se málem podřekl a přiznal, že Robert viděl i portrét Pip.

Potom se zeptal, jestli se Ophélie zase chystá zítra vyrazit v noci do ulic, a ona se přiznala, že ano.

„Měla jsi teď těžké období. Proč si nedopřeješ ještě pár dní volna?“

Nejlépe navždy. Nenáviděl tu její práci, ale ona ho stále odmítala poslechnout.

„Chyběla bych jim. A hlavně tam přijdu na jiné myšlenky.“ Oba věděli, že Ophélie dostala velkou ránu, ze které se musí vzpamatovat, ale zdálo se, že se s tím vyrovnává docela dobře. Matt byl rád, jen se mu nelíbilo, že se chystá tak brzy do práce, protože je unavená a roztržitá, a je tedy pravděpodobnější, že by se jí mohlo něco přihodit.

Ale nic se nestalo, všechno bylo v pořádku. Když Matt Ophélii ve středu volal, aby zjistil, jak se jí daří, zjistil s úlevou, že jc zase vyrovnanější. Stejně tak tomu bylo i další noc. To navštívili několik skupin mladých lidí a dětí, z nichž někteří na sobě stále měli pěkné a drahé oblečení. To Ophélii trhalo srdce. Potom mluvili s několika muži s upraveným zevnějškem, umytými a oholenými. Všichni byli ještě nedávno zaměstnaní, ale ze dne na den přišli o bydlení.

V

sobotu

nastal

den

oslavy

Ophéliiných narozenin, která se nakonec vydařila lépe, než sama očekávala.

Rozhodli se, že nejdříve předají Ophélii dárky u nich doma a pak vyrazí na večeři do restaurace. Pip byla tak rozrušená, že nedokázala vydržet chvíli v klidu. Když přijel Matt, šla s ním do auta vyndat obraz. Potom donutila matku, aby zavřela oči. Vzápětí jí dala pusu a nadšeně jí předala obraz. Když se na něj Ophélie podívala, zalapala po dechu a rozplakala se.

„Ach Bože… ten je nádherný…

Pip…! Matte…“ Pevně svírala portrét v rukou a stále si ho prohlížela. Byl to opravdu krásný obraz. Matt dokonale vystihl její dětský obličej i její duši.

Pokaždé, když se na něj Ophélie podívala, vstoupily jí slzy do očí. Ani se jí nechtělo nechat ho ležet doma a jít na večeři. Už se nemohla dočkat, až ho někam pověsí. Její reakce Matta ohromně potěšila a byla pro něj největším

oceněním.

Ophélie

mu

děkovala celý večer.

Oslava v restauraci byla skvělá, nechyběl ani dort, který Matt pro ni předem objednal, a všichni se báječně bavili. Když se vraceli domů, Pip už zívala. Napětí a rozrušení z dlouhého čekání na to, až předají s Mattem portrét, ji pořádně vyčerpaly. Sotva přijeli domů, Ophélie opět vzala do rukou obraz a prohlížela si ho. Pip jí dala pusu na dobrou noc, rozloučila se s Mattem a šla spát. Měla radost, že maminku tolik potěšili.

„Nevím, jak ti mám poděkovat. Tohle je ten nejkrásnější dárek, jaký jsem kdy dostala.“ Byl to dárek z lásky nejen od Pip, ale také od Matta.

„Jsi obdivuhodná žena,“ řekl Matt něžně a posadil se vedle ní na gauč.

A šlechetná, pomyslel si, což pro něj hodně znamenalo po tom, co mu provedla Sally. Ophélie byla výjimečná, ale její okolí bylo kruté.

„Jsi na mě a na Pip tak laskavý,“

řekla vděčně, když se na ni zadíval a vzal ji za ruku. Přál si, aby mu důvěřovala.

„Ty si zasloužíš, aby na tebe byli lidé laskaví a stejně tak si to zaslouží i Pip.“

Matt je bral, jako by byly součástí jeho rodiny.

Stále se na ni díval, potom se k ní pomalu sklonil a políbil ji na rty. Byla to první žena, kterou po dlouhé době takto políbil, a ona nedostala žádný polibek od manželovy smrti. Byly to dvě křehké, opatrné lidské bytosti, které připomínaly hvězdy plující noční oblohou. Ophélie byla na okamžik zmatená, protože ten polibek nečekala, ale neprotestovala ani Matta neodstrčila, což ho potěšilo.

Zdálo se, že si tu chvíli vychutnává jako on, a když Matt oddálil rty, byli oba bez dechu. Bál se, že se na něj bude zlobit, ale ulevilo se mu, že tomu tak není.

Vypadala jen trochu vyděšeně, a tak ji k sobě přitáhl a pevně objímal.

„Co to děláme, Matte? Nezbláznili jsme se?“ Potřebovala se cítit v bezpečí a měla dojem, že se přesně tak cítí, jen když je s ním.

„Myslím, že ne,“ uklidňoval ji.

„Tohle k tobě cítím už dlouho. Ale bál jsem se, abych tě nepolekal. Prožila jsi tolik bolesti.“

„Ty také,“ zašeptala a pohladila ho něžně po tváři. Pomyslela si, jakou radost asi bude mít Pip. Při té představě se usmála a Matt pochopil.

„Ji také miluju. Nemohu se dočkat, až se vy dvě poznáte s mými dětmi.“

„Já také,“ odvětila Ophélie a její hlas zněl šťastně. Matt ji znovu políbil.

„Všechno nejlepší k narozeninám, miláčku,“ řekl mezi polibky, a když odjel, Ophélie nepochybovala, že to byly nejlepší narozeniny v celém jejím životě.

23

Další týden v úterý vyrazila Ophélie opět v noci s týmem do ulic a Bob ji upozornil, že se pohybuje jako ve snách.

Zrovna kontrolovali různé příbytky bezdomovců a ptali se, jestli něco nepotřebují. Museli být velmi opatrní, ale Ophélie se několikrát otočila zády k mužům, kteří se k nim přiblížili.

Vždycky se našla spousta zvědavců, kteří chtěli vědět, odkud jsou a co jim vezou. Ale všichni členové týmu museli být právě v takových chvílích nadmíru opatrní a nezapomínat na pravidla bezpečnosti, přestože se dotyční lidé chovali přátelsky.

Většinou

jim

nebezpečí

nehrozilo,

protože

bezdomovci byli za jejich pomoc vděční. Ale i mezi nimi se našli takoví, kteří se neštítili ostatní okrádat. Bylo smutné, že

třetina

nebo

dokonce

polovina věcí, které tým v noci rozdal, skončil v rukou někoho jiného. Byl to svět, kde bylo hlavní přežít. Ophélie to dobře věděla, ale jediná možnost, jak se takovým lidem vyhnout, bylo nevšímat si jich a nedat jim šanci zaútočit.

„Pozor, Ophélie! Hlídej si záda. Co se s tebou děje?“ zeptal se jí Bob, když mířili zpátky k autu. Chtěl, aby si dávala pozor a nikdo ji nezranil. Bob znal příběhy, které se odehrávaly v noci na ulicích a při kterých byli napadeni nebo i přišli o život policisté a sociální pracovníci. Mnohdy to bylo způsobeno právě jejich nepozorností nebo tím, že se vydali do ulic sami.

„Nezlob se. Příště si dám pozor,“

slíbila Ophélie omluvně. Stále myslela na Matta.

„To si dávej. Co to s tebou je?

Vypadáš, jako kdybys byla zamilovaná.“

Poznal to dobře, protože on sám byl zamilovaný.

Ophélie na ného pohlédla a usmála se.

Bob měl pravdu. Myslela na Matta ve dne v noci. Ten polibek, kterým ji překvapil, ji úplně vyvedl z míry. Bylo v něm všechno, po čem toužila.

Zranitelnost. Upřímnost. Láska. Bolest.

Přesně tyto pocity ji srazily na kolena, když Ted zemřel, a málem ji zabily, když našla dopis od Andrey. Bylo toho hodně, s čím se musela vyrovnat, ale také nesmírně toužila po tom, aby mohla vklouznout Mattovi do náručí a do jeho života.

„Já nevím. Možná,“ přiznala se Bobovi upřímně, když se rozjeli na další místo. Bylo už hodně pozdě a o to se cítili při práci bezpečněji. Tou dobou už většina potížistů spala a v okolí byl klid.

„To je mi ale novinka,“ řekl Bob se zájmem v očích. Velmi si Ophélie vážil a za ty tři měsíce, co spolu pracovali, si ji hodně oblíbil. Byla chytrá, upřímná a realistická.

„Doufám, že je to hodný mužský.

Přesně takového ty potřebuješ,“ řekl na rovinu.

„Díky, Bobe,“ odpověděla a usmála se. Zdálo se, že o tom nechce zatím ještě mluvit, a tak na ni Bob nenaléhal.

Ophélie mu byla vděčná a na příští zastávce i po celý zbytek noci měla na paměti jeho radu a „hlídala si záda“

Cestou

domů

opět

přemýšlela

o Mattovi. Dělalo jí starosti to, co se mezi nimi stalo a co by se z toho mohlo vyvinout. Nechtěla, aby se jejich přátelství pokazilo, ale přesně to by se mohlo stát, kdyby jim jejich romantický vztah nevyšel. Nechtěla to riskovat kvůli němu, sobě a hlavně kvůli Pip. Kdyby s Mattem začala chodit a časem se rozešli, bylo by po všem a to si nedokázala představit.

Druhý den ráno cestou do školy Pip okamžitě poznala, že se něco děje.

Matka byla zamlklá a uzavřená do sebe.

„Co se stalo, mami?“ zeptala se, když pustila rádio a Ophélie jako obvykle ztišila zvuk. Pip se poslední dobou konečně přestala o matku bát. Zdálo se jí, že ať se přihodilo cokoli, matka se přes to rychle přenesla. Ale stále neměla nejmenší tušení, co se stalo o Dni díkůvzdání. Věděla jenom to, že to mělo něco společného s Andreou. Matka jí totiž řekla, že už se s ní nebudou vídat.

To Pip šokovalo, ale

Ophélie odmítla na její otázky odpovídat. Když se jí Pip zeptala, jestli to znamená, že už ji nikdy neuvidí, Ophélie přitakala. Nikdy.

„Ne, jsem v pořádku,“ odpověděla Ophélie, ale neznělo to přesvědčivě.

Celý den v Centru se potom marně snažila soustředit se na práci. Všimla si toho i Miriam. Když jí Matt zavolal, také mu to neušlo.

„Děje se něco?“ zeptal se s obavami v hlase.

„Snad ano,“ řekla a to ho moc neuklidnilo.

„Co to znamená? Mám se začít bát?“

Ophélie se usmála.

„Ne. Myslím, že mám jen trochu strach.“

„Z čeho?“ Chtěl s ní mluvit, aby se svých obav zbavila. Od chvíle, co ji políbil, se přímo vznášel štěstím. Přesně tohle potřeboval, jen o tom dlouho nevěděl.

„Z tebe, ze sebe, ze života, z osudu, z dobrých i špatných věcí… ze zklamání, podvodu, z tvé smrti, mé smrti… mám pokračovat?“

„Ne, to stačilo. Zbytek mi povíš, až se uvidíme. Můžeme o tom mluvit celý den.“ Bylo mu líto, že se Ophélie tolik bojí, a chtěl ji uklidnit. „Co mám dělat, abych tě tvých obav zbavil?“ zeptal se jemně a Ophélie si povzdechla.

„Nevím. Dej mi čas. Nedávno jsem ztratila veškeré iluze o manželství a nejsem si jistá, jestli další vztah zvládnu. Možná není ještě vhodná doba.“ Sevřelo se mu srdce.

„A nezkusíš nám dát alespoň šanci?

Nemusíš

se

zatím

definitivně

rozhodnout, ale myslím, že my oba máme právo na štěstí. Neměli bychom ji zahodit dříve, než začne. Slíbíš mi to?“

„Pokusím se.“ Nic jiného nemohla udělat. Myslela na to, že by mu bylo lépe s někým jiným. S někým, kdo neprožil takovou bolest jako ona. Občas si připadala k ničemu, jako vyřízená žena.

Jen s Mattem si připadala v bezpečí, klidná a vyrovnaná, což o mnohém svědčilo.

Matt přijel v sobotu večer do města a společně s Pip si zašli na večeři.

V neděli zase jely ony dvě navštívit jeho na pláž. Ten den měl také za otcem přijet Robert a Matt už se nemohl dočkat, až se ti tři seznámí. Na Ophélii udělal jeho syn obrovský dojem. Byl to milý chlapec a přesto, že nebyli s otcem dlouho v kontaktu, báječně si rozuměli a Robert se Mattovi velmi podobal.

Hovořil otevřeně o tom, co jemu a sestře matka provedla, a bylo vidět, že se na ni zlobí, i když ji má stále rád jako matku.

Měl stejně jako Matt laskavé srdce, ale poznamenal, že na rozdíl od něho Vanessa s matkou nemluví od chvíle, kdy se o jejím chování dozvěděla.

Když se večer vracela Ophélie s Pip do města, cítila se mnohem lépe. Matt ji na procházce po pláži několikrát objal a vzal za ruku, ale nijak se nesnažil dávat před Pip najevo, že by se mezi nimi dělo něco nového. Chtěl dát Ophélii čas, aby si zvykla, protože jejich vztah byl pro něho důležitý a nechtěl nic uspěchat.

V pondělí večer, když se zrovna chystal zvednout sluchátko, aby jí zavolal, se mu telefon rozezvonil pod rukou. Doufal, že to je Ophélie. Včera vypadala tak šťastně a odpočatě a měla výbornou náladu i pozdě večer, kdy jí ještě telefonoval. Chtěl jí říct, že ji miluje, ale nakonec to neudělal. Rozhodl se, že poprvé jí to musí povědět osobně a ne po telefonu.

Zvedl sluchátko, ale na druhém konci nebyla Ophélie ani Pip. Byla to Sally, která telefonovala z Aucklandu. Matt se vyděsil, když uslyšel její hlas. Plakala a on se k smrti vylekal, že se něco přihodilo Vanesse.

„Sally?“ Téměř jí nerozuměl, ale i po tolika letech poznal její hlas. „Co je? Co se stalo?“ Jediné, co slyšel dobře, bylo „upadl… na tenisovém kurtě…“ a potom si s úlevou vydechl, protože poznal, že hovoří o svém manželovi a ne o jejich dceři.

„Cože?

Nerozumím

ti.

Co

je

s Hamishem?“ A proč volá mně, napadlo ho.

Mohutně zavzlykala a pak rychle spustila: „Je mrtvý. Před hodinou dostal při tenisu infarkt. Pokoušeli se ho oživit, ale mamě.“ Znovu se rozplakala. Matt poslouchal a před očima se mu promítlo uplynulých deset let. Její oznámení, že se stěhuje do Aucklandu. Zjištění, že má poměr s jeho přítelem, kvůli kterému zničila jejich manželství. „Hamish a já se budeme brát“, ta slova byla jako kulka, která se mu zaryla do srdce. Čtyři roky, kdy se jí doprošoval, aby mohl vídat děti. Šest let, kdy jejich vzájemný vztah úplně znemožnila. A teď mu volá, aby mu sdělila, že Hamish je mrtvý.

Matt nevěděl, co přesně cítí, protože z jeho bývalého přítele se nakonec stal zrádce.

„Matte? Jsi tam?“ Sally mezi pláčem říkala něco o pohřbu a o dětech. Že by se měl Robert vrátit domů, aby jí pomohl s přípravami, protože Hamish ho měl opravdu rád. Děti, které měla s Hamishem, jsou na to ještě malé. Na Matta toho bylo moc.

„Ano, jsem tady.“ Vzpomněl si na syna. „Chceš, abych to Robertovi oznámil sám? Jestli si myslíš, že to pro něho bude těžké, pojedu za ním do Stanfordu a řeknu mu to osobně.“ Bylo zvláštní, kudy se cesty osudu někdy ubírají. Jeden otec se v Robertově životě po letech objevil a vzápětí zmizel ten druhý.

„Už jsem mu volala,“ řekla Sally mdle. Vůbec nepomyslela na to, jak ta zpráva může být pro Roberta bolestná.

Tohle byla celá Sally.

„Jak to vzal?“ zeptal se okamžitě Matt.

„Já nevím. Měl Hamishe hodně rád.“

„Zavolám mu,“ řekl Matt rychle a chtěl zavěsit.

„Přijedeš na pohřeb?“ zeptala se Sally, jako kdyby nezáleželo na tom, jak je to daleko, ani na Mattových pocitech.

Asi jí nedocházelo, že mu Hamish ublížil a téměř zničil jeho život – za jejího vydatného přispění.

„Ne, nepřijedu,“ odvětil ponuře.

„Možná, že vezmeme s Vanessou děti na Vánoce do Států,“ řekla Sally o něco veseleji. „Myslím, že bys za ní neměl tenhle týden jezdit, když s námi nechceš jít na pohřeb.“ Matt měl v plánu letět za Vanessou ve čtvrtek, aby ji po dlouhých a prázdných šesti letech zase uviděl. Ale chápal, že teď na to není vhodná chvíle.

„Počkám. Přijedu za ní, až se u vás věci trochu uklidní. Nebo ji pošli ty za mnou.“ Matt schválně řekl „pošli“ a ne „přivez“ Pomyšlení na to, že by přijela i Sally, se mu nelíbilo. Netoužil svou bývalou manželku vidět. „Budeš mít teď hodně starostí.“

Zařídit

pohřeb,

pochovat manžela, utřídit si plány a třeba zase někomu kazit život. Od jisté doby k ní Matt necítil opravdu nic a věděl, že jí nikdy neodpustí.

„Nedovedu si představit, co jeho smrt bude znamenat pro naši firmu,“ řekla Sally prázdně. Na práci nezapomínala při žádné příležitosti. Matt poznal, že se vůbec nezměnila.

„Chápu, že to bude pro tebe obtížné,“

odvětil hořce, ale ona to nepostřehla.

„Tak ji prodej, vždyť o nic nejde.

Najdeš si jinou práci.“ Tato slova mu vmetla do tváře před deseti lety, ale ona na to

už

zapomněla.

Nikdy

si

nepamatovala, co říkala a jak tím mnoha lidem okolo ublížila.

„Ty si vážně myslíš, že bych ji měla prodat?“ zeptala se vážným hlasem, ale Matt se o tom nemínil bavit. Chtěl zavěsit a zavolat Robertovi.

„Já nevím, musím končit. Je mi líto, co se stalo Hamishovi. Vyřiď upřímnou soustrast jeho dětem. Dám ti vědět, až budu chtít přijet za Vanessou. Vyřiď jí, že jí zavolám.“ A s těmito slovy zavěsil.

Vytočil Robertovo číslo a zastihl ho v jeho pokoji na koleji. Robert neplakal, ale podle hlasu bylo jasné, že ho Hamishova smrt bolestně zasáhla.

„Je mi to líto, chlapče. Vím, že jsi měl Hamishe rád. Také jsem ho míval rád.“

Než mi zničil život, pomyslel si Matt.

„Vím, že mohl za to, že se tobě a matce rozpadlo manželství, ale na nás byl moc hodný. Je mi maminky líto.

V telefonu byla nesmírně smutná.“ Ale ne tak moc, aby se nedokázala bavit o firmě. Vždycky se snažila získat pro sebe to nejlepší. Tenkrát pro ni byl Hamish zkrátka lepší partie. Měl víc peněz a nemovitostí, kupoval dětem víc hraček, byla s ním větší zábava. Proto opustila manžela a šla za lepším. Pro Matta to stále bylo velmi těžké a asi se toho pocitu do smrti nezbaví.

„Pojedeš na pohřeb?“ zeptal se Matt Roberta a ten zaváhal.

„Měl bych jet kvůli matce, ale mám závěrečné zkoušky. Mluvil jsem o tom s Nessie a ta si myslí, že matce nebude vadit, když nepřijedu. Má kolem sebe spoustu lidí.“ A sedm dalších dětí. Čtyři z Hamishova

prvního

manželství,

Vanessu a dvě jejich vlastní. „Co myslíš ty, tatí?“

„To si musíš rozhodnout sám. Chceš, abych za tebou přijel do Stanfordu?“

Matt měl o syna opravdu starost.

„Děkuju, ale nemusíš. Byl to jen hrozný šok… ale vzpamatoval jsem se rychle. Hamish už prodělal dva infarkty a měl za sebou dvě operace srdce, při nichž mu dělali bypassy. On se vůbec nešetřil. Maminka mu často říkala, že takhle brzy zemře.“ A také pil, kouřil a léta trpěl nadváhou. Bylo mu teprve dvaapadesát let.

