DANIELLE STEELOVÁ PŘIJĎ LÁSKO K NÁM

1. kapitola

Bylo téměř vyloučeno dostat se do Lexingtonu a na Šedesátou třetí ulici. Vítr skučel a všechno, kromě těch největších aut, pohltily nenasytné závěje sněhu. Autobusy to vzdávaly už někde kolem Dvacáté třetí ulice a choulily se tam jak zmrzlí dinosauři. Jen zřídka se některý odtrhl od stáda a odvážně se pustil na těžkopádný sjezd do města ve stopách sněžného pluhu, aby sebral těch pár statečných, kteří se zběsilým máváním vyráželi z domovních vrat, smekali se až k obrubníkům a vrhali se přes zledovatělé sněhové valy u silnice, načež se vyšplhali do autobusu s uslzenýma očima, zrudlými tvářemi a - pokud jde o Bernieho - s rampouchy ve vousech.

Sehnat taxíka bylo už úplně vyloučeno. Bernie po patnácti minutách nechal čekání a vyrazil pěšky na jih od Sedmdesáté deváté ulice.

Do práce takhle chodíval často, bylo to přesně osmnáct bloků. Mezi

Madisonem a Parkem, zvlášť když zabočil vpravo na Lexingtonskou třídu, byl lezavý vítr nesnesitelný. Vydržel to ještě čtyři další bloky a pak se rozhodl počkat v chodbě domu, kde mu to přátelský vrátný dovolil. Kromě něj tu jen pár zatvrzelců vyhlíželo autobus, kterému trvalo hodiny, než dorazil na Madisonskou třídu, otočil se a mířil teď na jih k Lexingtonu, aby je dopravil do zaměstnám. Ti rozumnější se hned po prvním pohledu na ranní vánici o cestu do práce ani nepokusili. Berniemu bylo jasné, že v obchodě bude poloprázdno, ale nedokázal by sedět doma a chytat lelky.

Svou snahu nepotřeboval před někým ukazovat. Ve skutečnosti

Bernie pracoval šest dní v týdnu, i když to často nebylo vůbec zapotřebí, jako třeba dneska. Ale on ten obchod doslova miloval. Všechno, co se dalo mezi přízemím a sedmým patrem obchodního domu Wolff, pro něj představovalo jídlo, pití, spánek i snění, jedinou pro něj možnou dýchatelnou atmosféru. A tento rok byl navíc obzvlášť významný. Uváděli na trh sedm nových modelů, z toho čtyři z dílen předních evropských návrhářů, a v oblasti pánské i dámské konfekce čekal americkou módu zásadní převrat. Měl toho plnou hlavu, a jak při té dracavé jízdě do města sledoval sněhové vločky v poryvech větru, přestal vnímat sníh i lidi v předklonu klopýtající k autobusu, dokonce se přestal dívat i na jejich oblečení. V duchu se mu vynořily jarní kolekce, jak je viděl v listopadu v Paříži, v Římě, v Miláně, nádherné ženy předvádějící oděvy se přesouvají po pódiu jako přepychové panenky, zdůrazňují všechny výhody a přednosti modelů, a Bernie byl najednou hrozně rád, že přece jen dnes do práce vyrazil.

Toužil si ještě jednou prohlédnout manekýnky, které příští týden vystoupí na jejich velké módní přehlídce. Modely už vybral a schválil a zbývalo se jen ujistit, že i manekýnky budou ty pravé. Bernard Fine měl rád všechno pod kontrolou, od tržby až po nákup nových oděvů včetně výběru manekýnek i návrhů pozvánek pro nejbohatší zákazníky. Všechno to pro něj bylo stejně důležité, na všem záleželo. A pokud věděl, stejně to chodilo i u firmy U. S. Steel nebo Kodak. Prodávali výrobek, spoustu výrobků, a jejich výsledný efekt záležel na Berniem.

Dnes mu to připadalo neuvěřitelné. Před patnácti lety, když ještě na Michiganské univerzitě hrál fotbal, by se byl vysmál všem narážkám na to, že si jednou bude lámat hlavu nad spodním prádlem manekýnek i nad výsledným dojmem přehlídky večerních toalet.

Tenkrát by to nejspíš skončilo rvačkou. Teď mu to všechno připadalo k smíchu a občas se ve své obrovské kanceláři těmi vzpomínkami i pobavil. Býval sportovec tělem duší, alespoň ty první dva roky na

Michiganu, ale potom ho nadchla ruská literatura. Po celý zimní semestr třetího ročníku zbožňoval Dostojevského, s nímž se mohl rovnat pouze Tolstoj, následovaný v těsném závěsu Sheilou Bordenovou, jejíž výjimečnost nebezpečně konkurovala těmto hvězdám světové literatury.

Seznámil se s ní na ruštině pro začátečníky, protože si podle jeho přesvědčení ruští klasikové zasloužili, aby je četl v originále. Zapsal se tedy v Berlitzu do rychlokursu a učil se, jak se doptat na nejbližší poštovní úřad či čekárnu a jak vyhledat správné vlakové spojení. Jeho přízvuk přiváděl učitele do vytržení. Ale hodiny ruštiny

Bernieho povznášely stejně jako Sheila Bordenová. Sedávala v první řadě, dlouhé černé vlasy jí velice romanticky splývaly až do pasu pružné a pohledné postavičky. Ji zas k ruštině přivedlo okouzlení baletem. Prozradila mu hned napoprvé, že tančí už od pěti let, a že pokud člověk nepochopí Rusy, nemůže nikdy porozumět baletnímu projevu. Byla nervní a pohyblivá, oči široce rozevřené a tělo symetrické a ušlechtilé jako umělecké dílo. Úplně si ho podmanila, když ji následujícího dne uviděl při tanci.

Narodila se v Hartfordu v Connecticutu. Její tatínek byl bankovní úředník, ale to jí připadalo příliš plebejské. Toužila po mnohem dramatičtější biografii, matka na invalidním vozíku, tuberkulózní otec by zemřel brzy po jejím narození Berniemu by přišla k smíchu před rokem, ale ne teď, ve třetím ročníku. Ve dvaceti ji už bral nesmírně vážně a tanečnice to byla přímo božská, jak vysvětloval matce po příjezdu na prázdniny.

„A je to Židovka?“ zajímala se matka, když padlo její jméno.

Sheila, to bylo podle ní odjakživa irské jméno a Borden, to už byla učiněná hrůza. Jenže možná to pochází z dávného Boardman nebo

Berkowitz, možností tu byla spousta. Bernieho tahle otázka příšerně rozlítila, protože matka ho s tím otravovala, co se pamatoval, dokonce už dávno předtím, než se začal zajímat o děvčata. Testovala každého, o kom padla zmínka: „A on je Žid? A co ona Jak se jmenovala jeho matka za svobodna? Zúčastnil se loni bar mikve? Čím že je jeho otec? Ale ona přece je Židovka, nebo se pletu?“ Jako by nebyl Žid každý, alespoň z těch, koho Finovi znali. Rodiče si přáli, aby studoval na Columbii, nebo dokonce na New York University. Že by tak mohl dojíždět. Ale dostal se jenom do Michiganu, což mu podstatně ulehčilo rozhodování. Byl zachráněn! A vrhl se střemhlav do zaslíbené země plné schůzek se stovkami modrookých blondýnek, které v životě nezajímalo, co je to nadívaná ryba, kreplach či knishes, a neměly ani ponětí, kdy že je vlastně Pascha. Byla to pro něj blahodárná změna, a navíc tou dobou už měl za sebou ve Scarsdale schůzky se všemi děvčaty, pro které se jeho matka kdy nadchla, a měl toho už plné zuby. Toužil po něčem novém, úplně jiném a možná i trošičku zakázaném. A tohle všechno Sheila rozhodně představovala. A navíc byla s těma svýma černýma očima a se závoji ebenových vlasů přímo nepředstavitelně hezká. Seznámila ho s ruskými autory, o kterých v životě neslyšel, a všechny si je přečetli, pochopitelně v překladu. O prázninách se snažil s rodiči o těch knihách hovořit, ale nikam to nevedlo.

„Tvoje babička byla přece Ruska. Když už se musíš tu ruštinu učit, mohl jsi mluvit s ní.“

„Ale mami, .to je přece něco úplně jiného. A navíc, stejně pořád mluvila jen jidiš“ Radši toho nechal. Tak nerad se doma hádal.

Jeho matka však milovala hádky všeho druhu. Byl to smysl jejího života, rozkoš, oblíbená zábava. Hádala se s každým, a s ním obzvlášť.

„Neopovažuj se mluvit o mrtvých s neúctou!“

„To přece nebylo nic neuctivého. Přece jsem jenom řekl, že babička“

„Rusky uměla taky moc krásně. A vůbec, k čemu ti to bude,? Měl bys chodit na přednášky z přírodních věd, to se teď hodně žádá nebo taková ekonomie“ Chtěla z něj mít lékaře, jako byl jeho otec, nebo přinejhorším právníka. Otec byl chirurg na krčním oddělení a ve svém oboru byl považován za opravdovou kapacitu. Bernie se otcovi obdivoval, ale lékařem být nechtěl. Představoval si něco úplně jiného, ať už si jeho matka vysnila cokoliv.

„Ruština? Dneska mluví rusky jenom komunisti!“

Bernieho přiváděla matka k zoufalství. Byla přitažlivá, to ostatně odjakživa. Nikdy se nemusel stydět za to, jak vypadá, za otce ostatně také ne. Otec byl vysoký, šlachovitý šedovlasý muž s tmavýma očima a s pohledem často nepřítomným. Svoje povolání miloval, v duchu se pořád obíral svými

pacienty. Bernie však věděl, že se na něj může vždycky a ve všem spolehnout. A matka? Už roky si přibarvovala vlasy odstínem „podzimní zář“ a moc jí to slušelo. Zelené oči zdědil

Bernie po ní. Postavu měla pečlivě udržovanou, nosila nenápadné, ale luxusní šaty, které u Lorda a Taylora či u Sakse stály celé jmění. Jako matka se mu vzhledem zamlouvala.

„A proč to děvče vlastně studuje ruštinu? Odkud že jsou její rodiče?“

„Z Connecticutu.“

„Ale odkud přesně?“

„Z Hartfordu. Záleží na tom tak moc?“

„Nebuď drzý, Bernarde!“ Tvářila se jako vtělená ctnost, a tak

Bernie složil svůj ubrousek a odsunul židli. Večeře s matkou mu vždycky způsobila žaludeční potíže. „Kam zase jdeš? Měl by ses omluvit!“ Jako by mu bylo pět. Někdy by se domů radši ani nevracel. Jenže pak si zas připadal provinile a vztek na matku v něm ten pocit jen násobil.

„Ještě se musím něco před odjezdem naučit.“

„Pámbu zaplať, že jsi už nechal toho fotbalu.“ Tyhle její věčné poznámky v něm vzbuzovaly neodolatelnou chuť vzbouřit se. Byl v pokušení vrátit se a oznámit, že znovu nastupuje do mužstva nebo že spolu se Sheilou nacvičuje baletní výstup. Jen tak, aby ji trochu vyvedl z míry. „Žádné rozhodnutí nemusí být definitivní, maminko.“

Ruth Finova zůstala, jak když ji hrom udeří. „Tak o tomhle si promluv s tatínkem.“ Lou už by věděl, co má udělat. Probírala to s ním do omrzení. „Pokud bude chtít Bernie zase začít s fotbalem, nabídneš mu nové auto“ Tohle kdyby Bernie jen tušil, proletěl by stropem a nejen že by okamžitě odmítl auto, ale vrátil by se ihned k fotbalu. Vydírání nenáviděl. A zrovna tak nesnášel způsob matčina uvažování, ten přehnaně ochranitelský přístup, na kterém trvala. Otec byl o moc rozumnější. Být jedináček byla pěkná dřina, a když se zase ocitl zpátky v Ann Arboru, Sheila s ním bezvýhradně souhlasila. Ani pro ni neprobíhaly prázdniny moc hladce. Vůbec nebyla schopná se s rodiči rozumně dohodnout.

Rodiče ji měli dost pozdě a nadělali s ní jako se skleníkovou rostlinkou, pořád mrtví hrůzou, že se poraní, že ji někdo znásilní, že uklouzne po zmrazku, že narazí na nevhodného muže nebo nastoupí na nevhodnou školu. Vůbec je nenadchla vyhlídka na studia v Michiganu, jenže Sheila si to uměla prosadit. Dobře věděla, jak dosáhnout svého. Bylo ale hrozně únavné, jak na ní celé dny viseli. Chápala tedy

Bernieho velice přesně a po velikonočních prázdninách spolu vymysleli plán. V létě si dají sraz v Evropě, procestují společně přinejmenším měsíc a nikdo se nic nedozví. A taky to tak udělali. Bylo to naprosto úžasné. Viděli spolu poprvé Benátky a Paříž a Řím. Sheila byla zamilovaná až po uši, a když tak spolu lehávali nazí na liduprázdné pláži v Ischii a havraní vlasy jí stékaly přes ramena, byl si jistý, že ještě nepotkal nikoho krásnějšího. To byl také důvod, proč začal uvažovat, že ji požádá o ruku. Zatím si to ale nechal pro sebe. Představoval si, že o vánocích by měli zásnuby a za rok na jaře, po promoci, svatbu. Zastavili se také v Anglii a v Irsku a z Londýna odletěli stejným letadlem. Otec byl v nemocnici jako obyčejně. Matka pro něj přijela na letiště, ačkoliv poslal telegram, aby to nedělala. Nadšeně mu mávala a ve svém novém bezovém kostýmku od Bena Zuckermana a s hlavou právě od kadeřníka nevypadala ani zdaleka na svoje roky. Ale jakýkoliv jeho vřelejší cit se vytratil, když vyslídila jeho spolucestující.

„Kdo to byl?“

„To je Sheila Bordenová, maminko.“

Chvilku se zdálo, že paní Finova omdlí.

„A to jste celou tu dobu cestovali společně?“ Dostal od nich tolik peněz, aby mu pohodlně vystačily na šest týdnů, byl to jejich dárek k jednadvacátým narozeninám. „Tak vy si cestujete SPOLU tak tak nestydatě?“ Chtělo se mu při tomhle všem umřít, ale Sheila se na něj dál usmívala, jako by na tom vůbec nezáležalo.

„V pořádku, Bernie pusť to z hlavy stejně už musím na autobus do Hartfordu“ Spiklenecky se

usmála, popadla svůj ruksak a bez rozloučení se doslova vypařila právě ve chvíli, kdy si jeho matka začala utírat oči.

„Mami, no tak prosím tě“

„Jak nám jen můžeš takhle strašně lhát?“

„Ale vždyť jsem nelhal. Říkal jsem přece, že se připojím ke známým.“ Celý rudý se hájil a zoufale si přál, aby se v tu chvíli země rozevřela a pohltila ho. Zoufale si přál už nikdy nespatřit svou matku. „Tomuhle ty říkáš známí?“

Na vteřinku se mu mihly před očima ty chvíle, kdy se spolu milovali na plážích, v parcích, u řeky, v malých hotýlcích. Ať to matka třeba pošpiní, vzpomínky mu vzít nemůže. Útočně se na ni podíval: „Je to moje nejlepší přítelkyně!“ Hrábl po svém zavazadle a vyrazil z letiště sám a ona tam zůstala. Byla chyba, že se ohlédl. Stála tam a nezakrytě plakala. Vrátil se s omluvou a pak za to sám sebe nenáviděl.

Na podzim však románek pokračoval, a když odjížděli na Díkůvzdání, zamířil přes Hartford, aby se seznámil s její rodinou. Její rodiče se chovali upjatě, ale přesto zdvořile, očividně zaskočeni tím, že je

Sheila na nic takového nepřipravila. Bernie se jí na to při návratu zeptal.

„To jim vadilo, že jsem Žid?“ Zajímalo ho, jestli jsou i její rodiče tak rigorózní jako ti jeho, ačkoliv těžko by je někdo předčil.

„Ale kdepak,“ usmála se Sheila roztržitě, když v zadní řadě letadla, kterým se vraceli do Michiganu, zapalovala marihuanovou cigaretu.

„Jen je to trochu sebralo. Tohle pro mne nebylo nic tak moc extra, abych jim to musela hlásit.“ To na ní bylo prima, všechno brala naprosto samozřejmě, z ničeho nedělala vědu. Rychle spolu vyšlukovali cigaretu a ona pak špačka schovala v obálce do kabelky. „Docela ses jim zamlouval.“ „Oni mně taky.“ Jenže tohle byla lež. Oba byli ve skutečnosti vrcholně nudní a Bernieho překvapilo, jak málo vkusu projevuje její matka. Bavili se jen o počasí a novinkách ze světa a to tak bylo všechno. Připomínalo to život ve vzduchoprázdnu či nekonečnu.

Sheila byla naprosto jiná než oni. Koneckonců totéž říkala i ona o něm a jeho rodičích. Po jediném setkání označila jeho matku za hysterku a on mohl sotva co namítat.

„Přijedou na promoci?“

Tohle ji rozesmálo: „Ty si snad děláš legraci! Máma brečí už teď, sotva o tom padne zmínka.“ Ještě pořád se s ní chtěl oženit a ještě pořád jí to neřekl. Překvapil ji na den sv. Valentýna krásným diamantovým prstýnkem. Utratil za něj peníze, které dostal po prarodičích. Byl to malý, dovedně vybroušený kámen, sice jen dvoukarátový, ale bez jediného kazu. Koupil ho a cestou domů byl tak vzrušený, až se mu hrdlo svíralo. Zdvihl ji vysoko v náručí, políbil pevně na rty a nedbalým gestem jí hodil červeně zabalenou krabičku do klína.

„Tak, holka, zkus, jestli ti bude.“

Nejdřív to považovala za vtip a smála se až do chvíle, kdy krabičku otevřela. Ale pak otevřela ústa a najednou se rozplakala. Mrštila krabičkou zpátky k němu a bez vysvětlení utekla. Stál tu celý vyjevený a bezmocně tomu všemu přihlížel. Vůbec mu to nedávalo smysl, dokud se ještě ten večer nevrátila, aby mu všechno objasnila. Svůj pokoj měli sice oba, ale častěji spolu bydleli v jeho pokoji, byl větší a útulnější a byly tu dva stoly. Na tom jeho teď ležela otevřená krabička s prstýnkem a ona se na něj dívala. „Jak jsi to, prosím tě, mohl vůbec udělat?“ Pořád nechápal. Třeba vybral špatnou velikost.

„Co jsem vlastně provedl? Chtěl bych si tě vzít!“ Vyslal k ní něžný pohled, ale Sheila se před ním odvrátila a přešla místností.

„Myslela jsem, že je ti to jasný celou tu dobu to podle mýho bylo bezvadný.“

„Co zase, ksakru, znamená tohle?“

„No, myslela jsem si, že náš vztah je naprosto rovnocenný.

„Ale jasně, že je. Ale co to má společného s tímhle vším?“

„Že si vystačíme bez manželství, že se obejdeme bez toho tradičního svinstva!“ Dívala se na něj velice znechuceně a jeho to prostě šokovalo. „Přece teď máme všechno, co potřebujeme, rozhodně pokud tohle trvá.“ To od ní nikdy neslyšel a nestačil se divit.

„Jak dlouho to podle tebe může vydržet?“

„Třeba do večera do příštího týdne“ Pokrčila rameny. „Copak na tom záleží? Změní se snad něco? Tomu přece nemůžeš zabránit ani diamantovým prstýnkem.“

„No tak teda promiň!“ Najednou byl zlostí bez sebe. Popadl krabičku, zacvakl víčko a praštil s ní do zásuvky u stolu. „Tak se ti omlouvám za svoje buržoazní chování. To se zkrátka nezapře, že jsem jenom z ubohýho Scarsdale!“

Nevěřícně ho sledovala. „To jsem fakt netušila, že to bereš tak hrozně vážně.“ Dívala se na něj udiveně, jako by ho nepoznávala. „Já si opravdu myslela, že je to všechno jasný“ Z pohovky pozorovala, jak jde k oknu a pak se znovu obrací k ní.

„Ne a ne! Co ty vlastně víš? Mně není jasné vůbec nic! Spíme spolu už hodně přes rok. Vlastně spolu žijeme, v létě jsme spolu jeli i do

Evropy. A co to podle tebe všechno bylo? Jenom obyčejný poměr?“

Pro něj rozhodně ne. Dokonce ani v jednadvaceti nebyl takový.

„To jsou mi ale staromódní výrazy!“ Stoupla-si a naoko znuděně se protáhla, všiml si, že nemá podprsenku a tím to bylo všechno ještě horší, cítil, jak v něm začíná narůstat touha.

„Třeba jsem to jenom uspěchal.“ K té naději ho táhla silná touha po ní stejně jako pocit lásky v srdci, a vztekal se proto sám na sebe.

„Možná prostě potřebujeme víc času.“

Ale Sheila odmítavě zavrtěla hlavou. A dokonce ho ani nepolíbila na dobrou noc, když se zvedla k odchodu. „Já se totiž vůbec nechci vdávat, Berníčku. Nesedlo by mi to. Po promoci na nějaký čas vyrazím do Kalifornie a budu se tam rozkoukávat.“ A najednou nebylo na té představě nic nemožného - Sheila v nějaké té komuně.

„Co myslíš tím ,rozkoukávat se’? Úplně se zahrabeš!“

Pořád se usmívala: „Tohle já přece chci, Berníčku!“ Dlouho si hleděli do očí. „Ale za ten prstýnek ti stejně díky.“ Tiše za sebou zavřela dveře a on zůstal sedět ve tmě a nekonečně dlouhou dobu na ni myslel. Tak strašně ji miloval, či mu to aspoň připadalo. Nikdy ji však neviděl z téhle stránky, tu naprostou lhostejnost k citům kohokoliv druhého u ní zatím nepoznal. Pak si vzpomněl na její chování k rodičům. Vlastně jí vůbec nezáleželo na tom, co vlastně oni cítí, co si myslí. Podle ní to přeháněl, když telefonoval rodičům nebo když před odjezdem domů koupil mamince dárek. Sheila od něj dostala k narozeninám květiny a bylo jí to k smíchu. Najednou mu bylo všechno úplně jasné. Nejspíš jí nesešlo vůbec na nikom, ani na něm ne.

Prostě si jenom užívala a hodilo sejí podřídit se tomu, co jí momentálně dělalo dobře. A on jí až doteď dobře dělal, zásnubní prstýnek však na ni byl moc. Uložil ho zpátky do zásuvky, hlavu měl plnou Sheily a srdce těžké jako kámen.

A bylo to čím dál horší. Přidala se ke skupině vyznavačů svědomí a jejich oblíbeným diskusním tématem se stal její vztah k Berniemu.

Vracívala se nabroušená, útočila na jím uznávané hodnoty, jeho plány, na způsob, jakým s ní jednal. „Přestaň už se mnou mluvit jako s malou holkou! Jsem přece dospělá ženská, hergot, a vtluč si už konečně do palice, že ty koule máš leda tak na parádu, a kdoví jestli! Nejsem o nic hloupější nebo neschopnější než ty máme úplně stejný známky jedinej rozdíl mezi námi je ten tvůj cancourek, co máš mezi nohama, a na ten se ti můžu vykašlat!“ Tohle ho vyděsilo a ještě víc to, že nechala baletu.

V ruštině pokračovala sice dál, ale v jednom kuse teď mlela o Cheguevarovi, začala nosit kanady a vojenské doplňky, které sehnala v armádním výprodeji. Obzvlášť si oblíbila pánská tílka, nosila je bez podprsenky a tmavé bradavky jí zřetelně prosvítaly. Pomalu se styděl jít vedle ní po ulici. „A to myslíš vážně?“ podivila se, když spolu probrali závěrečnou promoci a shodli se na tom, že je

to hrozně snobská záležitost, načež on přiznal, že stejně na ni půjde už kvůli té vzpomínce. Nakonec přesvědčil i ji. Jenže objevila se u něj v maskáčích až do pasu, pod tím červené rozdrbané tričko. Boty sice tentokrát nebyly pravé kanady, pouze jejich věrné kopie nastříkané zlatým sprejem, se smíchem mu ukazovala „moje nové taneční střevíčky“ a on na ni užasle civěl. Sám měl na sobě bílý smoking, ve kterém byl loni na svatbě, otec mu ho dal šít u firmy Brooks Brothers, seděl mu naprosto dokonale. Hnědovlasý, zelenooký, s prvním jarním opálením vypadal velice pohledně. Ona však vyhlížela směšně a taky jí to řekl. „Je to sprosté k těm klukům a holkám, kteří to budou brát vážně. Pokud půjdeme, už kvůli nim musíme jít ve slušném oblečení.“

„No bože!“ Padla na pohovku s výrazem naprostého znechucení.

„Ty jsi v tom jak lordík Fauntleroy. Ježíš, až tohle řeknu svojí partě!“

„Na tu tvou partu ti kašlu, slyšíš?“ To bylo vůbec poprvé, kdy mu kvůli tomuhle povolily nervy. Sheila se tvářila překvapeně, když se nad ní zastavil, jak tam tak ležela a kývala hezkýma nohama v maskáčích a zlatých kanadách. „A teď mazej do svého pokoje a převlékni se!“

Pořád se zřejmě ještě bavila. „Si trhni nohou!“

„Sheilo, já to myslím smrtelně vážně. V téhle maškarádě přece jít nemůžeš!“

„Ba jo, můžu.“

„V žádném případě!“

„No tak tedy nejdem vůbec.“

Na vteřinku zakolísal a pak se odhodlaně pustil ke dveřím. „Ty nepůjdeš, ale já ano. Ty si tu zůstaň. Půjdu sám!“

Zamávala mu, „A bav se dobře!“ Bernie vyšel a dusil se vztekem.

Šel dokonce sám i na taneční zábavu, ale trpěl až hrůza. Netancoval, ale schválně tu zůstával, aby jí ukázal. Jenže večer už měl stejně zkažený. Stejnou provokací pokazila i promoci, horší však bylo, že v obecenstvu seděla i jeho matka. Sheila vystoupila na pódium, a sotva držela diplom v ruce, otočila se k publiku a pronesla řeč o malosti zaběhnutých symbolických tradic a že všude ve světě se šlape po právech žen. A kvůli nim a kvůli sobě že ona odmítá šovinismus Michiganské univerzity, načež přetrhla svůj diplom na dvě poloviny, publikum lapalo po dechu a Berniemu se strašně chtělo brečet.

Teď už nemohl matce nic vysvětlovat. A Sheile už neměl vůbec co říci, když si ten večer začali balit věci. Radši to ani nezkoušel. Vlastně spolu vůbec nemluvili, když si sklízela svoje věci z jeho zásuvek. Rodiče byli s přáteli v hotelu na večeři a on se k nim měl příští den připojit, aby u oběda oslavili promoci, dříve než se všichni vrátí domů.

Pohled na Sheilu ho naplňoval zoufalstvím. Ten společný rok a půl šel náhle k čertu. Posledních pár týdnů spolu zůstávali už jenom ze zvyku a z pohodlnosti, ale on se s tím rozchodem nemohl pořád smířit.

Přestože si už s rodiči naplánovali cestu do Evropy, stejně nevěřil, že je najednou konec. Bylo doslova k nevíře, když porovnal její vášnivost v posteli s lhostejností k čemukoliv jinému. Mátlo ho to sice od samého začátku jejich známosti, ale dobře věděl, že hodnotit objektivně ji prostě nedokáže. Promluvila první: „Zítra večer vyrážím do

Kalifornie.“

Ohromilo ho to. „Já myslel, že vaši tě chtějí doma.“

Pobaveně vhodila do batohu hrst ponožek: „No, asi jo.“ Pokrčila rameny a on náhle ucítil neodolatelnou touhu ji udeřit. Vždyť on ji doopravdy miloval oženit se s ní chtěl a ji zajímalo jenom to, co se hodilo jí samotné. V životě nepoznal tak sobecké stvoření. „Zítra poletím do Los Angeles. Odtud se do San Francisca dostanu nejspíš stopem.“

„A co dál?“

„Copak já vím?“ Rozpřáhla paže a dívala se na něj cize, jako by se poznali teprve nyní, jako by nikdy nebyli kamarádi a milenci. Byla tou nejdůležitější událostí, která se mu za poslední dva roky tady v Michiganu přihodila, ale teď si připadal jak dokonalý moula. Ty dva roky s ní vlastně ztratil.