„Přijedu za tebou, kdykoli budeš chtít.

Zavolej mi. Možná bychom spolu mohli něco podniknout o víkendu. Tedy pokud bys měl čas.“

„Celý tenhle víkend se musím učit.

Ale určitě zavolám. Díky, tati.“

Matt chvíli tiše seděl a přemýšlel.

Potom zavolal Ophélii. Nevěděl proč, ale najednou mu bylo Hamishe líto.

Možná proto, že vychovával jeho děti.

Že byli jistou dobu přátelé.

Pověděl Ophélii, co se stalo, a ona si stejně jako on začala dělat starosti o Roberta. Na kratičký okamžik ji napadlo, jak ovlivní fakt, že je ze Sally vdova, Mattův život. Kdysi ji velmi miloval a deset let se mu po ní stýskalo.

Teď byla opět volná. Bylo sice nepravděpodobné, že by mezi nimi opět vznikl silný vztah, ale člověk nikdy neví.

Bylo jí teprve čtyřicet pět a určitě se bude poohlížet po novém muži. A Matta musela mít velmi ráda, když se za něho před lety provdala a měla s ním děti.

„Sally mi řekla, že by mohla přijet s Vanessou na Vánoce a že by chtěla navštívit také Roberta,“ pokračoval Matt. „Já ale doufám, že nepřijede. Chci vidět děti, ne ji.“ Byl zklamaný, že tenhle týden nemůže za Vanessou do Aucklandu, ale bylo mu jasné, že není vhodná doba. Když na tu chvíli čekal šest let, vydrží to ještě týden nebo dva.

„A proč by sem jezdila i Sally?“

zeptala se rychle Ophélie a napjatě čekala na odpověď.

„To netuším. Možná jen proto, aby mě rozčílila,“ zasmál se. Nebylo mu příjemné mluvit se Sally po telefonu a poslouchat její pláč. Nic k ní necítil, jen mu celá ta situace připomněla, že stejně nešťastný byl kvůli ní kdysi i on.

Matta vůbec nenapadlo, jaké myšlenky v této chvíli trápí Ophélii, že se obává, zda by Sallyin návrat nepřeruší jejich vyvíjející se vztah.

Zbytek týdne byl pro oba náročný.

Ophélie viděla v ulicích mnohem víc opilých a zdrogovaných lidí. Někteří z nich přišli o práci. Tento stav zřejmě souvisel s

blížícími

se

svátky

a přicházející zimou. Tým během jedné noci objevili čtyři mrtvé bezdomovce.

Matt se zajel podívat za Robertem a po telefonu mluvil s Vanessou.

Několikrát mu volala Sally, protože si chtěla popovídat. Vůbec nechápal proč, nepřál si ale, aby se z nich stali přátelé, a postěžoval si Ophélii.

Jediný klidný okamžik nastal, když si spolu vyšli v neděli odpoledne na dlouhou procházku po pláži. Při ní Matt Ophélii oznámil, že si od Vánoc až do Nového roku najal dům v Tahoe. Chystal se tam jet s Robertem lyžovat a doufal, že přiletí i Vanessa.

„Sally také přijede?“ zeptala se Ophélie a doufala, že to znělo nezúčastněně. Ale bylo to úplně naopak.

Ji samotnou udivovalo, jak moc jí vadí přítomnost Mattovy bývalé manželky.

Navíc když z ní teď byla vdova. Ophélie si uvědomovala, že je možná trochu paranoidní, ale člověk nikdy neví. Zdálo se jí, že Matt nemá o Sally zájem, ale přihodit se může cokoli. Stávají se i horší věci. Třeba že si manžel pořídí dítě s manželčinou nejlepší přítelkyní.

„Bůh ví. Mě to nezajímá. Jestli přijedou, odvezu Vanessu do Tahoe, ale nemám zájem se setkat se Sally.“ To Ophélii trochu uklidnilo. „Byl bych moc rád, kdybyste ty a Pip přijely za námi.

Už máte nějaké plány na Vánoce?“

To bylo pro Ophélii citlivé téma.

„Ještě jsem o tom nepřemýšlela. Naše rodina se stále jen zmenšuje. Loni jsme trávily Vánoce s Andreou.“ To už byla pět měsíců těhotná. Při té vzpomínce se Ophélie zachvěla. Tehdy netušila, jak ji Andrea podvádí a že její dítě je Tedovo.

„Asi je oslavíme v tichosti. Možná bychom mohly do Tahoe přijet druhý den. Bude lepší, když o Štědrém dnu budeme samy.“ Matt přikývl. Nechtěl na ni naléhat. Věděl, jak je citlivá a že prožívá těžké období. „Alespoň se budu moci těšit ještě na druhý svátek.“

Ophélie se usmála, a protože Pip byla daleko před nimi, Matt se sklonil a políbil ji na rty. Projel jím mocný záchvěv touhy a poznal, že od ní chce víc. Jenže na ni toho bylo v poslední době příliš a on ji nechtěl do ničeho nutit a zbytečněji polekat. Jejich vztah se vyvíjel pomalu a opatrně. Matt věděl, že Ophélie stále ještě váhá a není si jistá, jestli chce lásku nebo přátelství. Párkrát ji políbil a byl rozhodnutý počkat tak dlouho, jak ona bude chtít. On si jasně uvědomoval, jak moc ji miluje a jak po ní touží, ale také chápal, jaké trauma si prožila ona. A přesto byl přesvědčený, že i v ní začíná narůstat touha a že se sbližují stále víc.

Jakmile se k nim vrátila Pip, pověděli jí o Tahoe a Pip byla nadšená. Než odjely domů, Matt se snažil z Ophélie vymámit ještě jeden slib.

„Chtěl bych od tebe k Vánocům jedinou věc,“ řekl vážně, když seděli u krbu.

„A co to je?“ Ophélie se na něho usmívala.

Pip

už

měla

všechno

nakoupeno, ale ona stále s výběrem dárků čekala. „Chci, abys přestala pracovat s týmem po nocích.“

Myslel to vážně a Ophélie si povzdechla. Podívala se na něj. Matt pro ni hodně znamenal a ona nevěděla, co má dělat. Stále se zmítala mezi silným citem a strachem. Nikdy na ni v ničem nenaléhal kromě téhle věci.

„Matte, víš dobře, že to nemohu udělat. Je to pro mě důležité. A nejen pro mě. Těžko by za mě hledali náhradu.“

„A víš proč?“ zeptal se a vypadal smutně. „Protože většina lidí je chytrá a z takové práce by měli obavy.“ Matta už několikrát napadlo, jestli za tím vším nestojí její podvědomá touha po sebevraždě. Byl rozhodnutý, že ji přiměje, aby s tou prací skončila.

Nevadilo mu, že pracuje v Centru, ale nelíbily se mu noční výjezdy do ulic.

„Ophélie, myslím to vážně. Chci, abys s tím přestala kvůli sobě a kvůli Pip.

Pokud jsou ti ostatní lidé blázni, ať to klidně dělají, ale ty přece můžeš bezdomovcům pomáhat i jinak.“

„Jenže žádná pomoc není tak účinná jako právě tahle.

Jezdíme za bezdomovci tam, kde se zdržují a dáváme jim to, co potřebují.

Jsou to většinou ztracené případy. Tihle lidé by k nám do Centra nikdy nepřišli.

To my musíme za nimi,“ snažila se ho přesvědčit. Rozpoutala se mezi nimi bitva a zdálo se, že nebude mít konce.

Ale Matt se nehodlal vzdát a ona také ne. „Ty si neuvědomuješ, že tohle nejsou zločinci. Jsou mezi nimi i děti a staří lidé. Nemohu odejít a nechat je bez pomoci. Kdo jiný by to za mě potom dělal? Cítím za ně zodpovědnost. Co jiného by sis ještě přál k Vánocům?“

zeptala se a doufala, že konečně změní téma. Ale Matt zavrtěl hlavou.

„Nic jiného od tebe nechci. A jestli mi to nedáš, dostaneš od Santa Clause do punčochy samé uhlí.“ Napadlo ho, jestli to skutečně trochu nepřehání, protože Ophélie dokázala být hodně přesvědčivá. Jenže na něj její argumenty nezabíraly. Zasmála se a netušila, že on už pro ni dárek má. A dokonce pečlivě zabalený. Doufal, že se jí bude líbit.

S Ophéliiným svolením také koupil Pip k Vánocům nové kolo, na kterém bude moci jezdit ve městě v parku a o víkendu na pláži. Měl radost, protože tohle byl typicky otcovský dárek. Ophélie se mu přiznala, že ji by něco takového nenapadlo.

Nakoupila

Pip

nějaké

oblečení a hry. Nebylo snadněji něco vybrat, protože Pip byla zrovna ve věku, kdy se jí ještě líbily hračky, ale začínala pošilhávat i po věcech, které zajímaly starší dívky. Matt měl kolo schované v garáži a Ophélie si byla jistá, že Pip bude štěstím bez sebe.

Jediný dárek, o který Matt nestál, byl telefonát od Sally. Ozvala se mu v týdnu před Vánocemi a oznámila mu, že druhý den přijede s Vanessou a dvěma nejmladšími dětmi. Hamishovy děti odjely na Vánoce k jejich matce, a proto se Sally rozhodla letět do San Francisca a ubytovat se v Ritzu, aby „zase viděla“

Matta. Jenže ten chtěl vidět jen svou dceru a velmi se na ni těšil, ale o setkání s bývalou manželkou vůbec nestál.

Jakmile se Sally domluvil, vytočil číslo Ophélie a okamžitě se jí se vším svěřil.

Neměla moc času, protože se zrovna chystala vyrazit do nočních ulic.

„Co mám dělat?“ řekl a jeho hlas zněl rozzlobeně. „Já se s ní sejít nechci. Chci vidět jenom Nessie. Jediná dobrá zpráva je, že se mnou také pojede do Tahoe.“

Ophélii se zase vrátily její obavy, ale nechtěla je před Mattem dávat najevo.

Záleželo jí na něm a nepřála si, aby jejich vztah narušovala jeho bývalá manželka. Co když se do ní Matt zase zamiluje? Třeba by mohl, přestože mu hodně ublížila. Ophélie si už přestávala dělat starosti, ale Sallyin příjezd všechno změnil.

Šestým

smyslem

vytušila, že se Matt nevyhne setkání s ní, a bála se, že by si mohl vzpomenout na staré časy a změnit na ni názor. Muži dokážou být v takových věcech naivní a Ophélii bylo jasné, že když ho Sally chce tak moc vidět, bude mít určitě něco za lubem. Pokusila se tedy Matta na tuto možnost co nejtaktněji upozornit.

„Sally? Ophélie, neblázni. Taje pro mě dávnou minulostí. Zřejmě najednou neví, co si počít sama se sebou.

Přemýšlí, jak by výhodně naložila s firmou, a možná bude chtít poradit.

Ophélie, ty se nemáš čeho obávat. Já jsem na ni zapomněl už před lety.“ Jeho hlas zněl sice rozhodně, ale Ophéliina ženská intuice byla přesto v pohotovosti.

„V životě se mohou přihodit zvláštní věci,“ varovala ho moudře.

„Ale ne mně. Tohle je opravdu za mnou. Nezapomínej, že ona opustila mě.

Kvůli muži, který měl více peněz a hraček pro děti,“ odvětil a snažil se ji uklidnit.

„Jenže on zemřel a teď má ty peníze ona. Je osamělá a vyděšená. Věř mi.

Jsem si jistá, že ti ještě všechno neřekla.“

Matt s Ophélii nesouhlasil. Ovšem jen do té chvíle, než dorazila Sally do Ritzu a opět se mu ozvala. Mluvila do telefonu medově sladkým hlasem a zvala ho, aby k nim přišel na čaj. Říkala, že je po dlouhém letu unavená a vypadá hrozně, ale nemůže se dočkat, až ho uvidí. Matta to vyvedlo z míry a nevěděl, co jí na to má říct.

Vzpomněl si na Ophéliino varování, ale vzápětí si pomyslel, že se Sally jen snaží být přátelská. Jemu to ale bylo jedno, protože stále myslel na to, jak mu sebrala děti. V hloubi duše ji nenáviděl.

„Kde je Nessie?“ zeptal se, protože se nemohl dočkat, až dceru uvidí.

„Je tady,“ odvětila Sally mile. „Je také dost unavená.“

„Tak jí řekni, že zítra může spát déle.

Za hodinu na ni budu čekat dole v hale.

Vyřiď jí to.“ Matt byl tak rozrušený, že málem zavěsil bez pozdravu. Na poslední chvíli to napravil. Sally slíbila, že to Vanesse vyřídí, a rozloučila se.

Matt se rychle osprchoval, oholil a oblékl si šedé kalhoty a bundu.

Vypadal velice mužně a elegantně, když vcházel do vstupní haly v hotelu Ritz a netrpělivě se rozhlížel kolem. Co když Vanessu nepozná? Třeba se za tu dobu hodně změnila… Ale vtom ji spatřil.

Stála tam mladá dívka, která měla stále stejný výraz v obličeji jako někdejší malé plavovlasé

děvčátko.

Měla

ženskou postavu a dlouhé rovné vlasy.

Oba se rozplakali v okamžiku, kdy se poznali. Objali se a Vanessa mu zabořila obličej do krku. Několikrát ho políbila a pohladila po tvářích. V jejich vítání byly patrné stopy dlouhého odloučení.

Matt byl rozhodnutý, že už ji ze své náruče nikdy nepustí, ale přinutil se odtáhnout, aby si ji mohl prohlédnout.

Láskyplně se na ni díval a oba dva se přes slzy v očích nahlas rozesmáli.

„Tati… ty jsi pořád stejný… vůbec ses nezměnil…“ Stále se smála a přitom plakala. Matt nikdy neviděl nikoho krásnějšího, než byla jeho dcera.

Všechno to, co se v sobě snažil šest let potlačit, bylo najednou zpátky a jemu pohled na ni sevřel srdce.

„Zato ty ses hodně změnila!“ Měla štíhlou postavu, jakou mívala i její matka, když se s ní seznámil. Na sobě měla krátké šedé šaty, vysoké podpatky a byla jemně nalíčená. V uších se jí leskly dva malé diamanty a Matt předpokládal, že to byl dárek od Hamishe. Vždycky byl k jeho dětem štědrý. „Co podnikneme? Dáme si čaj?

Nebo bys šla raději někam jinam?“ Bylo mu úplně jedno, kde s ní bude, hlavně když budou spolu.

Zdálo se, že Vanessa na okamžik zaváhala, a vtom Mattovi došlo, že není v hale sama. Neměl oči pro nikoho jiného, a tak si nevšiml, že za jejími zády stojí Sally a nějaká žena zřejmě chůva – a vedle ní dva malí chlapci.

Roky nebyly na Sally ani poznat, stále vypadala velmi dobře, jen trochu přibrala. Její synkové byli roztomilí.

Jednomu bylo šest, druhému osm. Jenže místo

toho,

aby

nechali

Matta

s Vanessou o samotě, přidali se k nim, a o to Matt vůbec nestál. Byl naštvaný, když k němu Sally zamířila, a zdálo se mu, že Vanessa také. Sally měla na sobě krátké černé šaty, drahé lodičky, norkový kožich a v uších jí visely diamanty mnohem větší, než měla Vanessa. Nepochybně také dárek od jejího druhého manžela.

„Omlouvám se, Matte, doufám, že ti to nevadí… Nemohla jsem odolat a chtěla jsem tě vidět. A seznámit tě s mými chlapci.“ Když je Matt naposledy viděl v Aucklandu, byly staršímu dva roky a ten

druhý

byl

několikaměsíční

miminko.

Přestože

byli

opravdu

roztomilí, on chtěl být jen se svou vlastní dcerou a ne se Sally a jejími dětmi.

Matt chlapce pozdravil s vřelým úsměvem, prohrábl jim vlasy a zdvořile se představil chůvě. Ty děti nemohly za to, jakou mají matku a co mu kdysi provedla.

„Chtěl bych být s Vanessou chvíli o samotě. Musíme si toho hodně vyprávět.“

„Samozřejmě, chápu,“ řekla Sally hřejivým tónem, ale ve skutečnosti to nechápala. Ji nezajímalo, co potřebovali ostatní a hlavně on. Také naprosto ignorovala, že se na ni Vanessa zlobí a stále jí neodpustila, že svým dětem bránila šest let vidět otce. „Slíbila jsem chlapcům, že zajedeme do města k Macymu, aby viděli Santa Clause. Co kdybychom se zítra všichni sešli na společnou večeři?“

navrhla

Sally

s úsměvem, který Matta dříve tak oslňoval. Jenže teď už věděl, že za tím úsměvem se skrývá žralok. Musel uznat, že Sally je vynikající herečka. Každý jiný by ji zřejmě považoval za přátelskou a okouzlující.

„Dám ti vědět,“ řekl bezbarvě a odváděl Vanessu z haly do hotelové kavárny. Za chvíli viděl, jak Sally, chůva a chlapci nasedají do velké limuzíny. Ze Sally se stala bohatá žena, mnohem bohatší, než bývala dříve. Ale v jeho očích to její kouzlo nijak nezvýšilo. Jeho bývalá žena měla vše, co si člověk mohl přát – talent, styl, inteligenci, drahé

oblečení,

jenže

postrádala srdce.

„Je mi to všechno tak líto, tati,“ řekla Vanessa tiše, když se posadili ke stolu.

Chápala otce a velice si cenila toho, jak se přes to všechno dokázal vůči matce slušně chovat.

Mluvila

o

celém

problému i s bratrem, ale ona měla na věc jiný názor. Nehodlala matčino chování nějak zlehčovat a nechtěla jí nic odpustit. Robert naopak matku stále omlouval a tvrdil, že si zřejmě neuvědomovala, jaký dopad bude mít její chování na lidi kolem. Vanessa matku nesnášela s vášnivostí svých šestnácti let, ovšem v tomto případě byla nevraživost na místě. „Já ji nenávidím, tati,“ řekla pevně a Matt jí neodpověděl.

Nechtěl rozebírat minulost ani Vanessu v její nenávisti podporovat. „Nemusíš zítra chodit na tu společnou večeři. Já chci být jen s tebou.“

„Já bych také raději byl s tebou,“ řekl upřímně. „Nechci být s matkou na ostří nože, ale také nestojím o to, aby se z nás stali nejlepší přátelé.“

„To je v pořádku.“

Zůstali v kavárně tři hodiny. Matt znovu Vanesse pověděl, co už věděla od Roberta – proč se vlastně šest let neviděli. Potom se vyptával na to, co dělá, na její přátele, školu a sny. Užíval si každou vteřinou té společné chvíle.

Vanessa i Robert se už rozhodli, že stráví Vánoce v Tahoe s otcem a bez matky. Sally se chystala s nejmladšími syny do New Yorku navštívit přátele.

Vypadalo to, jako kdyby nevěděla, kam patří, kam má jít, a neustále hledala někoho, o koho by se mohla opřít. Asi by mu jí bylo líto, kdyby mu nebyla provedla tolik zlého.

Sally mu druhý den opět zavolala, aby se domluvili na společné večeři, a když odmítl, snažila se ho přesvědčit, aby si to rozmyslel.

Ale

Matt

zůstával

neoblomný a raději převedl řeč na Vanessu.

„Je

báječná,

výborně

jsi

ji

vychovala,“ řekl pochvalně.

„Je to milá dívka,“ souhlasila Sally a spustila, že se ve městě zdrží ještě čtyři dny. Matt se ovšem nemohl dočkat, až odjede. Neměl nejmenší zájem se s ní vidět. „A co ty, Matte?

Jak jde život?“ Sally narazila na téma, o kterém se s ní vůbec nehodlal bavit.

„Dobře, díky. Je mi líto, co se přihodilo Hamishovi. Zůstaneš i nadále v Aucklandu?“ Chtěl převést jejich rozhovor na obchod, nemovitosti a děti, ale Sally byla neodbytná.

„Nemám ponětí. Rozhodla jsem se, že firmu prodám. Jsem unavená. Myslím, že je načase přestat pracovat a začít užívat života.“ To byla sice hezká myšlenka, ale jak znal Sally, ona by bez práce nevydržela.

„Zní to rozumně.“ Snažil se odpovídat bez emocí. Neměl v úmyslu se s ní po letech nějak více sbližovat.

„Vsadím se, že ty stále ještě maluješ.

Měl jsi obrovský talent,“ řekla sladce.

Potom na okamžik zaváhala, a když opět promluvila, zaprosila smutně jako malé dítě. Byla to taktika, kterou používala, když něco hodně chtěla. Matt už na to málem zapomněl. „Matte…“ Znovu zaváhala. „Nešel bys se mnou dnes večer na večeři? Chtěla bych zakopat válečnou sekyru.“ Matt věděl, že to udělala už dávno, protože on pro ni přestal existovat, a tak nechápal, o co jí jde.

„To je od tebe hezké,“ řekl unaveně.

Začínala ho vyčerpávat. „Ale já si nemyslím, že je to dobrý nápad. Není důvod se vidět, protože my dva si už nemáme co říct.“

„A co kdybych se ti chtěla omluvit?

Dlužím ti to.“ Mluvila tak něžně a křehce, že se mu málem sevřelo srdce.

Chtělo se mu na ni zakřičet, ať toho nechá. Vybavilo se mu, co pro něho kdysi znamenala, ale okamžitě ty vzpomínky potlačil.

„Nedlužíš mi nic, Sally,“ odvětil a po chvilce dodal: „Už je to všechno za námi.“

„Chtěla bych tě vidět. Možná bychom mohli být zase přátelé,“ řekla s nadějí v hlase.

„Proč? Vždyť máme každý své přátele. Nepotřebujeme jeden druhého.“

„Máme spolu dvě děti. Pro ně by mohlo hodně znamenat, kdybychom náš vztah obnovili.“ Zajímavé, že ji tohle nenapadlo během minulých šesti let. Až nyní. Matt dobře věděl, že Sally se opět snaží získat to nejlepší pro sebe a na něm jí nezáleží. Její potřeby byly vždy na prvním místě.

„Nevím, k čemu by to bylo.“

„Byli jsme manželé patnáct let. Copak z nás nemohou být přátelé?“

„Asi je to nezdvořilé, ale mohu ti připomenout, že ty jsi mě opustila kvůli mému nejlepšímu příteli a odstěhovala ses i s dětmi tisíce kilometrů daleko?

A mně jsi celých šest let neumožnila se s nimi vídat? To se dá jen těžko překousnout, dokonce i mezi přáteli.“

„Já vím… Udělala jsem spoustu chyb,“ řekla Sally kajícně a začala se svěřovat. „Jestli ti to trochu pomůže, tak já a Hamish jsme nikdy nebyli šťastní.

Měli jsme spolu dost problémů.“

„To je mi líto,“ odpověděl a zachvěl se. „Měl jsem vždycky dojem, že vám to spolu klapalo. Byl k tobě i k dětem velmi štědrý.“ Matt měl Hamishe opravdu rád, dokud mu ovšem nepřebral Sally.

„Štědrý, to tedy byl. Ale jinak byl úplně jiný než ty. Rád se bavil, hodně pil a to ho nakonec zabilo,“ řekla Sally dosti drsně. „Neměli jsme žádný milostný život.“

„Sally, prosím tě… Proboha, mě tohle nezajímá.“ Mattův hlas zněl polekaně.

„Promiň, už jsem zapomněla, jaký jsi puritán.“ V každodenním životě možná, ale v ložnici nikdy. Sally si to dobře pamatovala. V tomto směru jí Matt chyběl. Hamish jen vyprávěl sprosté vtipy, rád se díval ženám na prsa, ale do postele šel raději s pornokazetou a lahví dobrého koňaku než s ní.

„Co kdybychom se o tom přestali bavit? Nemá to cenu. Je to za námi, tečka. Konec příběhu.“

„To není konec. Nikdy nebyl, a ty to víš.“ Sally se trefila do černého a Matt vyskočil ze židle. Celých deset let se snažil sám sebe přesvědčit, že ji nemiluje, ale mýlil se. A Sally dokázala jeho slabé místo vycítit.

„Je mi to jedno. Pro mě to skončilo,“

řekl chraplavým hlasem. Tón jeho hlasu zase způsobil, že se zachvěla ona. Nikdy na něho nezapomněla. Byla to ona, kdo jejich životy rychle a jednoduše rozdělil, ale Matt ji stále dokázal i na dálku vzrušit.

„Tak to nemusí být zrovna večeře.

Dáme si jen skleničku. Ale přijď se na mě podívat, prosím. Proč bys to pro mě nemohl udělat?“ Protože nechci, abys mi zase ublížila, pomyslel si v duchu, ale nemohl si pomoci. Stále ho k ní něco přitahovalo. Byl sám sebou znechucený.

„Viděl jsem tě včera v hale.“

„Ne, to jsi viděl vdovu po Hamishovi, jeho dvě děti a svou dceru.“

„A to nejsi ty?“ zeptal se.

„Pro tebe ne, Matte.“ Nastalo ticho a Matt si povzdechl. Zase ho pobláznila.

Jako vždycky. Přesně věděla, kde jsou jeho slabiny, a ráda si s ním zahrávala.

„Tak dobře. Ale jen na půl hodiny.

Přijedu za tebou. Zakopeme válečnou sekyru a stanou se z nás přátelé, protože jinak mě dovedeš k šílenství.“

„Děkuju, Matte,“ řekla jemně. „V šest hodin zítra večer? Přijď raději ke mně do apartmá. Tam si budeme moci v klidu popovídat.“

„Tak zítra,“ odvětil chladně a zlobil se sám na sebe, že jí opět podlehl. Sally měla v úmyslu se celých čtyřiadvacet hodin modlit, aby si to Matt náhodou nerozmyslel. Věděla totiž, že až ho uvidí, i když jen na chvíli, všechno by se mezi nimi mohlo změnit. A nejhorší ze všeho bylo, že Matt to věděl také.

24

Matt vyrazil druhý den do města už v pět hodin a přijel k hotelu o čtvrt hodiny dříve. Posadil se v hale a přesně v šest hodin stál před Sallyiným apartmá a klepal na dveře. Věděl, že sem neměl vůbec chodit, ale když už to slíbil, musí to nějak přestát.

Otevřela dveře a vypadala velmi seriózně v elegantním černém kostýmku.

Měla černé punčochy, vysoké podpatky a její světlé vlasy byly stejně krásné jako Vanessiny. Sally byla stále velice přitažlivá žena.

„Ahoj, Matte,“ řekla mile, pozvala ho dál a nabídla mu martini. Pamatovala si, že ho měl vždycky rád. Matt s díky přijal a posadil se na židli ke stolku.

Sally nalila i sobě a zamířila k pohovce naproti němu. Chvíli mlčeli a ani jednomu z nich neušlo, že mezi nimi stále působí ta podivná chemie vzájemné přitažlivosti. Nebo to spíš neušlo Sally. U Matta tomu tak bylo v první chvíli, ale vzápětí poznal, že on už jejich vztah cítí poněkud jinak, a nesmírně se mu ulevilo.

„Proč ses znovu neoženil?“ zeptala se Sally a pohrávala si s olivou ve své skleničce.

„Tys mě z toho vyléčila,“ odvětil s úsměvem a prohlédl si její nohy. Byly pořád tak krásné jako dřív a její krátká sukně mu na ně poskytovala dobrý výhled. „Posledních deset let jsem žil jako

poustevník.

Jsem

samotář…

umělec.“ Snažil se to zlehčit a nechtěl, aby se kvůli němu i teď cítila provinile.

On byl se svým současným životem spokojený. Dokonce mnohem víc než s tím, který sdílel společně se Sally.

„Proč to nezměníš?“ zeptala se se zájmem.

„Mně to v podstatě vyhovuje. Žiju na pláži, maluju… a kamarádím s dětmi a jejich psy.“ Usmál se pro sebe a vzpomněl si na Pip a Ophélii.

Uvědomil si, že Ophélie je mnohem krásnější než Sally – a hlavně: jak rozdílné tyhle dvě ženy jsou!

„Potřebuješ řádný život, Matte,“ řekla Sally jemně. „Napadlo tě někdy, že by ses zase vrátil do New Yorku?“ Ona na to

myslela

často.

Nikdy

se

jí

v Aucklandu ani jinde na Novém Zélandu nelíbilo a teď si mohla dovolit žít, kdekoli se jí zachtělo.

„Nikdy. Ani na minutu,“ přiznal se Matt upřímně. „Už jsem tam jednou žil a stačilo mi to.“ To, že si na okamžik vzpomněl na Ophélii, způsobilo, že naprosto vystřízlivěl a dokázal si od Sally udržet potřebný odstup.

„A co Paříž nebo Londýn?“

„Možná. Až mě přestane bavit být plážovým povalečem. Pak se třeba přestěhuju do Evropy. Ale teď bude Robert ještě čtyři roky na studiích, a proto mám důvod zůstat tady.“ Vanessa se mu svěřila, že by za dva roky chtěla jít buď na Kalifornskou univerzitu, nebo na Berkeley. Takže Matt o stěhování vůbec neuvažoval. Žil bez dětí už hodně dlouho a teď si hodlal užít každou chvilku, kterou mohl strávit v jejich společnosti.

„Překvapuje mě, že se tam na té pláži nenudíš, Matte. Vždyť jsi býval tak společenský a pracovitý.“ A umělecký ředitel jedné z největších reklamních agentur v New Yorku, která měla významné a vážené klienty. Spolu se Sally si pro potěšení kupovali domy, letadla a jachty. Ale jeho to přestalo bavit. Už deset let po něčem takovém netoužil.‘

„Myslím, že jsem v určitých věcech dospěl. To se tak někomu stává.“

„Vypadáš pořád tak, jak si tě pamatuju. Ani o den starší,“ pokusila se Sally o další udičku, když ty předešlé nezabraly. Neuměla si představit, že by s ním žila v malém domku na pláži. To by ji zabilo.

„Děkuju, ty taky vypadáš stále skvěle.“ Dokonce musel připustit, že nikdy nevypadala lépe. To, že trochu přibrala, jí jen prospělo, protože získala ženskou postavu. Dříve bývala hodně hubená, i když i tak se mu líbila. „No a jaké máš plány do budoucna?“ zeptal se se zájmem.

„Nevím. Snažím se něco vymyslet, ale je to ještě příliš čerstvá rána.“ Sally vůbec nevypadala jako truchlící vdova a ani jí nebyla. Na rozdíl od Ophélie, kterou smrt jejího manžela úplně zničila.

Rozdíly mezi těmito dvěma ženami byly obrovské. „Přemýšlela jsem o New Yorku,“ pokračovala pak Sally a plaše se na Matta podívala. „Vím, že je to bláznivý nápad, ale napadlo mě, že…“

Podívala se Mattovi přímo do očí a nedopověděla. Nebylo to nutné, protože on ji znal.

„Vrátili bychom se k sobě a zkusili bychom zase spolu žít… mohli bychom posunout čas zpátky a znovu se do sebe zamilovat… To by mělo smysl, nebo ne?“ Matt ji znal tak dobře, že za ni větu dopověděl. Sally jen přikyvovala. „Potíž je v tom, že po tomhle jsem toužil deset let. Jenže ty jsi byla provdaná za Hamishe a já neměl žádnou naději. Teď už s ním nejsi, on je mrtvý… A víš, co je zajímavé, Sally? Že já po tom už netoužím. Jsi krásná žena, dokonce krásnější než dřív, a kdybych si dal ještě pár skleniček, asi bych se neovládl a skončil s tebou v posteli. Chvíli bych si myslel, že jsem zemřel a dostal jsem se do nebe, ale co potom? Ty jsi stále stejná a já také. Pořád by mezi námi stálo to, cos mi provedla, a ty by ses se mnou brzy začala nudit. Popravdě řečeno, já tě asi nikdy nepřestanu mít rád, ale nechci s tebou žít. Chci ženu, která mě bude milovat. Láska není jen nějaký předmět, obchod nebo prodej. Je to dárek, který dáváš a zároveň dostáváš…“ Když jí tohle říkal, byl Matt naprosto klidný. Naskytla se mu příležitost, po které sice deset let toužil, ale nakonec zjistil, že ji nechce využít.

„Ty

jsi

byl

vždycky

velice

romantický,“ řekla Sally a zdálo se, že je poněkud nervózní. Věci se nevyvíjely tak, jak si představovala.

„A ty jsi zase nebyla,“ usmál se na ni.

„V tom byl možná ten problém. Sotva pohřbíš svého druhého manžela, už se chceš vracet k tomu prvnímu. Nehledě na to, cos mi provedla s dětmi. Málem jsi mě zabila a moje duše teď žije kdesi v oblacích, kde je bezpečno… A mně to vyhovuje.“

„Ty jsi byl vždycky blázen,“ zasmála se. Jenže Matt věděl, že snad nikdy v životě nemluvil vážněji. „A co kdybychom si spolu jen něco začali?“

Zkoušela na něj zapůsobit všemi možnými způsoby a jemu jí bylo líto.

„To by bylo bláhové a k ničemu by to nevedlo. Co by bylo potom? Rád bych se s tebou zase pomiloval, nepopírám, ale to by byl začátek dalších problémů.

Mně by na tobě záleželo, tobě na mně ne.

Pak by se objevil někdo jiný a mě bys zase odvrhla. Spát s tebou je příliš nebezpečné, alespoň pro mě.“

„Tak co tedy bude?“ Sally vypadala naštvaně a nalila si další skleničku martini. Už třetí. Matt měl před sebou stále nedopitou tu první. I tohoto zlozvyku se zbavil. Najednou mu martini nechutnalo tak jako dřív.

„Teď uděláme to, co jsi navrhovala.

Řekneme si, že z nás budou přátelé, popřejeme si navzájem hodně štěstí, rozloučíme se a budeme si žít každý po svém. Ty odjedeš do New Yorku, budeš se tam bavit, najdeš si nového manžela, přestěhujete se do Paříže nebo do Londýna.

Nebo

do

Palm

Beach.

Vychováš děti a spolu se uvidíme na svatbě Roberta a Vanessy.“ Nic jiného od ní nechtěl.

„A co ty, Matte?“ vyštěkla na něj. „Ty zůstaneš do smrti na pláži?“

„Možná. Možná budu jako starý strom, který zapustí kořeny s lidmi, kterým bude můj tichý život vyhovovat a kteří nebudou stromem každých deset minut třást, nebo ho dokonce chtít porazit.

Klidný

život

může

být

i příjemný.“ Něco takového bylo ovšem pro Sally naprosto cizí. Milovala vzrušení a udělala by pro to všechno.

„Ještě nejsi tak starý, abys musel takhle uvažovat. Je ti teprve čtyřicet sedm. Hamishovi bylo dvaapadesát, ale choval se, jako by mu bylo pětadvacet.“

„A teď je mrtvý. Možná nebylo dobře, že se choval stále jako mladík. Upřímně řečeno, naše životní cesty se rozešly už dávno. Já bych té přiváděl k šílenství a ty bys mě zabila. To není zrovna hezká představa společného života.“

„Máš někoho?“

„Možná, ale na tom nezáleží. Kdybych tě miloval, zahodil bych všechno a šel za tebou klidně až na konec světa. Vždyť mě znáš. Jsem romantický blázen, o kterém ty si myslíš, že je hloupý a naivní. Ale stejně bych to udělal. Potíž je v tom, že už tě nemiluju. Myslel jsem si, že ano, ale mýlil jsem se. Miluju naše děti a určitá část mého já tě asi bude svým způsobem milovat navždy. Ale nemiluju tě tolik, abych se k tobě chtěl vrátit a žít s tebou do smrti.“ S těmito slovy se zvedl, popošel k ní, sklonil se a políbil ji na čelo. Sally se ani nepohnula, jen se dívala, jak Matt kráčí ke dveřím. Nepokoušela se ho zastavit, protože věděla, že by to bylo zbytečné.

Bylo jí jasné, že vše, co řekl, myslel vážně. Ve dveřích se ještě otočil a naposledy se na ni podíval.

„Ahoj, Sally,“ pronesl a cítil se po dlouhé době zase uvolněně. „Hodně štěstí.“

„Nenávidím tě,“ zašeptala, když se za ním zavřely dveře. Ale Matt byl spokojený. Konečně si ujasnil, co opravdu chce, a kapitola jeho života se Sally se navždy uzavřela.

25

Matt přijel den před Štědrým dnem k Ophélii a Pip na večeři, aby si navzájem předali dárky. Měly krásně ozdobený stromeček a Ophélie trvala na tom, že upeče husu, protože to je tradiční francouzské jídlo. Pip husu neměla ráda a umluvila maminku na hamburger, ale Ophélie si přála s Mattem strávit příjemný sváteční večer a hezky Vánoce oslavit. Matt snad nikdy nevypadal lépe.

Minulý týden spolu téměř nemluvili, protože měli oba hodně práce. Matt se před Ophélii nezmínil o tom, že se setkal se Sally, a nebyl si jistý, jestli to vůbec někdy udělá. To, co se mezi nimi stalo, považoval za soukromou, velmi citlivou záležitost a nebyl připravený se s tím někomu

svěřovat.

Ačkoli

o

tom

rozhovoru Ophélie nevěděla, vycítila, že se asi něco přihodilo. Ale Matt se k ní choval jako obvykle, jemně a láskyplně.

Domluvili se, že si dají dárky až po večeři, ale Píp to nemohla vydržet.

Trvala na tom, že dá Mattovi alespoň dárek, který mu koupila ona, a chtěla, aby si ho okamžitě rozbalil. Matt si ji dobíral, že se na dárky podívá až doma, ale Pip zaprotestovala.

„Ne! Teď!“ Poskakovala a tleskala rukama. Nadšeně ho sledovala, jak roztrhl papír, a ve chvíli, kdy viděl, co se pod ním skrývá, Pip se hlasitě rozesmála. Byly to obrovské chlupaté žluté pantofle v pánské velikosti a Mattovi přesně padly.

„Ty jsou úžasné!“ řekl a objal ji. Obul si je a měl je na nohou během celé večeře. „Jsou perfektní. Můžeme je všichni nosit, až budeme v Tahoe.

Doufám, že si s sebou vezmete ty vaše.“

Pip mu to slíbila a za chvíli už byla bez sebe nadšením z krásného kola, které jí daroval Matt. Jezdila na něm po jídelně a obývacím pokoji, málem nabourala do stromečku, a tak si ho raději vzala ven před dům a chystala se projet po ulici, než bude matka hotová s večeří.

„A co ty?“ zeptal se Matt Ophélie, když spolu upíjeli ze skleniček bílé víno.

„Chceš už také dostat dárek?“ Věděl, že to pro ni bude možná obtížné, až spatří, co jí přichystal, ale tušil, že bude mít radost. „Máš teď čas?“ Přikývla a posadili se na gauč. Pip byla stále venku a zkoušela nové kolo. Matt byl rád, že může být s Ophélii chvilku o samotě. Podal jí zabalený dárek a ona neměla ponětí, co by to mohlo být. Byla to velká plochá krabice, která vůbec nechrastila.

„Co je to?“ zeptala se a vypadala dojatě ještě dřív, než dárek rozbalila.

„Uvidíš.“ Roztrhla papír a otevřela krabici. Tam byl další papír, a tak Ophélie

trpělivě

pokračovala

v rozbalování. Když dárek vybalila, zalapala po dechu a do očí jí vstoupily slzy. Přikryla si rukou ústa a zavřela oči.

Byl to Chad. Matt jí namaloval portrét syna tak, aby byl protějškem k obrazu Pip, který jí dal k narozeninám. Otevřela oči, podívala se na Matta, pevně se k němu přitiskla a rozplakala se mu v náručí.

„Ach, Bože, Matte… Děkuju ti…

Děkuju ti.“ Znovu se zadívala na portrét.

Bylo to, jako by před sebou měla zase svého syna a on se na ni usmíval.

Uvědomila si, jak moc jí chybí, ale ten obraz byl pravým balzámem na její bolest. „Jak jsi to dokázal?“

Matt vytáhl z kapsy malý předmět a podával jí ho. Byla to zarámovaná fotografie Chada, kterou si před časem vzal

z

jejího

obývacího

pokoje.

„Omlouvám se, trochu jsem kradl.“

Ophélie se rozesmála.

„Víš, že jsem ji hledala? Nemohla jsem přijít na to, kam jsem tu fotku dala.

Myslela jsem, že si ji třeba vzala Pip, ale nechtěla jsem se jí na to ptát. Říkala jsem si, že si ji asi schovala někam v pokojíčku… Ale hledala jsem ji několik týdnů.“ Postavila fotografii zpátky na stůl přesně tam, kde ji Matt vzal. „Matle, myslím, že ti nikdy nebudu moci dost poděkovat.“

„Nemusíš. Miluju tě. A chci, abys byla šťastná.“ Chtěl jí říct mnohem víc, ale v tom okamžiku se objevila ve dveřích Pip a za ní se se štěkotem hnala Pěna. Celou dobu běhala venku vedle Pip.