„Zastav se v San Franciscu, až se vrátíš z té Evropy. Docela ráda bych tě viděla.“ DOCELA ráda? Po dvou letech?

„Nevím, jestli to vyjde.“ Poprvé po dlouhé době se pousmál, ale oči měl dál smutné. „Budu přece muset hledat místo.“ Bylo mu jasné, že ona se tím zatěžovat nebude. Za promoci dostala od rodičů dvacet tisíc dolarů a on si dobře všiml, že ty neroztrhala. Za ty peníze vydrží v Kalifornii pár let. Ani on zatím práci příliš nesháněl, protože si nebyl až do konce jistý, jak to s ním vlastně bude. Choval se jako trouba. Moc si přál přednášet ruskou literaturu na nějaké menší škole v Nové Anglii. Na pár míst už napsal a teď čekal odpovědi.

„A nebudeš si, Berníčku, připadat trochu jako idiot, když se budeš plazit před konvencí, dělat práci, který budeš mít plný zuby, a pro peníze, který ani nepotřebuješ?“

„Mluv jen sama za sebe. Naši mě přece nemůžou pořád živit!“

„No, mě naši taky ne,“ vyprskla skoro nenávistně.

„Takže si budeš hledat práci na západním pobřeží?“

„Možný je všechno.“

„A co tam budeš dělat, prosím tě? Předvádět tohle na módní přehlídce?“ Ukázal na její ustřižené kraťasy a kanady. Sheilu to naštvalo.

„Ty budeš jednou stejný, jako jsou vaši.“ Nemohla mu říci nic horšího. Zatáhla zip na batohu a podala mu ruku: „Tak tedy nashle,

Bernie.“

Bezmocně na ni zíral a myslel na to, jak je všechno ubohé a směšné.

„Jakže? Po těch dvou letech jenom ,nashle’?“ Do očí mu vhrkly slzy a nestaral se už, co tomu ona řekne. „Copak se tomu dá věřit chtěli jsme se vzít mít děti.“

Už se netvářila tak pobaveně. „Ale tohle jsme si přece vůbec nedomlouvali!“

„A co jsme si tedy domlouvali, Sheilo? Že spolu ty dva roky budeme jenom spát? Teď to vypadá jako hrozný nesmysl, ale já jsem tě vážně měl moc rád.“ Najednou nedokázal pochopit, co na ní kdy mohl vidět, a bránil se uznat, že jeho matka přece jen měla pravdu.

Ale věděl, že tentokrát byla v právu.

„Jájsem do tebe taky byla nejspíš zamilovaná“ Chvěly sejí rty i přes zjevnou snahu se ovládat. Pak se k němu vrhla a on ji v tom pokojíku, který pro ně býval domovem, zoufale tiskl k sobě. „Odpusť mi, Bernie teď už je všechno úplně jinak“ Když jí přikyvoval na souhlas, plakali už oba. „Já vím ty za to přece nemůžeš“ Hlas mu zadrhával, jakoby v údivu, kdo je tedy tím viníkem. Políbil ji a ona k němu vzhlédla.

„Když to jen trochu půjde, přijeď do San Francisca!“

„Uvidím, co se dá dělat.“ Ale nikdy se tam neukázal.

Tři následující roky strávila Sheila v komuně poblíž Stinson Beach a pak její stopu ztratil nadobro, dokud mu neposlala vánoční pozdrav se svojí fotkou. Nepoznal by ji. Bydlela ve starém školním autobuse blízko pobřeží společně s dalšími devíti lidmi a šesti dětmi. Dvě patřily jí, nejspíš holčičky. Jenomže tou dobou mu už byla lhostejná, i když se k tomu propracovával pěkně dlouho. Byl moc rád, že rodiče kolem toho nenadělali žádné řeči, že o ní matka dlouhou dobu nemluvila vůbec. Matku zase těšilo, že je s tím děvčetem konec.

Byla to jeho první velká láska a snů se člověk vzdává jen těžko. Ale

Evropa se ukázala jako vynikající lék. V Paříži, v Londýně, na jihu

Francie, ve Švýcarsku, v Itálii, všude potkával hejna dívek a velmi ho překvapilo zjištění, že cestování s rodiči je ve skutečnosti velmi zábavné. Často šli někam s přáteli a on měl pak čas na svoje známé. V Berlíně potkal tři mládence ze školy a společně se pořádně rozšoupli, než jim všem začne každodenní dřina. Dva šli na práva a ten třetí se měl na podzim ženit, byla to tedy jeho poslední příležitost, i když se ženil hlavně kvůli tomu, aby se vyhnul odvodu. Bernieho trochu zahanbovalo, že s tímhle si hlavu lámat nemusí. Jako malý měl astma a otec si dokumentaci pečlivě uschoval. Když byl v osmnácti u odvodu, dostal třídu 4-F, ale dva roky to před známými přísně tajil. Teď se to

ale docela hodilo, ubyly mu tím starosti. Smůla byla jenom v tom, že mu na žádné škole místo nenabídli, všude vyžadovali doktorát. Přihlásil se tedy na Columbia University, že tam bude chodit na přednášky. Všechny přípravky mu pro příští rok dávaly šanci, ovšem bude-li mít ten doktorát. To všechno ale byla daleká budoucnost a přednášky, na které se zapsal, v něm zatím žádné nadšení nevyvolávaly.

Bydlel doma a matka ho doháněla k šílenství, navíc tu nebyl nikdo ze známých. Všichni byli ve škole, na vojně nebo sehnali místo někde mimo New York. Zdálo se mu, že je vůbec jediný, kdo zůstal doma, a tak v době předvánočních nákupů zkusil sehnat přechodnou práci v obchodním domě u Wolffa a bylo mu úplně jedno, že v pánském oddělení prodává obuv. Všechno bylo totiž lepší než sedět doma, a koneckonců ten obchod se mu líbil odjakživa. Byl rozlehlý, elegantní, plný jenom dobře oblečených lidí, dokonce i personál měl jistou úroveň a v době předvánočního běsnění pořád zůstával o stupeň zdvořilejší, než bylo běžné v jiných obchodech. Kdysi v době svého rozkvětu právě Wolff určoval módní trendy a do jisté míry v tom pokračoval dodnes, ačkoliv mu chybělo hodně do toho elánu, jaký vyzařoval například Bloomsdale o tři bloky dál.

Jenže Bloomsdale mu nedal spát a tak dlouho hučel do nákupčího, jak co udělat, aby potřeli konkurenci u Bloomsdalea, že ho tím pořádně rozesmál. Kdepak, Wolff se do žádné konkurence nepouštěl.

Alespoň on si to myslel, jenomže šéf celého obchoďáku, Paul Berman, zjistil, že některé Bernieho nápady máji hlavu a patu. Nákupčí nejdřív šéfovo nadšení špatně pochopil a chtěl Bernieho okamžitě vyhodit, ale

Berman měl jiné plány. Chtěl se s tím mládencem s nevšedními návrhy seznámit, setkali se tedy a Paul Berman si uvědomil dosah možností, které se tu nabízejí. Párkrát vzal chlapce na oběd a bavil se jeho smělostí a současně i inteligencí. Úplně nahlas ho pak rozesmálo

Bernieho přiznání, že touží přednášet ruskou literaturu, a proto chodí večerně na univerzitu. „Ale to je přece zatracená ztráta času!“

Bernieho to vyvedlo z míry, ačkoliv jinak se mu ten člověk zamlouval. Byl to elegantní, málomluvný a mazaný obchodník, který přikládal váhu všemu, co kdo řekl. Zakladatel obchodu, Wolff, byl jeho dědeček.

Začal se zdvořile hájit: „Ruskou literaturu jsem studoval jako hlavní obor!“

„Měl jsi jít na obchodní školu!“

To Bernieho pobavilo. „Teď mluvíte jako moje matka.“

„A co je tvůj otec zač?“

„Lékař, dělá na krční chirurgii, ale já medicínu odjakživa nesnášel.

Když jsem si uvědomil, co to všechno obnáší, zvedal se mi žaludek.“

Berman přikývl, tohle dovedl pochopit. „Měl jsem švagra lékaře a pomyšlení na to všechno mi taky nedělalo dobře.“ Zamračeně sledoval Bernarda Fina. „Co tedy s tebou? Co hodláš podniknout?“ Bernie před ním nic nepředstíral, ten člověk si upřímnost zasloužil.

Navíc mu záleželo na celém obchodě, proto nakonec podával svoje návrhy a proto tu taky teď sedí. Byl to báječný obchod a Wolff inu byl prostě sympatický, s ním to však nemělo nic společného, alespoň ne výhledově. „Udělám doktorát a ozvu se stejným školám co loni, pokud to vyjde, budu za rok učit na nějaké internátní škole.“ Usmál se plný nadějí a najednou se zdál neuvěřitelně mladý. Jeho nevinnost byla svým způsobem dojemná a Paulu Bermanovi byl velice sympatický. „A co když tě mezitím drapnou na vojnu?“ Bernie mu řekl o své

4-F. „To máš tedy z pekla štěstí, chlapče. Ta malá mrzutost ve

Vietnamu by časem mohla být zpropadeně nepříjemná. Jen se koukni, jak to Francouzi projeli s celou parádou. A s náma to bude stejný, když si nedáme pořádně bacha.“ Bernie si to taky myslel. „Nechceš se na tu večerní školu vykašlat?“

„A co bych měl teda dělat?“

„Něco bych pro tebe měl. Zůstaň příští rok ve kšeftě a my si tě vyškolíme, přičichneš si ke všemu, co

tam máme, no a pokud pak budeš chtít zůstat u nás dál, pošleme tě do obchodní školy. Mezitím se můžeš zaučovat v praxi. Co tomu říkáš?“ Takovou nabídku ještě neudělali nikomu, ale ten upřímný zelenooký mládenec byl chytrý a za pokus to stálo. Chlapec nebyl zrovna krasavec, ale vypadal velice mužně i se svojí bystrou, milou a zásadovou povahou, která se mu dala vyčíst z tváře. Paul byl přesvědčen o správnosti svého rozhodnutí a taky to tak Berniemu řekl. Ten prohlásil, že si o návrhu den dva popřemýšlí, ale na rovinu přiznal, že je stejně polichocený jako dojatý.

Měl před sebou důležité rozhodnutí. S tou obchodní školou si nebyl tak úplně jistý a těžko by se loučil s vysněnou kariérou profesora v nějakém ospalém městečku, kde by dychtivým uším vykládal Dostojevského a Tolstého. Ale třeba to opravdu nebylo nic než sen, navíc už pořádně vzdálený. Večer to prozradil rodičům a zřejmě to udělalo dojem i na otce.

Pokud chce něco podobného dělat, je to jedinečná příležitost. Ten rok proškolení, než by šel na školu, mu dá dost času na to, aby si promyslel, jestli je Wolff to pravé. Vypadá to tak, že prostě nemůže nic ztratit. Otec mu srdečně blahopřál, zatímco matka na něj chrlila otázky, jako kolik dětí Berman má, kolik synů (čili jaká odtud hrozí konkurence), kolik dcer, a co kdyby ses jednou stal jeho zetěm!

„Odteďho necháš na pokoji, Ruth!“ dal jí Lou najevo svou neoblomnost, když večer osaměli, a ona se skutečně, byť se sebezapřením, zkusila ovládat. Následujícího dne Bernie sdělil panu Bermanovi svoje rozhodnutí, že jeho nabídku nadšeně přijímá. Berman mu doporučil zapsat se na několik obchodních škol současně a on se rozhodl pro Columbia University a New York University, protože byly v místě, a pro Wharton a Harvard, protože ty mu zas imponovaly. Jak to bude s přijetím, se dozví sice za dlouho, ale zatím měl práce nad hlavu.

Rok zaučování utekl jako voda. Přihlášku mu přijali na třech univerzitách, jenom Wharton ho odmítl s tím, že za rok by měl šanci, ale jemu se nechtělo čekat. Zapsal se na Columbia University a pustil se do studia, přitom ale pořád na pár hodin týdně docházel k Wolffovi. Nechtěl ztratit kontakt. Nejvíc ho začalo zajímat návrhářství pánské konfekce a tomu problému věnoval i svoji ročníkovou práci.

Dostal za ni výbornou, a navíc se některé z těch nápadů uplatnily přímo v obchodě, protože mu je Berman dovolil vyzkoušet. Jeho studium bylo jedno veliké vítězství. Po zkouškách dělal šest měsíců u Bermana, pak se vrátil do pánské konfekce a potom přešel i do dámské. Změny, které prováděl, vtiskly celému obchodu specifickou tvářnost a pět let po svém nástupu k Wolffovi byl nejžhavějším želízkem v ohni. Proto na něj jako ledová sprcha zapůsobilo oznámení

Paula Bermana, že ho na dva roky posílají do pobočky v Chicagu.

„Ale proč vlastně?“ Cítil se, jako by ho posílali na Sibiř. Nechtěl nikam jinam, v New Yorku se mu líbilo a měl tu úspěch.

„Hlavně proto, že o Středozápadu dost víš. No a za druhé,“

Berman si s povzdechem zapálil doutník, „my tě tam vážně potřebujeme. Ten kšeft nejde tak, jak by měl. Chce to mladou krev a na to máme tebe.“ Díval se na svého mladého přítele s úsměvem. Oba se navzájem respektovali, ale teď Bernie odmítal ustoupit. Stejně však prohrál, Berman prostě nepovolil. Za dva měsíce už Bernie odlétal do

Chicaga a o rok později už tam byl ředitelem, což znamenalo další dva roky. Měl tam všeho plné zuby, Chicago ho deprimovalo a počasí vyloženě nesnášel.

Rodiče ho jezdili často navštěvovat a tak jim bylo zřejmé, že má velmi významné postavení. Být ve třiceti ředitelem chicagského Wolffa, to už rozhodně něco znamenalo, ale on umíral steskem po New

Yorku. Když pak konečně řekl matce o návratu, uspořádala kolosální večírek na přivítanou. V jednatřiceti se tedy vrátil domů a Berman mu dovolil realizovat jeho vlastní program. Nicméně, když Bernie přišel s návrhem zdvihnout laťku úrovně dámské konfekce, Berman dlouho váhal. Bernie měl v plánu uvést tucet originálních modelů od světoznámých návrhářů a zařadit tak Wolffa zpět do seznamu tvůrců módy celých Spojených států.

„Máš vůbec představu, na co takový šaty přijdou?“ Berman z toho byl celý pošpatnělý, ale Bernie ho s úsměvem uklidňoval.

„Samozřejmě. Ale třeba bychom mohli dostat slevu. Koneckonců, o úplná arcidíla taky nestojíme.“ „No, cenově je to připomínat bude. A koupí si to tady vůbec někdo?“ Na jednu stranu mu to připadalo výstřední, ale současně ho ta akce velice lákala.

„Podle mne po tom všichni skočí, Paule. Obzvlášť ve městech jako

Chicago, Boston nebo Washington i Los Angeles, kde přece jen nemají takový výběr jako v New Yorku. Přivezeme Paříž a Milán až přímo k nim.“

„A nás nejspíš rovnou do chudobince!“ Berman se už ale přestával bránit a jen si zamyšleně Bernieho prohlížel. Což o to, nápad byl bezesporu velice zajímavý, vyhoupnout se tak až ke zboží špičkové kvality, prodávat oděvy po pěti až sedmi tisících dolarů, protože i když půjde jenom o konfekci, střih bude přímo ze salónu.

„Navíc se obejdeme i bez skladu, nemusíme se zatěžovat zásobami.

Každému návrháři u nás zorganizujeme módní přehlídku a ženy si budou vyhlédnutý model objednávat naším prostřednictvím, takže na tom vlastně ještě ušetříme!“ Bermana ten návrh nadchl, vždyť ho zbavoval veškerého rizika, které s podnikáním nerozlučně souvisí.

„Bernarde, teď je to konečně to pravé!“

„Stejně si ale myslím, že to bude chtít i nějaké stavební úpravy.

Naše návrhářské oddělení vyhlíží příliš neevropsky.“ Od té doby prohovořili nad tímto plánem celé hodiny, a když se nad něčím nemohli dohodnout, Berman jen mávl rukou. Bernard se za ty poslední roky vypracoval. Působil vyzrálým a sebejistým dojmem a jeho rozhodování ohledně podniku bylo vždycky velice uvážené. Dokonce už i dospěle vypadal, jak ho Berman škádlíval. Byla to narážka na plnovous, který si nechal narůst před návratem do New Yorku. Bylo mu teď jednatřicet a vyhlížel velice přitažlivě.

„Podle mne jsi odvedl kus pořádné práce!“ Usmáli se na sebe, oba sdíleli stejný hřejivý pocit. Pro Wolffa nastanou vzrušující chvíle. „Co přijde jako první na řadu?“

„Do konce týdne to proberu s architekty a ty se potom podíváš na jejich návrhy, no a potom odletím do Paříže. Nejdřív musíme zjistit, jak se na to budou tvářit samotní návrháři.“

„A co když couvnou?“

Bernie sice zvážněl, ale tuto možnost rozhodně odmítl: „Proč by měli couvat? Koukají z toho pěkné peníze!“

A měl pravdu. Návrháři se přímo předháněli a asi s dvacítkou z nich podepsal rovnou smlouvy. Přijel do Paříže plně na takovou eventualitu připravený a vybavený, takže už po třech týdnech se objevil v New Yorku jako absolutní vítěz. Nový program chtěli odstartovat za devět měsíců sérií módních přehlídek, které vycházely na červen, aby si dámy mohly objednat svůj podzimní šatník s předstihem. Mělo to být skoro jako jízda do Paříže s objednávkou přímo v salónu návrháře. A Bernie měl k této příležitosti uspořádat večírek s elegantní módní přehlídkou, kde by se každý návrhář mohl reprezentovat několika ukázkami ze své tvorby. Ta první přehlídka nebude prodejní, půjde jenom o jakousi vějičku na další módní přehlídky, které budou následovat. Všechny modelky by měly přijet z Paříže společně s návrháři. Až se to všechno rozběhne, zařadí se i tvorba tří domácích návrhářů. Přípravy doslova zavalily Bernieho prací, ale kromě toho mu vynesly i místo vicepresidenta Bermanovy obchodní společnosti.

Zahajovací módní přehlídka dopadla jednoznačně velkolepě. Modely byly přímo ohromující, obecenstvo nestačilo žasnout a nadšeně aplaudovat. Bylo to něco neskutečného a všem bylo jasné, že právě tady se vytváří další pokračování v dějinách módního odívání. Berniemu se obdivuhodně podařilo skloubit pojetí zdravé obchodnické zásady s nabídkou špičkového zboží a hluboký cit pro módní trendy.

Tato kombinace vytvoří z Wolffa konkurenci pro všechny obchodní domy v New Yorku a možná i v celých Státech. Bernie se cítil na vrcholu blaha. Teď z poslední řady sledoval první série řádných

módních přehlídek, kterou ženské publikum dychtivě přijímalo. Před chvíli zahlédl Paula Bermana. U Wolffa v těchto dnech všichni zářili uspokojením a konečně i Bernie, spokojeně pozorující procesí manekýnek předvádějících večerní toalety, pomalu přestával být ve střehu.

Velmi ho zaujala štíhlounká blondýnka, nádherné kočičí stvoření s jemnými rysy a velikánskýma modrýma očima. Nad pódiem se téměř vznášela a on se přistihl, že při dalších sériích oblečení ji už předem nedočkavě vyhlíží, a se zklamáním přivítal závěr a vědomí, že] ji teď ztratí z dohledu. Přesto že si původně naplánoval návrat do kanceláře, otálel ještě chvíli a pak se pustil dozadu k šatnám, aby mohl poblahopřát vedoucí celého oddělení. Byla to Francouzka, která léta pracovala u Diora.

„Ohromný úspěch, Marianne!“ Byl k ní milý a ona ho hltala očima. Sice se jí blížila čtyřicítka, ale držela se výborně, navíc byla neobyčejně šik a po Berniem pásla od okamžiku, kdy u Wolffa] nastoupila.

„Modely budou mít jistě úspěch, že Bernarde?“ Vyslovila jeho, jméno francouzsky a byla nepřístupná i vzrušující zároveň. Oheň, a led. On se ale přes její rameno díval na okouzlující hemžení děvčat v modrých džínách a jednoduchých šatečkách, náruče plné pohádkových rób. Mezi nimi se míhaly prodavačky a chvatně přibíhaly s hromadou luxusních oděvů, aby si je zákaznice mohly vyzkoušet a případně objednat. Všechno klapalo naprosto hladce a potom ji Bernard uviděl, svatební šaty ze závěrečné série měla přehozené přes ruku.

„Co je to za děvče, Marianne? Patří k našemu týmu, neboje najatá jenom na přehlídku?“ Marianne sledovala jeho pohled. Lhostejný tón

Bernieho otázky ji rozhodně neoklamal. Srdce jí pokleslo, když dívku spatřila, bylo jí sotva jednadvacet a byla krásná.

„Pro nás pracuje jenom občas, jinak je na volné noze. Je to Francouzka.“ Ostatně i tahle její informace byla zbytečná, protože děvče zamířilo rovnou k nim, a když si nejdřív prohlédlo Bernarda, otočilo se k Marianne a ukázalo na šaty ve své náruči. Zjišťovala francouzsky, co s nimi dál, měla strach je odložit jen tak a Bernie na ni zíral úplně bez dechu. Marianne vysvětlila, kdo má šaty na starosti, a jako řádná vedoucí oddělení dobře věděla, co je její další povinností.

Představila děvčeti Bernieho se všemi jeho tituly a ještě prozradila, že celý projekt je vlastně od základu jenom jeho dílo. Byla zlostí bez sebe, ale co jiného mohla dělat? Viděla Bernieho pohled, kterým dívku pozoroval. Bylo to vlastně i zábavné, vždyť jinak si pečlivě udržoval odstup. Děvčata se mu samozřejmě vždycky líbila, ale z toho, co zaslechla, nikdy nešlo o nic vážnějšího. Tady uplatňoval zásadu naprosto odlišnou od zásady výběru zboží pro Wolffa, a sice že kvantita je lepší než kvalita ale co když tentokrát

Jmenovala se Isabela Martinova, čtyřiadvacet let. Vyrostla na jihu

Francie a v osmnácti se vydala do Paříže, kde ji zaměstnal Saint

Laurent a potom Givenchy. Ve svém oboru byla absolutní jednička a v Paříži sklízela veliké úspěchy, takže sotva někoho překvapilo, když dostala nabídku ze Států, kde si už čtyři roky vedla velice dobře.

Jenom mu nebylo jasné, proč ji neviděl už dřív.

„Většinou pracuji ve fotografických ateliérech, monsieur Fine.“

Její přízvuk byl okouzlující. „Ale když šlo o vaši přehlídku“ Cítil, jak se mu pod tím úsměvem podlamují kolena, a byl by se pro ni nechal zabít. Pak si přece jen vzpomněl, no ano, obálky Vogue, tam dokonce opakovaně, Bazaar či Women’s Wear jenže opravdová vypadala jinak, vlastně krásněji. Modelky jen zřídkakdy pracovaly v ateliérech i na přehlídkách, ale ona zvládala oboje přímo mistrovsky, i tentokrát na přehlídce odvedla vynikající výkon a on jí k tomu upřímně blahopřál.

„Byla jste prostě kouzelná, slečno hm“ Mozek měl najednou dočista prázdný a ona s úsměvem dopověděla: „Isabela.“

Už pouhý pohled na ni mu působil fyzickou bolest. Ten večer ji pozval na večeři do La Caravelly.

Všichni se za ní otáčeli. Potom šli tančit a Bernie zatoužil nikdy už nejít domů, nemuset se jí vzdát, nemuset ji pustit z náručí. Nikdy se ještě s takovým člověkem nesetkal, nikdo ho ještě tolik nevyvedl z rovnováhy. Ten pečlivě pěstovaný krunýř, kterým se po Sheilině odchodu záměrně obrnil, se najednou pod jejíma rukama rozplynul. Vlasy měla světlé, skoro do bělá, nic umělého, prostě zázrak. Považoval ji za nejkrásnější pozemské stvoření a v tomhle by mu neodporoval nikdo. Strávili společně úchvatné léto v East Hamptonu. Najali si chatku a ona tam s ním bývala každičký víkend. Po svém příletu do Států měla známost s věhlasným módním fotografem a za dva roky ho vystřídal bohatý obchodník s nemovitostmi. Všichni ti muži se ale z jejího života vytratili, když se objevil Bernie. Byl celý pryč už jenom z toho, že ji s sebou mohl všude brát, chlubit se s ní, nechávat se fotografovat, protančit celou noc. Všechna ta zábava byla na vysoké úrovni, a proto ho srdečně pobavilo, když pozval matku na oběd a ona se na něj zadívala mateřsky starostlivě.

„Nepředstavuje pro tebe to děvče příliš veliké sousto?“

„Co zas má tohle znamenat?“

„Nic než fakt, že ona míří rozhodně velmi vysoko, a když si to,

Bernie, pořádně promyslíš, musíš uznat, že v tomto ohledu nejsi ten pravý.“

„Říká se, že nikdo není prorokem ve své vlastní zemi, viď? Takže na tebe moc nedám, ale nějak lichotivé to tedy nebylo.“ V námořnicky modrém kostýmku od Diora - přivezl ho Ruth ze své poslední cesty do ciziny - vyhlížela velice pohledně. Jenže on se s ní netoužil vybavovat o Isabele. Zatím ji ještě rodičům nepředstavil a ani o tom neuvažoval. Uvědomoval si naprostou odlišnost obou světů, nemožnost vzájemného porozumění, ačkoliv bylo jasné, že otec by se s ní seznámil velmi rád. Ale to ostatně každý muž. Isabela za vidění v každém případě stála.

„A jaká je vlastně?“ nevzdávala se matka.

„Je moc milá, mami.“

To matku rozesmálo: „Tenhle popis bych za přesný tedy nepovažovala. Je opravdu krásná.“ O její fotografie zakopávala na každém kroku a taky už stačila všechno prozradit svým známým. U kadeřníka všichni věděli, že „tahle dívenka ta ne, přece ta na obálce je přítelkyní mého syna“ „Jsi do ní zamilovaný, Bernie?“ Taková otázka jí nikdy nepřipadala nepatřičná, ale on se zarazil, i když byl do

Isabely úplný blázen, k opravdové lásce jeho vztah ještě nedozrál, pořád v sobě nosil vzpomínku na Michigan, na zásnubní prstýnek, který chtěl Sheile darovat na den svatého Valentýna a který mu ona hodila zpátky. Vzpomínal na své svatební plány a na den, kdy mu zmizela ze života a v batohu si odnesla i jeho srdce. Tohle by už nikdy nechtěl znovu zažít, a tak se pečlivě hlídal. Ale před Isabelou Martinovou neměl zřejmě šanci.

„Jsme jenom dobří kamarádi, maminko.“ Na nic jiného nepřišel a matka ho nepřestávala pozorovat. „Přece jen bych byla ráda, kdyby to bylo trochu víc!“ Najednou byla celá vyplašená, jako by zčistajasna měla podezření, že její syn je homosexuál. Co mohl udělat jiného, než ji rozjařeně ujistit: „No ano, ať je po tvém je to trochu víc, ale žádná svatba z toho nekouká. Spokojena? A teď mi už konečně řekni, co si dáš k obědu?“

Objednal si biftek a jeho matka rybu. Při jídle z něj ždímala informace o všem, co mělo aspoň něco společného s jeho prací v obchodě.

Chovali se teď k sobě skoro přátelsky, po návratu do New Yorku se s rodiči ostatně tak často nevídal. Zvlášť teď, co měl Isabelu, byl s časem pořád na štíru.

Když jel na podzim služebně do Evropy, jela s ním a všude budili oprávněnou pozornost. Stala se z nich nerozlučná dvojice, a když se k němu Isabela těsně před vánočními svátky nastěhovala, Bernie se konečně podvolil a objevil se s ní ve Scarsdalu, i když se toho hrozně děsil. Sice se nad rodiči nadšením nerozplývala, ale byla na ně velice milá. Zřetelně však dala najevo, že je moc často vidět nemusí.

„Máme na sebe tak málo času“ Dovedla ohrnovat rtíky roztomile až k zbláznění a milovat se s ní pro Bernieho znamenalo dosud nepoznanou rozkoš. Nádhernější ženu si nikdy ani nedovedl

představit a ke štěstí mu stačila už jenom samotná možnost ji pozorovat, jak se líčí, suší si vlasy, vychází ze sprchy nebo se svým albem ze dveří.