„To kolo se mi moc líbí!“ zakřičela Pip, projela kolem stolku v chodbě, do kterého málem vrazila, a zastavila v obývacím pokoji těsně před Mattem a Ophélii. Bylo na ní vidět, že se jí opravdu líbí, protože tohle už bylo kolo pro dospělé. Ophélie jí ukázala obraz Chada a Pip najednou ztichla.

„Páni… Přesně takhle vypadal…“

Podívala se na matku, vzala ji za ruku a chvíli se mlčky dívaly na portrét.

Všichni tři měli slzy v očích. Byla to dojemná chvíle, jenže potom Ophélie ucítila zápach z kuchyně. Husa se jí málem spálila.

„Fuj,“ neodpustila si Pip poznámku, když Ophélie přinesla husu na stůl.

Večeře byla skvělá a celý zbytek večera také. Ophélie předala Mattovi dárek, až když si šla Pip lehnout.

Doufala, že se mu bude líbit. Když ho rozbalil, jeho výraz byl tak dojatý jako její, když uviděla Chadův portrét. Byly to starožitné hodinky z padesátých let, které měla po otci. Moc pěkný kousek, ale ona neměla nikoho, komu by je mohla dát. Neměla manžela, syna ani bratra. Původně je schovávala pro Chada, ale teď chtěla, aby je měl Matt.

Okamžitě si je dal na ruku a měl z nich ohromnou radost.

„Nevím, co mám říct,“ zašeptal a znovu pohlédl na krásný dárek. Pak Ophélii políbil. „Miluju tě, Ophélie,“

řekl tiše. To, co bylo mezi nimi, bylo něco úplně jiného, než zažíval ve vztahu se Sally. Tohle bylo silné a skutečné, byl to opravdový vztah mezi dvěma lidmi, kteří k sobě patří. Udělal by pro Ophélii všechno na světě a ona to věděla. A pro Pip také. Ophélie byla skvělá žena a Matt byl nesmírně šťastný, že ji potkal.

S ní si připadal v bezpečí a ona s ním rovněž.

„Já tě taky miluju, Matte… Veselé Vánoce,“ zašeptala a políbila ho. V tom polibku se odráželo vše, co k němu cítila. I vášeň, kterou v sobě tak dlouho potlačovala.

Když Matt potom v noci odjížděl, měl na ruce hodinky jejího otce. Červené kolo stálo opřené o postel v pokojíčku Pip a Ophélie si ze své postele prohlížela s něžným úsměvem portrét Chada. Byly to skutečně kouzelné Vánoce.

Bohužel, když nastal ten „pravý“

Štědrý den, nálada u nich doma se zhoršila. Přestože se snažily bolest potlačit, nedařilo se jim to. Jednak pociťovaly nepřítomnost Andrey, ale hlavně jim scházel Ted s Chadem.

Ophélii to připadalo, jako by si hráli na schovávanou, a tak se jí kolem poledne chtělo zavolat: „To stačí! Můžete vylézt.“ Ale věděla, že se už nikdy neobjeví.

Zároveň

se

jí

vracely

myšlenky na to, jak Ted zradil jejich manželství a co jí provedl společně s Andreou.

Byl to smutný den, a proto byly obě rády, když už nastal večer. Pip si vlezla do postele k Ophélii a společně se těšily na to, že druhý den ráno pojedou do Tahoe za Mattem a jeho dětmi. V deset hodin usnula v matčině náruči a Ophélie ještě dlouho tiše ležela a pevné svou dceru objímala.

Letošní Vánoce byly mnohem lepší než ty loňské. Možná proto, že si už obě zvykly na to, že ztratily polovinu rodiny.

Ale na druhou stranu byly v něčem horší, protože si konečně uvědomily, že se to nikdy nezmění. Obě dvě věděly, že život už nikdy nebude takový, jaký býval.

Pomohlo

jim,

že

se

spřátelily

s Mattem. Ophélie se přestala stýkat s Andreou a nic o ní nevěděla. Ani po tom netoužila. Andrea zkrátka navždy zmizela z jejího života. Pip se o ní jednou zmínila, ale když viděla výraz, jaký měla Ophélie v obličeji, okamžitě změnila téma. Pochopila, že Andrea pro ně skutečně přestala existovat.

Když tak Ophélie ležela a přemýšlela, nejprve zabloudila myšlenkami k Tedovi a Chadovi, ale vzápětí si vzpomněla na Matta. Líbil se jí obraz, který jí dal, i to, jak báječně vycházel s Pip. Byl to ten nejlaskavější

člověk,

jakého

kdy

poznala. Poznala, že ji velmi přitahuje a že ho miluje, ale nevěděla, co s tím má dělat. Nebyla si jistá, jestli je připravená na to, pustit si do života dalšího muže, a jestli vůbec někdy bude.

Ne proto, že milovala Teda, ale protože ode Dne díkůvzdání ztratila veškerou víru v to, co může znamenat láska mezi mužem a ženou. Pro ni to teď znamenalo jen ponížení, smutek a zklamání. Ztrátu všeho, čemu vždy věřila. A nechtěla by to prožít ještě jednou, přestože Matt na ni byl hodný a laskavý. Byl to jenom člověk – a lidé často dokáží druhým hodně ublížit. Zkrátka nevěděla, jestli má znovu riskovat a pokusit se někomu zase důvěřovat, i když se jednalo o Matta. Zasloužil si hodně lásky a klidný život po tom, co prožil se Sally.

Druhý den ráno už ale měla dobrou náladu a Pip také. Ophélie si dala do auta řetězy pro případ, že by cestou bylo hodně sněhu, a vyrazily. Silnice byly naštěstí celou cestu uklizené a Ophélie snadno našla podle Mattových pokynů cestu do Squaw Valley. Najal si tam útulný dům, ve kterém byly dvě ložnice pro ni a Pip a tři další pro něho a děti.

Když Ophélie s Pip přijely, Vanessa s Robertem už byli někde na sjezdovce, ale Matt na ně čekal v obývacím pokoji.

V krbu hořel oheň a na stole stály šálky s horkou čokoládou a talíř sendvičů. Byl to luxusní, velmi elegantní dům. Matt měl na sobě černé lyžařské kalhoty, silný šedý svetr a vypadal jako vždy úchvatně. Byl to velmi pohledný muž.

Ophélie cítila, jak moc ji přitahuje, ale bála se dát svému citu volný průběh.

Ještě nebylo pozdě na to, aby mu řekla, že se jejich vztahu obává, a vycouvala z něho, přestože by tím Matta velmi zklamala. Jenže zklamání je někdy lepší než vztah, který přestane fungovat.

Ophélie prožívala vnitřní boj sama se sebou a na druhou stranu cítila, že jsou si s Matem stále bližší. Už si nedokázala představit život bez něj. I když se vzájemného vztahu tolik bála, nemohla popřít, že ho miluje.

„Přivezly jste si s sebou chlupaté pantofle?“ zeptal se Matt Pip, hned jak si odložily, a Pip přikývla.

„To je dobře, já taky.“ Všichni tři si je hned obuli, posadili se se smíchem ke krbu a Matt pustil vánoční hudbu. Za chvíli se Vanessa s Robertem vrátili domů. Vanessa se s Ophélii a Pip srdečné přivítala. Pip se jí zalíbila okamžitě a k Ophélii vzhlížela s tichým obdivem. Hned postřehla, že je to jemná a laskavá žena, a bylo jí jasné, že duševně jsou si s otcem velmi podobní.

Řekla to i Mattovi, když mu pomáhala připravit večeři a Ophélie s Pip si nahoře vybalovaly zavazadla.

„Chápu, proč ji máš rád, tati. Je to milá a hodná žena. Občas vypadá smutně, i když má úsměv ve tváři. To má člověk chuť ji obejmout.“ Přesně to cítil i Matt. „A Pip zbožňuju. Je roztomilá.“

Obě dívky se během večera rychle spřátelily a Vanessa nabídla Pip, aby spala u ní v ložnici. Ta byla štěstím bez sebe. Vanessa už pro ni byla vzor. Podle ní byla krásná, zábavná a skvělá. To řekla matce, když si oblékala pyžamo.

Když děti odešly do svých pokojů, Matt s Ophélii se posadili ke krbu a seděli tam tak dlouho, až z polen zbyly jen uhlíky. Povídali si o hudbě, umění a politice ve Francii, o dětech a svých rodičích, o Mattově malování i svých snech. Probrali také známé lidi, psy, které mívali jako děti, a tak se stále víc poznávali. Než odešli do svých ložnic, Matt Ophélii políbil a trvalo jim věčnost, než se konečně rozloučili.

Druhý den ráno vyrazili všichni společně na vlek. Robert se tam měl setkat s přáteli z univerzity, Vanessa a Pip se domluvily, že budou jezdit spolu, a Matt se nabídl, že zůstane s Ophélii.

„Nechci,

aby

sis

kvůli

mně

nezalyžoval,“ řekla Ophélie. Měla na sobě černou lyžařskou kombinézu, kterou roky nevytáhla z šatníku. Vypadala v ní elegantně, ale tvrdila stále, že její lyžařské umění si vlastně vůbec žádnou kombinézu nezaslouží.

„Věř mi. já jsem na lyžích nestál pét let,“ uklidňoval ji Matt. „Přijel jsem sem kvůli dětem a dost možná budu od tebe potřebovat

poradit.“

Nakonec

se

ukázalo, že oba stále lyžují dobře a báječně si vychutnali dopoledne, kdy se pomalu, mírnými obloučky projížděli po sjezdovce. V poledne šli do restaurace a čekali, až dorazí děti. Za pár minut se u nich objevila Pip s Vanessou, obě měly rudé tváře a

vypadaly

udýchaně.

Pip

byla

v sedmém nebi. Rychle si sundala čepici a rukavice a chystala se jim všechno vyprávět.

Vanessa

také

vypadala

spokojeně. Na sjezdovce si všimla několika pohledných chlapců, kteří jezdili v jejích stopách. Ona to však brala jen jako dobrou zábavu a nic jiného nehledala. V tom byla jiná než její matka, která se v jejím věku chovala už dost vyzývavě.

Děti lyžovaly celé odpoledne. Matt s Ophélii ještě jednou sjeli sjezdovku, a když začalo sněžit, vydali se domů.

Matt zapálil v krbu, pustil hudbu a Ophélie jim připravila grog. Usadili se na gauči a listovali časopisy. Občas se podívali jeden na druhého a usmáli se na sebe. Ophélii udivovalo, jak je snadné být vedle něj a užívat si volného odpoledne. Ted po ní neustále něco vyžadoval, o všem se dohadoval a nedopřál jí chvíli klidu. Svěřila se s tím Mattovi.

„Mně se vedle tebe také líbí,“

poznamenal Matt upřímně a rozhodl se jí povědět o posledním setkání se Sally.

„Ty jsi k ní vážně nic necítil?“ zeptala se ho Ophélie a usrkla horký grog. Na okamžik dostala ze Sally strach.

„Mnohem méně, než jsem očekával.

Bál jsem se, že jí zase budu mít plnou hlavu. Ale zmýlil jsem se. Jediné, co po mě chtěla, bylo, abych dělal přesně to, co si ona umínila. Místo toho, abych k ní cítil lásku, mi jí bylo líto. Nechápu, jak se mnou mohla takhle mluvit, když její manžel, se kterým žila deset let, není ještě ani měsíc po smrti. Ale úcta nikdy nebyla Sallyinou silnou stránkou.“

„Asi ne.“ Ophélie byla v šoku nad tím, co se mu Sally pokoušela navrhnout po tom, co mu provedla. Ale ona nejspíš za své chování žádnou vinu necítila.

Nicméně Ophélii se velice ulevilo.

„Proč jsi mi ale neřekl už dřív, že jste se setkali?“ Pověděl jí o svém životě tolik věcí, že ji udivovalo, že si zrovna tohle nechával pro sebe.

„Myslím, že jsem si to musel srovnat v hlavě. Vyšel jsem z jejího pokoje jako volný muž. Alespoň jsem si tak po deseti letech konečně připadal. To, že jsem s tou schůzkou souhlasil, byla jedna z nejlepších věcí, které jsem v životě udělal.“ Byl sám se sebou spokojený a Ophélie se na něj usmála.

„To jsem ráda,“ řekla tiše a přála si, aby i ona mohla tak rychle vyřešit pocity ohledně svého manželství.

Ale bohužel nebyl nikdo, s kým by se mohla sejít a všechno si vyříkat. Nikdo, kdo by jí vysvětlil, proč se to stalo a co Tedovi na ní vadilo tak, že musel provést zrovna tohle. Bylo na ní, aby si to

postupem

času

vyřešila

sama

a v tichosti.

Když se vrátily domů děti, Ophélie uvařila večeři a potom se všichni posadili kolem krbu a povídali si.

Vanessa vyprávěla o nápadnících, které má v Aucklandu, a Pip na ni zbožně hleděla. Robert si je obě dobíral a byla to scéna jako vystřižená z rodinného filmu. Přesně po tomhle Matt toužil celé ty roky, kdy své děti nemohl vidět, a Ophélii to scházelo od chvíle, kdy ztratily Chada a Teda.

„Jsou roztomilí, viď?“ usmál se na ni Matt, když se setkali v kuchyni. Ophélie šla nasypat na talíř sušenky a Matt jí a sobě nalil sklenku vína.

„Moc roztomilí,“ souhlasila a oplatila mu úsměv. Měla pocit, že se jí vyplnil sen. Matt si přál, aby to takhle zůstalo navždy. Věděl, že život bude i nadále plný problémů, ale chtěl, aby oba došli ke stejnému poznání. Nechtěl na Ophélii naléhat, protože věděl, že se od té chvíle, kdy zjistila, co jí Ted provedl, nového vztahu velmi obává. Ale teď byli v Tahoe a zdálo se, že staré smutky nechala alespoň na chvíli doma.

Na Silvestra se vypravili na večeři do nedaleké restaurace a potom se zastavili v hotelu, aby se podívali na oslavy konce roku. Většina lidí měla na sobě lyžařské oblečení a pestré svetry a jenom pár z nich, a mezi nimi i Ophélie, si obléklo slavnostnější šaty.

Vypadala velice elegantně v černých sametových šatech, černém kožíšku z lišky a v klobouku, který celý model vhodně doplňoval.

„Mami, vypadáš v tom jako velká černá

houba,“

řekla

jí

Pip

s nesouhlasným pohledem, ale Vanessa prohlásila, že je to nádherný model.

Ophélie si nevšímala konzervativního názoru na módu, který měla Pip, vždyť Matt byl jejím oblečením také nadšený.

Ať už měla na sobě cokoli, a přestože mluvila velmi dobře anglicky, byl vždycky nápadný její francouzský šarm.

Někdy to bylo jenom díky šále, jindy kvůli náušnicím, nebo staré kabelce od Hermes, kterou nosila už od svých devatenácti let. Stačilo vytáhnout ze skříně jediný kousek oblečení či doplňků a všem muselo být jasné, že mají před sebou rodilou Francouzku.

Všude kolem panovala veselá nálada, a tak Ophélie dovolila Pip, aby si dala skleničku šampaňského. Matt dovolil totéž i Vanesse a Robertovi nabídl sklenku vína. Přestože ani jedno z dětí ještě nedovršilo věk, kdy mohou začít pít alkohol, Matt věděl, že Robert se svými spolužáky ve Stanfordu také určitě neabstinuje. Věřil, že pije s mírou, protože se mu jevil jako rozumný mladík.

Zůstali v hotelu až do chvíle, kdy hodiny začaly odbíjet půlnoc. Všichni se navzájem políbili podle francouzské tradice na obě tváře a popřáli si šťastný nový rok. O hodinu později, když byli doma a děti šly spát, políbil Matt Ophélii o poznání vášnivěji. Zůstali sedět

v

obývacím

pokoji

před

skomírajícím ohněm v krbu. Byla to krásná noc. Zejména pro děti, protože se zdálo, že si spolu báječně rozumí. Matt nebyl nikdy v životě šťastnější a Ophélie byla také nadmíru spokojená. Najednou jako by cítila, že všechny chmury posledních měsíců a celého minulého roku z ní jedna po druhé opadly.

„Jsi šťastná?“ zeptal se jí Matt a přitáhl si ji k sobě blíž. Byli sami v

temné

místnosti,

kterou

spoře

osvětlovaly malé plamínky z krbu.

Doufali, že všechny děti už tvrdě spí, ale přesto raději šeptali. Pip opět spala u Vanessy v pokoji. Z těch dvou se rychle staly dobré přítelkyně. Pip ke starší dívce vzhlížela jako ke své vlastní sestře, kterou neměla a kterou si vždycky přála. Vanessa měla zase samé bratry a žádnou sestru, takže to pro ni byla příjemná změna.

„Moc šťastná,“ odpověděla Ophélie tiše. S ním byla vždycky šťastná.

Připadala si v bezpečí a zahrnována láskou. Cítila, jako kdyby se jí s ním nikdy nemohlo přihodit nic špatného.

Znovu ji políbil a tiše zkoumali jeden druhého více než kdy před tím. Sotva ucítila jeho ruce, jak jí přejíždějí po těle, uvědomila si, jak moc po něm touží.

Bylo to, jako by v ní po Tedově smrti zemřela žena, která se teď pomalu začala probouzet v Mattově náručí. Dlouho seděli, ale potom se přestěhovali na gauč, kde leželi a jejich těla se vzájemně propletla v objetí.

„Jestli tady takhle zůstaneme až do rána, budeme mít co vysvětlovat,“

zašeptal jí Matt. Ophélie se místo odpovědi tiše zasmála a po mnoha letech si připadala jako mladá dívka. Matt sebral všechnu svou odvahu a zašeptal jí do ucha: „Chceš se mnou jít do mé ložnice?“ Když přikývla, úlevou se mu málem rozskočilo srdce. Po tomhle toužil už nesmírně dlouho. Chtěl ji, dokonce víc, než si byl ochoten připustit.

Oba vstali, Matt ji vzal za ruku a vedl ji do svého pokoje. Šli po špičkách a Ophélie se málem neudržela, protože se jí chtělo nahlas smát. Bylo legrační schovávat se před vlastními dětmi, ale naštěstí všechny spaly. Jakmile vešli do Mattovy ložnice, zavřel dveře a pro jistotu zamkl. Vzal rychle Ophélii do náručí a odnesl ji k posteli. Tam ji opatrně položil a za vteřinu už ležel vedle ní.

„Moc tě miluju, Ophélie,“ zašeptal.

Začali se líbat a vzájemně ze sebe svlékali oblečení. Netrvalo dlouho a byli už nazí pod dekou. Matt se k ní přitiskl a něžně ji pohladil. Neušlo mu, že se celá chvěje. Přál si, aby jí s ním bylo dobře, aby byla šťastná a cítila jeho lásku.

„Já tě také miluju, Matte,“ zašeptala, ale Matt postřehl v jejím hlase strach.

Dokázal vycítit, že se bojí, a proto ji dlouhou dobu k sobě jen pevně tiskl.

„To je v pořádku, miláčku… Neboj se…

Slibuju, že ti neublížím…“

Políbil ji a poznal, že jí po tvářích stékají slzy. „Já se hrozně bojím, Matte,“

zašeptala.

„Neboj se, prosím… Tolik tě miluju… Nikdy bych ti neublížil. Věř mi.“ Ophélie mu věřila, ale nevěřila životu. Život by jim oběma mohl ublížit.

Mohla by Matta ztratit, nebo by ji on mohl podvést. Třeba by ji opustil, anebo by zemřel.

Nemohla si být ničím jistá. Nemohla věřit ničemu a nikomu, dokonce ani Mattovi. Uvědomila si, jaký byla blázen, když si myslela, že tohle dokáže udělat.

„Matte,

já

nemůžu…“

řekla

roztřeseným hlasem. „Hrozně se bojím.“

Nemohla se s ním milovat, nemohla si ho k sobě pustit takhle blízko. Pustila ho do svého života, do své mysli a do svého srdce, ale na tohle ještě nebyla připravená.

„Miluju tě,“ řekl jí tiše. „Můžeme počkat… není třeba spěchat… Já ti nikam neuteču. Neopustím tě, neublížím ti, nechci, aby ses mě bála… To je v pořádku, nic se nestalo. Miluju tě.“

Řekl ta dvě slova takovým způsobem, jako ještě žádný jiný muž před ním.

Dokonce ani Ted. Hlavně Ted. Ophélie se cítila hrozné. Mrzelo ji, že Matta zklamala. Ale věděla, že skutečně nebyla připravená, a bála se, že možná ani nikdy nebude. Bylo těžké to teď odhadnout. Ale Matt jí slíbil, že počká.

Ještě dlouho potom ji držel v náruči a hladil její krásné tělo. Toužil po ní, ale byl vděčný za to, co mezi nimi zatím bylo. Stačilo mu to. Když začalo venku svítat, Ophélie vstala a oblékla se.

Vůbec jí nevadilo, že vedle něj ležela téměř celou noc nahá. Chtěla ho, ale ještě ne dost.

Matt ji naposledy políbil a Ophélie si šla lehnout do své ložnice. Ještě na dvě hodiny usnula, a když se ráno probudila, cítila na hrudi známou bolest. Jenže dnes to nebylo kvůli Chadovi a Tedovi, ale kvůli tomu, co včera v noci odmítla Mattovi. Připadala si, jako by ho zradila, a nenáviděla sama sebe za to, že ho tak zklamala. Osprchovala se, rychle se oblékla a vyběhla z ložnice, aby ho zase viděla. Jakmile spatřila, že se na ni usmívá, zadoufala, že je mezi nimi všechno v pořádku. Matt ji objal kolem ramen, aby ji uklidnil. Byl to opravdu výjimečně

chápavý

muž.

Svým

způsobem si Ophélie připadala, jako by se s ním včera v noci skutečně milovala, a byla mu vděčná, že na ni nenaléhal a slíbil, že počká.

Na Nový rok si šli opět zalyžovat a ani jeden z nich se nezmínil o předchozí noci. Prostě si jen užívali hor, sněhu a sportu a povídali si o běžných věcech. Večer strávili u večeře se všemi dětmi. Vanessa se druhý den vracela zpátky do Aucklandu a Matt jí slíbil, že se na ni příští měsíc přiletí podívat. Pip a Ophélie se chystaly ráno odjet, protože další den už začínala Pip škola. Robert měl ještě dva týdny volno a chystal se do Heavenly na lyže se svými přáteli. Matt se vracel zpátky na pláž. Prázdniny skončily, ale byl to skvělý týden. Mezi Mattem a Ophélii se nic podstatného nestalo, ale alespoň věděli, že patří sobě a nikdo další jim jejich vztah už nebude narušovat. Ophélie se domnívala, že kdyby na ni tehdy v noci naléhal a nutil ji do něčeho, co sama nechtěla, jejich vztah by nejspíš skončil. Ale Matt byl moudrý a opravdu ji velice miloval.

Druhý den ráno se rozloučili bez jakýchkoli slibů a ujišťování, protože věřili, že mezi nimi je skutečná láska.

26

Matt se zastavil podívat na Ophélii a Pip hned poté, co se rozloučil na letišti s Vanessou. Byl smutný, že odlétala do Aucklandu, ale měl radost, že si dětí po letech užil a rozptýlil se, takže se zase mohl vrátit ke svému samotářskému životu v domku na pláži. Uvědomoval si víc než kdy před tím, že takový život, jaký vedl poslední týden, je přesně to, co by si přál. Už měl dost své samoty.

Ale zatím ještě nebylo jiné řešení.

Ophélie nebyla připravená na nic víc než na to, co mezi nimi bylo, což bylo přátelství s příslibem lásky a vášně do budoucnosti. Neměl jinou možnost než čekat a doufat, že se to někdy zlomí.

A pokud se tak nestane, budou alespoň dobrými přáteli. Matt věděl, že i takhle to může dopadnout, protože v životě nejsou žádné záruky.

Sotva vešel do obývacího pokoje, s potěšením zjistil, že portréty Pip a Chada visí na viditelném místě.

„Jsou nádherné,“ usmála se Ophélie pyšně a znovu mu poděkovala. „Co Vanessa?“ Ophélie si dívku velmi oblíbila a Roberta také. Oba byli stejně jako jejich otec laskaví, srdeční a moc milí.

„Byla smutná, že musí odjet,“ odvětil Matt a musel potlačit vzpomínky na tu noc, kdy Ophélie ležela vedle něj v posteli nahá. Přál si, aby mu více důvěřovala, a doufal, že když bude mít štěstí, dočká se. „Za pár týdnů za ní poletím. Moc si tebe a Pip oblíbila.“

„My ji také,“ řekla Ophélie jemně, a když si Pip odešla napsat nahoru domácí úkoly, podívala se smutně na Matta. „Moc mě mrzí, co se stalo v Tahoe.“ Bylo to poprvé, kdy se o tom někdo z nich zmínil. Matt o tom nechtěl mluvit, aby ji nepřivedl do rozpaků nebo aby si nemyslela, že na ni naléhá.

„Neměla jsem to dělat. Nechtěla jsem tě nijak pokoušet a pobláznit, ale asi jsem zbláznila jen sama sebe. Myslela jsem si, že jsem připravená, jenže jsem se zmýlila.“

Matt nechtěl, aby o tom mluvila, protože se bál, že by se mohla zavřít dvířka, která mezi nimi byla stále pootevřená. Chtěl na ni počkat, až si bude stoprocentně jistá, a zatím ji chtěl milovat z celého srdce. „Nikoho jsi nepobláznila, Ophélie. Čas je zvláštní věc. Nemůžeš si ho koupit a nemůžeš ani předvídat jeho účinky na lidi. Někteří lidé ho potřebují víc, jiní méně. A já chci, aby sis dopřála tolik času, kolik budeš potřebovat.“

„A co když nebudu moci nikdy?“

zeptala se smutně. Toho se obávala snad ze všeho nejvíc. Její strach ji nesmírně děsil.

„Stejně tě budu milovat,“ ubezpečil ji Matt a přesně to potřebovala slyšet.

A bylo to jako vždy, zase ji uklidnil a ona si nepřipadala tak pod tlakem.

Kdykoli byla s Mattem, bylo to jako dlouhá, pomalá a klidná procházka po pláži. „Nemysli na to. Je spousta jiných věcí, které tě trápí, a byl bych nerad, kdybych mezi tvé starosti patřil i já. Já jsem spokojený.“ Usmál se na ni a naklonil se přes stůl, aby ji mohl políbit na rty. Ophélie neodolala. Moc se na jeho polibek těšila. Ve svém srdci ho velice milovala, jen zatím nevěděla, jak s tou velkou mírou lásky zacházet.

Pořád ještě ji sužovaly myšlenky na to, že její život skončil s Tedovou smrtí.

Nechtěla si to přiznat, ale její bývalý manžel na ni měl stále vliv. Zničil její představu o šťastném manželství a ona se stále ptala sama sebe, jestli ji ještě vůbec miloval, když zemřel. A jestli ji vůbec někdy miloval. Jenže odpověď na tyhle otázky se už nikdy nedozví.

„Co máš dnes večer v plánu?“ zeptal se Matt, když se zvedl a chystal se odjet domů.

Ophélie zaváhala a jejich pohledy se setkaly. Z výrazu, jaký měla v obličeji, pochopil.

„Jedeš s týmem do ulic?“

„Ano,“ řekla a odnesla hrnky do dřezu. Nechtěla se s ním o tom zase hádat.

„Bože, já si tolik přeju, abys s tím přestala.

Nevím,

co

tě

nakonec

přesvědčí, ale bojím se, že se jednou stane něco strašlivého. A já nechci, aby se to stalo zrovna tobě. Zatím jste měli štěstí, ale nemůžete ho mít pořád.

Vystavujete se příliš velkému nebezpečí a jednoho dne dojde na má slova.“

„Budu v pořádku,“ pokusila se ho uklidnit, ale jako vždy se jí to nepodařilo.

Matt odjel v pět hodin a chvíli po něm přišla Alice, aby zůstala večer s Pip.

Ophélie tu práci dělala už od září a byla si naprosto jistá, že se jí nemůže nic stát.

Na rozdíl od Matta, který neustále předpovídal nějakou katastrofu. Ale Ophélie si jeho poznámek nevšímala.

Věděla, jak dobří a schopní lidé s ní v týmu pracují. Byli opatrní, a přestože hodně riskovali, neustále dávali pozor jeden na druhého. Ophélie se od nich hodně naučila a přestala mít venku na ulicích strach.

Kolem sedmé už seděla ve voze vedle Boba a za nimi v druhém autě jeli Jeff a Millie. Před odjezdem doplnili zásoby jídla, léků, oblečení a také prezervativů.

Dnes v noci byla pořádná zima a Bob si Ophélii cestou dobíral, jestli si vzala dlouhé spodky.

„A co jinak nového?“ zeptal se. „Jaké byly Vánoce?“

„Docela dobré. Jen Štědrý den byl poněkud náročný.“ Bob přikývl, protože si prožil to samé. „Ale hned druhý den jsme odjeli do Tahoe. Byly jsme tam celý další týden s přáteli a bylo to moc fajn.“

„My jsme loni o svátcích také byli lyžovat, ale letos jsme zůstali raději doma. Je to docela drahá dovolená.“

Ophélie si znovu uvědomila, jak je dobře, že si nemusí dělat starosti, co se týče peněz. Bob musel uživit tři děti a vydělával opravdu málo. Ale pro své děti dělal, co mohl. „A jak se vyvíjí tvůj milostný románek?“ Věděli o sobě hodně. Trávili spolu celé noci, oba se starali o děti a oba ovdověli. Radili jeden druhému a řekli si mnohem víc, než by si Ophélie pověděla s někým v kanceláři.

„Jaký románek?“ Snažila se vypadat nevinně, ale Bob ji prokoukl.

„Přede mnou nic neutajíš. Ještě před pár týdny ti zářily oči… Tak co se stalo?“ Bob měl Ophélii rád. Byla to dobrá žena s velkým srdcem, která se téměř ničeho nebála. Dovedla jít do nebezpečných situací a nikdy se z práce nesnažila omluvit ani od ní utéct. „Jak to pokračuje?“ trval na svém Bob. Ještě měli čas si povídat, než dojedou k první zastávce.

„Jsem asi hloupá. On je báječný muž a já ho velice miluje. ale, Bobe, já prostě nemůžu. Alespoň zatím. Myslím, že je toho na mě moc.“ Nechtěla se Bobovi svěřovat s tím, co jí provedl Ted s Andreou, o jejich dítěti a dopise, v němž Andrea psala samé lži o ní a Chadovi. Její krutost ji stále moc bolela. Dokonce se sama sebe ptala, jestli Andrea nakonec neměla pravdu.

Možná, že opravdu Chada využívala proti Tedovi. Celé hodiny se takovými myšlenkami mučila, až se nakonec rozhodla ten dopis spálit. Takže Pip ho naštěstí nikdy nenajde a nebude si moci přečíst to, co si přečetla ona.

„Chápu té, mně se také nežilo lehce, když mi zemřela žena. Je těžké tomu teď uvěřit, ale uvidíš, že se z toho dostaneš.

Zase si dáš život dohromady, věř mi.

A mimochodem…“ Na okamžik se odmlčel a podíval se z okénka. „Budu se ženit.“ Byla to bomba a Ophélie měla z té zprávy radost.

„To je skvělé! Co na to říkají tvoje děti?“

„Mají ji rády… Milují ji… Vždycky si s ní ohromně rozuměly.“ Ophélie věděla, že jeho snoubenka byla nejlepší přítelkyní jeho bývalé manželky, což nebylo mezi vdovci nic neobvyklého.

Často si brali přítelkyně nebo dokonce sestry svých manželek.

„Kdy bude svatba?“ zeptala se.

„Zatím nevíme. Ona ještě nebyla vdaná, a tak si přeje, aby to byla velká událost. Já bych jel nejraději na radnici a měl to co nejrychleji za sebou.“

„To jí nemůžeš udělat. Musíte si to užít. Třeba se už potom nikdy ženit nebudeš.“

„Jo, to doufám, že ne. Je to skvělá žena a také má nejlepší přítelkyně.“

„Nic úžasnějšího tě nemohlo potkat.“

Stejně tak to bylo mezi ní a Mattem. Jen byla škoda, že ona se nedokázala uvolnit a začít s ním opravdový vztah. Téměř Bobovi záviděla.

Ale jeho manželka byla mrtvá déle než Ted, a tak Ophélie doufala, že možná jednoho dne bude schopná odhodit své obavy a zábrany.

První

zastávka

proběhla

bez

problémů, stejně tak i druhá. Ophélie si vzpomněla na Matta a jeho starosti a v duchu si říkala, že se o ni bojí zbytečně. Byla v naprostém klidu a pohodě, a když zastavili, aby si dali horkou kávu a něco k jídlu, vesele vtipkovala s Jeffem a Millie. Venku mrzlo a lidé na ulicích jim byli vděční za sebemenší pomoc.

„Páni, dneska je ale zima,“ řekl Bob, když zase vyrazili na cestu. Projeli přístaviště a úzké postranní uličky, kde Bob nerad pracoval. Bylo tam plno narkomanů a drogových dealerů. Nebylo dobré je vyrušovat při obchodech, protože byli velmi vznětliví a reagovali podrážděně. Ale kromě nich bylo v téhle čtvrti i

dost

bezdomovců,

kteří

přespávali jen tak pod stromy v parcích, a ti na jejich pomoc čekali.

Zamířili do uličky mezi Pátou a Šestou ulicí, protože Millie řekla Jeffovi,

že

tam

zahlédla

několik

potenciálních klientů. Vystoupili z auta jako první a Bob s Ophélii zatím vyčkávali. Domnívali se, že těch pár bezdomovců obstarají Millie s Jeffem, ale za chvíli na ně Jeff mával, aby přinesli z jejich auta spací pytle a teplé bundy.

Ophélie vyskočila z vozu a přes rameno řekla Bobovi: „Já to tam odnesu.“ Bob zaváhal, ale byla tak rychlá, že než se stačil rozmyslet a jít za ní, byla už daleko před ním.

„Dávej pozor!“ zavolal na ni, ale zdálo

se,

že

kolem

není

nikdo

nebezpečný. Jeff a Millie byli na druhém konci ulice a Ophélie byla již téměř u nich. Jenže vtom se ve dveřích před ní objevil muž a chytil ji za ruku. Bobovi to neušlo a dal se do běhu. Muž svíral Ophélii pevně, ale ona kupodivu neměla strach. Podívala se mu přímo do očí a mile se na něho usmála.

„Nechcete spací pytel nebo bundu?“

Vsadila by se, že je zdrogovaný, ale její pevný pohled mu dával jasně najevo, že z ní nemusí mít strach, stejně jako ho nemá ona z něho.

„Ne, brouku, nechci. Co máš ještě?

Něco, co by mě mohlo zajímat?“ Ten muž měl obrovské divoké oči, které neklidně těkaly po okolí.

„Jídlo, léky, teplé kabáty, pláštěnky, spacáky,

šály,

čepice,

ponožky…

Dostanete vše, co potřebujete.“

„Vy to tady prodáváte?“ zeptal se vztekle, ale to už se objevil Bob a připojil se k Ophélii.

„Ne, rozdáváme to zadarmo,“ řekla klidným hlasem.

„Proč?“ Muž vypadal nervózně. Bob stál bez hnutí a nechtěl do jejich rozhovoru zasahovat, neboť cítil potíže.

„Protože si myslíme, že by se vám to mohlo hodit.“

„Kdo je ten chlap?“ Pořád pevně držel Ophélii a při pohledu na Boba jeho sevření ještě zesílilo. „To je polda?“

„Ne, my jsme z Wexlerova centra. Co vám tedy mohu nabídnout?“

„To je teda náročná práce, ty děvko.

Nic nechci.“

„To stačí,“ řekl Bob tiše. Jeff a Millie k nim pomalu kráčeli z druhého konce ulice. Pochopili, že se něco děje, protože zaslechli

jejich

rozhovor.

„Nechte ji být,“ požádal Bob muže tichým, ale rozhodným hlasem.

„A ty jsi kdo? Její pasák?“

„Nestojíme o potíže a vy nejspíš také ne. Pusťte ji,“ řekl Bob jasně a zamrzelo ho, že s sebou nemá zbraň. Jeff s Millie byli konečně u nich. Muž vztekle chytil Ophélii a přitáhl si ji před sebe jako štít.

„A tohle je kdo? Vaše ochranka?

Připadáte mi jako poldové.“

„My nejsme poldové,“ zasáhl Jeff.

„Býval jsem v jednotce rychlého nasazení u námořnictva a nakopu ti zadek, jestli tu ženu okamžitě nepustíš.“

Takovéhle situace neviděli rádi. Bylo jim jasné, že narušili obchod s drogami, protože nedaleko spatřili dva další muže. Netrpělivě čekali na toho, který držel Ophélii. „Nám je jedno, co tady děláte, my jsme přivezli jídlo, léky a oblečení

pro

lidi,

kteří

tady

přespávají. Vy o to nestojíte, dobrá, ale my musíme dokončit svou práci. Běžte si klidně dokončit své obchody, nás to nezajímá.“ Jediné, co mohli v téhle chvíli dělat, bylo mluvit, protože jinou zbraň neměli. Jenže dealer, který stále držel Ophélii, jim nevěřil.

„A kdo je tahle ženská? Vypadá jako policajtka,“ řekl a ukázal na Millie.

Ophélie byla zticha. I jí Millie vždycky připadala jako typická policistka.

„Bývalá. Vyhodili ji, protože byla prostitutka,“ snažil se ho oklamat Jeff, ale chlap mu na to neskočil.

„Kecáš. Smrdí jako polda – a tahle taky,“ a s těmi slovy Ophélii pustil a prudce ji kopl do zad. Ophélie málem upadla, ale

naštěstí

se

rychle

vzpamatovala a vstala. V té chvíli zazněly

výstřely.

Nikdo

nich

nepostřehl, že ten muž vytáhl zbraň.

Během jediné vteřiny se otočil a rozběhl se pryč.

Jeff vyrazil za ním a Bob křičel tak vztekle, že se ti dva další muži raději ztratili kamsi do tmy. Všechno se seběhlo velmi rychle, a tak se jejich pozornost upírala na Jeffa a muže, kterého pronásledoval. Millie se vydala za ním, protože nebyl ozbrojený a nemělo cenu riskovat život, když ten druhý zbraň měl a neváhal ji proti nim použít.

I kdyby ho Jeff dohonil, těžko by ho dokázal bez zbraně přemoci. Bob chtěl co nejrychleji zmizet, a proto se otočil k Ophélii, aby jí přikázal, ať se schová do auta. Uviděl, že leží na tom místě, odkud před chvílí vstala, a všude kolem ní se rozlévala krev.

„Sakra. Opie… Co jsi dělala?“ řekl a klekl si vedle ní na zem. Chtěl ji zvednout a odnést pryč, protože doufal, že má jen povrchové zranění. Bohužel zjistil, že to bude mnohem vážnější, neboť Ophélie se ani nepohnula.

Zakřičel,

jak

nejsilněji

dovedl,

a Millie ho naštěstí hned uslyšela a zavolala na Jeffa. Když přiběhli zpátky,

spatřili

Ophélii,

jak

leží

bezvládně v Bobově náručí. Byla v bezvědomí. Jeff popadl svůj mobilní telefon a rychle vyťukal číslo záchranné služby. Bob byl v šoku, snažil se nahmatat puls, který byl neznatelný, a také zjistil, že Ophélie téměř nedýchá.

„Sakra,“ řekl Jeff a klekl si vedle něj.

Millie běžela na hlavní ulici, aby ukázala sanitce, kam má jet. „Myslíš, že to přežije?“

„Moc dobře to nevypadá,“ procedil Bob skrz sevřené zuby. Měl na Jeffa vztek. Tahle zastávka byla jeho nápad a ukázalo se, že hodně špatný. Po dlouhé době se dostali do tak vážných potíží.

A ještě víc byl naštvaný sám na sebe, že Ophélii dovolil, aby šla sama. Jenže beze zbraně by se tomu muži stejně neubránil, i kdyby šel těsně vedle ní.

Před časem mluvili o tom, že by možná mohli nosit neprůstřelné vesty, ale nakonec se rozhodli, že je nepotřebují.

A až do dnešní noci je skutečně nepotřebovali. „Je to vdova a má dítě,“

řekl Bob Jeffovi, když se na ni dívali.

„Já vím… Já to vím… Kde, k čertu, jsou s tou sanitkou?“

„Už jedou, já je slyším,“ uklidňoval ho Bob a znovu se snažil nahmatat Ophéliin puls na krku. Stále slábl a přitom se to všechno odehrálo jen před pár minutami. Za několik vteřin už Jeff viděl, jak Millie mává na záchranku a ukazuje směr, kam má jet.

Rychle naložili Ophélii na nosítka a během cesty k sanitce jí jeden z lékařů napíchl do ruky kapačku. „Kolikrát ji zasáhl?“ zeptal se druhý Jeffa, který běžel vedle nich. Bob naskočil do svého vozu, aby mohl jet za sanitkou do Všeobecné nemocnice. Ta měla nejlepší jednotku intenzivní péče v celém městě.