Člověk si přál, aby se čas zastavil a on se na ni mohl dívat, jenom dívat

Jeho matka se při každém setkání chovala velice pokorně. Vedle

Isabely si každý kromě Bernieho připadal nesmírně bezvýznamný, to jenom on se cítil mužně jako nikdy předtím. Byla neuvěřitelně náruživá a jejich vzájemný vztah vyrůstal spíše z vášně než z milostného citu.

Milovali se téměř kdekoliv, ve vaně, ve sprše, na podlaze, na zadním sedadle auta. Dokonce se jednou málem zapomněli i ve výtahu, ale včas se vzpamatovali, když dorazili do svého patra a uvědomili si, že se dveře musí otevřít. Jako by je k sobě něco neustále hnalo a Bernie se jí prostě nemohl nabažit. Už z toho důvodu ji na jaře vzal znovu do Francie a pak opět do East Hamptonu, jenomže tentokrát se stýkali s větším okruhem lidí než posledně. Na pobřežním večírku jí však padl do oka jeden filmový producent a hned příštího dne nebyla k nalezení. Bernie pak na ni narazil na jachtě, která kotvila poblíž.

Milovala se s producentem přímo na palubě. Chvíli na ně nevěřícně zíral a potom utekl s pláčem na krajíčku, protože mu najednou došlo to, co sám před sebou pečlivě a dlouho tajil. Nebyla to jenom fantastická milenka a krásná holka, byla to jeho láska a její ztráta bude strašně bolet.

Po návratu se sice omluvila, ale trvalo ještě hezkých pár hodin, než se objevila. Dlouze s producentem probírala svoje plány, za čím vlastně míří, co pro ni znamená její vztah k Berniemu, co od něj vlastně může očekávat. Producent z ní byl celý pryč a taky jí to řekl.

Pokoušela se vylíčit Berniemu svoje city, ale pořád to nedokázal strávit.

„Přece nemůžu žít celý život v kleci, Bernarde chci svobodně zamířit tam, kde je moje místo.“ Tak všechno tohle už jednou slyšel v jednom ze svých minulých životů, jenže místo šatů od Pucciho, střevíčků značky Chanel a kufříku značky Louis Vuitton, rozevřeného ve vedlejší místnosti jako rekvizity, posloužily tehdy kanady a batoh.

„Mám to tedy chápat tak, že tě zavírám do klece?“ Mluvil s ní chladně, protože spaní s kýmkoliv jiným jí rozhodně trpět nebude.

Ona v tom zase žádnou tragédii neviděla. Jeho však zajímalo, jestli s kým k tomu docházelo už dříve.

„Samozřejmě že ne, monamour, vždycky ses mi moc líbil. Ale tahle hra na manželství to přece nejde donekonečna“ Sotva by nazval věčností těch osm měsíců, co spolu bydleli.

„Tak jsem si asi nesprávně náš vztah vyložil, Isabelo.“

Přikývla a byla ještě krásnější, než kdy jindy. Najednou k ní pocítil nenávist. „To asi ano, Bernarde.“ A potom smrtelný úder: „Odjedu na nějakou dobu do Kalifornie.“ Byla k němu naprosto otevřená. „Dick tvrdí, že může ve studiu zařídit zkoušky,“ nad jejím přízvukem mu srdce usedalo, „a já bych s ním hrozně ráda udělala nějaký film.“

„Pochopitelně.“ Zapálil si, ačkoliv byl jen sváteční kuřák. „Ale snad ses o tom mohla zmínit už dávno.“ Jenže ono to bylo logické.

Nevyužít tu tvářičku na filmovém plátně by opravdu byl hřích. Obálky časopisů jí věčně stačit nemohly.

„Nepřipadalo mi to nutné.“

„Nebo jsi nejdřív chtěla z Wolffa vyrazit, co se dalo, viď?“ Tak tohle od něj bylo velice hrubé a zahanbilo ho to. Bylo mu to jen líto a ona by se bez něj taky obešla. „Promiň, Isabelo.“ Přistoupil k ní a pozoroval ji mračnem cigaretového dýmu. „Prosím tě, jenom nic neuspěchej.“ Doprošoval by se, kdyby to na ni platilo. Jenže ona se: už jednou rozhodla.

„Příští týden odjedu do Los Angeles.“

Vzal to na vědomí, přešel k oknu a vyhlédl na moře. Potom se k ní obrátil s hořkým úsměvem: „S tím městem to nemůže být samo sebou. Dřív nebo později se na Západ vydá každý.“ Znovu si vzpomněl na Sheilu, nakonec o ní Isabele už dávno pověděl. „Třeba to někdy čeká i mne

samotného.“

Tohle Isabelu pobavilo: „Ale jdi, Bernarde, ty přece patříš do

New Yorku. Ty jsi to jediné, co tomuhle městu dává trochu života a energie.“

Jeho smutek tím nezahnala. „Tobě to ale zřejmě nestačí.“

Lítostivě mu pohlédla do očí: „Ne ne, to není tvoje vina kdybych hledala vážný vztah chtěla se vdávat to bych pak o tebe moc stála.“

„O manželství jsem s tebou přece nikdy nemluvil!“ Oba však věděli, že by na to jednou řeč přijít musela. Neuměl být jiný a při pohledu na ni toho skoro litoval. Toužil být méně usedlý, ničeho se neštítit - aby ji k filmu dokázal dostat on sám. „Vážně si, Bernarde, nedokážu představit, že bych tu měla zůstat.“ Už se viděla jako slavná filmová hvězda a za tou vidinou odjela se svým producentem, jak ostatně předem oznámila. Došlo k tomu třetí den po návratu z East

Hamptonu. Sbalila si svoje věci, pochopitelně mnohem pečlivěji než kdysi Sheila, a nezapomněla ani na ty nádherné toalety, které dostala darem od Bernieho. Zapakovala to všechno do svých zavazadel značky Louis Vuitton a nechala mu tam jenom lístek na rozloučenou.

Přibalila si dokonce i čtyři tisíce dolarů, které měl v hotovosti v zásuvce psacího stolu. Nazvala to „přátelskou půjčkou“ a nepochybovala, že to „pochopí“. Vítězně prošla filmovými zkouškami a přesně po roce se objevila v kinech. Jenomže to už Bernardu Finovi mohla být ukradená. Proti podobným pádům se teď navždycky obrnil. Vždycky tu přece bylo dost manekýnek, sekretářek a úřednic. Plno pěkných žen potkal i v Římě, potom ta moc pěkná letuška v Miláně, ta sochařka a děvče z lepší rodiny ale ukradené mu mohly být všechny, protože ať ho ďas vezme, jestli se ještě někdy nechá takhle napálit!

Kdykoliv o ní někde padla zmínka, cítil se nesnesitelně trapně. Peníze mu samozřejmě nikdy nevrátila stejně tak jako hodinky značky Piaget, jejichž ztrátu zjistil až po delší době. Vánoční pozdrav mu nikdy neposlala. Jenom ho beze zbytku využila, načež se přesunula k někomu slibnějšímu, jako to nakonec udělala i jeho předchůdci. A svůj styl nezměnila ani v Hollywoodu, producenta svého prvního filmu setřásla, jakmile se objevil někdo mocnější a současně přišla i větší role.

Bylo jisté, že Isabela Martinova to jednou dotáhne daleko. Jeho rodiče toto zakázané téma respektovali. Když ho jedna netaktní poznámka vyhnala doběla rozzuřeného ze Scarsdalu na dva měsíce, držela se pak zpátky i jeho matka, kterou tahle stránka jeho povahy pořádně vyděsila. To byla tečka za celým případem.

Rok a půl po jejím odchodu už byl zase ve své kůži. V diáři měl tolik dívčích jmen, že se v nich málem přestával orientovat, zakázky pro návrháře se jen hrnuly, obchod nemohl lépe prosperovat, a tak se i toho rána, kdy zuřila sněhová vichřice, rozhodl stůj co stůj vyrazit do práce. Pořád bylo co dělat, a navíc si potřeboval s Paulem Bermanem probrat obchodní plány na příští léto. Zase měl plnou hlavu vzrušujících nápadů. Když mezi Lexingtonem a Šedesátou třetí vystoupil z autobusu a vešel do obchodu celý skloněný od zápasu s větrem, s pýchou se kolem sebe rozhlédl. Wolff představoval jeho rodinu a jemu to tak naprosto vyhovovalo. Celý ten obchod byl prima a on teď díky němu byl pan Někdo. Měl mu být za co vděčný, uvažoval, když přivolával výtah.

„Dobrýtro, pane Fine!’ zavolal někdo, zrovna když se dveře zase otevřely, a připomněl si, kolik práce ho ten den vlastně čeká a proč že chce promluvit s Paulem Bermanem. Ani ve snu by ho však nenapadlo, co mu chce ještě dopoledne říci sám Berman.

2. kapitola

„Psí nečas, co?“ Paul Berman viděl oknem, jak venku dál zběsile víří sníh a bylo mu jasné, že to znamená další noc ve městě. Do Connecticutu by se v tomhle sotva dostal. Předchozí noc strávil u Pierra a manželce slíbil, že se v tom sněhu o zpáteční cestu ani pokoušet nebude. „Kolik je ve kšeftě lidí?“ Ještě pořád ho udivovalo, jak i v takové slotě jdou dobře obchody. Ale lidi si vždycky najdou

cestičku, jak se zbavit peněz.

Bernie kývl na pozdrav.

„Kupodivu, je tam skoro prázdno. A to jsme otevřeli dva stánky s čajem, kávou a horkou čokoládou. Ať je to jak chce, když už se sem vypravili v takovém počasí, tak si ti lidé nějakou.odměnu zaslouží.“ „Vlastně je to od nich mazané. Vždyť co může být pohodlnějšího než nákup bez tlačenice. Takovou příležitost bych sám uvítal.“ Vyměnili si úsměv plný porozumění. Přátelili se už dvanáct let a Bernard měl neustále na paměti, že za svou kariéru vděčí Paulovi. On mu poradil“ studium na obchodní škole a u Wolffa mu otevřel všechny dveře dokořán. A co víc, věřil mu a často se za něj zaručil, když všichni od Bernieho plánů dávali ruce pryč. Bylo vlastně veřejným tajemstvím, že si v Berniem pěstuje svého nástupce, když sám nemá syna. Bernieho zajímalo, proč si ho Paul zavolal, ale ten mu nejdřív nabídl cigaretu.

„Jak se ti ten náš kšeft poslední dobou zamlouvá, Bernie?“

Bernie byl rád, že takhle začal, hodilo se mu probrat situaci. Občas si tak spolu nezávazně popovídali a z těch většinou improvizovaných diskusí častokrát vycházely důležité podněty pro chod celého obchodu. Poslední schůzka například vedla k rozhodnutí přijmout novou vedoucí módního oddělení a úspěch zatím předčil všechna očekávání.

Přetáhli ji od Sakse. „Myslím, že všechno klape bezvadně. Jak to vidíš ty, Paule?“

Starší muž mlčky přisvědčil. Najednou nevěděl, jak začít, ale jednou se do toho pustit musel. „Ale jde to. Taky proto si já a celé vedení myslíme, že si můžeme risknout trochu neobvyklý krok.“ „Ale?“ Bernieho tep se znatelně zrychlil. Paul Berman nikdy nemluvil o vedení, pokud k tomu neměl zatraceně dobrý důvod.

„Ty přece víš, že v červnu otvíráme nový obchoďák v San Franciscu.“ To bude až za pět měsíců a stavba byla v plném tempu. Paul s Berniem tam už vyrazili, ale všechno šlo přesně podle plánu, alespoň prozatím. „Problém je v tom, že nemůžem přijít na nikoho, kdo by tam potom dokázal šéfovat.“

Bernie si oddechl. Už dostával strach, že se na něj něco chystá.

Samozřejmě že věděl, jakou váhu Paul přikládá trhu v San Franciscu, mezi lidmi byla spousta peněz a ženy tam utrácely za módu, jako by kupovaly preclíky u stánku. Byl tedy nejvyšší čas, aby z toho měl něco i Wolff. V Los Angeles se zavedli velice dobře a všichni se shodli na tom, že nastala vhodná doba k přesunu na sever. „Já si stejně pořád myslím, že Jane Wilsonová by si tam vedla báječně, jenže z New

Yorku ji nikdo nedostane.“

Paul Berman se zasmušil. Bude to zřejmě těžší, než se obával.

„Myslím, že až takový zázrak, naše Jane není. Není dost vytrvalá.

A nový kšeft, ten potřebuje silného šéfa, který má všechno pod palcem, drží se při zemi a přitom si troufne i na nějaký ten nový nápad. Kdepak, Jane odvede lepší práci tady, kde je.“

„Takže jsme zase tam, kde jsme začínali. A co sehnat někoho zvenku? Třeba i z jiného obchodu?“ Teď přišel čas k rozhodujícímu úderu. Už se nedalo couvnout, a tak mu Paul pohlédl přímo do očí: „My potřebujem tebe, Bernarde.“

Bernie zbledl. To přece nemůže myslet vážně! Ale podle toho, jak se tváří panebože myslí to tak opravdu! Ale tentokrát narazí, ty tři roky v Chicagu byly zrovna tak akorát. Nebo snad ne? „To přece nejde, Paule opravdu nejde já do San Francisca?“

Byl úplně vyvedený z míry. „Proč bych to musel být zrovna já?“

„Protože ty dokážeš všechno, o čem jsem před chvíli mluvil, potřebujeme tě teď nejvíc prostě tam. Ať jsme se rozhlíželi sebelíp, tobě se nevyrovnal nikdo a sám víš, jak je ten kšeft pro nás důležitý. Jsou tam nepředstavitelné obchodní příležitosti, ale je to zatraceně choulostivá záležitost, špičková móda pro smetánku, špičkový styl, a pokud se zahájení nevyvede, tak se z toho už nikdy nevzpamatujeme. Bernie,“

Paul se teď díval prosebně, „přece nás v tom nemůžeš nechat!“ Bernie pod jeho pronikavým

pohledem klesl zpátky do křesla.

„Propána, Paule do San Francisca? Přece mám práci tady!“

S pomyšlením na další odjezd z New Yorku by se vyrovnat nedokázal, byl tu naprosto spokojený a práce se mu moc líbila. Bylo to těžké, i když Paula by v bryndě nechal jen velice nerad.

„Mohl bys sem zaletět každou chvíli. Já už to tu za tebe utáhnu.

Teď jsi víc zapotřebí tam.“

„A na jak dlouho?“

„Rok, možná dva. Možná i víc.“

Tak přesně toho se Bernie bál. „Tohle jsi říkal taky, když jsem odjížděl do Chicaga, Paule. Jenže tenkrát jsem byl mladší kdepak, já už si svoje odsloužil. Mám plné zuby už jenom pomyšlení na život v nějakém Zapadákově! Zažil jsem to a vím, jak to asi vypadá! Je to tam hezké, ale prolezlé maloměšťáctvím až hrůza!“

„Můžeš si občas vyjet do Los Angeles za hazardem. Dělej si, co chceš, jen když to tam vydržíš. Ale zkus to, prosím tě Neříkal bych ti přece, kdyby to šlo zařídit nějak jinak. A já tam musím někoho poslat co nejdřív, aby se to nezačalo pomalu hroutit. Na závěrečný práce přece někdo musí dohlídnout, aby pak to zahájení opravdu klaplo. Rozjet šťavnatou reklamu, mít oči úplně všude“ Netrpělivě mávl rukou. „Zrovna tobě to přece všechno vykládat nemusím, sám víš, co to obnáší. Je to obrovská zodpovědnost, Bernarde. Jde o naprosto nový kšeft a měl by taky být naším nejluxusnějším, když nepočítám ten v New Yorku.“ Svým způsobem se to dalo považovat za povýšení, ale on o to vůbec nestál. Ani náhodou.

Tiše si povzdechl a vstal. Takže to ráno koneckonců tak moc prima nebylo. Začínal skoro litovat, že se sem dneska vůbec vypravil, i když by tomu stejně neutekl. Jak se Paul jednou rozhodne, nedá se už nic dělat. Nejspíš mu ten nápad opravdu nevymluví. „Zkusím si to nejdřív promyslet.“ „To bych moc rád.“ Pohlédli si znovu do očí a Paulovi se vůbec

^nezamlouvalo to, co v-nich spatřil.

„Mít tak závazný slib, že tam nebudu déle než rok, snad bych to i přežil.“ Pokus o úsměv dopadl značně uboze. Tohle mu Paul samozřejmě zaručit nemůže. Bernard tam bude muset zůstat do té doby, až bude obchod připravený k předání, a to nějaký čas potrvá. Aby se obchod zavedl, to zabere nějaké dva tři roky mravenčí práce, ať je to kdekoliv, a Bernie rozhodně nebyl ochotný se tak dlouho obětovat.

Navíc ho San Francisco samo o sobě vůbec nelákalo.

Paul Berman se napřímil a podíval se na něj. „Promysli si to pořádně. Měl bys mít ale pořád na paměti, kam až si můžeš dovolit vyskakovat.“ Jenže ať si vedení říká co chce, on by Bernieho ztratit nechtěl. „Moc nerad bych o tebe přišel, víš, Bernarde?“ Bylo jasné, že to myslí doslova a Bernie se pokusil o přátelský úsměv.

„Můžu ti říct jenom tolik, že tě v tom, Paule, nenechám!“

„Takže jsme asi oba došli ke správnýmu rozhodnutí, ať už je jaký chce.“ Podal Bernardovi ruku a ten jí potřásl: „Tak si to nech projít hlavou!“

„Víš přece sám, že to udělám.“ Pak seděl ve své kanceláři a sledoval oknem sníh. Bylo mu, jako by dostal pěstí mezi oči. Život v San

Franciscu si vůbec neuměl představit. Velice lpěl na svém zdejším způsobu života. Musel by začít znova od začátku a ani vyhlídka na otvírání nové pobočky v něm žádné nadšení nebudila. I kdyby šlo o záležitost sebevíc elitní a náročnou, pořád by to znamenalo odjezd z New Yorku. Měl tu rád i ty vánice, špínu a nesnesitelná červencová vedra, a malebné město v zálivu, jako vystřižené z pohlednic, ho nelákalo ani v nejmenším. Nikdy. S ponurým úsměvem si vzpomněl na Sheilu. To už bylo víc podle jejího gusta. Rád by věděl, jestli by taky musel nosit kanady, aby ho tam vůbec pustili. Celá ta záležitost ho prostě deprimovala, a když mu zavolala matka, bylo to zřejmě pořádně znát.

„Co se to děje, Bernarde?“

„Ale nic, mami. Je to tu už moc dlouhé.“

„A není ti něco?“

Zamhouřil oči a přinutil se k veselejšímu tónu. „Ale to víš, že ne, je mi docela fajn. A co ty a táta?“ „Vůbec nemáme náladu, umřela paní Goodmanová. Ty přece víš, která, pekla ti cukroví, když jsi byl malý.“ Byla už tenkrát stařičká a to je třicet let. Těžko by někoho překvapilo, že konečně umřela, ale matka se v oznamování takových novinek doslova vyžívala. Jenže teď se znovu vrhla na něho. „Tak mluv, co máš za problémy?“

„Vážně nic, mami, jsem jenom trochu unavený.“

„To se mi tedy vůbec nelíbí. Vypadá to, jako bys byl úplně na dně.“

„Mám za sebou dlouhý den.“ To už začínal zuřit a v duchu dodal - a zase mě posílají na Sibiř! „Ne, buď klidná, všechno je v pořádku.

Pořád ještě, doufám, platí, že příští týden si vyjdeme na oběd, když máte to výročí? A kam to bude?“

„Já ani nevím. Otec si myslí, že by ses měl ukázat tady.“ Dobře věděl, že to není pravda. Otec si chodíval posedět ven moc rád, po jeho vysilující a soustředěné práci to byla vítaná změna. To jenom matka pořád lpěla na jeho návštěvách doma, jako by mu tím něco chtěla dokázat. „Co zajít do Jednadvacítky? Zamlouvalo by se ti to? Nebo něco francouzského? Cóte Basque nebo třeba Grenouille?

„Tak tedy ano.“ Zřejmě to vzdala. „Tak Jednadvacítku.“

„Prima. A nezastavíte se nejdřív u mne na skleničku? Přijďte kolem sedmé a v osm vyrazíme na večeři.“

„Ty snad přijdeš s nějakou dívkou?“ Tohle vyznělo uraženě, jako by celý čas nedělal nic jiného, než se honil za děvčaty. Ale od rozchodu s Isabelou se s žádnou ze svých přítelkyň před nimi neukázal. Žádný z těch vztahů netrval tak dlouho, aby si jimi musel lámat hlavu.

„Proč si tohle myslíš?“

„Co je na tom divného? Nikdy nám své přátele nepředstavíš. To se snad za nás stydíš?“

To už málem zavyl do sluchátka. „Jasně že ne. Koukej, mami, musím končit. Uvidíme se příští týden, ano? V sedm u mne.“ Předem si ale mohl být jistý, že nic jí nezabrání ujišťovat se dalšími telefonáty, že to pořád platí, že si to nerozmyslel, že zamluvil stůl, že přijde sám, bez děvčete. „Pozdravuj tátu!“ „Tak mu taky někdy zavolej Už nevoláš tak často jako dřív“

Trochu to připomínalo jednu známou anekdotu, a když zavěsil, pobavila ho představa, že by na své děti mohl někdy být také takový. Jenže v tomto ohledu mohl být bez starostí. Asi před rokem si jedna dívka myslela, že je v jiném stavu, a těch pár dní dokonce uvažoval, že by si mohla dítě nechat, aby se konečně dočkal i on svého potomka. Ale ukázalo se, že to byl planý poplach, a oba byli rádi, že to tak dopadlo.

Na chvíli ho ale ta představa zaujala. Nijak zvlášť zoufale zas po dětech netoužil, jeho práce ho dokonale uspokojovala, a navíc mu připadalo hanebné přivést na svět dítě bez lásky. V tomto ohledu byl ještě pořád idealista a ve svém okolí žádnou vhodnou kandidátku neviděl. Pozoroval sníh a přemýšlel o tom, jak se bude muset vzdát svého zaběhnutého společenského života i všech známých dívek.

Když večer opouštěl kancelář, vyšel do noci chladné a čisté jako ledový křišťál a málem mu bylo do pláče. Tentokrát na autobus nešel.

Vítr konečně utichl, kráčel tedy přímo k Madison Avenue a potom nahoru do města. I při své rychlé chůzi si stačil znalecky prohlížet výkladní skříně, které míjel. Už přestalo sněžit a kolem to vypadalo jako v pohádce, projelo tu pár lidí na lyžích a děti pořádaly koulovačku. Doprava nestála za řeč, takže ulice nebyly rozježděné, a když došel domů a jel nahoru výtahem, cítil se už mnohem líp. Představa, že odtud odjede, byla ale pořád stejně hrozná. Nedokázal si domyslet ani všechny důsledky tohoto kroku, jenže co mu zbývalo jiného, pokud nechtěl dát výpověď? A to tedy nechtěl. Nemá prostě na vybranou. Zabolelo ho u srdce, když si to uvědomil. Nemá na vybranou.

3. kapitola

„Kam že tě posílají?“ Matčin pohled byl tak nevěřícný, jako kdyby pronesl nevhodný žert - třeba že se přidá k nudistům nebo že si nechá změnit pohlaví. „To znamená vyhazov, nebo jenom degradaci?“

Ocenil její upřímnost, ale nakonec tohle bylo pro matku typické.

„Kdepak, mami, nic takového. To znamená, že budu v San Franciscu ředitelem nového obchodního domu. Po New Yorku je to náš největší obchod.“ Sám nevěděl, proč cítí potřebují to zdůvodnit, ledaže by to

^potřeboval zdůvodnit sám sobě. Po dvou dnech dal Paulovi svůj souhlas a propadl se do trvalé deprese. Musel uznat, že plat mu zvýšili velkoryse a Berman znovu naznačil, že jednou bude šéfovat celému

Wolffovi. A možná že po svém návratu nebude muset ani tak dlouho čekat. A co víc, Paul Berman mu byl teď velice zavázaný. Přesto se s chystaným odjezdem nesmířil a už vůbec se netěšil. Rozhodl se, že svůj byt jenom pronajme a v San Franciscu že si sežene jenom něco dočasného. Paulovi radši ani neprozradil, že to všechno zkusí zvládnout za rok. Vedení mu nic neslibovalo, ale věřil, že se budou také snažit. A třeba i rok a půl, pořád by se to dalo přežít, ovšem nebyl si jistý, zda by tam vydržel delší dobu. Tohle ovšem matce neřek.

„San Francísco? Prosím tě, vždyť je to tam samý hipík! Chodí tam vůbec někdo oblečený?“ Tohle mu trochu zvedlo náladu. „Ale samozřejmě. Plno lidí tam nosí velice luxusní šaty. Ale přijedeš přece za mnou a sama uvidíš.“

Teď se zase obrátil na oba: „Počítáte přece s tím, že se ukážete na zahájení?“

Tvářila se spíš, jako by ji zval na pohřeb.

„No, ještě uvidíme. Kdy to má být?“

„V červnu.“ Dobře věděl, že nemají nic v plánu. V červenci sice jedou do Evropy, ale předtím mají spoustu času.

„Zatím nic slibovat nebudu, uvidíme. Taky jak to bude mít otec v zaměstnání“ Otec se jejím rozmarům podřizoval téměř bez výjimky, ale tentokrát se na syna zahleděl s účastí. Seděli právě v Jednadvacítce a byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy otec nevypadal přepracovaně a uštvaně.

„Je to opravdu tak skvělé místo, chlapče?“

„Ano, tati,“ přiznal upřímně. „Je to velmi odpovědná práce a Paul

Berman a vedení chtějí, abych ji osobně odvedl. Já bych dal radši přednost tomu, zůstat v New Yorku.“ Úsměv se mu vůbec nepovedl.

„Máš tu snad nějakou známost?“ Matka se naklonila přes celý stůl, jako by zjišťovala cosi velice intimního, a Berniemu to přišlo k smíchu.

„Ne, maminko, v tom to vůbec není. Aleje mi tu dobře. Vlastně se bez New Yorku asi nedokážu obejít. Snad to nebude trvat ani ten rok a půl. To bych nějak přežil. A kromě toho, existuje jistě ještě spousta horších měst, než je San Francisco.“ Potíž byla v tom, že si teď na žádné nemohl vzpomenout. Dopil sklenku a pokusil se o filozofický přístup. „Ksakru, mohli mě poslat do Clevelandu nebo nedej bůh do

Detroitu, Miami nic proti nim, ale New York to prostě není.“ Tvářil se nesmírně žalostně. „Prý je to tam samý homosexuál!“ hlas osudu sledoval svého jedináčka s netajenou úzkostí. „Snad už se o sebe dovedu postarat, mami.“ Pak se na ně podíval.

„Budete mi oba moc chybět.“

„Copak ty sem nebudeš vůbec jezdit?“ To už měla pláč na krajíčku a on by určitě pocítil lítost, kdyby nebyl na její časté slzy zvyklý natolik, že ho nedojímaly tak, jak by se zřejmě slušelo.

Pohladil ji po ruce. „Samozřejmě že budu často jezdit. Ale bydlet budu zkrátka tam. Budete se

muset občas ukázat i vy sami. A na to zahájení s vámi vážně počítám. Bude to báječný obchodní dům.“

Nepřestával si to opakovat, když si balil věci a loučil se s přáteli.

Na začátku února byl s Paulem na své prozatím poslední večeři v New

Yorku. Na svatého Valentýna, pouhé tři neděle od chvíle, kdy dostal nabídku, už seděl v letadle na San Francisco a nevycházel z úžasu, proč si sám tolik ubližuje. Napadla ho i možnost výpovědi. Ale zatímco v New Yorku začínala zuřit další vánice, v San Franciscu při přistání zářilo slunce, vzduch byl prohřátý a větřík příjemně vlahý.

Všechno bylo v plném květu a najednou si připadal jako v New Yorku na přelomu května a června a alespoň pro tu chvíli byl moc rád, že je tady. Dokonce i jeho pokoj v Huntingtonu byl mimořádně pěkný.