„Třikrát,“ odpověděl. To už nakládali nosítka s Ophélii do sanitky. Oba lékaři skočili k ní, jeden z nich zavřel dveře a sanitka se okamžitě rozjela. Jeff se rozběhl ke svému autu, kde už čekala za volantem Millie. Obě vozidla jela rychle za sanitkou. Tohle byl první vážný incident, který se jim během jejich nebezpečných nocí přihodil.

„Myslíš, že to přežije?“ zeptala se Millie s očima přilepenýma na silnici a s nohou na plynu.

Jeff se nadechl a potřásl hlavou.

Nechtělo se mu to vyslovit nahlas, protože byl přesvědčený, že těžko.

A Millie si myslela totéž. „Řekl bych, že asi ne,“ byl nakonec upřímný. „Dostala tři kulky těsně vedle sebe. Kdyby ten idiot mířil jen o trochu líp, byla by už teď mrtvá. Tohle nemůže nikdo přežít.

A žena už vůbec ne.“

„Já jsem to přežila,“ odvětila Millie pevně. Kvůli tomu zranění přestala pracovat u policie a dlouho se zotavovala. Trvalo jí to dlouho, ale přežila. Její tehdejší parťák byl muž – a nepřežil.

Během sedmi minut byli v nemocnici.

Všichni

tři

se

vyhrnuli

aut

a následovali nosítka dovnitř. Lékaři cestou Ophélii rozstříhali oblečení a ona teď, stále v bezvědomí a s kyslíkovou maskou na ústech, před nimi ležela napůl nahá a po celém těle se jí rozlévala krev. Během několika mála vteřin s ní zmizeli za dveřmi pohotovosti. Její tři spolupracovníci tam

tiše

stáli

a nevěděli, komu mají zavolat a jestli je to vůbec dobrý nápad. Připadalo jim hrozné zavolat dítěti a oznámit mu takovou věc. Nakonec si Bob vzpomněl, že Pip v noci chodí hlídat paní ze sousedství. Někoho o jejím stavu informovat museli.

„Co myslíte?“ zeptal se Jeff. On byl šéf, ale do tohoto telefonátu se mu nechtělo.

„Moje děti by to určitě chtěly vědět,“

řekl Bob tiše. Všichni byli bledí a vyděšení. Než Jeff odešel k telefonu v hale, obrátil se na něho ještě s jednou otázkou.

„Kolik je její dceři?“

„Dvanáct. Jmenuje se Pip.“

„Chcete, abych tam zavolala já?“

nabídla se Millie. Napadlo ji, že by je ženský hlas v telefonu nemusel tolik polekat. Ale co může být horšího, než když někdo uprostřed noci zavolá, že maminka dostala dva zásahy z pistole do hrudi a jeden do břicha. Jeff zavrtěl hlavou, zamířil k telefonu, zatímco Bob s Millie se nešťastně opírali o dveře vedoucí na pohotovost. Zatím nikdo nevyšel, aby jim oznámil, že Ophélie zemřela. Bob si ovšem byl jistý, že nebude trvat dlouho a někdo se s takovou zprávou u nich objeví.

V domku na pláži v Safe Harbouru se rozezvonil telefon těsně po druhé hodině v noci. Matt spal sotva dvě hodiny, ale okamžitě se probudil. Teď, když měl zpátky své děti, už telefon nikdy na noc nevypínal. Zmocnil se ho strach, kdo mu může tak pozdě volat, a co se asi přihodilo. Napadlo ho, že by to mohl být Robert nebo Vanessa, která volá z Aucklandu. Hlavně si přál, aby na druhém konci nebyla Sally.

„Haló?“ zívl ospale do sluchátka.

„Matte.“ Byla to Pip a i v tom jediném slově Matt poznal, jak se jí třese hlas.

„Děje se něco?“ Ale dobře věděl, co mu asi Pip odpoví. Projel jím záchvěv strachu.

„Maminku postřelili. Je v nemocnici.

Můžeš sem přijet?“

„Vyjedu okamžitě,“ řekl a odhodil ze sebe přikrývku. Stoupl si na zem a stále držel telefon v ruce. „Co se stalo?“

„Já nevím. Volali Alici a pak chtěli mluvit i se mnou. Ten muž říkal, že dostala tři zásahy.“

„Je naživu?“ Matt se při té otázce málem zadusil.

„Ano.“ Pip mluvila tenkým hláskem a jemu bylo jasné, že pláče.

„Řekl ti, jak k tomu došlo?“

„Ne. Přijedeš?“

„Budu tam nejrychleji, jak to bude možné.“ Nevěděl, jestli má jet nejdřív do nemocnice nebo za Pip. Chtěl být s Ophélii, ale chápal, že i Pip ho velice potřebuje.

„Vezmeš mě s sebou?“

Na okamžik zaváhal, popadl džínsy, které ležely vedle na židli, a řekl: „Dobrá, začni se oblékat. Budu u tebe brzy. Kde maminka leží?“

„Ve Všeobecné nemocnici. Před chvílí ji tam přivezli. To je všechno, co vím.“

„Miluju tě, Pip. Zatím ahoj.“ Nechtěl marnit čas tím, aby ji déle uklidňoval.

Rychle se oblékl, sebral doklady a klíčky a běžel k autu. Z auta zavolal do nemocnice. Nic nového mu neřekli, jen to, že je ve vážném stavu a že ji právě operují.

Matt jel co nejrychleji po klikaté silnici vedoucí na dálnici a tam sešlápl plyn až na podlahu. Téměř přelétl most k městu a v té rychlosti jen taktak stihl podat peníze za mýtné ženě sedící v kabince. K Ophéliinu domu dorazil za dvacet čtyři minut po tom, co mu Pip telefonovala. Nezdržoval se tím, aby šel dovnitř, jen zmáčkl klakson a Pip vyběhla.

Měla

na

sobě

džínsy

a lyžařskou bundu, která od výletu na hory visela dole v hale. Byla smrtelně bledá a vyděšená.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí a Pip zavrtěla hlavou. Bála se tolik, že už nemohla ani plakat. Vypadala, že každou chvílí omdlí, a Matt se modlil, aby se tak nestalo. Ještě víc se ale modlil za její matku. Před Pip se nezmínil o tom, jak často Ophélii ten bláznivý nápad s prací po nocích rozmlouval. Přesně tohoto se totiž bál. Jako kdyby to tušil! Ale jeho předtucha mu

teď

stejně

nebyla

k ničemu. Bál se, že Ophélie to zranění nepřežije. Tři kulky byly na jednoho člověka příliš, i když Matt věděl, že někteří podobné útoky přežili.

Do nemocnice dojeli beze slova, Matt zaparkoval vedle sanitek na příjmu a společně s Pip se rozeběhl dovnitř.

Jeff, Bob a Millie věděli, kdo přijel, jakmile se objevili ve dveřích. Poznali, že to musí být Ophéliina dcera, protože vypadala přesně jako ona, jen měla rezavé vlasy.

„Pip?“ oslovil ji Bob, přistoupil k ní a stiskl jí rameno. „Já jsem Bob.“

„Já vím.“ Pip ho poznala podle matčina popisu. „Kde je maminka?“

zeptala se a vypadala nervózně. Matt se jim představil sám a mračil se. Nemohl jim dávat vinu za to, co dělali, protože Ophélie si tu práci vybrala sama, ale stejně na ně měl vztek.

„Teď jí vyndávají kulky,“ sdělila jí Millie.

„Jak je na tom?“ zeptal se Matt a podíval se zpříma na Jeffa, protože vycítil, že on je jejich šéf.

„Nevíme. Nikdo s námi nepromluvil ani slovo od chvíle, co jsme sem přijeli.“

A tak tam všichni stáli a připadalo jim, že musely uběhnout celé hodiny.

Potom se konečně posadili a Bob se nabídl, že přinese kávu. Millie držela Pip za ruku a ta držela druhou rukou Matta. Mlčeli, protože nevěděli, co říct.

Nikdo z nich nedával Ophélii velkou naději a nechtěli Pip zbytečně lhát a uklidňovat ji. Šance, že by Ophélie mohla přežít, byla mizivá.

„Chytili toho chlapa, co jí to udělal?“

prolomil ticho Matt.

„Ne, ale máme jeho podrobný popis.

Jsem si jistý, že ho policie dopadne.

Běžel jsem za ním, ale nechytil jsem ho a také jsem se chtěl vrátit k Ophélii,“

vysvětloval Jeff a Matt přikývl. I kdyby ho chytili, jaký by to pro něj mělo význam, kdyby Ophélie zemřela? Žádný.

Ani pro něj, ani pro Pip. Nic by jim ji nedokázalo vrátit zpátky. Ale zatím stále ještě žila.

Matt se šel několikrát zeptat na její stav k recepci, ale pokaždé mu řekli, že je ještě na operačním sále. Operace trvala už sedm hodin, ale zatím stále ještě žila.

Jeff zavolal do Centra, aby jim oznámil, co se stalo, a do nemocnice už také volalo několik novinářů. Naštěstí se zatím nikdo z nich neobjevil. V půl desáté konečně vyšel ze sálu lékař, aby jim sdělil, jaký je Ophéliin stav. Matt se šíleně bál toho, co jim řekne, a stejně na tom byla Pip. Od té chvíle, co přijeli, ani na chvíli nepustil její ruku ze své.

„Je naživu,“ oznámil jim lékař, aby je uklidnil. „Ale nevíme, co se ještě může stát. První kulka projela jednou plící a zády vylétla ven. Druhá těsně minula krční páteř a myslím, že můžeme mluvit o velkém štěstí. Třetí zasáhla vaječník a slepé střevo a napáchala škody na žaludku a střevech. Na těchto vnitřních zraněních jsme pracovali čtyři hodiny.

Stále ještě jsou u ní čtyři lékaři a operaci dokončují. V tuto chvíli vám nemohu povědět víc.“

„Můžeme ji vidět?“ ozvala se Pip hlasem,

který

spíš

připomínal

zaskřehotání. Byla to její první slova za celou noc. Ale lékař na její žádost zavrtěl hlavou.

„Zatím ne. Je na chirurgické jednotce intenzivní péče, ale pokud se její stav za pár hodin nezhorší, můžete se na ni přijít podívat. Je stále v bezvědomí, ale to je tím, že dostala silnou narkózu. Hodláme ji ve spánku ještě nějakou dobu udržovat, protože kdyby se probrala dříve, byla by hodně vyčerpaná.“

„Zemře?“ zeptala se Pip a pevně stiskla Mattovi ruku. Matt zadržel dech.

„Doufáme, že ne,“ odvětil lékař a zpříma se na Pip podíval. „Ovšem stát se může cokoli, protože její zranění jsou velmi těžká. Ale přežila operaci a musím říct, že je to hodně silná žena.

Snažíme se pro ni dělat vše, co je v našich silách.“

„Sláva,“ zašeptal Bob a modlil se, aby skutečně přežila.

Pip se znovu posadila a vypadala jako socha. Nikdo z nich ještě nechtěl z nemocnice odejít, a tak jen tiše čekali, co dalšího se dozvědí. V poledne přišla sestra a oznámila jim, že se mohou na pacientku jít podívat. Jednotka intenzivní péče nebylo zrovna příjemné místo.

Ophélii uviděli hned, prosklenou stěnou pokoje. Všude kolem ní byla spousta přístrojů, monitorů a hadiček. Zdálo se, že celé její tělo pokrývají jen obvazy, kapačky a všelijaké trubičky. Byly u ní tři sestřičky, které ji hlídaly. Ophélie byla smrtelně bledá a měla zavřené oči.

„Miluju tě, mami,“ řekla Pip, když přišli k její posteli. Matt se snažil ze všech sil potlačit slzy, protože nechtěl, aby ho Pip viděla plakat. Věděl, že kvůli ní musí být silný, ale jediné, po čem teď toužil, bylo, natáhnout ruku a dotknout se Ophélie, jako kdyby jí tím mohl předat sílu k životu. Za celou dobu, co u ní stáli, se Ophélie nepohnula. Po pěti minutách je sestra požádala, aby odešli, protože návštěvy byly povoleny sice každou hodinu ale jen na pět minut. Pip stékaly po tvářích slzy. Bála se, že matku ztratí, a nikoho jiného už na světě neměla. V té chvíli jako by Ophélie její obavy vytušila. Otevřela oči, podívala se přímo na ni a potom na Matta. Chtěla je povzbudit, a tak se pokusila o úsměv.

Pak jí zase klesla víčka.

„Mami? Slyšíš mě?“ zavolala na ni Pip už za skleněnou stěnou. Ophélie přikývla. Jediná část jejího těla, která zůstala nezraněná, byla hlava. Ale na ní měla nasazenou kyslíkovou masku.

„Miluju tě, Pip,“ zašeptala a potom se zadívala na Matta. Pohled, který si vyměnili, říkal, že ona přesně ví, co jí teď chce Matt říct. Pochopila, že měl pravdu. To byla poslední věc, kterou si uvědomila před tím, než jí včera svět zčernal před očima a propadla se do bezvědomí. Teď tam Matt stál a ona se bála, že se na ni zlobí. Byla ráda, že je s Pip, a napadlo ji, jak se asi o té nehodě dozvěděl. Nejspíš mu to zavolala Pip.

„Ahoj, Matte,“ řekla, pak zavřela oči a zase usnula. Pip i Matt cestou na chodbu plakali, ale byly to slzy úlevy.

Vypadalo to, že Ophélie přežije, i když oba dobře věděli, že to ještě není jisté.

„Jak je jí?“ ptali se ostatní, jakmile se vrátili do haly. Netrpělivě čekali na zprávy o Ophéliině stavu a vylekalo je, když se k nim blížil Matt s Pip a oba měli slzy v očích. Napadlo je, jestli Ophélie během

jejich

návštěvy

nezemřela.

„Mluvila s námi,“ řekla jim Pip a utřela si oči.

„Vážně?“ Bob byl v šoku z té radosti.

„A co říkala?“

„Že mě miluje.“ Pip byla hned o poznání veselejší, přestože dobře věděla, že maminka ještě nemá vyhráno.

Bob, Jeff a Millie se rozloučili a odjeli do Centra. Předtím ale slíbili, že se večer zase přijedou do nemocnice zeptat, jak se Ophélii daří. Potřebovali se alespoň na pár hodin prospat, ale nejprve je čekala schůzka v Centru, na které se mělo hovořit o bezpečnosti členů nočního týmu. To, co se přihodilo dnes v noci, všechny šokovalo. Jeff a Bob na poradě oznámili, že ode dneška budou s sebou vozit zbraň, i když to ještě neměli oficiálně povolené. I Millie byla jednoznačně pro. Rovněž se zaobírali otázkou, jestli by nebylo lepší, aby v jejich týmu nepracovali lidé, kteří jsou v Centru jen na brigádě. Všichni s nimi souhlasili, ale pro Ophélii už bylo pozdě.

Matt zůstal s Pip v nemocnici celé odpoledne a za tu dobu mohli ještě dvakrát navštívit Ophélii. Poprvé spala a podruhé ji trápily velké bolesti.

Jakmile odešli, doktor rozhodl, aby jí sestřičky píchly morfium. Matt se snažil přemluvit Pip,

aby

jeli

domů.

Potřebovala si odpočinout a pořádně se najíst, ale byla ochotná odjet teprve potom, když Ophélii píchli injekci na spaní. Matt jel s ní domů a Pěna je radostně vítala ve dveřích. Připravil jim k večeři topinky a míchaná vajíčka. Na záznamníku byly dva vzkazy ze školy, kterými jí

spolužáci

a

učitelé

vyjadřovaly

soucit.

Alice

ráno

zatelefonovala třídní učitelce, aby Pip omluvila a vysvětlila, co se stalo.

Nechala také pro Pip vzkaz v kuchyni na stole, aby jí zavolala, kdyby něco potřebovala, a že odpoledne vzala Pěnu na procházku, aby se vyvenčila.

Matt vzal Pěnu na procházku ještě před večeří a potom seděl s Pip v kuchyni a oba vypadali jako ztroskotanci na jedné lodi. Pip byla velmi vyčerpaná. Neměla vůbec chuť k jídlu a Matt na tom byl stejně.

„Neměli bychom se tam vrátit?“

zeptala se nervózně. Bála se, aby se něco zlého nestalo a ona u matky nebyla.

Netrpělivě čekala, až Matt dojí.

„Co

kdybychom

se

ještě

osprchovali?“ navrhl opatrně Matt. Oba vypadali, že sprchu potřebují, nemluvě o tom, že by měli jít spát. Matt se snažil Pip přesvědčit, aby si na chvíli zdřímla a že potom pojedou.

„Nejsem unavená,“ řekla odhodlaně a Matt ji tedy déle nepřemlouval.

Dohodli se, že se osprchují a pak pojedou znovu do nemocnice. Matt ještě jednou vyvenčil Pěnu a jeli zpátky.

Posadili se na gauč v čekárně u jednotky intenzivní péče. Po chvíli vyšla ven sestřička a oznámila jim, že se za Ophélii zastavili její kolegové z práce, ale spala a spí i nyní. Mattovi ještě pošeptala, že je stále v kritickém stavu.

Jakmile se Pip posadila na pohovku, začala zívat a za chvíli usnula. Matt byl rád. Seděl vedle ní a pozoroval ji.

Napadlo ho, co by s ní bylo, kdyby Ophélie zemřela. Raději se na to snažil nemyslet. Pokud by to bylo možné, chtěl by, aby žila s ním na pláži, nebo by si najal byt ve městě. Hlavou mu vířily samé nepříjemné myšlenky a vytrhla ho z nich teprve ošetřovatelka, která k němu přišla ve dvě hodiny ráno. Ve tváři měla vážný výraz a Matt zpanikařil.

„Vaše manželka by vás ráda viděla,“

oznámila mu tiše a Matt se nenamáhal, aby ji vyvedl z omylu. Opatrně pustil ruku Pip a následoval sestřičku na jednotku intenzivní péče. Ophélie byla vzhůru a netrpělivě ho očekávala. Rukou mu naznačila, aby šel blíž, a Matta napadlo, jestli nemá zlé tušení, že se blíží její konec. Jakmile byl vedle ní, jemně ji pohladil po tváři a Ophélie obtížně zašeptala: „Omlouvám se, Matte… Měl jsi pravdu… Moc mě to mrzí… Postaráš se o Pip?“ Přesně z toho měl strach. Bála se, že umírá, a chtěla, aby bylo o její dceru postaráno. Matt věděl, že nemají skoro žádné příbuzné, jen vzdálené bratrance a sestřenice v Paříži. On byl jediný, kdo by se jí mohl ujmout.

„Ty víš, že ano… Ophélie, já tě miluju… Nesmíš mi odejít, lásko…

Musíš

zůstat

s

námi,

oba

tě

potřebujeme… Určitě se uzdravíš…“

Při pohledu na ni mu krvácelo srdce.

„Ano,“ slíbila mu a opět usnula.

Sestra Mattovi naznačila, aby odešel.

„Jak je jí?“ zeptal se jí Matt, když vycházel ze dveří. „Nastala nějaká změna?“

„Drží se,“ uklidnila ho sestra. Udělalo na ni velký dojem to, že on i dítě jsou v nemocnici celý den a celou noc. To nemocným často hodně pomáhalo, i když spousta lidí si to neuvědomovala. Matt s Pip odjeli pouze na necelé dvě hodiny, aby se doma najedli a umyli. Ráno, když se měnily

směny,

seděli

pořád

v čekárně. A Ophélii bylo o něco lépe.

Matt vzal Pip zase domů a řekl jí, že bud bude muset do města nakupovat, nebo musí zajet domů, protože potřebuje čisté oblečení. Během snídaně se dohodli, že se cestou zastaví u Macyho a Matt si něco nakoupí. Bylo mu jasné, že Pip nechce, aby ji opustil, třeba jen na minutu. ’

Když nastala volná chvilka, Matt zavolal Robertovi a popsal mu, co se stalo. Spojil se také s Alicí a požádal ji, jestli by mohla chodit pravidelně věnčit Pěnu. Zatelefonoval do školy, aby opět omluvil Pip, a učitelka ho ujistila, že to je v pořádku, a projevila soucit s její matkou.

Doufala,

že

se

paní

Mackenzieová brzy uzdraví. Několikrát volali také z Centra, ale Matt s nimi nechtěl mluvit, a tak raději sluchátko nezvedal.

Po krátké zastávce u Macyho se opět vydali s Pip do nemocnice a usadili se v čekárně. Večer jim lékař konečně oznámil, že se Ophélii daří lépe. Bob, Jeff a Millie se také zastavili a měli z té zprávy nesmírnou radost. Když odjeli, Matt zabalil Pip do teplé přikrývky, kterou mu pro ni dala sestřička, a přemlouval ji, aby si zdřímla.

„Miluju tě, Matte,“ řekla a podívala se na něj z pod deky.

„Já tě také miluju, Pip,“ odvětil tiše.

Nakoupil si dost oblečení i spodního prádla, aby mu vydrželo na týden. Dříve nebo později se stejně bude muset vrátit na pláž, ale chtěl zůstat s Pip tak dlouho, jak to bude nutné.

„Miluješ také moji maminku?“ Pip si nikdy nebyla jistá, jaký je vlastně vztah mezi Mattem a Ophélii.

„Ano, miluju.“ Usmál se na ni a Pip mu úsměv oplatila.

„A vezmeš si ji, až se uzdraví?“

Líbilo se mu, že řekla až a ne jestli.

„Ona tě potřebuje, Matte. A já taky.“

Matt se musel ovládat, aby se nerozplakal. Najednou nevěděl, co má Pip odpovědět. Než se Ophélii stala ta nehoda, nebyla si jistá, co k Mattovi cítí, a on netušil, jestli někdy uvažovala o společném životě. On si svými city ale byl stále naprosto jistý.

„Rád bych si ji vzal,“ řekl upřímně.

„Ale myslím, že se budeme muset zeptat i jí.“

„Já bych řekla, že tě miluje. Jen se bojí. Tatínek na ni nebýval vždycky hodný. Hodně křičel, hlavně kvůli Chadovi. Chad byl hodně nemocný a dělal různé bláznivé věci. Třeba se pokoušel o sebevraždu. A tatínek si nemyslel, že by byl nemocný. Proto na maminku křičel a snažil se ji přesvědčit, že blázen je ona.“ Pip mu řekla zkrácenou verzi toho, co už věděl od Ophélie, a on byl její důvěrou potěšen.

„Myslím, že se maminka bojí, abys nebyl jako on. Ale ty jsi na nás nikdy nekřičel. Možná má strach, že bys začal, až by ses s ní oženil. Můj tatínek byl moc chytrý člověk, ale k mamince se nechoval tak

hezky,

jak

by

si

zasloužila… Možná, že se bojí i toho, abys jí taky neumřel. I když byl tatínek zvláštní a moc s námi nemluvil, maminka ho opravdu milovala. Měl na nás málo času, ale řekla bych, že nás měl rád.

Kdybys mamince slíbil, že na nás budeš hodný, myslím, že by se svatbou souhlasila. Co ty na to?“

Matt nevěděl, jestli se má začít smát nebo plakat. Sklonil se k ní a políbil ji na čelo.

„Jestli se mně nevezme ona, asi bych si měl vzít tebe. Ty za to stojíš, Pip.“

Povzdechla si a lehla si na gauč.

Nikdo jiný kromě nich v čekárně nebyl, a tak se Pip na Matta zazubila. „Už jsi na mě starý, Matte. Ale musím uznat, že na starého chlapa jsi pořád moc milý.“

„A ty jsi také milá.“

„Zeptáš se jí?“ Pip byla netrpělivá.

„Pokusím se, ale myslím, že bychom měli počkat, až jí bude líp.“

Pip o tom přemýšlela a zamračila se.

„Já bych řekla, že bys s tím moc dlouho otálet neměl. Třeba by jí pomohlo rychle se uzdravit, kdyby ses na svatbu zeptal hned teď. Aspoň by se měla na co těšit.“

„To je tedy nápad.“ Také by ji to ovšem mohlo vyděsit k smrti. Moc dobře si vzpomínal na tu noc v Tahoe, kdy se Ophélie bála s ním milovat. Sňatek by nemusel být nejlepším řešením, ale Pip byla přesvědčená, že ano. Za chvíli tvrdě usnula – spokojená, že Mattovi pověděla vše, co měla na srdci. Malt dlouho seděl vedle ní a s úsměvem ji pozoroval.

Na okamžik odběhl k telefonu, aby zavolal Robertovi, protože mu slíbil, že ho bude o Ophéliině stavu informovat.

Robert navrhl, že by za nimi ráno přijel, ale Matt mu vysvětlil, že by mu ji stejně nedovolili navštívit. Domluvili se, že budou i nadále v kontaktu. Robert se zaradoval, když mu otec sdělil, že Ophélie žije a dokonce se jí daří o něco lépe.

O Ophéliině zranění se zmínili i v televizních zprávách, ale nemocnici se reportéři naštěstí vyhnuli.

Kolem půlnoci se objevil Jeff a oznámil Mattovi, že toho muže, co ji postřelil, dopadli. Mluvili šeptem, aby nevzbudili Pip, a Matt měl z té zprávy velkou radost. Kromě toho byl ten muž ještě obviněn z obchodu s drogami, protože právě při něm ho policisté dopadli o tři bloky dál. Ráno měla proběhnout identifikace,

ale

Jeff

nepochyboval o tom. že policie chytila toho pravého. Zjistili, že muž už byl několikrát trestán a byl dokonce ve vězení. Alespoň nějaká dobrá zpráva.

Ovšem Ophéliin život stále ještě visel na vlásku.

Když ji Malt a Pip přišli ráno navštívit, usmívala se na ně a chtěla vědět, kdy ji pustí domů. Převezli ji z pokoje pro kritické případy a lékař je ujistil, že si Ophélie vede dobře. Oběma se nesmírně ulevilo. Ophélie jim řekla, že už by raději byla doma a odpočívala ve své posteli. Byla stále bledá, ale zdálo se, že už konečně zmizely nejhorší bolesti. Matt jí řekl, že na chvíli vezme Pip domů, ale že se zase odpoledne vrátí. Cestou do čekárny se na něho Pip významně podívala a zeptala se, jestli by si neměl s maminkou pohovořit hned, když je jí lépe.

„Hned teď?“ Matt byl zmatený.

„Nemyslíš, že by bylo opravdu lepší ještě chvíli počkat? Až se obejde bez léků a nebude ji nic bolet?“

„Možná bude lepší jí to navrhnout, když je pod vlivem léků.“ Pip chtěla dosáhnout svého cíle za každou cenu.

Matt se rozesmál, vzal ji za ruku a společně zamířili k jeho autu.

„Tak ty se domníváš, že na to, aby souhlasila s tím, že si mě vezme, musí být pod sedativy?“ zeptal se pobaveně.

Konečně se on i Pip trochu uvolnili, protože pacientka vypadala skutečně mnohem lépe než včera. Ale i tak si o ni dělal Matt starosti.

„Třeba by to pomohlo,“ řekla Pip.

„Vždyť víš, jak je tvrdohlavá a jak se bojí znovu se vdát.“

„Ale já jsem na ni snad docela hodný.

To by ji mohlo přesvědčit.“

„To mohlo,“ souhlasila Pip a usmála se.

Přijeli domů a Pěna je opět radostně vítala. Nechápala, proč je v domě celé dny a noci sama. Matt všem třem připravil jídlo a na chvíli se natáhl na gauč. Dvě noci už nespal. Zdálo se, že i Pip má lepší náladu, protože pobíhala po domě a hrála si s Pěnou. Byla ráda, že je tu Matt s ní, a on jí slíbil, že u ní zůstane, dokud Ophélii nepropustí domů.

Vrátili se do nemocnice o něco později, než měli v plánu, a zjistili, že Ophélie prožívá těžký večer. Sestřička je ubezpečila, že to je normální reakce organismu po tak těžkém zranění a operaci, kterou má Ophélie za sebou.

Sužovaly ji opět velké bolesti a lékaři jí nasadili sedativa. Ale k údivu všech se už uzdravovala

a

její

stav

byl

stabilizovaný. Matt rozhodl, že dnes v noci přespí s Pip doma v pořádné posteli, a dívka kupodivu souhlasila.

Než odešli, políbila matku na dobrou noc, ale ta tvrdě spala. Kolem deváté hodiny byli doma a o půl hodiny později už Pip tvrdě spala a Matt v Ophéliině posteli také.

Oba se vzbudili až ráno, nasnídali se a vyrazili do nemocnice. Když ráno uviděli Ophélii, ohromně se jim ulevilo.

Konečně měla v obličeji barvu a vyndali jí ty nepříjemné trubičky, které měla předtím v nose. Stěžovala si na všechno kolem a sestřička říkala, že to je dobré znamení. Sotva spatřila Pip s Mattem, široce se na ně usmála.

„Co tady děláte?“ zeptala se, jako kdyby byla v nemocnici na dovolené a neměla za sebou náročnou operaci.

Oba se na ni radostně usmáli.

„Matt udělal k snídani moc dobré toasty, mami. A říká, že také umí vynikající lívance.“

„Hm, tak mi nějaké přineste,“ řekla, ale všichni věděli, že bude muset být ještě nějakou dobu jen na umělé nitrožilní stravě a potom dostane jen tekutou stravu. Ophélie se otočila k Mattovi a ve tváři měla vážný výraz.

„Děkuju, že ses mi o Pip postaral.“

Neměla nikoho jiného, koho by o to mohla požádat. Čas, okolnosti a Ted ji izolovali od spousty dřívějších přátel.

„Moc mě mrzí, co se stalo. Bylo to ode mě hloupé.“ Ale nemohla si pomoci, tu práci po nocích zkrátka milovala.

„Nechci ti připomínat, že jsem to říkal, ale doufám, že víš, jak mi je. Jeff mi slíbil, že na tu práci už nebudou přijímat brigádníky, a mně to připadá jako správné rozhodnutí. Je to sice hezké poslání, ale příliš nebezpečné.“

„Já vím. Nějak se mi to té noci vymklo z rukou. Vůbec si nepamatuju, co se stalo, že jsem šla najednou k zemi.“

Chvíli si o té nehodě povídali, ovšem během hovoru vysílala Pip k Mattovi významné pohledy. Snažil se zachovat kamennou tvář a později to s ní probral o samotě při obědě.

„Nemůžu se jí na to zeptat, když tam stojíš vedle nás.“

„No ale měl bys to udělat co nejdřív,“

pohrozila mu Pip a Matt se rozesmál.

„Proč? Nikam mi přece neuteče. Tak na co ten spěch?“

„Protože chci, abyste se vy dva vzali, proto!“ Pip vypadala jako umíněné dítě, které si každou chvíli ještě vztekle dupne nohou.

„A co když ona nebude chtít?“

„No, tak si tě potom vezmu já, i když jsi tak starý,“ zasmála se. „Ještě nikdy jsem neviděla někoho tak pomalého, jako jsi ty!“ vykřikla. A tak, když šel Matt příště navštívit Ophélii na pokoj, Pip zůstala sedět v Čekárně a tvářila se nesmírně přísně.

„Nic ti neslibuju,“ připomněl jí Matt.

„Uvidím, jak se bude maminka cítit.“

Nechtěl Pip zklamat, ale nechtěl zklamat ani sebe. Neměl v úmyslu na Ophélii naléhat, přestože Pip byla jiného názoru.

Musel se spolehnout na své instinkty a ne na touhu dvanáctileté dívky, přestože měla dobrý nápad a srdce na pravém místě.

„Ty jsi ten největší strašpytel, kterého znám!“ volala za ním Pip, když vykročil ke dveřím pokoje.

Ophélie ležela v posteli a vypadala klidně.

„Kde je Pip?“ zeptala se, když viděla, že Matt je sám.

„Spí na gauči v čekárně,“ zalhal a připadal si hloupě. Na okamžik si pomyslel, jestli ten nápad Pip je opravdu tak dobrý. Na druhou stranu je možné, že to Ophéliino zranění mezi nimi změní spoustu věcí. Život je krátký a oni se milují. Třeba opravdu nastala ta pravá chvíle, aby zkusil štěstí a nabídl jí své srdce.

„Je mi moc líto, že jsem vám přidělala takové starosti,“ řekla Ophélie a vypadala provinile. „Nikdy by mě nenapadlo, že se to skutečně může stát,“

dodala unaveně. Měla před sebou ještě dlouhou cestu, než se dá úplně do pořádku. Lékaři jí neustále opakovali, že je zázrak, jak rychle se z takových zranění uzdravuje.

„Já jsem se stále bál, že se to stane/’

přiznal Matt upřímně.

„Já vím. A měl jsi pravdu,“ odvětila a Matt ji vzal za ruku. Seděl vedle ní a hladil ji po vlasech.

„Ve spoustě věcí mívám občas pravdu, ale také se dost často mýlím.“

„Myslím, že se mýlíš jen málokdy,“

tvrdila a vděčně se na Matta podívala.

„Jsem rád, že si to myslíš.“

„Díkybohu, že si tě Pip tehdy na pláži vyhlédla,“ povzdechla si a oba se rozesmáli.

„Pokud si dobře vzpomínám, neměla jsi z toho zrovna velkou radost.“

„Bála jsem se, že jsi pedofil,“

připustila. „Zase jsem se mýlila.“

Usmála se a zavřela oči. Když je znovu otevřela, zadívala se na něj a v jejím pohledu se zračilo všechno, co za poslední dobu prožila. Byla to velice statečná žena a Matt ji z celého srdce miloval.

„A co si myslíš teď?“ zeptal se jemně.

„O tobě? Že jsi ten nejlepší přítel, jakého jsem kdy měla… A že tě miluju,“

dodala váhavě a zadívala se mu do očí.

„Moc tě miluju.“ Víc, než si kdy dokázala představit. Matt pro ni byl všechno, zvlášť potom, co se stala ta nehoda.

„Já tě také miluju, Ophélie…“ Bál se jí zeptat, ale potom si vzpomněl, jak ho bude Pip zase kárat, když to neudělá.

Musel se usmát a rozhodl se. „Miluješ mě tolik, aby sis mě vzala?“ zeptal se a Ophélie se na něho šokované podívala.

„Opravdu jsi říkal to, co si myslím, že jsem slyšela, nebo za to mohou ty prášky, které mi pořád dávají?“

„Možná obojí dohromady. Co tomu říkáš?“

Do očí jí vstoupily slzy. Dívala se na něj a stále měla trochu strach. Málem zemřela a přišla o všechno, a tak si říkala, co víc by ještě mohla ztratit? Na všechno by byli dva.

„Líbí se mi to,“ zašeptala a po tváři se jí koulela slza. „Hlavně mi nesmíš umřít, Matte. Prosím… To už bych nepřežila.“

„Neboj se,“ ujišťoval ji a sklonil se, aby ji mohl políbit. „Doufám, že tu budu ještě dlouho. Ale velmi bych ocenil, kdybys přestala riskovat, že tě zase někdo nepostřelí. To nejsem já, kdo tady málem zemřel jako první,“ neodpustil si poznámku, ale pak vážně dodal: „Ophélie, kdybych tě ztratil, nepřežil bych to… Tak moc tě miluju.“

„Já tebe také,“ odpověděla a Matt ji políbil. Vtom se objevila sestřička a požádala ho, aby zase nechal Ophélii odpočívat. Návštěvy byly povolené jen na pět minut. Ale i to jim stačilo, aby si řekli, co potřebovali.

„Takže to myslíš vážně?“ zeptal se, než odešel. „Opravdu si mě vezmeš?“

Chtěl slyšet odpověď přímo z jejích úst.

„Ano,

vezmu,“

pronesla

něžně.

Konečně nastala ta pravá chvíle.

„Mohu to říct Pip?“ zeptal se, když už na něho ve dveřích mávala sestřička.

„Ano,“ přikývla a usmívala se od ucha k uchu. Když odešel, podívala se na sestru a oznámila jí: „Právě jsem se zasnoubila.“

„Myslela jsem, že jste vdaná,“

podivila se sestřička.

„Jsem… nejsem… Vlastně byla jsem… A zase budu,“ vysvětlovala jí zmateně

Ophélie.

Byla

rozrušená.

Uvědomila si, že potřebovala dostat tři zásahy z pistole, aby se konečně rozhodla přijmout Mattovu lásku.

„Blahopřeju,“

usmála

se

sestra

a změřila jí teplotu.

Sotva se Matt objevil v čekárně, Pip ho probodávala pohledem, aby zjistila, co se v pokoji dělo.

„Ty ses bál zeptat?“ obvinila ho se zklamaným výrazem, ale on zavrtěl hlavou. Snažil se před ní potlačit svou radost, aby nevypadal jako malý kluk.

„Ne, nebál.“

Pip vykulila oči. „Ty ses zeptal?“

„Ano, zeptal.“

Pip se málem přestala ovládat a Matt také. „A co řekla?“ Zadržela dech, Matt se usmál a objal ji. Už byla téměř jeho.

„Řekla ano,“ zašeptal a do očí mu vstoupily slzy.

„Vážně? Páni! My si tě vezmeme!

Matte!“ Objala ho okolo krku a Matt se s ní zatočil kolem dokola. „Ty jsi to dokázal! Ty jsi to dokázal!“

„My jsme to dokázali! Musím ti poděkovat za ten nápad a za to, že jsi mě popostrčila. Kdybys to neudělala, třeba bych čekal ještě celý rok.“

„Možná, že bylo dobře, že ji postřelili…

svým

způsobem…“

uvažovala Pip nahlas.

„Ne, to neříkej. Ale jestli bude ještě někdy chtít tu práci dělat, slibuju, že ji postřelím sám.“

„A já také,“ přidala se Pip. Posadili se vedle sebe a byli rádi, že jim ten plán vyšel. Díky Pip. Teď už jim zbývalo jen stanovit svatební den.

27

Ophélie strávila v nemocnice tři týdny. Celou tu dobu u nich doma bydlel s Pip Matt. Pip začala po týdnu zase chodit do školy a každé odpoledne jezdila matku do nemocnice navštěvovat.

Matt trávil s Ophélii celá dopoledne, pak jel vyzvednout Pip do školy a společně se do nemocnice vrátili.

Když Ophélii propustili domů, vynesl ji po schodech nahoru do ložnice, protože musela ještě

šest

týdnů

ležet

a odpočívat.

Lékařům

se

podařilo

zachránit

poraněnou plíci i žaludek, a zranění, která kulka napáchala ve střevech, se prý rychle hojila. Ubezpečili ji, že může bez problémů

žít

jen

s

jedním

vaječníkem, a dokonce i otěhotnět. Vzali jí slepé střevo, ale to prý bylo jen dobře. Měla obrovské štěstí. Přišla ji navštívit Louisa

Andersonová

z Wexlerova centra a moc se jí omlouvala za to, že dopustila, aby se podílela na tak riskantní práci. Ophélie ji uklidňovala, že to přece chtěla ona sama a že se jí ta práce nesmírně líbila.

Slíbila, že se k práci v Centru zase za pár měsíců vrátí, pokud jí to Matt dovolí. Byl na Centrum dost naštvaný a byl by nejraději, kdyby Ophélie zůstala doma s ním a s Pip.

Po Ophéliině návratu z nemocnice spal v Tedově pracovně, protože chtěl být stále blízko ní, kdyby něco potřebovala. Měla radost, že je tam, neboť opravdu potřebovala pomoc a s ním si připadala v bezpečí. Pip byla štěstím bez sebe.

Společně začali plánovat svatbu a dohodli se, že ji uspořádají v červnu, aby na ni mohla přijet také Vanessa.

Matt jí zatelefonoval do Aucklandu a ona měla z té noviny radost. Robertovi to řekli společně s Ophélii, když se na ni přijel podívat do nemocnice.

„Zase budeme rodina,“ říkala Pip často a bylo zřejmé, že se jí to pomyšlení líbí stejně tak jako Ophélii.

Ta byla ráda, že se rozhodla, a spolu s Mattem plánovala svatební cestu do Francie. Uvažovali, že by s sebou vzali i všechny děti, a to se Pip zamlouvalo.

Jednoho

odpoledne

Ophélie

odpočívala v posteli a Matt jel vyzvednout Pip do školy. Od té střelby uběhlo už šest týdnů a ona se konečně začala cítit silnější. Několikrát si dokonce vyšla na krátkou procházku před dům a byla ráda, že už dokáže sejít schody dolů.

Párkrát ji přijeli navštívit domů i její kolegové z týmu. Když zazvonil telefon, napadlo ji, že asi volá někdo z nich, a sáhla po sluchátku. Hlas na druhém konci jí byl povědomý, ale zněl velice slabě. To je Andrea, uvědomila si Ophélie a chtěla zavěsit. Andrea její úmysl vycítila a prosila ji, aby ji vyslechla.