Co však bylo hlavní, obchodní dům samotný byl i v tomhle nehotovém stádiu prostě jedna báseň. Když druhý den zavolal Paulovi, cítil, jak se starému muži ulevilo s vědomím, že on je na svém místě.

A všechno podle plánu. Stavba pokračovala bez problémů, zařízení a dekorace už byly vybrány a schváleny, aby na ně mohla přijít řada hned, jakmile skončí stavební práce. Domluvil se s člověkem z inzerce, s lidmi z reklamního oddělení probral detaily zahajovacího dne, aby se navnadilo co nejvíce zákazníků, poskytl interview pro Chronicle.

Všechno se vyvíjelo přesně podle jeho představ, ale pořád zůstával ve střehu.

Zbývalo už jenom slavnostně zahájit prodej a najít si byt - dvě maličkosti, z nichž ta druhá pro něj neměla moc velký význam.

V rychlosti si pronajal zařízený byt v moderní výškové budově na

Nob Hillu. Postrádala sice kouzlo domů v přilehlých ulicích, ale byt byl pohodlný, a hlavně to měl blízko do obchodu.

Zahájení bylo jedním slovem velkolepé, všechno jim vyšlo do puntíku. Tisk už předem nešetřil chválou. V samotném obchodě proběhl vydařený večírek, plno manekýnek v nevídaných modelech, vymydlení číšníci roznášeli kaviár, předkrmy a šampaňské. Tančilo se, nikdo se nenudil a každý mohl bloumat celým obchodním domem bez doprovodu a podle libosti. A Bernie byl pyšný na výsledek své usilovné práce, vždyť obchod byl opravdu skvělý, kombinace nenucenosti a vrcholné elegance. Módní styl New Yorku se mísil s hravostí západního pobřeží. Dokonce i Paul Berman přiznal před odletem, že mu to imponovalo.

Bylo zapotřebí policejních posil a spousty usměvavých pořadatelů, aby se zvládly ty davy lidí během prvního otevíracího dne. Podle výše tržby za první týden se všechny přípravy zřejmě vyplatily a teď už byla pyšná i jeho matka. Prý ještě neviděla tak nádherný obchod a každé prodavačce^ která ji v příštích pěti dnech obsluhovala, musela prozradit, že ředitelem je tady její syn, a až se zase vrátí do New Yorku, stane se ředitelem celé Wolffovy obchodní sítě. Ona o tom ani v nejmenším nepochybovala.

Když ale nakonec odletěli do Los Angeles, zaskočil Bernieho náhlý pocit samoty. Už byla pryč i delegace z New Yorku. Celé vedení se vracelo hned druhý den po zahájení a-Paul ještě ten večer odlétal do

Detroitu. A tak zbyl sám ve městě, kde byl cizí a kde neznal živou duši, byt byl zčistajasna hrozně neútulný a prázdný. Všechno tam bylo dohněda či bezová a v něžném slunečním svitu severní Kalifornie byl celkový dojem příliš ponurý. Začínal litovat, že si nenašel nějaký příjemný byteček ve viktoriánském slohu. Ale tolik na tom zase nesešlo. Celé dny, sedmkrát do týdne, strávil v obchodě, protože v Kalifornii zavírací dny neexistují. O víkendech tam sice být nemusel, ale všichni si všimli, že nemá lepší program. Dře jako kůň, říkalo se, a všichni byli zajedno v názoru, že je to velice příjemný člověk. Od svých lidí vyžadoval maximum, ale od sebe také. Takovému šéfovi se potom odporuje jen velice obtížně. Navíc měl zřejmě neomylný cit pro všechno, co mohlo prospět obchodu a zvednout tržbu, a nenašel se nikdo, kdo by v tomto ohledu chtěl jít proti němu. Moc

diskutovat se s ním nedalo, ale výsledky ukazovaly dostatečně výmluvně, že ví, co dělá. Intuitivně dokázal odhadnout, co je reálné a co ne, a podle toho, co o San Franciscu postupně zjišťoval, přizpůsoboval svým novým znalostem i organizaci prodeje. Věci kolem něj byly v neustálém pohybu, mezi odděleními se neustále přelévalo zboží, které se nakonec pro San Francisco přece jen neosvědčilo, hrnul se příliv nových objednávek, což nutilo nákupčí k doslova horečné činnosti. Ale to všechno se vyplácelo. Výsledek byl rozhodně obdivuhodný a nikdo v obchodě na něj nedal dopustit. Přivykli i jeho každodennímu několikahodinovému bloumání po celém obchodním domě. Pozoroval, jak chodí lidé oblečení, jak se chovají, co nakupují, co se jim zamlouvá. Povídal si s hospodyňkami a s děvčaty i svobodnými mládenci, a dokonce se zajímal i o dětské oblečení. Chtěl vědět o všem, a jak říkal, na to musí být člověk v první linii.

Často bral zpátky vyzkoušené kusy oděvů a sháněl rychle prodavačku, ale zákazníka viděl vždycky rád. Personál si už zvykl na to, že jeho kaštanové vlasy, pěstěné vousy, přátelské zelené oči a dobře padnoucí oblek mohou spatřit kdekoliv a kdykoliv. Nikdy nebyl k nikomu příkrý, a pokud něco chtěl, formuloval své představ^ klidně a vlídně a svoji žádost nezapomněl i zdůvodnit, aby podřízený všechno pochopil. Tohle mu vyneslo mimořádný respekt. V New Yorku pak Paulu Bermanovi stačilo projít si přehled tržby, aby mu bylo jasné, že rozhodnutí bylo jednoznačně správné. Ostatně ho to příliš nepřekvapilo. Bernie byl na nejlepší cestě vytvořit z obchodního domu v San Franciscu špičkový obchod celé jejich obchodní sítě.

Patřil firmě tělem i duší a jednou si stejně dobře povede i na Bermanově místě. Ten o tom nepochyboval ani v nejmenším.

4. kapitola

První měsíc po zahájení jim všem uběhl v horečném shonu, ale do července se už všechno zaběhlo a pak se přiblížila doba podzimních nákupů. Na příští měsíc měl Bernie v plánu několik módních přehlídek a vrchol této červencové akce měla představovat první opera, jíž začínala slavná každoroční operní sezóna. Šlo o hlavní společenskou událost celého roku a ženy už považovaly za zcela samozřejmé, že si na ni pořizují toalety za pět, sedm i deset tisíc dolarů.

A právě pro tuto příležitost se v dolním zamčeném skladě tísnila ramínka plná luxusních šatů. Před skladem bylo nutno zařídit zesílenou ostrahu, aby nikdo neokopíroval střih, nepořídil si

nepovolenou fotografii, nebo dokonce neodnesl samotné zboží, které představovalo nemalé jmění. A právě na tuto kolekci myslel Bernie, když si v polovině července klestil mezi zákazníky cestu do patra. Sjel eskalátorem do poschodí s dětskými oděvy, aby se ujistil, že tady je už všechno v pořádku. Objevily se totiž nějaké problémy s objednávkou oblečení na blížící se začátek školního roku a on si chtěl jen překontrolovat, že zásoby už byly doplněny. Nákupčího našel za pokladním pultem, dával zrovna prodavačkám instrukce. Děvčata přivítala šéfa úsměvem, Bernie se pozorně rozhlédl po vystaveném zboží a pak se vydal na podrobnější prohlídku oddělení. Zarazil se až před stojany plnými zářivě barevných plavek - měly se dostat do prodeje až příští týden - a před velkýma modrýma očima. Patřily malé holčičce, která ho zřejmě už nějakou dobu pozorovala, nesmála se ani neplakala, prostě ho sledovala, jako by zkoumala, co hodlá udělat v příští chvíli.

Usmál se na ni.

„Ahoj! Jak se vede?“ Asi se takhle nemá začínat rozhovor s dítětem sotva pětiletým, ale jeho před dětmi prostě nic nenapadalo. A jeho nejčastější trumf- „Jak se ti líbí ve škole?“ - by tedy zřejmě nebyl na místě, zvlášť v tomhle ročním období.

„Ale dobře,“ pokrčila ramínky. Pořád ještě ji zajímal. „Vousy tedy ráda nemám.“

„Tak to je mi líto.“ Už dlouho neviděl hezčí osůbku, blonďaté vlásky měla růžovou mašlí zapletené do dvou copánků, na sobě růžové šatečky a v jedné ruce panenku, která už jistě vytrpěla mnoha projevů náklonnosti.

„Když vousy škrábou.“ Její tón v téhle otázce nepřipouštěl diskusi, prostě předpokládala, že je to

známo i jemu. Přikývl tedy a mimoděk si je pohladil. Jemu připadaly docela hebké„ale uznával, že může jít o zvyk, a navíc je na pětiletých slečnách ještě nevyzkoušel. V San

Franciscu je vlastně ještě nevyzkoušel na nikom. A ona byla rozhodně to nejhezčí děvče, jaké od svého příjezdu uviděl. Až dosud se mu zdejší ženy příliš nezamlouvaly. Vlasy nosily dlouhé a rozpuštěné, nohy naboso v příšerných, ale nejspíš pohodlných sandálech a podle všeho bez trička a džínsů nedaly ani ránu. Postrádal přísnější a upjatý styl

New Yorku - vysoké podpatky, klobouky, doplňky, pečlivě upravené účesy, obličej rámovaný náušnicemi, kožešiny. Byly to sice malichernosti, pro něj však význam měly a taky mu tady chyběly. „Abych nezapomněl, já jsem Bernie.“ Rozhovor s ní byl požitkem.

Podal jí ruku a ona jí potřásla, ale oči z něj nespustila.

„Já se jmenuju Jane. Ty tady pracuješ?“

„Pracuju.“

„A nejsou na tebe zlí?“

„Vůbec ne.“ Těžko by jí vysvětlil, že oni v tomto případě jsou on sám.

„Tak to máš fajn. Na moji maminku v práci moc hodní nebývají.

Fakt jsou někdy úplně oškliví!“ Brala ho velice vážně a on se musel přemáhat, aby se hlasitě nerozesmál. Současně však začínal být zvědavý, kde vlastně ta maminka je. Dítě se pravděpodobně ztratilo a samo si to ještě neuvědomilo. Lepší vysvětlení nenašel a raději se ani nezeptal, aby ji předčasně nevystrašil. „A když jsem někdy nemocná, ani se mnou nesmí zůstat doma!“ Zřejmě jí necitelnost matčina zaměstnavatele nešla na rozum. Současně s tím si ale připomněla matku. Najednou vykulila oči. „Kde je maminka?“

„To já nevím, Jane.“ S úsměvem se rozhlížel kolem. Viděl jenom prodavačky, které se před chvíli bavily s nákupčím. Stály u pokladny jako předtím, ale jinak nebyl v dohledu nikdo. Maminka Jane tu prostě nebyla. „Řekni mi, kdys ji viděla naposledy?“

Vzpomínala a pak zamrkala. „Aha, kupovala dole růžové kalhotky,“ provinile zvedla oči. „Já se chtěla jen podívat na ty plavky.“

Rozhlédla se. Všude, kam jen dohlédla, byly samé plavky a ona se za nimi podle všeho vydala na vlastní pěst. „Příští týden máme jet k moři, víš“ Hlásek se vytratil. Znovu sebrala odvahu. „Taky se ti ty plavky tolik líbí?“ Ano, poprvé si jí všiml, jak postává u stojanu s bikinkami. Teď se jí ale spodní rtík začínal chvět, a tak ji vzal honem za ruku.

„Tak pojď se mnou hledat maminku, ano?“ Ale Jane zavrtěla hlavou a ucouvla.

„Když já nesmím s nikým jít.“ Zamával tedy na jednu z prodavaček. Zamířila k nim a vtom Bernie uviděl v dětských očích slzy. Ale holčička je odhodlaně polykala a vůbec se podle něj chovala velice statečně.

„A co bys řekla tomu, dát si tu v restauraci třeba zmrzlinu a tahle paní by zatím našla maminku?“ Jane pozorně sledovala, když prodavačce vykládal, že její matka nakupovala v přízemí růžové prádlo a v tu dobu se Jane od ní odtrhla a vyběhla až sem. Nevzrušeně pak prodavačce navrhl: „Co takhle využít našeho rozhlasu?“ Tohle zařízení bylo sice vyhrazeno jenom pro případy akutního ohrožení, jako je třeba požár nebo nálet, teď ale bez problémů pomůže při vyhledání matky té holčičky. „Hned zavolejte do kanceláře, ať se o to postarají.“

Znovu se podíval na Jane. Zrovna si panenkou utírala slzičky. „Jak se jmenuje tvoje maminka? Myslím příjmením.“ Sice by s nikým nikam nešla, ale k jeho úsměvu vzhlédla naprosto důvěřivě, i když ji v tomto ohledu matka dobře vycvičila, a on to hodlal respektovat.

„Přece stejně jako já.“ Zřejmě ji to pobavilo.

„No a jak se tady jmenuješ ty?“

„O’Reillyová. To je irsky, víš. My jsme katolíci. Taky jsi katolík?“

Tentokrát už to bylo s úsměvem. Zřejmě pro ni měl neodolatelné kouzlo, ale to ona pro něj také. Nesmírně ho pobavila představa, že tohle je třeba konečně to děvče, na které čeká už víc než třicet čtyři let.

V každém případě teď byla bez konkurence.

„Já jsem Žid,“ vysvětlil, když prodavačka zmizela, aby zařídila hlášení pomocí skrytých

reproduktorů.

„Je, co je to?“ Zřejmě ji to opravdu zajímalo.

„To znamená, že místo vánoc slavíme Chanuku.“

„Ale chodí k vám taky Ježíšek?“ Odpověď pro ni byla důležitá, ale otázka sama byla pěkný chyták. „My si dárky dáváme sedm dní.“ Tenhle výklad, kterým se vyhnul přímé odpovědi, na ni udělal obrovský dojem.

„Páni, sedm dní! To je teda bezva!“ A zase zvážněla a znovu zřejmě na maminku pozapomněla. „A věříš v Boha?“

Přikývl, zmatený hloubkou její otázky. On sám už o Bohu nepřemýšlel pěkně dlouho, jenže to by před ní nepřiznal ani zanic. Podle všeho byla seslána, aby hříšníka vrátila na správnou cestu. „To víš, že věřím.“

„To já taky.“ Zkoumavý pohled neuhýbal. „A myslíš, že maminka už brzy přijde?“ Opět měla slzy na krajíčku, ale teď už přece jenom nebyla tolik rozrušená.

„Na to se můžeš spolehnout. Co uděláme s tou zmrzlinou? Restaurace je hned vedle.“ Dychtivě sledovala směr jeho ruky. Zmrzlině nemohla odolat a tak mu vsunula ručku do dlaně a copánky se jí jen natřásaly, když tak šli vedle sebe.

Vysadil jí na barovou židličku a objednal banánový pohár, který sice na lístku nebyl, ale Bernie nepochyboval, že už kvůli němu to nějak zvládnou - a opravdu ho přinesli. Jane se do něj ponořila s blaženým úsměvem, ale pořád ještě s ustaranýma očima. Sice se příjemně zabavila, ale na maminku nezapomínala. Vykládala Berniemu o svém pokojíčku, o výletu na pobřeží, o škole. Toužila po pejskovi, ale domácí jim ho nedovolil.

„Je moc zlej,“ svěřovala se s plnou pusou, tvářičky zapatlané čokoládou a ibiškem. „A jeho žena taky - ta ti je ale tlustá!“ Do pusy zamířila další lžička vrchovatě naložená oříšky, banány a šlehačkou, a Bernie jen vážně přikyvoval. Tiše žasl, jak to mohl bez ní tak dlouho vydržet. „A plavky tu máte taky hezký.“ Utřela si pusu a hned si ji znovu nacpala. Bylo to k smíchu.

„A kterépak se ti zamlouvaly nejvíc?“

„Ty mrňavý, co mají kalhotky a podprsenku. Maminka říká, že můžu chodit bez podprsenky, ale já nechci.“ Dokázala se tvářit cudně i s tou čokoládou na nose. „Nejhezčí byly ty modrý a růžový a červený a oranžový“ Už dojedla banán a třešně se šlehačkou, když nastal u dveří náhle rozruch a objevila se v nich žena s dlouhým ohonem světlých vlasů. Když bez dechu letěla přes celou místnost, vlály za ní jako zlatý závoj.

„Jane!“ Byla neobyčejně hezká a Jane se jí velice podobala. Na tvářích zůstaly stopy slz a oči měla rozšířené strachem. V náručí svírala kabelku, tři balíčky, kabátek a další panenku. „Kam jsi to zmizela?“ Jane celá zrudlá jen provinile koktala.

„Šla jsem si jenom prohlídnout“

„To bylo naposledy, rozumíš?“ skočila jí matka prudce do řeči, výhružně s ní zatřásla, ale hned ji popadla do náruče a přitiskla k sobě. Snažila se potlačit slzy, a jak byla pořád ještě vyděšená, chvilku jí trvalo, než si Bernieho vůbec všimla. Zatím měl dost času k tomu, aby je mohl obě obdivně pozorovat. „Ach promiňte.“ Prohlédla si ho a jemu se ten pohled zamlouval. Pravda, měla sandály, tričko a džíny, ale byla o tolik hezčí než ostatní, jemná, křehoučká a stejně modrooká a zlatovlasá jako Jane. „Moc se vám omlouvám za všechny nepříjemnosti, které jste tady s Jane měl.“ Do pátrání se zapojil celý obchodní dům a přízemí bylo tou dobou už doslova vzhůru nohama. Matka umírala hrůzou, že dítě unesli, v zoufalství oběhla s žádostí o pomoc všechny prodavačky, zástupce ředitele i nákupčího, kteří se k tomu omylem nachomýtli. Když pátrání vrcholilo, rozhlas oznámil, že dítě čeká v restauraci.

„Ale to je v pořádku. Občas trochu vzruchu neuškodí. A my dva jsme se moc pěkně pobavili.“ Spiklenecky po sobě s Jane mrkli a holčička náhle až vypískla smíchy.

„Je, ty bys asi vypadal, kdyby sis taky dal banánový pohár! Už víš, proč nemám ráda vousy?“ Teď se smáli oba, jenom její matka se zhrozila.

„No tak, Jane!“

„Legračně by vypadal, vsaď se!“

„Vždyť je to pravda,“ bránil se celý šťastný. Pořád se jí nemohl nabažit a mrzelo ho, že musí odejít. Usmíval se a hezká mladá maminka zrudla.

„Vážně, promiňte, moc se za ni omlouvám.“ Teďjí došlo, že se ještě nepředstavila. „Jsem Elizabeth O’Reillyová.“

„A jste katolička,“ doplnil ji při vzpomínce na Janiny informace, čímž jí zase vyrazil dech, a tak honem vysvětloval: „Nesmíte se zlobit.

Měli jsme s Jane vážnou debatu o náboženství.“

Jane přikývla na souhlas a nacpala si do pusy další třešni. Rozhovor však sledovala velice soustředěně. „Ale on je něco jiného“

Zašilhala tázavě směrem k Berniemu. „Co jsi říkal, že jsi?“

„Žid,“ zopakoval a Elizabeth O’Reillyová se zatvářila pobaveně.

Kouskům své dcery už sice přivykla, ale tohle bylo přece jenom příliš.

„A mají víc vánoc!“ Zřejmě jí tenhle fakt nesmírně imponoval.

Bránila se, když se jí smáli: „Čestně, že jo. Říkal to! Říkals to?“

Bernie jí to rozjařeně odsouhlasil.

„Chanuka. Po tomhle vysvětlení se to začíná zamlouvat i mně.“

V synagoze už nebyl celé roky. Rodiče nebyli rozhodně ortodoxní a on byl ještě nezávislejší. Teď mu ale hlavou vrtalo něco úplně jiného.

Rád by věděl, kam až sahá katolictví paní O’Reillyové a jestli existuje nějaký pan O’Reilly. Jane se na tohle neptal a ona se o nikom nezmiňovala.

„Nevím, jak bych vám měla poděkovat.“ Elizabeth se znovu káravě podívala na dcerku, která už vypadala docela šťastně. Panenku nesvírala teď tak křečovitě a zbytek zmrzliny zjevně labužnicky vychutnávala.

„Mají tam moc pěkný plavečky.“

Elizabeth jen zavrtěla hlavou a znovu napřáhla k Berniemu ruku.

„Díky, že jste ji zachránil. Poběž, kámoško, musíme běžet, máme práce až nad hlavu.“

„Na ty plavečky se už nepodíváme?“

„To tedy v žádném případě,“ projevila se maminka neústupně.

Ještě jednou Berniemu poděkovala, i Jane mu podala ručku a loučila se s ním velice zdvořile, ale pak se celá rozzářila: „Byl jsi moc hodný a ta zmrzlina teda byla! Děkuju mockrát!“ Nejspíš si docela užila a Bernie litoval, že ji ztrácí. Díval se u eskalátoru, jak dole mizí její mašličky a bylo mu, jako by přišel o svého jediného přítele tady v Kalifornii.

Poděkoval pak u pokladny prodavačkám a už odcházel, když zahlédl bikinky a vytáhl troje v její velikosti. Oranžové, bílé a růžové - červené už byly vyprodané - a přidal dva kloboučky a plážové šatečky. Bude jí to slušet. Odnesl všechno k pokladně.

„Máme na počítači Elizabeth O’Reillyovou? Bohužel nemám zdání, jestli patří mezi naše pravidelné zákazníky ani jak se jmenuje její manžel.“ Tajně doufal, že žádného nemá a výsledek pro něj dopadl dobře. Po dvou minutách už věděl, že u nich má nově založený účet a že bydlí ve Valley Street na Pacific Heights. „Prima.“ Zapsal si telefon i s adresou a předstíral, že to je pro potřeby obchodní evidence, a ne pro jeho prázdný adresář. Zařídil, aby plážové oblečení poslali

„Slečně Janě“ a účet připsali jemu. Do balíčku přiložil lísteček se stručným „Bylo to s tebou moc hezké, děkuji. Snad se zas brzy uvidíme. Zdraví tě kamarád Bernie Fine.“ Do kanceláře se vrátil mnohem veselejší a věřil, že tohle dopadne báječně.

5. kapitola

Pošta doručila plavky ve středu odpoledne a hned příští den mu Liz zavolala, aby poděkovala za štědrý dárek pro dcerku.

„Ale to jste vážně nemusel. Teď mluví pořád jenom o banánovém poháru a jak to bylo bezva.“ Elizabeth O’Reillyová měla velice dívčí hlas a on viděl v duchu její oslnivě zlaté kadeře.

„Myslím, že byla velice statečná. Když jí došlo, že se doopravdy ztratila, byla pochopitelně vyděšená, ale celou tu dobu se vydržela ovládat. Na pětiletého človíčka to je docela úctyhodné.“ S tím Elizabeth souhlasila: „Já vím, je to fajn holka.“

Musel se držet, aby nedodal: „Stejně jako její maminka,“ ale netroufal si. „Jak jí ty plavky padnou?“ „Nádherně, všechny troje. Včera se v nich natřásala celý večer a teď si jeďny oblékla i pod šaty, šla do parku za kamarády. Nevím dneska, kam dřív skočit. Známí nám půjčují domek na Stinsonské pláži.

S vaším dárkem má teď Jane výbavu úplně kompletní.“ Znovu mu úsměvně děkovala. Pomalu ztrácela nit a on horečně pátral po dalším tématu. Jako kdyby se seznamoval poprvé, tohle mu nepřipomínalo nic z toho, co už zažil. Bylo to jako návrat k úplnému začátku.

„A mohli mohl bych vás někdy uvidět?“ Jak to tak říkal do sluchátka, připadal si nesmírně trapně. Bylo to trochu jako dělat neslušné návrhy nebo volat jako anonym. Proto ho tolik zmátlo, když beze všeho souhlasila.

„Docela bych to uvítala.“

„Cože? To myslíte vážně?“ vyjekl a Liz se rozesmála.

„Samozřejmě. Nechtěl byste se někdy odpoledne ukázat na Stinsonské pláži?“ V jejím podání znělo pozvání přirozeně a nenuceně a on jí za to byl vděčný. Přestal mít dojem, že ji uhání a že jí to snad vadí. Asi ji to vůbec nevyvedlo z míry a setkání ji opravdu potěší.

„To by bylo báječné. Jak tam budete dlouho?“

„Čtrnáct dní.“

Bleskově uvažoval. Nic mu nebránilo vzít si jednou v sobotu volno.

Do práce chodil i o víkendech hlavně proto, že nic lepšího na programu stejně neměl, nikdo mu to nenařídil. „Hodila by se tahle sobota?“

To bylo už za dva dny a jemu při tom pomyšlení zvlhly dlaně.

Odmlčela se, jak v duchu probírala, na kdy pozvala které známé.

Pobytu na Stinsonské pláži vždycky využívala k přijímání jednodenních návštěv svých přátel. Ale sobota byla volná. „Myslím, že to půjde a moc se těším!“ Bylo příjemné na něj myslet, nevypadal špatně a k Jane byl moc milý. Nejspíš nebyl ani homosexuál a ani ženáč. „Vy ale nejste ženatý?“ Neškodilo zeptat se předem, člověk si tak ušetřil plno pozdějších nepříjemností. Spálila se už jednou, takže teď si dá pořádný pozor.

„Propána, ne! To jsou ale nápady!“

Aha. Tak to bude ta druhá sorta. „Alergie na manželství, je to tak?“

„Ani to ne. Prostě mi na něco takového nezbývá čas.“

„Ale to snad u těchto věcí neplatí!“ Mluvila s ním na rovinu, protože najednou začala být zvědavá. „Takže rozvedený?“

Její zvědavost byla zábavná. „Ne, nejsem ani rozvedený, ani nějak divný. Mám za sebou dvě vážné známosti, jenže teď mi situace vyhovuje tak, jak je. Na toho druhého by mi stejně moc času nezbývalo.

Celých deset let se věnuji hlavně svojí práci „ a

„To někdy samo o sobě nestačí.“ Jako by mluvila z vlastní zkušenosti. Velice ho zajímalo, jaká vlastně byla. „To já mám naštěstí

Jane.“

„Ano, opravdu je to štěstí.“ Znovu si na holčičku vzpomněl. Pak usoudil, že s dalšími otázkami počká až na Stinsonské pobřeží, kde uvidí i její tvář, oči a ruce. Seznamování po telefonu ho nikdy moc

nelákalo. „Takže na shledanou v sobotu. Napadá vás, co bych mohl přinést? Něco k jídlu? Víno? Nebo něco z obchodu?“

„Samozřejmě, norkový kožich to spraví.“

Zavěsil v rozjařené náladě a dobrý pocit z jejich rozhovoru mu vydržel hodně dlouho. Měla velice příjemný a hřejivý hlas a zřejmě se do ničeho nenutila. Nezdálo se, že by měla mužů plné zuby a taky si asi netoužila nic dokazovat. Nemohl se té soboty dočkat a v pátek večer zašel před odchodem domů do jejich lahůdkářství a nacpal dobrotami dvě nákupní tašky. Pro Jane čokoládového medvídka, bonboniéru pro Liz, dva druhy plísňového sýra, bagetky dovážené z Francie, krabičku kaviáru a poté, dvě láhve vína a ještě jednu krabičku polévaných kaštanů. Hodil tašky do auta a rozjel se domů. Ráno v deset se osprchoval, oholil a oblékl si džíny a obnošenou modrou košili, staré sandály a v předsíni vytáhl ze skříně teplejší bundu. Tyhle staré věci si z New

Yorku přivezl, aby měl v čem chodit na stavbu, a teď byly na pláž jako stvořené. Už držel obě nákupní kabely, když se ozval telefon. Nejdřív ho chtěl nechat, ale co když je to Elizabeth a chce změnit plán nebo třeba po cestě něco vyzvednout? S bundou a taškami v ruce sáhl po sluchátku. „No?“

„Co je to za způsoby, Bernarde?“

„Ahoj, mami. Zrovna odcházím.“

„Jdeš do práce?“ Další z křížových výslechů.

„Ne jdu na pláž. Za známými.“

„Už jsem je někdy viděla?“ Jinými slovy - schvaluju je?

„To asi ne, mami. Všechno je v pořádku?“

„Jistě.“

„Tak bezva. Tak já ti brnknu dneska večer nebo ráno z práce. Teď už musím běžet.“

„To je tedy něco moc důležitého, když nemáš ani pět minut pro svoji matku. V tom je určitě nějaké děvče, viď?“ Kdepak, to už je žena.