„Prosím… Musím s tebou mluvit…

Jen chvilku… Je to důležité.“ Její hlas zněl divně. Řekla Ophélii, že se dozvěděla o tom, co se jí stalo, a nesmírně ji to vyděsilo. „Chtěla jsem ti napsat, ale byla jsem také v nemocnici.“

To, jak mluvila, přimělo Ophélii, aby ji poslouchala.

„Také jsi měla nějakou nehodu?“

zeptala se chladně, ale přitom cítila zájem. Vždyť byly tolik let přítelkyně.

„Ne,“

zaváhala

Andrea.

„Jsem

nemocná.“

„Co myslíš tím – nemocná?“

Nastalo dlouhé ticho. Andrea jí chtěla zavolat už dávno, ale nenašla odvahu.

Jenže Ophélie se to musela dozvědět.

„Mám rakovinu,“ řekla tiše. „Zjistili to před dvěma měsíci a lékaři jsou přesvědčeni, že ji mám mnohem déle.

Skoro rok mě sužovaly bolesti v břiše, ale já myslela, že jsou to jen nervy.

Zřejmě to začalo na vaječníku, ale teď už to mám i v plicích a v kostech. Rychle to pokračuje.“ Andrea mluvila smutně a rezignovaně. Ophélie byla v šoku.

Přestože se na ni velice zlobila, tohle jí nepřála. Do očí se jí najednou nahrnuly slzy.

„Chodila jsi na chemoterapii?“

„Ano, a ještě stále chodím. Mám za sebou dvě operace. Po chemoterapii mě chtějí ještě ozařovat, ale nemyslím…

nemyslím, že se toho dožiju,“ řekla Andrea upřímně. „Vypadá to špatně…

Vím, že mě nejspíš nebudeš chtít vidět, ale potřebuju se tě na něco zeptat…

Ujmeš se Willieho?“ Při té otázce se obě rozplakaly.

„Teď hned?“ Ophélie byla ohromená.

„Ne,“ odpověděla Andrea smutně.

„Až zemřu. Myslím, že to nebude dlouho trvat. Možná pár měsíců.“ Ophélii stékaly slzy po tvářích. Život byl tak nepředvídatelný, tak

nespravedlivý.

Proč byl tak zlý na lidi, jako byl Ted, Chad a nyní i Andrea? Když o tom přemýšlela, byla šťastná, že má Matta.

Celá se roztřásla po tom, co jí Andrea oznámila. Přestože jí Andrea hodně ublížila, tohle si nezasloužila. „Možná je to boží trest za to, co jsem ti udělala, Ophélie. Vím, že omluva to nespraví, ale stejně se ti omlouvám. Měla jsem dost času o tom přemýšlet… Opravdu se ti moc omlouvám…

Postaráš

se

o Willieho?“ zeptala se znovu a Ophélie se nahlas rozplakala. Bylo to tak kruté.

„Ano, postarám,“ řekla přes závoj slz.

Věděla, že Andrea nikoho jiného nemá, a ona byla jeho kmotra. I když jí Tedova nevěra tolik ublížila, rozhodla se, že to udělá. Ten chlapeček za to nemohl. „Kde je Willie teď? Máš někoho, kdo ti s ním pomáhá?“

„Najala jsem si chůvu,“ řekla Andrea unaveně. „Chci, aby byl se mnou až do konce.“ Bylo to strašné. Neuvěřitelné.

Bylo jí pětačtyřicet a její syn si nikdy nebude pamatovat, jací byli jeho rodiče.

Matt se vrátil a vešel do ložnice, ještě když Ophélie hovořila s Andreou. Byl zmatený. Viděl, že Ophélie pláče, a tak ji raději nechal zase o samotě. Nechtěl ji rušit a doufal, že mu poví, co se stalo.

„Můžu ti nějak pomoci?“ zeptala se Ophélie smutně. Nechtěla, aby mezi nimi zůstala zlá krev, i když věděla, že jejich vztah už nebude nikdy jako dřív.

„Ráda bych tě ještě viděla,“ řekla Andrea unaveným hlasem. „Ale cítím se pořád hodně špatně, ta chemoterapie je nepříjemná.“

„Já zatím nesmím chodit ven, ale jakmile to bude možné, ozvu se ti a přijedu té navštívit.“

„Chystám se napsat novou závěť a v ní potvrdit, že si přeji, aby ses ujala Willieho. Víš jistě, že to zvládneš a nebudeš ho nenávidět za to, co jsem ti provedla?“

„Neříkám, že tě nenávidím,“ řekla Ophélie klidně. „Jsem jen smutná.

Hodně mě to ranilo.“ Když ale Andreu poslouchala, věděla, že už jí odpustila.

Koneckonců Andrea nebyla sama, kdo jí ublížil. Ted na tom měl také svůj podíl.

Ale od té doby se přihodila spousta věcí.

„Zůstaneme v kontaktu a já tě budu informovat, jak na tom jsem,“ řekla Andrea prakticky. „V dokladech uvedu tvé telefonní číslo pro případ, že by se mi něco stalo.“ Tak tomu bývalo i kdysi.

„A také ho dám chůvě, kdybych ti nemohla zavolat já.“

„Musíš se držet, Andreo. Nesmíš to vzdávat.“ Ophélii moc mrzelo, že nemůže za přítelkyní zajít hned dnes.

Věděla, že by ji jejich setkání určitě rozrušilo, protože bylo ještě příliš brzo, ale stejně ji chtěla vidět. „Zavolám ti,“

slíbila. „A dej mi vědět, jak se ti daří.“

„Dám,“ odvětila Andrea a rozplakala se. „Děkuju ti. Vím, že se o něj dobře postaráš.“

„Slibuju,“ řekla Ophélie a rozhodla se, že Andree poví o Mattovi. Měla právo to vědět. „V červnu se budu vdávat. Beru si Matta.“

Nastalo dlouhé ticho, které následoval tichý povzdech. Jako kdyby se Andree ulevilo, že Ophélii přece jen nezničila celý život. „To jsem moc ráda. Je to milý muž. Doufám, že spolu budete šťastni,“ řekla upřímně.

„Já také. Brzy ti zase zavolám. Dávej na sebe pozor, Andreo.“

„Mám tě ráda… A omlouvám se,“

zašeptala a zavěsila. Ophélie položila sluchátko a do ložnice nahlédl Matt.

„Co se stalo?“ zeptal se se zájmem.

„To byla Andrea,“ řekla Ophélie a zadívala se mu do očí.

„Žádala o odpuštění? To by opravdu měla.“ Matt stále nepřekousl to, co ona a Ted Ophélii provedli. Ophélie si uvědomila, že se musí zeptat Matta, jestli by souhlasil s tím, že se ujme Andreina syna. Ale copak jí to mohla odmítnout? Navíc to byl z poloviny i Pipin bratr a Tedovo dítě.

„Umírá.“

„Cože?“ Matt se zarazil.

„Přišlo se na to před dvěma měsíci.

Měla nádor na vaječníku a teď už má metastázy v plicích a v kostech. Myslí si, že má před sebou jen pár měsíců.

Chce, abych se ujala jejího syna. Vlastně my…“ Rozhodla se Mattovi povědět všechno na rovinu. „Souhlasila jsem. Co si o tom myslíš? Řekla jsem jí, že se budeme brát, ale pokud by ti to vadilo, řeknu jí, že si to nepřeješ. Ovšem ona nemá nikoho jiného.“

Matt se posadil na postel a chvíli přemýšlel. To by znamenalo velkou změnu, se kterou nepočítali, ale Matt Ophélii chápal. Bylo těžké takovou žádost odmítnout a pro ni zřejmě ještě těžší, neboť to dítě bylo i Tedovo.

A z poloviny bratr Pip. Byla to skutečně zvláštní situace.

„Naše budoucí rodina se rozrůstá hodně rychlým tempem, nezdá se ti?

Nevidím důvod, proč bychom se ho nemohli ujmout. Ale copak je jisté, že opravdu zemře?“

„Ona je o tom přesvědčená.“

„Pak myslím, že nemáme na výběr.

Alespoň že je tak roztomilý,“ řekl Matt a sehnul se, aby Ophélii políbil. Dohodli se, že zatím o tom nepoví Pip. Bylo to příliš depresivní a ona si v poslední době dost vytrpěla s vlastní matkou.

Nebylo nutné, aby hned věděla, že Andrea umírá. To už by na ni mohlo být příliš.

Za pár dní dostala Ophélie od Andrey děkovný dopis, ale to bylo vše. Chystala se, že jí zatelefonuje, ale byla ještě hodně slabá a unavená, a tak to neustále odkládala. Za dva týdny ji Matt vzal na výlet na pláž spolu s Pip a s Pěnou.

Vyšli si na krátkou procházku a pak seděli a vyhřívali se na sluníčku. Byl sice teprve březen, ale vypadalo to, jako by už bylo léto. Probírali spolu plány na svatbu a dohodli se, že na obřadu budou přítomny jen všechny děti a kněz, kterého Matt dlouho znal. To jim připadalo jako nejlepší řešení. Ani jeden z nich netoužil po velkolepé společenské události.

Za dva dny si spolu opět vyjeli na procházku po pláži. Ophélie tvrdila, že jí mořský vzduch ohromně prospívá.

Malt souhlasil, ale myšlenkami byl úplně jinde. Ve městě si přichystali plný koš jídla, protože u Matta v domě nebylo nic. Když ho přinesl z auta a postavil na stůl, pustil hudbu. Ophélie tušila, na co Matt myslí, a tentokrát věděla, že je připravená. Na (o, co se mělo stát už v Tahoe, ale kvůli ní se to nestalo.

Matt ji objal a políbil. Ophélie k němu vzhlédla. Dávno před tím, než se jí dotkl, chtěla, aby byla jeho.

Následovala ho do ložnice, kde ji Matt něžně svlékl a položil na postel. Vzápětí se k ní připojil a mazlil se s ní pod přikrývkou, až nakonec oba přemohla vášeň. V té chvíli se spojili dva lidé, dva životy, dvě srdce. O tomhle oba dlouho snili a v to doufali. A v jejich společném objetí se ten sen konečně vyplnil.

28

Ophélie se stále chystala zavolat Andree, ale pořád měla spoustu věcí, které potřebovala vyřídit dřív, a byla hodně unavená. Jako by ji něco od toho telefonátu odrazovalo. Také se musela zúčastnit přelíčení u soudu, neboť pachatelův obhájce vyžadoval její výpověď a snažil se její svědectví zpochybnit. Po náročném dopoledni, kterého se s ní zúčastnil i Matt, soud její svědectví uznal a pachatel měl být v krátké době odsouzen. Slíbila si, že dnes odpoledne, než se vrátí ze školy Pip, už Andreu konečně zavolá. Zrovna, když se chystala vytočit její číslo, telefon jí zazvonil pod rukou. Byla to Andreina chůva.

„Právě jsem vám chtěla volat,“ řekla Ophélie mile. „Jak se daří Andree? Jsem ráda, že jste se ozvala.“

Žena na druhém konci chvíli váhala, ale nakonec tu smutnou novinu Ophélii oznámila. „Dnes dopoledne zemřela.

Těsně před polednem.“ Ophélii bylo, jako by ji někdo uhodil kamenem do hlavy.

„Panebože…

To

je

mi

líto…

Nevěděla jsem… Myslela jsem, říkala mi, že to bude trvat několik měsíců.“

Jenže smrt se nedá naplánovat. Jediné, na co teď dokázala myslet, bylo, jak před necelým rokem byla u porodu Andreina syna. To bylo tak radostné, dojemné a vzrušující a Ophélii napadlo, že tak si bude Andreu navždy pamatovat.

Pomyslela si, že bylo možná lepší, že ji neviděla, když byla tak těžce nemocná.

Andrea udělala v životě chybu, která Ophélii ranila, a z té chyby vzniklo dítě, které teď bude žít a vyrůstat u Ophélie.

Život je plný zvratů a nepředvídatelných událostí.

„Přála si pohřeb?“ zeptala se Ophélie a napadlo ji, jestli by ho neměla zorganizovat. Bylo to tak smutné. Často s Andreou hovořily o svatbách a jejích pletkách s muži. Ophélie pořádala oslavu křtin pro malého Willieho. A teď by měla chystat její pohřeb. Ale chůva jí vysvětlila, že si nic takového nepřála.

Chtěla, aby ji zpopelnili a rozprášili do moře. Netoužila mít žádný obřad s květinami ani hrob, kam by se chodilo truchlit. Ophélie s jejím rozhodnutím souhlasila. Za daných okolností to bude nejméně bolestné rozloučení.

Andrea už zařídila prodej svého bytu i osobních věcí. Jediné, co po ní zůstalo, byl Willie. Chůva se nabídla, že by ho k Ophélii dovezla odpoledne, až se chlapec vyspí. A to znamenalo, že Ophélie bude tu novinu muset oznámit Pip.

Čekala na ni dole v kuchyni. Když dívka přijela s Mattem ze školy, okamžitě postřehla, že má matka ve tváři vážný výraz. Matt už věděl, co se stalo.

Ophélie mu telefonovala do auta, když byl na cestě do školy.

„Děje se něco?“ Pip si stále dobře pamatovala, že když se matka takhle tvářila naposledy, přihodilo se něco strašného, a tak měla i nyní strach. Bála se, že jí oznámí, že se s Mattem nebudou brát, ale Ophélie ji okamžitě uklidnila, že mezi nimi je všechno v pořádku. Měla však pro ni smutnou zprávu.

„Stalo se něco Pěně?“ Pes byl venku na zahradě a Pip ho nikde neviděla.

„Ne. Ale Andrea dnes zemřela.“ Pip byla nejprve v šoku a potom se jí v obličeji objevil smutek. „Byla velmi nemocná.

Před

dvěma

týdny

mi

telefonovala, ale nechtěla jsem ti to zatím říkat.“

„Pořád se na ni zlobíš?“ zeptala se Pip a zadívala se matce do obličeje.

„Vlastně ne. Usmířily jsme se, když mi zavolala a pověděla, že je těžce nemocná.“

„Co

ti

provedla?“

Ophélie

si

vyměnila pohled s Mattem a jeho napadlo, jestli řekne Pip pravdu.

„Jednou, až budeš dospělá, ti to povím.“

„Muselo

to

být

něco

opravdu

strašného,“ řekla Pip soucitně. Znala matku natolik dobře, že tušila, že Andree stejně jednoho dne odpustí a zase se budou vídat.

„To bylo.“ Pip měla právo se také dozvědět, že Willie je z poloviny její bratr.

„A co bude s Williem?“ zeptala se Pip smutně. Byl z něj sirotek a to pro ni bylo hrozné pomyšlení.

„Bude žít s námi,“ řekla Ophélie tiše a Pip vykulila oči.

„Opravdu? A odkdy?“

„Ode dneška.“ Pip byla nadšená a Matt se usmíval. I on si uvědomil, jak rychle se v životě všechno mění a jaká překvapení jim asi osud ještě přichystá.

Klidně se mohlo stát, že by Ophélie svým zranění podlehla, ale místo toho jsou zasnoubení. A bude s nimi žít malé dítě, které zplodil Ophéliin bývalý manžel. Život je skutečně pestrý.

K večeru přivezla chůva Willieho i se všemi jeho věcmi. Ophélie a Pip na něj už netrpělivě čekaly. Pro Ophélii to byl velice dojemný okamžik. Chlapeček za ty čtyři měsíce, co ho neviděly, hodně vyrostl. Ophélie požádala chůvu, jestli by byla ochotná pracovat i pro ni, protože se obávala, že toho na ni bude ze začátku příliš. Domácnost se jim rozrůstala a ona se stále necítila úplně v pořádku. A hlavně nechtěla kvůli malému zanedbávat Matta a Pip. Chůva naštěstí souhlasila.

Ophélie se rychle domluvila s Mattem a dohodli se, že se přestěhuje z pracovny do její ložnice. Pracovnu přenechala chůvě a chlapečkovi. Byl tam ještě volný pokoj po Chadovi, ale tohle místo bylo pro Ophélii stále posvátné. Musela ale souhlasit s Mattem, že brzy budou muset pořídit větší dům. Pokud k nim přijede Vanessa s Robertem, neměli by je kam uložit. Vanessa by sice teď mohla spát s Pip, která by to jistě uvítala s nadšením, ale dům by pomalu praskal ve švech. Mattův dům v Safe Harbouru už vůbec nepřipadal v úvahu, protože tam byl jen malý obývací pokoj a jedna ložnice. Přesto si ho Matt s Ophélii chtěli nechat jako místo pro své romantické výlety.

Pozdě večer, když chůva s Williem byli v nově zařízeném dětském pokoji a Pip spala s Pěnou u sebe v pokojíčku, si Matt vlezl do postele vedle Ophélie a s úsměvem se k ní obrátil.

„Události nabraly hodně rychlý spád, co myslíš, miláčku?“

„To mi nemusíš připomínat. Představ si, kdybych ještě k tomu byla těhotná.“

Ophélie ho chtěla jen poškádlit. Teď.

když k nim přibyl Willie a jejich rodina se opět rozrostla, netoužila ji rozšiřovat ještě víc. Ani teď, ani později. Než usnuli, poděkovala Mattovi za vše, co pro ni kdy udělal.

„Nikdy nevíš, co se tady přihodí.“

řekl šťastně. „A to se mi právě líbí.“

„Mně také.“ Přitulila se k němu a za pár minut všichni obyvatelé domu na Clay Street tvrdě spali.

29

Svatební

den

se

probudil

do

slunečného červnového rána. Bylo příjemně teplé počasí a vál mírný větřík.

V dáli na moři bylo vidět několik člunů a Safe Harbour snad nikdy nebyl malebnější.

V půl dvanácté přijel kněz a obřad měl začít v poledne. Ophélie měla na sobě jednoduché bílé krajkové šaty ke kotníkům a v ruce držela kytici tuberóz.

Vanessa a Pip měly rovněž bílé šaty, ale lněné. Matt s Robertem byli oba v tmavém obleku a Willie, kterého držela na ruce chůva, měl modrobílý námořnický obleček. Nedávno začal chodit, a tak měl na nohou své první botičky. Ophélie v něm viděla dokonalý obraz jeho matky, což byla velká úleva.

Kdyby jí totiž nebyl podobný, nevěděla by, jak by to svému okolí vysvětlila.

Nemohla ale popřít, že se malinko podobal i Pip. Rychle se s ním sžili a Pip byla ráda, když o nich někdo mluvil jako o rodině. Netušila, a její matka doufala, že ještě dlouho nebude, jaká je vlastně pravda. Že Willie je opravdu

její

rodina.

Ale

nikoli

Ophéliina.

Všichni měli dobrou náladu a těšili se, až druhý den odletí společně do Francie. Chtěli strávit týden v Paříži a potom další dva u moře v Antibes.

Byla to honosná svatební cesta, ale Matt trval na tom, že pojedou všichni, protože, jak říkal, za poslední roky neutratil téměř žádné peníze. A rozhodl, že jakmile se vrátí zpět, budou shánět nový dům. Ten Ophéliin na Clay Street jim byl opravdu malý.

Robert šel otci za družbu a Vanessa byla druhá družička Ophélie. První a nejdůležitější byla pochopitelně Pip.

Původně ještě chtěli do obřadu zapojit Willieho. Mysleli, že by jim mohl nést prstýnky, ale začaly mu růst další zoubky, a tak se báli, aby prstýnky nakonec nedal do pusy a nespolkl.

Kněz promlouval ke snoubencům stručně, ale dojemně. Mluvil o lásce, naději a požehnání, které drží rodinu pohromadě.

Když

ho

Ophélie

poslouchala, zabloudila očima po pláži přesně k místu, kde téměř před rokem Pip objevila Matta. To, že se našli, byla náhoda a obrovské štěstí, a to jen díky malé dívce, která šla po pláži na procházku se psem.

Mattovi neušlo, kam se Ophélie dívá, a myslel na to samé. Potom se otočili k sobě a pevně se dívali jeden druhému do očí. Věděli, že za jejich společný život nevděčí jen té náhodě, ale také velké odvaze a moudrosti. Bylo by jednodušší to nikdy nezkusit, utéct a před tím druhým se schovávat. Ale oni tu možnost odmítli, a tak dnes oslavovali mnohem víc než jen zpečetění jejich lásky. Oslavovali také odvahu, důvěru, naději a víru. Oba dva museli ujít dlouhou a těžkou cestu, aby na jejím konci našli přístav bezpečí a navždy unikli nepříjemným bouřím.

Když se kněz ptal Ophélie, jestli si bere tohoto muže dobrovolně a hodlá s ním setrvat až do konce života, spolu s ní promluvila šeptem i Pip: „Ano, beru.“