Ovšem, mohla by se započítat i Jane.

„Ne, opravdu jenom známí.“

„Nedal ses snad k partě těch divných chlapců, že ne, Bernarde?“

Proboha. Byl v pokušení jí přisvědčit, jen aby ji naštval. „Ale ne, pochopitelně ne. Hele, ozvu se co nejdřív.“

„No tak dobře. A nezapomeň si na tu pláž vzít slamák!“

„Pozdravuj tátu.“

Zavěsil a utíkal ven, aby ho dalším telefonátem nemohla varovat před žraloky. Pro svá varování využívala s oblibou poslední katastrofy, o kterých se informovala v Daily News. A tak slýchal rady, aby se vyhnul všemu, co bylo příčinou smrti nebo nemoci nějakých lidí v Des

Moines botulismus, legionářská nemoc, srdeční mrtvice, hemoroidy, otrava jedem. Možnosti byly nevyčerpatelné. Je hezké, když o vás někdo pečuje, ovšem nesmí jít o posedlost jeho matky. Uložil tašky na zadní sedadlo a za deset minut byl už na mostě

Golden Gate a mířil k jihu. Na Stinsonské pláži ještě nebyl a spletitá silnička plná zatáček, vedoucí nad útesy přes hřebeny hor, byla velice půvabná. Minul miniaturní Big Sur a příjemný dojem z jízdy nemizel Projel městečkem a zamířil na adresu, kterou od Liz dostal. Bylo to v soukromé kolonii jménem Seadrift a musel se u vchodu podepsat ve strážní věži. Ovšem až na tu pohádkovou ostrahu tu bylo všechno veskrze realistické, domy měly lidské rozměry, obyvatelé nosili kraťasy a chodili bosi. Vypadalo to jako centrum rodinných výletů, něco jako Long Island nebo Cape Cod, uklidňující a příjemné. Zahnul na cestičku vedoucí k číslu jejího domku. Venku se povalovala tříkolka a opršelý houpací kůň, který už zřejmě roky snášel nepřízeň přírodních živlů. Bernard stiskl starý školní zvonek u branky a vešel. A šup, objevila se Jane v bikinkách, které jí daroval, a v plážovém plášti, který k nim sám vybíral.

„Nazdar, Bernie!“ Celá zářila a oba si vzpomněli na banánový pohár a rozhovor o vánocích a Bohu. „Já mám strašně krásný nový plavečky!

„Taky v nich ohromně vypadáš.“ Čekala na něho s úsměvem.

„Budeš nám dělat v obchoďáku modelku. A kde máš mámu? Jenom mi neříkej, že se ti zase někam zatoulala.“ Káravě.se zamračil a Jane se smála, až se jí bříško otřásalo. Bernie cítil, jak se mu svírá srdce.

„Stává sejí to často?“

Jane zavrtěla hlavou: „Kdepak jenom v obchoďácích a jenom někdy.“

„Cože já provádím v obchoďáku?“ Elizabeth vystrčila hlavu ze dveří a s úsměvem pozdravila. „Tak vás pěkně vítám. Jaká byla cesta?“

„Báječná.“ Vypadalo to, že mu jízda přinesla opravdové potěšení.

Vyměnili si přátelský pohled.

„Z těch, co sem jezdí, si to rozhodně nemyslí všichni, je to tu samá zatáčka.“

„A já tam vždycky blinkám,“ oznámila mu rozjařeně Jane. „Tady se mi to ale stejně líbí.“

„A to sedáváš vepředu a máš stažené okýnko?“ Problém ho zřejmě zaujal.

„No.“

„A nejíš před cestou něco slaného? Ne? Tak to se určitě celou cestu láduješ banánovými poháry.“ To mu připomnělo čokoládového medvídka, a tak ho vytáhl z tašky dřív, než ji předal Liz. „Tady jsem vám oběma přinesl pár dobrůtek z obchodu.“

Elizabeth ta pozornost zřetelně překvapila a dojala a Jane pištěla nadšením, když popadla medvídka do náruče. Byl větší než její panenka a Jane se mohla radostí zbláznit. „Můžu si ho sníst hned teď, mami? Prosím, prosím aspoň to ouško? Mami? Maminko?“

„No dobře, dobře. Protentokrát. Ale slyšíš, jenom malý kousek, oběd bude za chviličku!“ „To se rozumí!“ Odpelášila s medvídkem jako štěně s ukořistěnou kostí a Bernard se obrátil k Liz. „To je strašně prima holka.“ Vedle

Jane cítil, že mu přece jen občas něco chybí - a děti tedy rozhodně.

„Je do vás úplně blázen,“ prozradila Liz.

„Banánové poháry a čokoládoví medvídci vždycky fungují spolehlivě. Co o mně ví, tak pro ni klidně můžu být bostonský Jack Rozparovač s bohatou zásobou čokoládových medvídků.“

Došel spolu s’Elizabeth až do kuchyně a ona začala vybalovat jeho nákup. Když vytáhla kaviár a všechny ty drahé lahůdky, vyrazilo jí to dech.

„Tohle jste ale neměl, Bernie! Propána a ještě tohle“ Chvíli se dívala na bonboniéru a potom, pravda trochu provinile, udělala přesně to, co by se na jejím místě dalo čekat od Jane. Nabídla mu a sama si pak strčila bonbón do pusy. Rozkoší až oči přivřela: „Je to je ale dobrota!“ Její požitek byl téměř smyslný a byla to krásná příležitost ji znovu obdivovat. Byla jemná a přitažlivá tím úhledným americkým stylem. Dlouhé vlasy dnes měla zapletené do copu a oči měla stejně modré, jako byla její vyrudlá denimová košile. Z bílých šortek vyrůstaly pěkně tvarované nohy. Dobře si všiml, že nehty na nohou má pečlivě nalakované, takže trošku marnivosti v ní přece jen bylo. Ale oči nalíčené neměla a nehty na rukou byly ostříhané docela krátce. Byla vlastně víc než jen hezká, ale rozhodně nebyla vyzývavá a to se mu velice zamlouvalo. Žádná sexbomba, ale příjemné děvče a víc než příjemné. Když se sklonila, aby mohla odnést ty dvě láhve vína, obrátila se k němu s tak typickým Janiným úsměvem: „Vy nás,

Bernarde, hrozně rozmazlujete nevím, co k tomu dodat.“

„Přece víte je moc hezké potkávat nové přátele. A já jich tu zrovna moc nemám.“

„Jak dlouho už jste tady?“

„Pět měsíců.“

„A jste z New Yorku?“

Přisvědčil. „Bydlel jsem v New Yorku celý život, když nepočítám ty tři roky v Chicagu, ale to už je dlouho.“

Poslouchala se zájmem. Vytáhla z ledničky dvě piva a jedno mu podala. „Vidíte, z Chicaga jsem zase já. Co jste tam vlastně dělal?“

„Řekl bych, že to byla zkouška ohněm. Šéfoval jsem tam jednomu obchodnímu domu“ Zamyslel se. „No, a teď jsem tady.“ Pořád ještě mu to připadalo jako trest, i když při pohledu na ni už trochu snesitelnější. Šel za ní do obývacího pokoje. Domek byl maličký, na podlaze slaměné rohože. Nábytek měl vybledlé denimové potahy a leželo tu plno mušlí a kousků vyplaveného dřeva. Dům sám mohl stát kdekoliv, ať už to byl East Hampton, Fire Island či Malibu těžko by se dal zařadit, ale z oken byla nádherná vyhlídka na úchvatné pobřeží, širý prostor moře a v dálce stranou San Francisco, rozhozené po svazích zářících v slunečním svitu. Bylo to krásné a co víc, taky ona byla krásné děvče. Mávnutím ukázala na pohodlné křeslo a sama se usadila se zkříženýma nohama na pohovku.

„A jak se vám tu líbí? Tedy v San Franciscu.“

„Většinou se to dá vydržet.“ Byl k ní upřímný. „Moc jsem toho zatím neviděl, jsem pořád uvězněný v obchodě. Podnebí je velice příjemné. Když jsem odlétal z New Yorku, začínala sněhová bouře, a tady jsem za pět hodin vystoupil do jara. To tedy klobouk dolů!“

„Ale?“ Úsměvem ho povzbudila, aby pokračoval. Byla tak milá, člověk by si s ní povídal

donekonečna a prozradil by na sebe úplně všechno. Náhle ho napadlo, že jako kamarádka musí být báječná, ale nebyl si moc jistý, jestli by to jemu stačilo. Velice ho přitahovala, byla nedefinovatelně vzrušující, křivka jejích ňader pod opranou modrou košilí, úhel skloněné hlavy kučeravé pramínky jemných vlasů rámujících obličej. Toužil ji uchopit za ruku, dotýkat se jí políbit na usměvavé rty. Jen s námahou se dokázal soustředit na to, co říkala.

„Bez přátel to tady musí být jako ve vězení. Já sama z toho byla ten první rok úplně nešťastná.“ „A přesto jste zůstala?“ Tohle ho zaujalo, chtěl se o ní dozvědět víc, chtěl slyšet všechno, co byla ochotná mu říct.

„Ano. Nejdřív mi nic jiného nezbývalo. K rodičům jsem jít nemohla, oba zahynuli při autonehodě, když jsem byla ve druháku na univerzitě v Northwesternu.“ Oči se jí zanožily a on účastně zamrkal. „Asi jsem pak byla příliš přecitlivělá, a tak jsem se ve třeťáku šíleně zamilovala do hvězdy v naší divadelní hře.“

Při té vzpomínce viditelně posmutněla. Většinou o tom lidem moc nepovídala, ale s ním se mluvilo tak pěkně. Zvláštní. Oknem viděli

Jane, jak si hraje na písku. Vedle sebe posadila panenku a občas na ně zamávala. A Liz cítila, že k Berniemu by měla být upřímná od samého začátku. Stejně nemá co ztratit. Pokud se mu to nebude líbit, tak prostě příště nezavolá, ale všechno bude alespoň jasné. I v případě, že zavolá. To za upřímnost stálo. Už se jí zajídalo to předstírání a přetvářka, které začínaly v okamžiku seznámení. Nesedělo jí to.

Upřela na něj svůj blankytný, odhodlaný pohled. „Studovala jsem v Northwesternu, pochopitelně drama, jak jinak.“ Samotnou ji to pobavilo. „Rok po nehodě mých rodičů jsme spolu byli na letním soustředění. Byla jsem pořád ještě jako omámená, prostě v šoku, a byla jsem na celém světě úplně sama. Zamilovala jsem se doslova ztřeštěně. Byl to z mého hlediska senzační chlap a prima kamarád.

Těsně před promocí jsem přišla do jiného stavu. Řekl, že by se chtěl oženit až tady, dostal totiž nabídku na roli v Hollywoodu. Nejdřív sem přijel sám a já až za ním. Stejně jsem neměla kam jít a potrat pro mne nepřicházel v úvahu. Takže jsem tedy dorazila za Chandlerem, i když tak moc prima už to nebylo. Abych to vyjádřila taktně, vůbec ho netěšila vyhlídka na blížící se otcovství. Ale já do něj byla pořád celá blázen a věřila jsem, že časem se všechno urovná.“ Podívala se z okna na Jane, jako by se chtěla ujistit, že nakonec to opravdu dobře dopadlo.

„Dorazila jsem tedy stopem do Los Angeles a setkala se s Chandlerem ostatně pak se ukázalo, že Chandler Scott není jeho pravé jméno, to bylo Charlie Schiavo zkrátka tu roli mu nakonec nedali a tak běhal za filmovými hvězdičkami a podřadnými rolemi, zatímco já pracovala jako servírka a

břicho mi rostlo. Nakonec jsme se skutečně vzali, přesně tři dny před Janiným narozením. Myslela jsem, že smírčího soudce trefí šlak. Načež Chandler zmizel. Zavolal, že něco natáčí v Oregonu, to už bylo malé pět měsíců, ale pak jsem se dozvěděla, že prostě seděl. Měla jsem nejdřív pocit, že se děsil manželství natolik, že se raději vytratil. Později mi ale došlo, že byl zřejmě pořád do něčeho namočený. Chytli ho za překupnictví kradeného zboží a potom šel sedět znovu, tentokrát za vloupání. No ale vrátil se, když

Jane bylo devět měsíců a nějakou dobu tu s námi skutečně vydržel.

Když jí ,byl rok, ztratil se nanovo a teď už jsem se dozvěděla, že je zavřený, takže jsem požádala o rozvod a hotovo. Přestěhovala jsem se do San Francisca a o něm jsem už nikdy neslyšela. Byl to takový sympaťák a nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by vypadal důvěryhodněji než on. Kdyby se ukázal dneska, asi bych mu na to už neskočila

On to s lidmi uměl ohromně, takže těžko říct. Víte, mne tahle předsta.va dost deprimuje. Ano, a vrátila jsem se ke svému původnímupříjmení a to je asi tak všechno.“ Přistupovala ke své minulosti velice věcně a on nepřestával žasnout. Každý jiný by se hroutil už při pouhé vzpomínce, ale ona to všechno přežila, a dokonce vítězně. Zůstala příjemná, měla krásnou holčičku a byla šťastná. „Teď je mojí rodinou

Jane. Nakonec jsem přece jenom měla štěstí.“ Srdce mu při těch slovech usedalo.

„A co tomu všemu říká Jane?“ Zajímalo ho, jak to Liz asi řekla dítěti.

„Nic zvláštního, myslí si, že umřel. Prozradila jsem jí jenom tolik, že to byl moc hezký herec, že jsme se po studiích vzali a přestěhovali se sem a že zemřel, když jí byl rok. To ostatní ani netuší. Nejspíš ho už nikdy neuvidíme, takže o nic nejde. Pámbuví, kde ten se teď toulá.

Asi bude až do konce života vytloukat jedno vězení za druhým a my ho nezajímáme ani v nejmenším. Stejně jako před pěti lety. Chci, aby malá měla o svém příchodu na svět alespoň zatím trochu iluzí.“

„Jedině tak je to zřejmě správné.“ Obdivoval ji. Velice ji obdivoval.

Byla to statečná holka a snažila se, co jí síly stačily. A svojí láskou dokázala před utrpením uchránit i Jane. Nakonec tohle děvče ta tragédie nijak nepoznamenala, byla vtipná a srdečná a měla nádherné, hedvábné zlaté vlasy. A dokázala si vybudovat novou existenci.

K tomuhle se zřejmě Kalifornie hodí. Začít tu nový život, pro to je to zde jako stvořené. Ona to udělala.

„Učím teď ve škole. Z pojistky po rodičích jsem si rok platila večerní školu a dostala jsem učitelské oprávnění. Práce je senzační, učím druháky a děti jsou moc prima.“ Doopravdy vyhlížela spokojeně. „A Jane chodí do stejné školy, takže platíme nižší školné. To byl taky jeden z důvodů, proč jsem se pro učitelství vůbec rozhodla.

Chtěla jsem ji zapsat do slušné školy a bylo mi jasné, že školné bych utáhnout nemohla, i kdybych se na hlavu postavila, ale takhle to docela jde.“ V jejím podání vyzněla porážka jako vítězství, a vlastně měla pravdu. Bernie se nestačil divit. Jen o vlas a mohla se ocitnout až úplně na dně. Její situace byla naprosto jasná, Chandler Scott, nebo jak se to individuum vlastně jmenovalo, byl mužskou obdobou jeho

Isabely, ačkoliv měl zřejmě velice daleko k její profesionalitě. Však ona taky v lapáku neskončí. „Já se před pár roky zapletl s někým podobným,“ přiznal. Zasloužila si upřímnost. „Krásná francouzská manekýnka, seznámil jsem se s ní na naší módní přehlídce. Rok jsem jí zobal z ruky a nakonec mi z toho všeho nezůstala ani takováhle prima holčička.“ S úsměvem se zadíval ven na Jane a potom zpátky na Liz naproti sobě. „Zbyl mi jen pocit, že jsem byl sprostě využitý, stálo mě to pár tisíc dolarů a hodinky od rodičů. Byla neuvěřitelně prospěchářská. Nějaký chlápek jí nasliboval, že ji dostane k filmu, načež jsem na ně narazil, jak se milují na jeho jachtě. Tenhle typ nejspíš existuje u obojího pohlaví a u všech národností. Jenže člověka to alespoň naučí při dalším seznamování opatrnosti, nemyslíte? Je to už tři roky a já se od té doby vážné známosti vyhýbám.“ Znovu se zamyslel. „Takoví lidé vás přinutí k tomu, abyste odsuzovala sama sebe. Pak už jenom

žasnete, jak se tak dá člověk snadno nachytat.“

Zasmála se. „To mi povídejte! Já už neměla rande dva roky a pořád si dávám veliký pozor. Mám bezvadnou práci i přátele, no a to ostatní,“ rozhodila rukami, „bez toho se dá vydržet.“ Tvářil se přívětivě, ale moc dobře se to neposlouchalo.

„Tak to mám zase odejít?“

Tomu se ale smáli společně a ona utíkala dohlédnout na quiche, které chystala k obědu. Otevřela troubu a vůně pronikla až k němu do pokoje.

„Páni, to ale voní!“

„Díky. Vařím hrozně ráda.“ Umíchala salát a zálivku zvládla stejně zkušeně jako číšník v jeho oblíbené Jednadvacítce. Pak mu nalila Bloody Mary a zaťukala na okno, aby Jane přiběhla k obědu. Připravila jí burákovou pomazánku a sendvič se slaninou. K jídelnímu stolu se holčička přiřítila s čokoládovým medvídkem už bez ucha.

„Jak tě může slyšet, Jane?“

Otázka ji popletla. „Cože?“

„No ten medvídek bez ouška.“

„A jo!“ zahihňala se. „Slyší docela dobře. Další je na řadě čumáček.“

„Chudinka. Ten bude do večera pěkně zřízený. Budu ti muset donést jiného.“

„Doopravdy?“ Jane se tvářila ohromeně. Liz začala podávat oběd.

Na stole leželo slaměné prostírání, uprostřed stála váza se zářivě oranžovými květy, měli oranžové ubrousky, kvalitní porcelán a stříbrné příbory.

„Sem se vždycky hrozně těšíme,“ vysvětlovala Liz. „Jsou to pro nás nádherné prázdniny. Patří to tu jedné učitelce od nás ze školy, její muž je architekt. Postavili to už před pár lety, ale každý rok jezdí do

Martha’s Vineyardu navštívit její rodiče, tak nám v té době domek půjčují. Je to rozhodně nejkrásnější období z celého roku, co říkáš,

Jane?“ Dítě přikývlo a pak se na něj usměvavě obrátilo.

„Taky se ti tu tolik líbí?“

„Moc.“

„A taky jsi po cestě blinkal?“ Ten problém byl pro ni zřejmě životně důležitý a jeho to téma u oběda nesmírně pobavilo. Byla tak roztomile bezprostřední! Vystupováním připomínala Liz, a navíc sejí úžasně podobala. Vypadala jako zmenšená kopie své matky.

„Ne, já jsem nezvracel. Ale to řidič málokdy.“

„To maminka říká taky. Ona taky nikdy neblinká.“

„Tak Jane!“ Liz ji pohledem pokárala a Bernie je obě pozoroval s opravdovým potěšením. Bylo to příjemné a nenucené odpoledne. Po obědě se šli s Liz projít na pobřeží, Jane dováděla vepředu a hledala mušličky. Bylo mu jasné, že mají za sebou nelehké období, samotná žena s malým děckem, ale Liz si nepostěžovala. Vypadalo to, že jí situace vyhovuje.

Vyprávěl jí o své práci, a jak moc se mu to u Wolffa líbí, jak se i on kdysi chystal na učitelskou dráhu, ale skutečnost jej od jeho snu značně odchýlila. Povídal i o Sheile, a jak těžce snášel jejich rozchod.Na cestě zpátky si ji znovu prohlédl. Byla o hodně menší než on, ale jemu se to líbilo. „Připadá mi, že jsme staří známí. Není to divné?“

S nikým ten pocit ještě nepoznal.

S úsměvem přisvědčila. „Jste moc milý. To jsem si ostatně říkala hned při našem seznámení v tom obchoďáku.“

„To se moc hezky poslouchá.“ Dělalo mu to dobře, a navíc mu na jejím mínění záleželo.

„To se pozná i z vašeho přístupu k Jane, měla vás plnou hlavu celou cestu domů. Jako byste byli ti nejlepší kamarádi.“

„Rád bych, aby to tak bylo,“ zadíval se jí do veselých očí.

„Koukni, koukni se, co jsem našla!“ Jane přihopsala a zastavila se mezi nimi. „Dolar! Stříbrňáček! A

není vůbec rozbitý, ani trošinku!“

„Tak se na to podíváme.“ Sehnul se a ona mu do nastavené dlaně opatrně položila dokonale okrouhlou bílou mušli. Společně si ji prohlíželi. „U Jóviše, ty máš, děvče, pravdu!“

„Kdo je Jóviš?“

Bylo to legrační dítě. „To nic neznamená, dospělí to říkají jen tak, při překvapení.“

„Aha.“ Odpověď zřejmě vyhovovala.

„Je to moc krásný stříbřňák.“ Vrátil jí ho stejně opatrně, jako mu jej ona podala, napřímil se a znovu zachytil pohled její matky. „Asi bychom se už měli vrátit.“ Ale vůbec se mu nechtělo.

„Zůstanete u nás na večeři? Budeme mít hamburgery.“ Rodinný rozpočet sice musela sledovat velice úzkostlivě, ale nakonec vždycky nějak vyšla. Nejhorší to bylo zpočátku, ale teď už dokázala hotová kouzla. Na Jane si většinu oblečení sama šila, uměla uvařit všechno, dokonce i chléb si pekla. A když má člověk přátele, kteří mu občas půjčí domek na Stinsonské pláži, tak co si lze přát víc? A k tomu ještě

Bernie s plavkami Původně zamýšlela koupit dcerce jedny, možná dvoje. Teď jich má díky jemu celou hromadu.

„Tak to já mám lepší nápad.“ Jak projížděl městečkem, zahlédl restauraci. „Co kdybych vás dnes pozval na večeři?“ Najednou mu došlo, co má na sobě. „Co myslíte, pustí mne v tomhle k Písečnému dolaru?“ Zvedl paže, aby si ho obě dámy mohly pořádně prohlédnout a Liz ho vesele uklidnila.

„Mně se docela zamlouváte.“

„A co říkáte pozvání?“

„Mami, půjdeme, viď? Že půjdeme? Prosím, prosím, maminko!“ nedala se zastavit Jane a Liz neodolala. Pozvání přijala opravdu s radostí. Poslala Jane, aby se ve svém pokoji převlékla, a zatím Berniemu nabídla další pivo. Odmítl.

„Pití moc nedám,“ přiznával.

To Elizabeth ráda slyšela. Nesnášela muže, kteří ji nutili společně popíjet. Chandler pil rozhodně víc, než je zdrávo, a ji to znervózňovalo. Tenkrát neměla odvahu něco namítat, jenže teď už byla jiná. „Zvláštní, jak se lidé dovedou naštvat, že ten druhý s nimi nepije.“

„Pokud jde o velké pijáky, pak se zřejmě cítí ohrožení.“

Večer se vydařil báječně. U Písečného dolaru si připadali jako v dávném saloonu, lidé proudili dovnitř lítačkami celý večer, aby postáli u baru nebo snědli řízek či humra. Liz prozradila, že to je jediná restaurace ve městě, ale vařili tu moc chutně, a dokonce i Jane se s nadšením pustila do svého řízečku. Takhle rozmařile hodovaly málokdy. Cestou zpátky Jane v autě usnula a Bernie ji v náručí odnesl dovnitř a opatrněji uložil do postýlky. Spala v mrňavém pokojíku pro hosty hned vedle Liziny ložnice. Po špičkách se odplížili do obývacího pokoje.

„Tak mám pocit, že jsem se do ní zamiloval,“ podíval se do Liziných rozzářených očí.

„Zřejmě je to oboustranné. Byl to báječný večer.“

„I pro mne.“ Potlačil touhu políbit ji, nechtěl nic uspěchat. Pomalu zamířil ke dveřím. Příliš se mu líbila, než aby riskoval, že ji vyplaší.

Jako by se znovu vracel do studentských let. „Kdy zase budete ve městě?“

„Ode dneška za čtrnáct dní. Nechcete se tu někdy zastavit i v příštím týdnu? Tak daleko to sem snad není. Když přežijete ty zatáčky, netrvá to víc jak čtyřicet minut. Podávala bych večeři trochu dřív, abyste měl čas na zpáteční cestu. Nebo byste třeba mohl i přespat v Janině pokojíku a ona by spala se mnou.“ Ani žertem si netroufl naznačit, že by s ní raději spal on sám. Na takové návrhy bylo ještě dost času, a navíc nechtěl dělat ukvapené závěry. Ke všemu tu byla malá Jane, která představovala pevnou součást Lizina života, a tím byla celá ta záležitost mnohem choulostivější. Dítě tu bylo pořád kolem nich a na to by neměl zapomínat. Neublížil by jí zanic na světě.

„Pokud se mi povede vypadnout z obchodu ve slušnou hodinu, tak bych přijel opravdu rád.“ „A do kdy tak většinou zůstáváte v práci?“ Mluvili v obývacím pokoji šeptem, aby neprobudili

holčičku. Při téhle otázce se však rozesmál málem nahlas. i

„Končívám kdykoliv mezi devátou a desátou večer, ale sám jsem si to tak zařídil, nehlídá mne tam vůbec nikdo. Chodím tam i o víkendech,“ přiznal se.

„To přece není žádný život!“

„Nic lepšího jsem zatím na programu neměl.“ Nebylo to zrovna příjemné odhalení a teď to i jemu nepřipadalo normální. Ale teď to třeba bude lepší spolu s nimi.

„Zkusím se do příštího týdne polepšit. A zavolám docela určitě.“

Přikývla a tiše doufala, že slovo dodrží. Začátek nebyl nikdy lehký - budování vztahu, svěřování vlastních nadějí a snů. S ním to šlo docela samo. A rozhodně to byl ten nejhezčí muž, s jakým se kdy seznámila. Šla ho doprovodit k autu.

Ještě nikdy nezářilo na obloze tolik hvězd jako dnes. Pohlédla na nebe a potom na něho. Dlouho jen tak stál a díval se na ni. „Děkuji za nádherný den, Liz.“ Byla k němu tak upřímná a srdečná, včetně té historie s Jane a svým nevydařeným manželem, Chandlerem Scottem.

Někdy je lepší mít jasno hned od začátku, je dobré vědět, do čeho člověk vlastně jde. „Moc se těším na další setkání.“ Uchopil ji za ruku a ona ji na okamžik stiskla, než vklouzl na sedadlo. „Já taky. A dávejte na sebe cestou pozor.“

S úsměvem se vyklonil z okénka. „Snad po cestě nebudu moc blinkat.“

Rozesmálo je to. Vycouval na silničku, zamával a rozjel se do tmy, hlavu plnou Liz a Jane, smíchu a hovoru u společné večeře.

6. kapitola

Na Stinsonské pobřeží to v příštím týdnu stihl Bernie dokonce dvakrát. Jednou uvařila Liz večeři sama a podruhé je znovu vyvedl k Písečnému dolaru. Objevil se i následující sobotu. Tentokrát přivezl Jane krásný nafukovací míč a několik her, mezi jiným i kroužky na házení, s nimiž dováděli na břehu, a plno hraček na pískoviště. Jane se z nich mohla zbláznit radostí. A k tomu ještě přivezl plavky pro Liz, skoro stejně modré jako její oči.

„Ale proboha, Bernie takhle to dál nepůjde.“

„Ale proč? Plavky jsme tenhle týden vystavovali na figuríně, a ta jako by vám z oka vypadla, takže jsem je prostě musel přinést.“ Měl z jejich překvapení sám radost. Rád je hýčkal a blažilo ho pomyšlení, že v tomto směru rozhodně žádného předchůdce neměl.

„Ale takhle nás kazit?“

„A co je na tom špatného?“

„No přece,“ na okamžik zesmutněla, ale hned se zas rozzářila úsměvem, „třeba si na to zvykneme a co si potom počnem? Každý den budeme v obchoďáku bušit na vrata a loudit plavky a čokoládové medvídky a kaviár a -“ Ta představa ho docela pobavila.

„No, budu se tedy muset postarat o to, aby vám nikdy nedošly zásoby, co říkáte?“ Ale moc dobře věděl, jak to ona myslí. Kdyby se jim zase vytratil ze života, těžko by si zvykaly, ale tak daleko ještě vývoj událostí nepředvídal. Vlastně si to ani nedovedl představit.

Následujícího týdne se objevil také dvakrát. Napodruhé sehnala

Liz děfče na hlídání a vyrazili si jen sami dva, kam jinam než k Písečnému dolaru. Jiná možnost tu stejně nebyla, ale naštěstí jídlo i prostředí se zamlouvalo oběma.

„To byla pro vás pořádná dřina, vydržet najednou mne i Jane!“ ocenila s úsměvem.

„Když já ještě nezjistil, které z vás dávám vlastně přednost, takže teď se spokojím klidně jenom s vámi.“

Bavila se s ním jak nikdy v životě, ještě s nikým nevycházela tak hezky jako s tímhle příjemným mládencem. Taky mu to řekla.

„Pámbuví, proč jsem se tak vydařil,“ Připomněl si matku. „Vždyť je to zázrak, že mi po matčině výchově nezůstala spousta tiků a sklon k záchvatům.“

„Vážně je tak hrozná?“ nedůvěřovala Liz a on jenom zasténal.

„To si jen stěží někdo představí. Však sama uvidíte pokud se vůbec v tomhle městě objeví, o čemž mám své pochybnosti. Už v červnu toho měla plné zuby. Obchoďák se jí líbil, ale jinak je s ní neuvěřitelně těžké pořízení.“ Posledních čtrnáct dní se jejím telefonátům vyhýbal, neměl chuť se jí zpovídat, kde tráví svůj volný čas.

Schůzky s dívkou jménem O’Reillyová by byly živnou půdou pro její výstupy. Ale tohle Liz zatím raději neprozradil. Přece ji neodradí.

„Jak jsou už vaši spolu dlouho?“

„Osmatřicet let. Táta by si zasloužil řád Purpurového srdce.“

Tvářila se pobaveně. „Já to ale myslím smrtelně vážně. Kdo to nezažil, nemá ani tušení.“ „Já bych ji poznala docela ráda.“

„Proboha, tišeji!“ Ustrašeně se ohlédl, jako kdyby se obával, že tam spatří svou matku se sekerou v ruce. „Takové věci neříkejte ani žertem, milá Liz! Mohlo by se vám to nevyplatit!“ Vděčně se bavila jeho škádlením a vydrželi si povídat až do půlnoci. Když za ní přijel na pobřeží podruhé, políbil ji a Jane je při tom jednou nebo dvakrát nachytala. Dál však známost nepokročila. Jane ho

znervózňovala, a tak bylo mnohem pohodlnější zvolit trochu staromódní způsob dvoření. Na to ostatní je stejně dost času, až se přestěhují zpátky do města a Jane nebude od ložnice oddělovat jenom přepážka.

V neděli jí přijel pomoci s balením. Přátelé jí vzkázali, že může zůstat ještě den navíc, ale teď byla obě děvčata očividně nešťastná z blížícího se návratu domů. Pro ně to znamenalo konec prázdnin, protože další dovolenou by finančně nezvládly. Liz na nějaké vyjížďky s Jane nezbývalo, a tak se cestou domů tvářily obě tak ponuře, že se jich Berniemu zželelo.

„Poslouchejte, vy tam, co kdybychom si spolu někam vyjeli? Co byste řekli jezeru Tahoe nebo takhle Carmel? Já to tu kolem vůbec neznám, alespoň byste mi mohly dělat průvodce. A třeba bychom zvládli obě místa! Liz i Jane vyjekly překvapením a on hned příštího dne nařídil sekretářce, aby to zařídila. Sehnala jim ubytování přesně podle jeho přání, zdůrazňoval tři ložnice, a mělo to být na příští víkend včetně volného Svátku práce. Děvčata byla nadšením bez sebe a Jane mu poslala z postýlky pusinku, když ji Liz uložila. Ale ona sama se do obývacího pokoje vrátila s ustaraným výrazem. Byteček měl jen jednu ložnici, tam spala Jane, zatímco Liz se uskromnila na rozkládacím gauči v obýváku. Poměrně rychle mu došlo, že tady jejich milostný život velký krok kupředu neudělá. Zvážnělá Liz začala omluvně. „Bernie, víš nesmíš se urazit, ale lepší bude, když s tebou na ten výlet nepojedeme.“

Díval se na ni nešťastně jako zklamané děcko. „A proč?“

„Protože je to až moc pěkné tobě to bude třeba připadat hloupé, ale my si to prostě nemůžeme dovolit. Jestliže teď připustím, abys za nás všechno platil, co si počneme pak?“

„Kdy pak?“ Dobře věděl, co tím myslí. Nebyl moc rád, ale došlo mu to.

„Až se vrátíš do New Yorku.“ Mluvila tak tiše, že jí sotva rozuměl.

Nepouštěla jeho dlaň. „Nebo až mne budeš mít dost. Jsme přece dospělí, a i když se nám teď všechno zdá báječné, kdoví, co přijde za měsíc, za týden, za rok“

„Já bych ale chtěl, aby sis mne vzala!“ Znělo to klidně, ale rozhodně a jí to vyrazilo dech. Z nich dvou byl však překvapenější on sám.

Slova mu přišla na rty úplně mimoděk, ale sotva je vyslovil, stačil mu jediný pohled na ni, aby věděl, že to je pravda.

„Cože? Ty si děláš legraci!“ Nevydržela dál sedět a začala nervózně přecházet po místnosti. „Vždyť mě ani pořádně neznáš!“

„Buď klidná, znám. Celý život mám smůlu jenom na ženský, které mne nudily už po první schůzce, ale přesvědčoval jsem se, sakra, zkus to, dej jim šanci, kdo ví, třeba se to ještě vyvine a za dva tři měsíce jsem to zabalil a už jsem jim nešel na oči. Jenomže teď mám tebe. Na první pohled jsem se zamiloval a na druhý pohled mi bylo jasné, že ty jsi ta pravá a že lepší děvče jsem v životě nepotkal.

Budu mít z pekla štěstí, když ti budu smět do konce života sloužit no tak co mám v téhle situaci dělat? Pohrávat si s tebou třeba půl roku a předstírat, že si to musím promyslet? Žádné promýšlení nepotřebuju, prostě tě miluju a chci si tě vzít!“ Díval se na ni celý rozzářený a byl si jistý, že nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že zrovna jemu se stane něco tak neuvěřitelného. „Provdáš se za mne, Liz?“ Rozesmátá nevypadala ani zdaleka na svých sedmadvacet. „Ty jsi se úplně zbláznil. Došlo ti aspoň tohle? Úplný blázínek!“ Ale přesto cítila to samé - bez něho bude ztracená. „Copak se můžu vdát po třítýdenní známosti? Co by tomu řekli lidé? A co by říkala tvá matka?“ Zasténal, když uslyšel tohle zaklínadlo, ale jeho štěstí nemohlo zkalit vůbec nic.

„Musíš konečně pochopit, že pokud se nejmenuješ Ráchel Nussbaumová a tvoje matka nebyla za svobodna Greenbergová nebo

Schwartzová, tak ji nervový záchvat stejně nemine, takže tímhle už sotva co pokazíme.’

„Až uslyší, že se známe tři týdny, tak se třeba budeš sám divit!“

Přišla až k němu a on ji něžně přitáhl na pohovku vedle sebe. Vzal její ruce do dlaní. „Já jsem do tebe blázen, Elizabeth O’Reillyová, a vem to čert, jestli jsi příbuzná třeba s papežem a jestli tě znám teprve od včerejška. Na něco si hrát, na to je život přece jen moc krátký. To jsem nikdy nedělal a ani s tím nebudu začínat. Škoda promarněného času.“ V duchu už všechno naplánoval. „Víš ty co? Ať to tedy probíhá podle všech regulí. Zasnoubíme se. Teď je prvního srpna, tak co se vzít na vánoce? To máš skoro za pět měsíců. A jestli si to do té doby stačíš rozmyslet, pořád ještě bude čas všechno zrušit. Jak se ti zdá tenhle plán?“ a v duchu zatím horečně přemítal, jaký koupit prsten pětikarátový sedmi osmi deseti co si jen ona bude přát. Když ji vzal kolem ramen, usmívala se přes slzy.

„Jestlipak sis vůbec všiml, že jsme se spolu ještě ani nevyspali?“

„Promiň, chybička na mé straně.“ Nijak to s ním neotřáslo, k zamyšlení ho to však přimělo. „Stejně jsem o tom chtěl s tebou promluvit. Myslíš, že bys v nejbližších dnech sehnala hlídání? Ne, že bych tu naši kočičku nemiloval, ale

„To se snad dá zařídit.“ Pořád jí to ještě bylo k smíchu, protože šlo o naprosto nejneuvěřitelnější věc, kterou vůbec kdy zažila. Byl tak nesmírně hodný a ona si mohla být jistá, že se k ní i k Jane bude chovat stejně fantasticky celý život. Co však bylo hlavní, milovala ho.

Až se tomu rozum vzpíral, že je možné se za pouhé tři týdny zamilovat. Tohle až oznámí Tracy, své přítelkyni ze školy, která za ni zaskakovala a teď by se co nejdřív měla vrátit z cesty po moři! Když odjížděla, byla Liz naprosto osamělá, a teď ji tu najde jako snoubenku hlavního ředitele obchodního domu Wolff. Nějak to nedávalo smysl.

„Ach ano, hlídání seženu docela jistě.“ Mlčky ji k’sobě přitiskl.

„Takže teď jsme snoubenci?“ Celý se tou novinou rozsvítil a ona ostatně také.

„Už to tak vypadá.“ Pořád sice tomu, co spolu vyvedli, nevěřila.

„Jak by se ti zamlouvalo mít svatbu devětadvacátého prosince? To je sobota.“ Pamatoval si to podle plánu, který si v obchodě nedávno sestavili. „Tak bychom byli s Jane na Štědrý večer a na líbánky si vyjedem na Havaj nebo tak.“ Liz musela přiznat, že je překonaná, šťastně přijímala jeho polibky a oběma to náhle začalo všechno připadat jako velice rozumné a smysluplné rozhodnutí. Vždyť se neděje nic víc, než že se sen promění ve skutečnost, že se našel ideální pár pár plánující sňatek nad banánovým pohárem, s malou Jane přihlížející jako jejich anděl strážný.

Bernie se sklonil, aby Liz znovu políbil, a ona v tom těsném objetí ucítila jeho srdce tlouci na svém. Oba si“ byli jisti, že to tak zůstane navždycky.

7. kapitola

Za dva dny Liz sehnala hlídání k Jane, a když mu to hned odpoledne volala, byla celá rudá rozpaky. Samozřejmě věděla přesně, o co mu jde, ale bylo jí trapně z nedostatku jisté spontánnosti. Ovšem s tou jedinou ložničkou, které vládla malá Jane, jim moc jiných možností nezbývalo. Paní na hlídání

měla přijít v sedm večer a slíbila vytrvat až do dvou po půlnoci.“Podobný termín dali tuším Popelce, ale snad se stihnem vrátit včas.“

„To je v pořádku, miláčku, s tím si starosti nedělej.“ Jedna z jeho padesátidolarovek přímo prosila, aby ji té paní podstrčil, když Liz zmizela, aby dala Jane pusu na dobrou noc. „Dneska se oblékni jako dáma z lepších kruhů.“

„A co ty nosí? Třeba podvazkový pás?“ Byla nervózní jak nevěstinka. Její nápad byl docela vtipný. „To zní slibně. Ale přes něj si vezmi raději nějaké šaty, vyvedu tě na večeři.“

To ji zaskočilo, až doteď si představovala, že odjedou přímo do jeho bytu, kde si to své „poprvé“ honem odbudou. Trochu jí to připomínalo chirurgický zákrok. Napoprvé to byl stejně vždycky trapas, a tak jí jeho pozvání na večeři doslova nadchlo.

Večer se pro ni zastavil a rozjeli se do UÉtoile, kde už měl zamluvený stůl pro dva. Mluvil jako obvykle a ona pomalu přestávala být ve střehu. Vyprávěl o obchodě, o plánech na blížící se podzim, o propagaci a módních přehlídkách. Přehlídka u příležitosti začínající operní sezóny už proběhla a měla nesmírný úspěch a teď se chystají další přehlídky. Jeho práce ji okouzlovala a to tím víc, že byl velice zdatný obchodník. V obchodě vždycky vycházel ze zásad dobré tržní ekonomiky a to spolu s jeho neomylným instinktem pro progresivní módní trendy proměňovalo všechno, čeho se jen dotkl, ve zlato, jak aspoň říkával Paul Berman. Navíc se už kvůli svému vyhnanství přestával na firmu zlobit. Podle jeho výpočtů mají tady v Kalifornii k dobru nejmíň rok, aby se stačili vzít a užít si pár měsíců samoty, než se přestěhují do New Yorku a Liz okusí jeho matku na kratší vzdálenost. A do té doby tu možná už bude i dítě Důležité je i sehnat školu pro

Jane. Ovšem většinu těch myšlenek si nechával pro sebe, o stěhování do New Yorku už věděla a další podrobnosti s ní zatím neprobíral.

Nakonec na to měli před sebou celý rok a jejich prvořadou starostí teď byla svatba.

„A vážně chceš mít opravdové svatební šaty?“ Ta představa ho těšila, zrovna před dvěma dny viděl na přehlídce jedny, které by se k ní hodily přímo báječně.

„Takže to všechno je pravda?“

Přikývl a vzal ji pod stolem za ruku. Seděli vedle sebe na čalouněném sedátku a on s rozkoší vnímal její stehno vedle svého. V bílých hedvábných šatech její opálení vynikalo ještě víc a vlasy měla vysoko vyčesané do uzlu. Potěšilo ho, že si tentokrát nalakovala nehty, ale to ji neprozradil, když ji vděčně políbil na šíji. „Ano, všechno to je pravda. Víš člověk nějak vycítí, kdy jedná správně a kdy ne. Já to zatím poznal vždycky, jenže jsem nechtěl věřit vlastnímu instinktu.

Kdybych svůj šestý smysl poslechl, mohl jsem si ušetřit plno problémů.“ Tohle pochopit dokázala, jenom ji pořád vyvádělo z míry, že by do manželství měli skočit takhle naráz, i když v jejich případě to bylo v pořádku, a navíc pochybovala, že toho někdy budou litovat.

„Tolik bych si přál, abys cítila stejnou jistotu jako já, moje Liz,“ upíral na ni láskyplný pohled a jí srdce až usedalo. Bylo tak příjemné dotýkat se navzájem celou délkou nohy a jeho až do morku kostí vzrušovala myšlenka, že ulehne vedle ní. Zatím to ale bylo trochu předčasné, celý večer si naplánoval do nejmenších podrobností a ještě toho měli před sebou hodně.

„Asi je to k zbláznění, Bernie, ale já tu jistotu mám jenom si ji neumím pořádně vysvětlit.“ „Takhle to nejspíš v životě chodívá, Liz. Vždycky tu budou lidé, kteří spolu stráví třeba deset let, a pak náhle jeden z nich potká někoho úplně jiného a je z toho svatba do pěti dnů a to jen z toho prostého důvodu, že ten předchozí vztah nebyl ten pravý, zatímco u toho druhého to člověk rozeznal na první pohled.“

„To já všechno znám. Často už jsem o tom přemýšlela, jenom mě nikdy nenapadlo, že se něco takového přihodí i mně.“ K večeři měli kachnu, salát a soufflé. Později si přesedli do baru, kde Bernie objednal šampaňské, a bavili se stejně jako během uplynulých týdnů a myšlenky a toužení každého z nich se pomalu stávaly jejich společným vlastnictvím. Takhle báječný večer ani nepamatovala. Už jenom pouhá přítomnost Bernieho vyvažovala všechno minulé strádání - smrt rodičů, Chandler Scott jako hrdina děsivého snu, dlouhá samota po

Janině narození bez jediného přítele, který by jí podal pomocnou ruku. Ale teď tu byla s ním a všechno ostatní bylo pryč. Jako by celý její dosavadní život byl jenom přípravou na setkání s tímto mužem, který jí dělal pomyšlení. Teď už nezáleželo vůbec na ničem jiném.

Dopili šampaňské. Bernie zaplatil a potom ruku v ruce zamířili ke schodům. Ona se pustila k hlavnímu vchodu, ale on ji něžným stiskem paže nasměroval dál do hotelu. Nedošlo jí to, dokud nestáli u výtahu, kde ji sledoval s tím chlapeckým úsměvem, který nemohl zakrýt ani jeho plnovous.

„Co takhle zajít si nahoru najeden drink?“ Věděla, co má v plánu, ale tohle byla romantika i uličnictví zároveň. Rozjařeně šeptem svolila: „Pokud se to matinka nedozví“ Bylo teprve deset, a tak měla do návratu ještě celé tři hodiny.

Vyjeli do posledního patra a Liz ho sledovala ke dveřím přímo přes chodbu. Odemkl a ustoupil stranou, aby mohla vejít první. Byl to úchvatný pohled, předčil zdaleka všechno, co kdy viděla ať v kině, ve skutečnosti nebo ve snu. Všechno tu bylo bílé a zlaté a samé jemné hedvábí, plno krásných starožitností, broušený lustr jim jiskřil nad hlavami. Ostatní světla byla tlumená, vedle talířů s ovocem a se Sýrem hořely svíčky a ve stříbrném kbelíku se chladilo šampaňské.

Liz se nevěřícně rozhlížela kolem sebe, prostě sejí nedostávalo slov.

Měl takový vkus a byl tak mimořádně pozorný! „Pane Fine, vy jste jedním slovem úžasný Víte to vůbec o sobě?“

„Inu, pokud tu mají být naše líbánky, tak by se podle mne nemělo odbýt nic.“ A slovo také dodržel. Nikdo by to nezařídil líp než on.

Najal to apartmá hned v poledne, a než se rozjel za Liz, zašel se přesvědčit, že je všechno podle jeho představ. Pokojské nařídil, aby rozestlala, čekal tu roztomilý růžový župánek lemovaný peřím, růžové atlasové pantoflíčky a růžová noční košilka. Ta na Liz čekala až v druhém, také jen tlumeně osvětleném pokoji. Liz doslova vyrazilo dech, když spatřila ty nádherné věci vyložené na posteli, jako by tu čekaly na nějakou filmovou hvězdu, a ne na malou Lízinku O’Reillyovou z Chicaga. Když se mu s tím svěřila, vzal ji něžně do náruče. „Kdo že jsi? Malá

Lízinka O’Reillyová z Chicaga? No vidíš a co nevidět z tebe bude malá Lízinka Finova ze San Francisca.“ Začal ji nenasytně líbat a ona mu všechny polibky vracela. Položil ji opatrně na postel a vyprostil z růžového župánku. Poprvé mohli ukojit svůj hlad, ty tři týdny potlačované touhy je strhly jako vzedmutý příboj. Šaty skončily na zemi ve změti, jíž vévodil růžový župánek s péřovým lemováním.

Jejich těla se propletla a její ústa byla náhle všude, pokryla polibky celé jeho nedočkavé tělo. Všechny jeho nenaplněné sny se díky jí staly skutečností a on ji na oplátku ohromil dravostí své vášně, která je společně vynesla až k vrcholu, kdy volali po tom druhém, kdy toužili ještě, ještě, ještě víc až nakonec spočinuli v matně osvětleném pokoji naprosto vyčerpaní a ospalí. Opřela mu hlavu o rameno a on si pohrával s jejími dlouhými zlatými kadeřemi, které ji halily jako vzácná atlasová pokrývka.

„Věř mi, že nikdy jsem nepoznal krásnější děvče, než jsi ty!“

„A ty jsi zas krásný mužský, Bernie Fine - zevnitř i zvenčí!“

Najednou se jí hlas zadrhl, a i když mu dál hleděla zamilovaně do očí, vyprskla najednou smíchy. Našla totiž pod polštářem podvazkový pás z černé krajky ozbobený rudou růžičkou, který tam pro ni schoval. Zamávala s ním vítězně jako s trofejí, a když si ho kvůli němu oblékla, vrhli se znovu dychtivě jeden na druhého. Žádný z nich ještě neprožil nádhernější noc. Bylo už hodně po jedné v noci, když si spolu vlezli do vany a on si mezi mýdlovou pěnou pohrával s jejími ňadry.

„Jestli už nedáš pokoj, tak se odtud vůbec nedostaneme,“ varovala ho ospale a položila si hlavu na přepychový růžový mramor. Chtěla zavolat paní, která hlídala Jane, aby ji upozornila na pozdější návrat, ale Bernie jí konečně prozradil, že může být bez starosti. Liz celá zrudla. „Tak tys ji uplatil?“ Přišlo jí to hrozně k smíchu.

„Samozřejmě,“ tvářil se spokojeně a Liz ho za to políbila.

„Kdybys jen věděl, jak moc tě miluju, Bernie!“ Dělalo mu to velice dobře a ze všeho nejvíc s ní toužil strávit celičkou noc, ale uvědomoval si, že to opravdu nejde. Skoro začínal litovat, že naplánoval svatbu až na vánoce. To dlouhé čekání si neuměl představit, ale současně si vzpomněl, že zapomněl ještě na něco.

„Ty někam jdeš?“ Překvapeně vzhlédla, když celý od pěny vylezl z vany.

„Hned jsem zpátky.“ Dívala se za ním. Měl mužnou postavu s širokými rameny a dlouhýma, pěkně formovanýma nohama. To tělo ji tak vzrušovalo, že v podbříšku cítila touhu až hlodavou. Lehla si zpátky do vany, zavřela oči a čekala, až se vrátí. Jak vstoupil do vody, sjel jí dlaní po břiše a prsty vklouzl do jejího rozkroku, zatímco ji hltavě líbal a druhou rukou hladil po celém těle. Neměl ani čas dát jí, co přinesl, milovali se přímo ve vaně a celá růžově mramorová koupelna se rozezněla zvuky jejich vášně.

„No tak, pst,“ krotila ho celá rozchichotaná. „Ještě nás odtud vyhodí.“

„Spíš budou na chodbě vybírat.“ Roky se už necítil tak uvolněně a šťastně a jenom si přál, aby to nebralo konce. Nikdy. Ještě nepotkal ženu, která by sejí podobala. Jejich společnou touhu ještě umocňovala skutečnost, že se oba dva už dlouhou dobu s nikým nemilovali.

„Abych nezapomněl, něco jsem pro tebe přinesl, než jsi se na mne vrhla!“

„Já že se vrhla na tebe no dovol!“ Ale přesto sledovala jeho pohled, který ji na něco upozorňoval. S ním to bylo jako o nekonečných vánocích a ona se těšila, čím že ji překvapí tentokrát další župánky, podvazkové pasy a U vany stála krabice od bot, a když zvedla víko, spatřila pár zlatých pantoflíčků pokrytých velikými skleněnými perlami. Nejistě se usmála. Je to žert, nebo to má brát vážně?

„Že by mi je odkázala Popelka?“ Vypadaly hrozně laciné a dost nevkusné a ona pořád nemohla pochopit, co tím dárkem vlastně sleduje. Ale Bernie ji dál pozoroval rozesmátýma očima. Střevíčky byly polepené velikými hranatými kusy skla a na jednom z nich se houpal ještě větší skleněný kamínek na zlaté obroučce. „Ach můj bože!“ vydechla, když konečně poznala, o co se jedná. „Můj bože?“

Napřímila se a zoufale se na něj podívala. „Bernie! To přece nemůžeš“ Ale mohl a ona byla svědkem. Obrovský diamantový prsten pečlivě připevnil k třpytivým pozlátkovým ozdůbkám, takže se zpočátku ztrácel v lesku těch příšerných skleněných perel. Ona však prsten rozeznala a teď držela pantoflíček a usedavě plakala. Tiše vstal a prsten uvolnil. Slzy se jí po tvářích jen valily a ruce se jí celé třásly, když jí ho navlékal na prst. Měl víc jak osm karátů a už v obchodě si byl jistý, že krásnější prsten ještě neviděl. „Ach Bernie“ Přitiskla se k němu a on ji hladil po vlasech, líbal a pak z ní něžně smyl mýdlo a v náručí ji odnesl na postel, kde se s ní miloval. Ale tentokrát to bylo nesmírně jemné a pomalé milování jako tichý vzdálený zpěv nebo pomalý a plachý tanec až je ten společný něžný pohyb vyčerpal a ona se rozechvěla návalem rozkoše a spolu s ní dosáhl svého vrcholu i on.

Domů se dostala až v pět hodin ráno, upravená a čisťounká, jako kdyby celou noc strávila na školní konferenci. Těžko by někoho napadlo, co dělala celou noc. Omluvila se paní na hlídání za pozdní příchod, ale ta omluvy odmítala, že je to v pořádku, a obě věděly, proč je to tak. Stejně ta žena většinu noci v obýváku prospala, takže teď tiše odešla a Liz v pokoji osaměla„ vyhlížela z oken na letní opar nad městem a s nekonečnou něhou myslela na muže, za něhož se má provdat, na šťastnou náhodu, která jí ho přivedla do cesty. Na prstě jí jiskřil obrovský diamant a jí do očí vhrkly slzy. Sotva se dostala do postele, vytočila jeho číslo a celou hodinu si tichoučce a romanticky povídali. Jeho nepřítomnost byla nesnesitelná.

8. kapitola

Po společném výletě k jezeru Tahoe, kde všichni spali poslušně ve svých vlastních ložnicích a kde Liz několikrát hlasitě zatoužila, kdyby tak mohli být pořád pohromadě, začal Bernie naléhat, aby si v

obchodě vybrala šaty na zahájení operní sezóny. Budou sedět v lóži, a navíc je tato příležitost hlavní událostí společenské sezóny v San Franciscu.

Věděl velice dobře, že Liz v šatníku nemá nic dostatečně elegantního, a přál si, aby si vybrala něco opravdu výjimečného.

„Využij toho, že máš v obchodě protekci, drahoušku! Těch sedm pracovních dní v týdnu se mi přece taky musí nějak vrátit!“ Samozřejmě ani pro něj nebylo žádné zboží zadarmo, ale na pořádnou slevu nárok měl a bylo to ostatně poprvé, kdy jí s radostí využil v její prospěch.

Zašla tedy do obchodu a vyzkoušela si tucty šatů, než sejí zalíbily jedny od italského návrháře, kterých si předtím povšiml i Bernie.

Široká sukně ze sametu koňakové barvy splývala až k zemi, a celé byly hustě pošité zlatými korálky a kamínky, které byly nejspíš polodrahokamy. Liz se zdály nejdřív moc přezdobené a připomněly jí ty bizarní pantoflíčky, které dostala se zásnubním prstenem, ale sotva je vzala na sebe, uvědomila si, co je to za nádheru. Tím odvážným výstřihem, nabíranými rukávy a dlouhou rozevlátou sukní s malou vlečkou vycházely střihem z renesanční tradice. Jak se tak procházela velkou krejčovskou dílnou návrhářského salónu, připadala si jako královna a tiše se chichotala. Náhle se však lekla. Z otevřených“dVeří dílny se ozval známý hlas.

„Tak copak jsi objevila?“ Oči nad plnovousem se mu při pohledu na ni rozzářily. Už když dorazily z Itálie, způsobily v návrhářské dílně pěkný poplach a taky patřily k tomu nejdražšímu v celém obchodě, ale s tím si teď hlavu nelámal. Její oslnivý zjev ho doslova hypnotizoval, a když vezme v úvahu možnost slevy, tak si to může dovolit. „No tohle! Ten návrhář by tě měl vidět!“ I prodavačka vypadala stejně potěšeně, však byla radost pozorovat, jak jí šaty padnou a jak podtrhují jemnost její bronzově nazlátlé pleti, modř očí i dokonalou postavu. Bernie k ní přistoupil a s jemnou látkou v dlaních neodolal a políbil ji. Za prodavačkou se honem zavřely diskrétně dveře, zmizela s tichou poznámkou, že sejde , ještě po něčem poohlédnout nějaké střevíčky k těm šatům“ Jako zkušená prodavačka zvládala všechny situace bravurně.

„To se ti v nich vážně tolik líbím?“ Liziny oči si v lesku nijak nezadaly s drahokamy na jejích šatech, když se před ním zatočila a celou dílnou se rozlehl její zvonivý smích. Srdce mu pukalo samou pýchou nad tou nádhernou podívanou a už se nemohl dočkat chvíle, kdy se s ní pochlubí na opeře. „Jedním slovem fantazie. Jako by to ušili přesně pro tebe. Co by se ti k tomu ještě líbilo?“ Zrudla i pod opálením. Smála se na něj dál, ale věděla, že ho nesmí zneužívat. „Au nic. Sice jsem ještě neviděla cenovku, ale neměla bych je chtít.“ Už jenom podle látky bylo znát, že to jsou velice drahé šaty, ale bylo zábavné si je alespoň vyzkoušet, a i když věděla o možnosti slevy, tak by ani ve snu neuvažovala

Pohled na ni byl okouzlující a on si náhle vzpomněl na Isabelu

Martinovou a uvědomil si ten propastný rozdíl mezi oběma děvčaty.

Jedné bylo všechno pořád málo, druhá se ostýchala vzít cokoliv.

Vybral si dobře. „Vy si je přece nemusíte kupovat, paní O’Reillyová.

Ty šaty vám daruje váš budoucí manžel a k tomu všechno, co si jen račte přát.“

„Ale Bernie, to přece“

Zavřel jí ústa polibkem a pak zamířil ke dveřím. Před odchodem se ještě ohlédl. „Vyber si k těm šatům nějaké střevíčky, miláčku. Až s tím budeš hotová, zastav se nahoře v kanceláři, zajdeme si spolu na oběd.“ Zmizel se svým spokojeným výrazem právě ve chvíli, kdy se vracela prodavačka s náručí .dalších šatů, které by snad mohly Liz zaujmout, ale ta jiné zkoušení už kategoricky odmítla. Spokojila se s tím, že si vyhledala střevíčky k šatům, nádherný pár z atlasu v barvě staré brandy, posázený kameny téměř totožnými s těmi na šatech.

Jako by je někdo záměrně vyrobil, aby se navzájem doplňovaly. Liz si vítězně zašla nahoru pro Bernieho a cestou na oběd nadšeně horovala, jak jsou ty střevíčky báječné a jak fantastické jsou ty šaty a jak je celá pryč z toho, že ji Bernie tak rozmazluje. Ruku v ruce došli až k Trader Vic’s, kde dlouho a v poklidu obědvali, smáli se a škádlili až do tří hodin. I potom odcházel velice nerad a Liz

utíkala pro Jane ke známým. Honem si ještě užívali volna, než příští pondělí zase začne škola. Vždyť už měli jenom pár dní.

Teď však měla Liz plnou hlavu opery a v pátek odpoledne zašla ke kadeřníkovi a zvládla i manikýru, aby pak o šesté vklouzla do těch kouzelných darovaných šatů. Opatrně zatáhla zip a v úžasu se na sebe zadívala. Vyčesané vlasy měla přichycené zlatou síťkou, kterou objevila při dalším nájezdu k Wolffovi, pod těžkými sametovými sklady vykukovaly rozkošné střevíčky. U domovních dveří cinkl zvonek a v ložnici se objevil Bernie v bílé vázance, ve fraku, s nažehlenou náprsenkou bělostné košile a s diamantovými knoflíčky po dědečkovi.

Vypadal jako z jiného světa.

„Můj bože, Liz“ Už jenom pohled na ni mu vyrazil dech. Opatrněji políbil, aby jí nerozmazal nalíčení. „Strašně ti to sluší!“ zašeptal, protože ve dveřích se objevila Jane, na kterou chvilku pozapomněli.

„Připravena?“

Přikývla, ale v tom si všimla dcerušky. Jane je pozorovala značně nevraživě. Bylo sice prima, že to mamince tolik sluší, ale na druhou stranu, co se mají spolu co kamarádit tak moc. Leželo jí to v hlavě už od výletu k jezeru Tahoe. Liz pochopitelně počítala s tím, že ji bude muset do všech těch plánů zasvětit, a měla z toho trochu strach. Co když se Jane nebude blížící se svatba vůbec zamlouvat? Bernieho má sice ráda, ale to přece samo o sobě není žádná záruka. Navíc ho Jane považovala spíš za svého než za matčina kamaráda.

„Tak dobrou noc, kočičko,“ šla ji Liz políbit, ale Jane se uraženě otočila a na Bernieho se ani nepodívala. Liz to trochu dělalo starosti, ale Berniemu radši nic neříkala. Nechtěla pokazit ten kouzelný večer.

Nejdřív zašli na večeři do Muzea moderního umění a v mžiku je smetl dav luxusně oblečených žen, samý šperk, a hejno fotografů slídících po kořisti. Liz to však nezaskočilo, tvářila se jako ve svém živlu a pyšně se Berniemu tiskla k paži, zatímco kolem nich křižovaly blesky z fotografických aparátů. Věděla, že míří i na ně, Bernie jako ředitel nejvybranějšího obchodního domu ve městě byl pochopitelně proslulou osobností, navíc většina přepychově oblečených žen v tom davu byly jeho věrné zákaznice. Muzeum mělo k této slavnostní příležitosti překrásnou výzdobu, plno stříbrných a pozlacených balónků a stromky nastříkané zlatou barvou. U každého místa k sezení čekala vkusně zabalená pozornost, kolínská pro pány a roztomilá lahvička parfému pro dámy, jak jinak než od Wolfa. Jejich obaly se daly rozeznat už zdálky.

V obrovském sálu se stoly vzrostla tlačenice ještě víc, a když Bernie

Liz něžně stiskl paži, usmála se na něho přesně v té vteřině, kdy se stali středem pozornosti dalšího fotografa.

„Bavíš se, miláčku?“ Přikývla, ale nebyl to ten pravý výraz pro její pocity. Kolem nich vřela úžasná změť přepychových večerních toalet a šperky by se dalo naplnit hezkých pár vozíků, kdyby to někomu stálo za pokus. Ale nad vším vládla radostná a vzrušená atmosféra, každý si do důsledků uvědomoval, že je součástí významné společenské události.

Bernie s Liz seděli u stolu vedle manželů z Texasu, ředitele muzea s manželkou, jedné významné Wolfovy zákaznice s jejím pátým manželem a vedle primátorky města a jejího muže. Sešlost to byla rozhodně zajímavá a při večeři a potom při víně tu zněla zábavná a jiskřivá konverzace, všichni si vyměňovali své názory na právě končící léto, na výchovu dětí, cestování, a jak zpíval Placido Domingo, když ho slyšeli naposledy. Ten totiž přiletěl do San Francisca, jenom aby spolu s Renatou Scottovou zazpíval Traviatu. Milovníci opery si určitě přijdou na své, i když v tom davu jich bylo až kupodivu málo, protože móda úspěšně převládla nad vášní pro hudbu. Bernie o této události slýchal celé měsíce předem, ale hlavu si s tim nelámal.

Prostě se teď dobře bavil a užíval si Liziny přítomnosti při této nevšední příležitosti. A pokud snad jde o Dominga a Scottovou, to už byla jenom šlehačka navrch, alespoň v jeho případě. V opeře se vůbec nevyznal.

Když však později přicházeli nádvořím ve tvaru podkovy k budově

Opery, i na něj zapůsobila výjimečnost toho okamžiku. Fotografové tu byli jasně v přesile a nikdo, kdo vstoupil do budovy, neunikl jejich pozornosti. Navíc venku kordony policistů držely v patřičné vzdálenosti nepřehledné davy zvědavců, kteří přišli okukovat elegantní návštěvníky zahajovacího večera. Berniemu to připomínalo promoci na univerzitě, jenže tady se pozornost místo na děkana soustředila na něj. S povznášejícím pocitem chránil Liz před nárazy tlačenice a mířil s ní do budovy a tam nahoru do poschodí, kde byla jejich lóže. Bez problémů našli svoje sedadla a zjistili, že je obklopují samé známé tváře, alespoň pokud jde o ženy. Všechny totiž nakupovaly u Wolffa. To bylo příjemné zjištění, zvlášť když si uvědomil, kolik šatů z jejich obchodu už viděl od začátku večera. Liz tu však svojí krásou rozhodně vynikala, její pohádková renesanční róba i vlasy spoutané zlatou síťkou byly cílem mnoha obdivných pohledů. Pocítil bolestivou touhu ji políbit, a když zhasla světla, alespoň jí stiskl dlaň a celé první jednání ji držel za ruku. Domingo a Scottová vytvořili dokonalou pěveckou dvojici. Ten večer byl prostě fantastický v každém směru.

Připojili se v baru k ostatním, šampaňské tam teklo proudem a fotografové opět nevěděli, kam dřív skočit. Všiml si, že Liz bude nejméně na patnácti snímcích, alejí to nevadilo ani v nejmenším. Dál se tvářila plaše a nepřístupně. Jeho přítomnost jí dávala pocit bezpečí, zatímco ona v něm zase budila touhu chránit ji před celým světem.

Podal jí sklenici šampaňského. Upíjeli a sledovali tu záplavu lidí a pak se Liz najednou rozesmála. „Nezdá se ti to trochu legrační?“

Pobaveně souhlasil, protože legrační to opravdu bylo. Ta přemrštěná elegance a lidé s důležitým výrazem, člověk by málem začal věřit, že se ocitl ve světě, kde tohle všechno je hlavním cílem existence. „Ale stejně, po těch všedních dnech to je příjemná změna, viď?“

Usmála se na souhlas. Zítra ráno bude v Safeway dělat svůj pravidelný týdenní nákup a pondělí ji zastihne u tabule psát příklady vět jednoduchých. „Všechno to ostatní se teď zdá neskutečné.“ „To bude nejspíš pod kouzelným dojmem opery.“ Význam celé této události mu lichotil stejně jako skutečnost, že on sám tu hraje nemalou roli, ale ze všeho nejvíc ho blažilo, že se může všeho účastnit právě s ní. Po této stránce to byl nový zážitek a on toužil mít s ní takové zážitky donekonečna. Než ale mohl ještě něco dodat, světla potemněla, znovu se rozzářila a zdálky zazněl zvonek. „Měli bychom se vrátit na místa.“ Oba odložili sklenice, ale dobře si povšiml, že byli výjimkou. Když se vydali za naléhavým hlasem zvonku, většina diváků pokračovala dál v zábavě a v popíjení u baru. I tohle byla nakonec součást zdejší tradice. Zábava u baru měla mocnější kouzlo než hudba.

Během druhého jednání byly tedy lóže poloprázdné, zato v baru to bujaře vřelo, když se tam ukázali o druhé přestávce. S provinilým pohledem Liz potlačila zívnutí.

„Už jsi unavená, viď, miláčku?“

„To víš, trochu přece jen to je namáhavý večer.“ Ale věděli oba velice dobře, že ještě zdaleka nekončí. Čekala je další večeře u Trader

Vic, Bernie patřil mezi jejich stálé zákazníky. Pak ještě chtěli na chvilku zapadnout na ples v City Hall. Počítal, že dřív než ve tři ve čtyři ráno se domů nedostanou. Vždyť tento večer bude zářit v řetězu dalších společenských událostí celé sezóny jako největší diamant v nádherné čelence. Po posledním jednání už na ně venku čekalo auto a pohodlně usazeni spěchali na večeři. I ta jim připadala výjimečná, jak tak popíjeli šampaňské, jedli kaviár, polévku bongo a houby. Liz se rozesmála radostí, když si přečetla vzkaz na svém cukrátku pro štěstí:

„Vždycky ti budu splácet stejnou láskou, jako je ta tvoje.“

„To je ale vážně milé.“ Vypadala šťastně. Všechno to bylo jako krásný sen. Domingo a Scottová se svým doprovodem zrovna dorazili do stejného podniku a se vzrušeným hlasem se usadili u dlouhého stolu. Chodilo tam plno lidí pro autogramy a jim to zřejmě dělalo radost. Bylo to úžasné představení.

„Moc ti děkuju za ten báječný večer, drahoušku.“

„Ale vždyť ještě není u konce!“ Něžně se dotkl její ruky a dolil jí sklenku šampaňským, i když se smíchem protestovala.

„Ještě trochu a budeš mne odtud muset vynést!“

„Tak to bych ještě zvládl.“ Láskyplně ji vzal kolem ramen a mlčky jí připil. Zvedli se až po jedné a zamířili na operní ples, který proti dosavadnímu oficiálně vážnému průběhu večera působil jako jednoznačný kontrast. Liz tu zahlédla plno tváří známých z Muzea, opery, baru či restaurace, a nikdo se tu ani v nejmenším nenudil. I fotoreportéři se už tvářili uvolněně a účastnili se veškeré zábavy, protože už ulovili většinu snímků, které chtěli. Přesto pořizovali další a zrovna ve chvíli, kdy Bernie s Liz plavně kroužili při elegantním valčíku a její rozevláté šaty vypadaly přímo skvostně. Právě tahle fotografie se příští den objevila v ranním vydání - veliká fotografie Liz, jak v Bernieho objetí tančí na operním plese v City Hall. Její šaty byly vidět do posledního detailu, a navíc i její rozzářený obličej zdvižený k jeho tváři.

„Tobě se moc líbí, viď, maminko?“ Jane si podepřela bradičku dlaněmi. Liz nad těmi novinami třeštila u snídaně hlava. Domů se vrátila v půl páté, a když se pokoušela usnout, všechno se s ní jen točilo. Spočítala si, že během celého večera museli vypít nejmíň čtyři pět lahví šampaňského. Bylo to sice všechno úžasné, ale teď se jí při vzpomínce na perlivý nápoj zvedal žaludek. Rozhodně nebyla ve formě dohadovat se teď s malou Jane.

„Je přece moc milý a má tě rád, holčičko!“ Nic jiného se na to říci nedalo a taky by ji sotva co ještě napadlo.

„No, já ho mám taky ráda.“ Oči ji však prozrazovaly, zase tak moc jistá si nebyla. Přes léto se všechno najednou tak divně zamotalo a ona instinktivně vytušila vážnost jejich vztahu. „Proč s ním pořád chodíš někam pryč?“

Liz hleděla na dcerku přes šálek kávy a snažila se nevnímat tu třeskutou bolest v hlavě. „Mám ho ráda, víš.“ Ale k čertu se vším, tak to přece vyslov! „Vlastně jsem do něj zamilovaná.“ Žena a holčička se na sebe dívaly. Liz o svém citu věděla už dávno, ale pro Jane to byla novinka a moc se jí nezamlouvala. „Prostě ho miluju.“ Zatřásl se jí hlas a to ji rozčililo.

„No a? No a co má být?“ Jane chtěla utéci od stolu, ale matčin pohled ji zarazil.

„Co je na tom tak špatného?“

„Já přece neříkám, že to je špatný!“

„Ale ano, už tím, jak se chováš. Přece víš, jaký je do tebe blázen, ne?“

„Jo? A jak to můžeš vědět?“ Oči Jane tonuly v slzách a Liz si myslela, že se jí hlava rozskočí. „Vím to, protože mi to prozradil.“ Liz si přisedla k Jane a váhala, co všechno jí může svěřit. Toužila říci jí úplně všechno. Stejně to jednou musí být, tak ať to má za sebou. Přitáhla si Jane k sobě na klín.

Dětské tělíčko bylo napjaté a ve střehu, ale nebránilo se. „Chce si nás vzít, víš?“ Matčin hlas v tom tichém pokoji zazněl velice něžně a Jane už své slzičky neovládla. Zabořila vzlykající tvářičku do matčiny náruče a zoufale se k ní přitiskla. Ani Liz se pláči neubránila, když tak chovala holčičku, která bývala jejím děťátkem a v jistém smyslu jím pořád zůstane. „Moc ho miluju, ty moje maličká.“ „A proč? Proč si ho musíme brát? Vždyť je nám spolu dobře!“

„Opravdu? Ty jsi nikdy nechtěla mít tatínka?“

Pláč na chvilku přestal. „No, někdy jo. Ale stejně jsme si vystačily i bez něj.“ Pořád hýčkala představu nepoznaného otce, toho „báječného herce“, který zemřel, když byla ještě maličká. „Třeba nám bude s tatínkem líp. Přemýšlela jsi o tom vůbec někdy?“

Ale Jane jí dál v náručí pofňukávala. „Budeš s ním muset spát v posteli a já si už k tobě nebudu moct o víkendu vlézt?“

„Ale proč bys nemohla?“ Obě však věděly, že to všechno bude jiné, na jednu stranu smutnější, ale v něčem zase šťastnější. „Jenom si představ, co všechno spolu budem podnikat výlety na pláž a vyjížďky autem a třeba i lodí, no jenom si vzpomeň, jaký je hodný.“

S tím vším by Jane souhlasila. To je všechno skutečně pravda, byla příliš spravedlivá, aby to

neuznala. „Asi ho přece jen trochu ráda mám i s těma vousama“ A potom se důvěřivě usmála přes slzy a položila matce otázku, která za tím vším vlastně stála. „A když teď budeš mít jeho, nepřestaneš mě mít ráda? Budu pořád tvoje?“

„Ach, to se přece rozumí.“ Liziny tváře se zalily slzami. „Vždycky tě budu mít ráda. Vždycky, vždycky.“

9. kapitola

Jane a Liz se pustily do shánění časopisů s módou pro nevěsty, a když se konečně vypravily k Wolffovi koupit si na svatbu šaty, malá Jane už neprotestovala, a dokonce se začínala těšit. Hodinku pročesávaly dětské oddělení a nakonec skutečně našly šatečky, po kterých holčička toužila. Byly z bílého sametu, v pase měly růžovou atlasovou stuhu a růžové poupátko u límečku. Stejný úspěch měly i při výběru svatebních šatů pro Liz. Nákup oslavili s Berniem společným obědem. Následující týden se ta novinka donesla i Paulu Bermanovi do New Yorku. V obchodě si nic utajit nedá a Bernie byl u Wolffa natolik důležitá osobnost, že ho měl na očích každý. Berman mu ihned zvědavě i pobaveně volal.

„Tak co se mi vlastně tají?“ Znělo to rozjařeně a Bernie náhle pocítil ostych.

„Nic tak důležitého.“

„Ale jdi, prý tě Amórek na západním pobřeží konečně dohonil!

Jsou to drby, neboje to pravda?“ Přál by si, aby jeho dlouholetý přítel měl konečně trochu štěstí. Ale Bernie si jistě vybral rozumně a Berman by tu dívku moc rád poznal.

„Je to tak, ale chtěl jsem ti to oznámit sám, Paule.“

„No tak sem s tím. Co je zač? Vím o ní jen tolik, že si ve třetím patře koupila svatební šaty.“ Teď už se smíchy neudržel. Ten jejich svět je vážně malý a všechen vývoj v něm obstarávají drby a pomluvy.

„No, jmenuje se Liz a učí druháky. Pochází z Chicaga, sem se přistěhovala až později. Je jí sedmadvacet a má moc roztomilou holčičku Jane, té je pět. A brát se budeme hned po vánocích.“ „To všechno zní zatím docela slibně. A jaké má příjmení?“

„O’Reillyová.“

Paul zařval. S paní Finovou už měl svoje zkušenosti.

„Jak se na to tváří tvoje matka?“

Bernieho to taky pobavilo. „Ještě o tom ani neví.“

„No tak to nám dej včas vědět, až to zjistí. To bude slyšet rachot až sem k nám. Nebo že už by neměla takovou razanci?“

O to strach nemám.“

„No, v každém případě ti přeju hodně štěstí. Až sem příští měsíc přijedeš, doufám, že mi tu svou Liz představíš?“ Bernieho čekala cesta do New Yorku a potom do Evropy, ale Liz s ním jet nechtěla. Musí být ve škole a starat se o Jane a také hledali pronájem vhodného domu. Nemělo cenu něco kupovat, když se budou za chvíli stěhovat do New Yorku.

„Myslím, že bude mít plno práce tady. Ale samozřejmě na svatbě budeš srdečně vítán.“ Už si objednali i pozvánky, jak jinak než u Wolffa. Samotná svatba měla být menší, nějakých padesát až šedesát lidí maximálně. Počítali s jednoduchým obědem a hned nato s odletem na Havaj. Lizina přítelkyně ze školy, Tracy, slíbila, že se na tu dobu nastěhuje do jejich nového domu a pohlídá Jane, takže v tomhle ohledu starosti mít nemuseli.

„Kdy že to tedy bude?“ Bernie mu prozradil přesné datum. „Přišel bych moc rád. Ale teď už tě to zpátky do New Yorku tolik nepotáhne, nemám pravdu?“

To Bernieho poplašilo.

„To bych tedy neřekl. Chtěl bych během téhle cesty vytipovat pro Jane nějakou dobrou školu a Liz by se na ni šla na jaře podívat.“

Snažil se na Hermana takhle tlačit ohledně termínu jeho návratu, ale ten na to neřekl nic. Moc povzbudivé to tedy nebylo. „A příští září bychom ji tam chtěli zapsat.“

„No v každém případě se za pár týdnů sejdem v New Yorku.

A hodně štěstí!“ Bernie chvíli civěl jen tak do prázdna. Večer si o tom promluvil s Liz. Měl vážné starosti.

„Jen ať si ksakru nemyslí, že mě tu upíchnou na tři roky jako tenkrát v Chicagu!“

„A nemůžeš si s ním o tom promluvit, až budeš na východě?“

„To taky rozhodně udělám?“

Jenže když na to v New Yorku zavedl řeč, stejně Bermana nedonutil, aby se vyjádřil nějak určitě. „Ještě pár měsíců, Bernarde. Musíš to tam dát pořádně do kupy, dohodli jsme se tak, ne?“ „Všechno tam šlape jak hodinky a jsem tam už osm měsíců!“

„Ale samotný obchod funguje teprv pět. Musíš to vydržet ještě tak rok. Vždyť víš sám, že se tam bez tebe neobejdeme! Dokážeš tomu kšeftu vtisknout jeho specifickou tvář, která mu vydrží celé roky.

V tom tě nikdo nepřekoná!“

„Ještě rok. To je ale příšerně dlouho!“ Berniemu to v tuto chvíli připadalo jako celý život. „Tak víš co, přijď si promluvit za půl roku.“ Paul ho jednoduše odmítl a Bernie opouštěl obchodní dům v pramizerné náladě. Na setkání s rodiči to rozhodně nebylo to pravé rozpoložení. Měli schůzku v La Cóte Basque, protože předem vzkázal, že tentokrát to do Scarsdalu nestihne. Bylo mu jasné, jak matka prahne po setkání.

Odpoledne jí koupil dárek, krásnou béžovou kabelku z krokodýlí kůže a se sponou z tygřího oka, což byla novinka od Gucciho. Bylo to spíš umělecké dílo než praktická kabelka a matce by se mohla líbit.

Když ale z hotelu zamířil k restauraci, měl hlavu plnou starostí, V New Yorku byl takový nádherný říjnový večer spíš vzácností, ale v San Franciscu je takhle celý rok. New York však výjimečností dnešního vlahého podvečera získával nové kouzlo.

Všechno kolem vřelo životem, svištěly tu taxíky, ozývalo se houkání klaksonů a nebe bylo jako vymetené. Dámy v elegantních šatech mířily od taxíků spěšně do restaurací, vystupovaly a nastupovaly z limuzín zahalené do zářivě barevných kožešin a odjížděly do divadel, na koncerty či na večírky. V jediném okamžiku si bolestně připomněl všechno, co už osm měsíců zoufale postrádal, a zatoužil mít tu vedle sebe Liz. Příště ji rozhodně musí vzít s sebou. Když bude mít jen trochu štěstí, podaří se mu další služební cestu naplánovat na velikonoční prázdniny.

Rychle zabočil do La Cóte Basque a zhluboka nasál kultivovanou atmosféru své oblíbené restaurace. Malby na stěnách mu nikdy nepřipadaly tak pěkné a měkké světlo dopadalo na černě oděné a vkusně ošperkované ženy, které tu posedávaly na čalouněných sedadlech, sledovaly příchozí a vesele se bavily s hloučky mužů v šedých oblecích, jež tu zřejmě zastupovaly úlohu uniformy pro lidi úspěšné a bohaté.

Pozdravil maitre ďhotel a pátral po rodičích. Čekali už u čtyřmístného stolu až vzadu, a sotva k nim přistoupil, matka se mu s úzkostným výrazem v tváři pověsila na krk jako tonoucí.

Podobný styl uvítání ho vždycky uvedl do rozpaků, i když později míval výčitky svědomí, že se na ni netěší.

„Nazdar, mami.“

„To mi po těch osmi měsících řekneš jenom tohle? Nazdar, mami?

To je podle tebe uvítání?“ Zatvářila se ukřivděně a současně bleskově přesunula manžela na židli, aby mohla mít Bernieho u sebe na čalouněném sedátku. Když ho matka plísnila za nedostatek synovské lásky, měl pocit, že úplně každý v místnosti poslouchá.

„Mami, jsme přece v restauraci, tady se prostě nemůže hrát divadýlko, chápeš?“

„Tak tomuhle ty říkáš divadýlko? Nevidíš svou matku osm měsíců, ani ji pořádně nepozdravíš a jejímu přivítání říkáš divadýlko?“ Nejradši by vlezl pod stůl. Na pět metrů ji museli slyšet všichni. „Ale v červnu jsme se přece viděli!“ Schválně tlumil hlas, ale radši měl mlčet úplně.

„To ale bylo v San Franciscu!“

„Místo snad není na závadu!“

„Ale samozřejmě, že je, když máš tolik práce, že sis na mne ani čas neudělal!“ Tenkrát bylo slavnostní zahájení prodeje v novém obchodním domě a on si na ně i přesto nějaký čas vyšetřil. Ovšem to ona neuznala.

„Vypadáš moc dobře, maminko!“ Nejvyšší čas změnit téma. Otec pil bourbon, před matkou stál rob roy a Bernie si objednal kir.

„Co to máš za pití?“ Ona toho podezřívání nenechá!

„Dám ti pak ochutnat, je to velice lehké. Fakt, mami, vypadáš báječně.“ Pořád se nevzdával, ale dost ho mrzelo, že se s ním baví vždycky jenom matka. Už si ani nevzpomínal, kdy si mohl s otcem pořádně popovídat. Skoro se divil, že si tu otec nečte svoje oblíbené lékařské časopisy.

Přinesli mu nápoj, Bernie usrkl a nabídl sklenku matce. Ona však pochopitelně odmítla. Nemohl se rozhodnout, jestli má o Liz mluvit před jídlem nebo až po něm. Pokud s tím počká, tak mu matka vyčte, že to nečestně tajil celý večer. Jenže když s tím vyrukuje teď hned, může matka ztropit scénu a pokračovat v tom celý zbytek večera.

Později by to bylo snazší, ale teď to bude čestnější. Dal si pořádný doušek a skočil do toho po hlavě. „Mám pro tebe prima zprávu, mami.“ Překvapilo ho, že se mu chvěje hlas. Vytušila, že půjde o něco vážného a zaostřila na něho svůj dravci pohled.

„Přeložili tě zpátky do New Yorku?“ Tahle otázka ťala do živého.

„To ještě nějaký čas potrvá. Tohle je něco lepšího.“

„Snad jsi zase nepovýšil?“

Zadržel dech. Musí ty hádanky zarazit. „Ne, ale budu se ženit.“

Najednou se zastavil čas. Zůstala na něj nehnutě zírat, jako by ji někdo vypnul. Měl dojem, že to mlčení trvá dlouhé minuty. Pak znovu našla řeč, otec však mlčel dál jako obvykle.

„Mohl bys nám to laskavě vysvětlit?“

Chovala se, jako by zjistila, že seděl za překupnictví s drogami.

Kdesi hluboko v něm začal narůstat vztek. „Je to báječné děvče. Bude se ti líbit, uvidíš sama. Je jí sedmadvacet a je vážně moc hezká, dělá učitelku ve druhé třídě,“ to aby dokázal, že po téhle stránce je všechno v pořádku, že nesbalil žádnou hopsandu či barovou číšnici nebo striptérku. „A má malou holčičku, ta se jmenuje Jane.“

„Takže je rozvedená.“

„Ano. Jane je už pětiletá.“

Matka zkusila zachytit jeho oči, nebyla to snad nějaká narážka?

.“A jak dlouho už se znáte?“

„Co jsem v San Franciscu,“ zalhal a připadal si jako malý kluk.

Radši vytáhl fotografie. Byly to velice vydařené snímky obou děvčat z pobytu na Stinsonské pláži. Podal je matce a taje zdánlivě lhostejně předala otci, který mlčky obdivoval hezkou mladou ženu s holčičkou, zatímco Ruth Finova ze svého syna nespustila oči, odhodlaná zjistit i to nejhorší. „Tak proč jsi nám ji v červnu nepředstavil?“ Nejspíš nechtěl přiznat, že má zaječí pysk nebo hrb, či dokonce manžela na krku!

„To jsem ji vlastně ještě neznal.“

„Cože! Znáte se sotva pár týdnů a už by ses ženil!“ Tím ovšem předem zavrhla možnost cokoliv vysvětlit. Teď zamířila přímo k jádru celého problému, ale třeba to bylo lepší. Aspoň si to odbude najednou. „A je vůbec Židovka?“

„No, to není.“ Matka málem omdlela a vypadala tak směšně, že se skoro rozesmál.

„Přestaň se tak tvářit, mami. Sama víš, že každý nemůže být Žid!“

„Jejich pořád tolik, aby sis mohl vybrat děvče mezi nimi. Co je tedy vlastně zač?“ Ne že by na tom nějak moc záleželo, už si tím jenom sypala sůl do rány, ale dobře, bude mít za sebou všechno naráz. „Je u katolické církve: A jmenuje se O’Reillyová.“

„Můj bože!“ Přivřela oči a celá se zhroutila, takže na vteřinku se vyplašil, že vážně omdlela. V panice se obrátil k otci, ale ten nevzrušeně mávl rukou, že to nic nebude. Za chvíli zvedla víčka a pohlédla tentokrát na manžela. „Slyšels to všechno? Dochází ti vůbec, co chce udělat? Chce mě prostě zabít. A je mu to úplně jedno.“ Rozplakala se a sehrála zase komplikovaný výstup s hledáním kapesníčku v kabelce a s utíráním očí, zatímco lidé u nejbližších stolů se očividně bavili. Číšník chtěl vědět, jestli si přejí objednat večeři.

„Nejspíš bychom si měli něco dát,“ zkusil to Bernie mírně, ale ona se na něj utrhla.

„Copak ty jenom se najez! A mne klidně zatím může ranit mrtvice!“

„Nějakou polévku by sis dát měla,“ přidal se manžel.

„Musela bych se s ní zalknout!“ Bernie by ji klidně uškrtil sám.

„Ale mami, fakt je to prima děvče. Bude se ti zamlouvat, uvidíš!“

„Takže ty jsi už pevně rozhodnutý?“ Přisvědčil. „A svatbu chcete mít kdy?“

„Devětadvacátého prosince.“ Schválně se vyhnul slovu vánoce.

Ale rozplakalo ji to stejně.

„Všechno se už dohodlo, zařídilo i datum i to děvče a já se to dozvídám jako poslední! Kdy tě vůbec něco takového napadlo?

Nejel jsi nakonec do té Kalifornie jenom kvůli tomu?“ Bylo to úmor“ ne. Tenhle večer bude k nepřečkání.

„Seznámil jsem se tam s ní přece až dávno po odjezdu!“

„Ale jak? Kdo ti ji vůbec představil? Kdo mi to vůbec mohl udělat?“ Zrovna přinášeli polévku a ona už zase poplakávala.

„Poznali jsme se v obchodě.“

„A jak? Nejspíš na eskalátoru!“

„Proboha, mami, dej už s tím pokoj!“ Praštil do stolu a matka i lidé u nejbližšího stolu poskočili leknutím. „Budu se ženit. Tečka. Je mi pětatřicet. Beru si fantastickou holku a mezi námi, čerta by mi záleželo, jestli je nebo není třeba u buddhistů. Je to fajn ženská, prima kamarádka a bezvadná máma. Tohle všechno je pro mne dobré až moc!“ Vrhl se na svoji polévku doslova krvežíznivě. Matku ten výbuch vyvedl z míry.

„Je snad v jiném stavu?“

„Není.“

„Tak proč s tím ženěním tak pospícháš? Snad by to mohlo ještě chvíli počkat!“

„Už jsem čekal pětatřicet let a mám toho zrovna tak akorát!“

Vypadala velice sklíčeně. „A rodičům tě už představila?“

„Ne. Oba už nežijí.“ Na vteřinku se zdálo, že Ruth dívku lituje, ale před ním by to nahlas nikdy nevyslovila. Raději dál tiše trpěla a on si teprve při kávě vzpomněl na dárek. Podal jí balíček, ale zarputile potřásla hlavou a nevzala si ho.

„Na tenhle večer nechci mít žádné vzpomínky.“

„Jen si to vezmi. Je to něco opravdu pěkného.“ Měl sto chutí po ní tím dárkem hodit. Znechuceně si krabici vzala a štítivě ji odložila na vedlejší sedadlo, jako by šlo o časovanou nálož.

„Stejně tomu pořád nemůžu uvěřit!“

„Tomu se ani nediv, protože ještě nikdy v životě jsem neudělal takovéhle terno.“ Najednou na něho padl hluboký smutek z toho, že právě on má tak problémovou matku. Jak by to bylo nádherné, kdyby se radovala spolu s ním a upřímně mu popřála mnoho štěstí. S povzdechem se napil kávy a pohodlně si opřel záda. „Jestli jsem to správně pochopil, tak na svatbu nejspíš ani nepřijdeš.“ A začal nový záchvat pláče, tentokrát si slzy stírala rovnou do ubrousku. Obrátila se na manžela, jako by tu Bernie vůbec nebyl.

„Ani na své vlastní svatbě nás nechce, slyšíš?“ Plakala pořád hlasitěji a Bernie z toho byl na smrt unavený.

„Nic takového jsem přece neřekl! Jenom jsem myslel“

„Radši nemysli!“ usápla se na něho s podivuhodnou energií a znovu, hlavně kvůli manželovi, vklouzla do role nepochopené chudinky.

„Nikdy tomu neuvěřím!“ Lou ji chlácholivě popleskal po ruce a otočil se na syna.

„To víš, je to pro ni otřes, ale však ona se s tím časem vyrovná.“

„A co si o tom myslíš ty, táto? Je to podle tebe v pořádku?“ Zeptal se přímo, protože svým způsobem toužil po jisté formě otcovského požehnání. „To děvče je fantastické.“

„Přál bych ti, abys s ní byl hodně šťastný.“ Otec vypadal spokojeně. Znovu vzal Ruth za ruku. „Měl bych matku asi odvézt domů.

Bylo toho na ni moc.“ Pořád mlčela a teď začala rozbalovat dárek od Bernieho. Za chvilku vyprostila kabelku z hedvábného papíru.

„Je moc hezká.“ Žádné nadšení z toho ale nezaznělo. Pořád ještě synovi ukazovala, jak ji citově zdeptal. Kdyby se s ním za tohle mohla soudit, neváhala by ani chvilku. „Ale béžovou přece nenosím.“ Denně má něco béžového, ale Bernie to nechal plavat. Věděl, že příště ji uvidí právě s touto kabelkou.

„To je mi líto. Myslel jsem, že to bude něco pro tebe.“

Milostivě přikývla. Bernie prosadil, že zaplatí účet. Když vycházeli z restaurace, popadla ho za loket. „Kdy se tu zase ukážeš?“

„Nejdřív na jaře. Zítra letím do Evropy a z Paříže se vracím rovnou do San Francisca.“ Těmi dnešními výstupy mu otrávila celý večer, tak jakýpak soucit s ní.

„A nezastavíš se v New Yorku ani na jediný večer?“ Byla zřejmě upřímně zdrcená.

„Nemůžu to stihnout, musím být na důležité poradě. Uvidíme se na svatbě, tedy pokud přijdeš.“ Na, tohle neodpověděla, ale znovu se k němu otočila, než vyšla na ulici. „Přeji si, abys Díkůvzdání strávil s námi doma. Bude to naposledy.“ Prošla dveřmi a venku čekala na Bernieho odpověď. „Copak jdu, mami, do vězení? Akorát se budu ženit, takže jaképak naposledy. A doufám, že příští rok už budu zase zpátky tady, takže potom oslavíme Díkůvzdání všichni společně.“

„I s tou dívkou? Jakže jsi říkal, že se jmenuje?“

Zdrceně čekala na odpověď, ačkoliv by přísahal, že si o „té dívce“ pamatuje každičké slovo, které tady padlo, stejně jako každý detail na fotografiích.

„Liz se jmenuje. Bude to moje manželka, tak si to, prosím tebe, zkus zapamatovat!“

Políbil ji a mávl na taxíka. Snažil se jejich odjezd urychlit co nejvíc.

Museli si zajet pro otcovo auto, které zaparkovali poblíž otcovy ordinace.

„Tak na Díkůvzdání opravdu nepřijedeš?“ Vykláněla se z taxíku, a když zavrtěl hlavou, znovu se rozplakala. Předstíral, že jí pomáhá, a nacpal ji honem do auta.

„Vážně to nejde. Zavolám ti, až se vrátím z Paříže, ano?“

„Musíme si přece promluvit o té svatbě!“ Visela ven z okénka a řidič začínal být nevrlý.

„Není co probírat. Bude to devětadvacátého prosince v chrámu svatého Emanuela a hostina bude v hotýlku v Sausalitu, Liz to tam má moc ráda.“

Matka by se určitě moc ráda zeptala, jestli ta dívka patří k hipíkům, ale na to jí nezbýval čas, protože Lou už dával řidiči adresu své ordinace.

„Ani nemám co na sebe.“

„Tak si něco pěkného vybereš v našem obchoďáku. Já už to nějak zařídím.“

Teprve teď jí došlo, o čem tu prve padla zmínka. Svatba v kostele.

„Ona se opravdu chce vdávat v kostele?“ Překvapilo ji to. Netušila, že katolíci jsou takových věcí vůbec schopni, a navíc přece byla rozvedená! Možná ji exkomunikovali nebo něco podobného. „Jistě. Přeje si mít svatbu v kostele. Uvidíš, jak moc ji budeš mít ráda, mami.“ Smířlivě jí stiskl ruku a ona se na něj usmála uslzenýma očima.

„Mazel tov.“ Teď už se skutečně usadila a odburáceli pryč přes dlažbu z kočičích hlav.

Nesmírnou úlevou až vydechl. Tohle má tedy za sebou.

10. kapitola

Den Díkůvzdání strávili u Liz společně s malou Jane a Lizinou přítelkyní Tracy, moc milou ženou dávno po čtyřicítce. Děti už měla dospělé, syn studoval v Yale a domů na prázdniny už nejezdil, a druhé dítě, dcera, se provdala do Filadelfie. Manžela ztratila už před čtrnácti lety, ale byla to taková veselá nepoddajná povaha, která má sice na každém kroku smůlu, ale nikdy neztrácí optimismus. Starala se o svou zahrádku a vášnivě ráda vařila, chovala kočky a pěkného labradora. Měla mrňavý byteček v Sausalitu. Liz se s ní spřátelila na počátku své učitelské kariéry. Tracy jí v těch prvních a nejtěžších letech pomáhala s Jane, vždyť Liz měla tehdy batole na krku a byla úplně bez koruny. Občas jí holčičku pohlídala, aby si tak přivydělala pár dolarů a mohla si vyjít do kina. Snad nikdo na celém světě nepřál

Liz její štěstí tolik, jako právě Tracy. Už bylo dohodnuto, že při svatbě bude zastupovat Lizinu zemřelou matku. Bernieho až zaskočilo, jak moc mu byla sympatická.

Byla vysoká a hubená, nosila ortopedické střevíce a pocházela ze státu Washington. New York v životě neviděla. Byla to srdečná a zemitá postava naprosto vzdálená jeho filozofickému přístupu k životu, ale věřila, že Liz potkalo ohromné štěstí. V tom měla ostatně pravdu. Bernie pro ni byl skutečně jako stvořený, přesně jako její manžel pro ni samotnou. Byli jako vyřezaní z jednoho kusu dřeva, jako by do sebe zapadali tak dokonale, že navenek tvoří jeden celek.

V tomhle nemohl jejího muže nahradit nikdo a ona už dávno nechala hledání. Její prostý život v Sausalitu ji uspokojoval, pár přátel tu bylo a byly tu i děti, které vyučovala. Úporně šetřila na letenku do Filadelfie, kde měla své první vnouče.

„Co kdybychom jí v tomhle nějak vypomohli, co ty na to, Liz?“ zeptal se jednou Bernie. Najednou se zastyděl za svoje luxusní auto a luxusní oblečení, za to, že může Liz darovat osmikarátový diamantový prsten a Jane k jejím narozeninám starožitnou panenku za čtyři sta dolarů, když Tracy tady seškrabuje centíky, aby se mohla rozjet za svým vnoučetem do takové dálky. „To přece není spravedlivé.“

„Bojím se, že si od nás nebude chtít nic vzít.“ Pořád si ještě nemohla zvyknout, že v tomto směru už má ona vystaráno, ačkoliv si tvrdohlavě prosadila, že do svatby si od něj žádné peníze nevezme. To mu ovšem nebránilo v tom, aby ji nezahrnoval výstředními dary.

„A co to udělat jako půjčku?“ Nakonec už na to nemohl koukat, a když na Díkůvzdání sklidili ze stolu a Liz ukládala dcerku do postýlky, zavedl na to s Tracy řeč. Seděli spolu u ohně a on se odhodlal. „Rád bych tě o něco poprosil, Tracy, ale nevím, jak do toho.“

Svým způsobem to bylo horší než hádka s matkou, protože Tracy měla svou hrdost. Ale měl ji natolik rád, že to byl ochotný risknout.

„Copak, snad se se mnou nechceš vyspat, Bernarde? To by byla veliká čest!“ Měla báječný smysl pro humor. V obličeji vypadala pořád mladě, měla svěží čistou pleť a modré oči, na kterých se věk nepodepíše, jako tomu bývá u jeptišek. A jako ony i Tracy měla pořád za nehty hlínu, jak se pořád ryla na své zahrádce. Často je zásobovala růžemi, salátem, mrkví nebo rajčaty.

„No, já jsem myslel spíš na něco jiného.“ Sebral všechnu svoji odvahu a pustil se do toho. Za chvilku už pro slzy neviděla a jenom mu pevně tiskla ruku v dlaních. Byly pevné a chladné, pečovaly o dvě děti a o manžela, kterého měla moc ráda. Bylo by to fajn mít takovou matku.

„Víš, kdyby to bylo něco jinýho šaty, auto, dům, to bych tě hnala, ale takhle tolik bych si chtěla to miminko pochovat aleje to jen půjčka, jasný?“ A trvala na tom, že nechce místenku, aby to bylo lacinější, takže jemu pak došla trpělivost, zašel na letiště sám a koupil jí letenku do druhé třídy. Týden před vánoci ji tedy vypravili do Filadelfie. Dal jí to jako dárek ke své vlastní svatbě a jí se tak splnily všechny sny. Slíbila, že sedmadvacátého bude zpátky, to znamenalo, že do svatby pak budou zbývat už jen dva dny.

Vánoce prožili doslova v jednom kole. Jane se přišla podívat do obchodního domu na Santa Clause a kromě toho slavili i Chanuku.

Stěhovali se přitom do nového domu a nevěděli, kde jim hlava stojí.

Bernie se nastěhoval třiadvacátého a Jane s Liz sedmadvacátého. Ten večer také vyzvedli na letišti Tracy. Ta se mohla nadšením rozplynout a pořád jim ještě celá uslzená děkovala a nemohla se nasytit vyprávění o děťátku.

„A věřili byste, že už má dva zuby? V pěti měsících to je zázrak!“

Vypadala ve své pýše tak komicky, že si z ní dělali legraci celou cestu domů. Nejdřív se jeli pochlubit svým novým domovem. Byl to pěkný domek ve viktoriánském stylu na Buchananu, posazený přímo na kopci. Hned vedle byl velký park, kam si Jane mohla chodit hrát po návratu ze školy. Odpovídalo to přesně jejich představám. Pronájem uzavřeli na rok, Bernie spoléhal, že se ale odstěhují daleko dřív, a v tom případě by zbytek nájmu hradil Wolff.

„Kdy přijedou vaši, Bernie?“

„Zítra večer.“ Povzdychl si. „Bude to něco jako nájezd Attilových

Hunů.“ Tracy tohle přirovnání upřímně pobavilo. Nadosmrti mu zůstane vděčná za tu cestu, navíc rozhodně odmítl řeči o nějaké půjčce.

„A můžu jí říkat babičko?“ zívala Jane v novém obývacím pokoji.

Byl to moc dobrý pocit, že byli konečně všichni tři pod jednou střechou a nemuseli přebíhat mezi třemi byty.

„To se přece rozumí,“ sliboval Bernie a v duchu se modlil, aby to matka nezatrhla. Za chvíli Tracy vytáhla z garáže svůj vůz a vrátila se do Sausalita. Liz si vlezla do jejich nové postele v jejich novém domě a objala Bernieho kolem krku. Rozkošnicky se k němu přivinula, když se jim těsně u hlavy ozval rozechvělý hlásek a Bernie vyletěl z postele rovnýma nohama, protože na rameno mu zaťukala malá tlapka.

„Já se bojím.“

„Ale jdi, a čeho?“ Snažil se vypadat velice spořádaně a Liz se pod

. přikrývkami hihňala jako malá.

„Asi mi pod postel zalezla příšera.“

„To určitě ne. Já si před stěhováním zkontroloval celý dům a pořádně. Na mou duši.“ Ten přesvědčivý tón mu moc nešel, pořád byl trochu vyvedený z míry, že ho nachytala v posteli se svou matkou.

„Tak tam vlezla až pak třeba ji přinesli ti stěhovací páni.“

Vypadala opravdu vyděšeně, ale Liz se vymotala z přikrývek a podívala se na svoji dceru s významně zdviženým obočím.

„Milá dámo, ať už jste šupem ve své posteli!“

Holčička se však pustila do srdceryvného pláče a pověsila se na

Bernieho. „Když já se tolik bojím!“

„Půjdem se tedy po té příšeře podívat společně?“ Berniemu jí bylo líto.

„Ale ty půjdeš první!“ Pak se pozorně podívala na matku a zpátky na něj. „A jak to, že spíš v maminčině posteli, když ještě nebyla svatba? To se smí?“

„No víš většinou se to nedělá, ale někdy je to tak pohodlnější, víš?“ Liz umírala smíchy a Jane poslouchala s velikým zaujetím. „Tak jdeme na tu příšeru nebo co?“ Děkoval bohu, že si kvůli přítomnosti

Jane v domě šel lehnout v pyžamových kalhotách. Měl z pekla štěstí.

„A nemohla bych tu zůstat s vámi?“ Prosebný pohled na matku, ale ta jenom zasténala. Tohle znala moc dobře, a pokud ustoupila, stálo ji to vždycky tři neděle dalšího dohadování.“

„Odvedu ji nahoru sama.“ Liz začala vstávat, ale tentokrát přišel s prosíkem zase on.

„Pro jednou se snad moc nestane je to tu pro ni nové.“ Jane ho popadla za ruku a rozsvítila se jako sluníčko. Postel byla monumentální, bylo v ní dost místa pro všechny tři, i když tím samozřejmě vzaly za své Liziny noční spády.

„No tak dobrá.“ Liz se odevzdaně opřela o polštář a Jane přelezla přes Bernieho jako přes

dobráckého obra a skulila se do mezírky mezi jejich těly.

„Jú, to je ale bezva!“ A celá rozesmátá nadšeně poslouchala, jak její zachránce vypráví legrační příhody z časů, kdy byl ještě malý kluk.

Špitali si spolu ještě dlouho po tom, co Liz už dávno usnula.

11. kapitola

Letadlo mělo dvacetiminutové zpoždění kvůli špatnému počasí v New

Yorku, ale Bernie trpělivě čekal na letišti. Nakonec se rozhodl přijet sám, chtěl rodiče nejdřív odvézt, aby se mohli ubytovat v Huntingtonu, a teprve potom přivede Liz na koktail. Večeřet měli v L’Étoile, kam se také vázaly jejich příjemné vzpomínky na společnou noc, první společné milování a zásnubní prstýnek. Předem se postaral, aby večeře byla něco opravdu výjimečného. Po svatbě měli rodiče pokračovat v cestě do Mexika a on s Liz odletí na Havaj. Jediná možnost, jak strávit pohromadě klidný večer, je tedy jenom dnes. Matka by klidně přiletěla už před týdnem, ale v obchodě vrcholily vánoční nákupy a u nich doma stěhování, takže by na ni stejně nikdo neměl čas, což se jí Bernie snažil vysvětlit velice taktně.

Už se objevili první pasažéři. Potom zahlédl známou tvář v kožešinovém klobouku a nový norkový kožich s módní cestovní brašnou, kterou dostala loni právě od něho, a vedle otec v zimníku s kožešinovou vložkou. Matka se mu vrhla kolem krku a, světe div se, opravdu se usmívala! „Vítej, drahoušku!“ přitiskla se k němu, ale na to byl konečně připravený, takže ji uvítal docela mile a pak se otočil k otci. „Nazdar, táto!“ Potřásli si rukama a zase se věnoval matce. „Tedy mami, tobě to ale sluší!“

„Vždyť tobě taky.“ Pátravě si ho prohlížela. „Ale vypadáš pořádně unaveně, ta Havaj ti jenom prospěje.“

„Taky se už nemůžu dočkat!“ Chtěli tam zůstat celé tři týdny, Liz dostala ve škole volno a oba se těšili jak malé děti. Najednou si všiml, že matka se tázavě rozhlíží kolem.

„Kdepak ji vlastně máš?“

„Liz se mnou nepřijela, mami. Nejdřív bych vás chtěl ubytovat a potom se všichni sejdeme u večeře.“ Teď byly čtyři, dřív jak v pět v hotelu nebudou. Liz na ně měla čekat v baru v šest a večeři objednal na sedmou, což pro ně představuje deset večer. S tou změnou časového pásma toho budou mít za ten večer zrovna tak akorát, navíc je zítra čeká pořádně rušný den. Nejdřív obřad v chrámu svatého Emanuela, oběd v hotelu Altamira a odlet na Havaj, v případě rodičů do Acapulca.

„Ale přijít snad mohla, ne?“ Už už se matka chystala zahrát na uraženou a Bernie se nutil do dobré nálady, aby jí v tom zabránil. Byla prostě pořád stejná, i když on tajně nepřestával doufat, že se jednou něco stane a že z ní konečně bude normální matka. Jenže to by s jeho otcem musela přiletět úplně cizí osoba.

„Máme teď plno zařizování, maminko. Vždyť si to umíš představit, nový dům a všechno kolem“ „Co jí ale brání jít se přivítat se svojí tchyní?“

„Ale vždyť čeká v hotelu!“

Matka statečně vykouzlila úsměv, a když šli pro zavazadla, dokonce se do něj zavěsila. Zřejmě byla protentokrát v docela smířlivém rozpoložení. Dokonce ani ještě nevytáhla svoji černou kroniku, žádné úmrtí v sousedství nebo rozvod v příbuzenstvu či otrava zkaženými potravinami a tucty nevinných obětí. Ani neudělala scénu, když se zdálo, že se jeden z jejích kufrů ztratil, ale nakonec se objevil jako úplně poslední. Bernie ho popadl s nesmírnou úlevou a zamířili k autu. Cestou do města líčil svatební přípravy a matka prozradila, že si před pár týdny vybrala u Wolffa opravdu moc pěkné šaty na tu zítřejší svatbu, světlounce zelené s úžasným střihem, víc však neřekla, mělo to být překvapení. Pak ještě prohodil pár slov s otcem, a když je vysadil u hotelu, slíbil, že za hodinku bude zpátky.

„Jsem tu cobydup,“ ujišťoval, jako by opouštěl malé děti. Skočil do auta a pádil domů dát si sprchu, převléknout se a vyzvednout Liz. Ale ta byla ještě ve sprše a Jane si ve svém pokoji hrála s novou panenkou.

V posledních dnech byla nějaká zamyšlená a on nevěděl, jestli to není třeba vlivem toho stěhování. Třeba se jí tu nelíbí. Minulou noc spala s nimi a on Liz slíbil, že se to nebude opakovat.

„Ahoj, kotě jak se vede té tvé kamarádce?“ Vešel k ní do pokojíku. Uvítala ho pohledem zjevně postrádajícím veškeré nadšení, ale když se posadil, rozesmála se.

„Vypadáš jako Sněhurka.“

„S vousama? Kde jsi to, prosím tě, sebrala?“

„Ale ne, jenom jsi strašně veliký na tak malou židličku.“ Zmíněná židle patřila k dětskému nábytku. „Tak to jo.“ Přitáhl si ji na klín. „Všechno klape?“

„Hm, bezvadně.“ Zkusila se mu vykroutit.

„Tak co má tohle znamenat? Zase tě straší ta příšera pod postelí?

Můžeme se jít podívat, ale vážně tam nic není!“

„To je přece jasný.“ Znělo to lehce pohrdavě jakoby v údivu, co jí to podsouvá za hloupé nápady. To přece říkají jenom mrňata nebo děti, které si chtějí vydupat společné spaní s rodiči.

„Tak co je to potom s tebou?“

Teď se mu konečně podívala do očí. „Když ty mi odvezeš maminku a na tak dlouhou dobu.“ Koukala na něj přes slzy jako na zloděje. Viděl, jak je utrápená, a zaplavil ho pocit viny.

„Ale to je přece naše svatební cesta, víš? A Tracy se o tebe bude

.starat moc hezky.“ Že by to však vyznělo přesvědčivě, na to by přísahat nemohl. Jane vypadala dost na dně.

„Ale já s ní zůstat nechci!“

„A co proti ní máš?“

„Nutí mne jíst zeleninu.“

„No tak jí mám tedy říct, aby to nedělala?“

„Ona tě stejně neposlechne. Sama nic jiného nejí. Říká, že jíst mrtvoly zvířat je hrozně nezdravé.“ Před očima se mu mihly mrtvoly zvířat, do nichž se pustí při večeři, na kterou se tolik těšil. „No, takhle bych to asi nebral.“

„Když ona mi nedovolí jíst párky ani hamburgery a ani nic jiného, co já ráda“ Hlásek žaloval celému světu.

„Já ji tedy poprosím, aby tě nechala jíst, co si sama vybereš, ano?“

„Tak copak je to tady?“ Ve dveřích stála Liz zabalená do osušky, blonďaté vlasy jí padaly na mokrá ramena a Bernie pocítil prudkou touhu.

„Jenom tak, něco jsme tu probírali.“ Oba se tvářili stejně provinile.

„Ty máš ještě hlad, Jane? V kuchyni jsou banány a jablka.“ Liz jí už dala večeři i obzvlášť velký moučník.

„Nechci, mám dost.“ Ale byla dál celá nesvá. Liz ho popohnala.

„Pokud sebou nehodíme, tak to nemůžeme stihnout. Ona je naprosto v pořádku.“ Když v koupelně osaměli, tiše jí to vysvětlil.

„Je smutná, protože jedem pryč na celé tři týdny.“

„Tohle ti řekla?“ Liz to překvapilo. „Vidíš, a mně se nesvěřila s ničím.“ Pak se zatvářila pobaveně. „Nejspíš si spočítala, že u tebe má větší šanci.“ Vzala ho něžně kolem krku. „A vůbec se neplete, viď?“ Osuška sklouzla a on jenom zasténal, když její tělo ucítil na svém.

„Radši toho nech, nebo se nikdy neobléknu!“ Pomalu se svlékl s poctivým úmyslem jít do sprchy, ale nemohl z ní spustit oči, a jak tu stál nahý, jeho touha byla víc než zřejmá. Váhavě se s ním začala mazlit, ale on ji prudce přitiskl k věšáku na ručníky a začali se vášnivě líbat a hladit. Za jejími zády zamkl volnou rukou dveře a otevřel sprchu, takže se koupelna naplnila párou z horké vody, zatímco se milovali. A ona musela vší silou zatínat zuby, aby udusila výkřik, kterým u ní milování s Berniem

vždycky vrcholilo. Ještě nikdy necítil tak intenzívní rozkoš. Oba byli šťastní. Konečně vlezl do sprchy a vypadal nádherně klukovsky. „To bylo hezké byl to první chod nebo snad předkrm?“ Uličnicky na něho mrkla. „Jen počkej až večer po moučníku“

Mydlil se a spokojeně si pobrukoval, a když k němu vklouzla do sprchy, měl tisíc chutí do dalšího milování, ale už opravdu neměli čas.

Naopak museli si velice pospíšit, aby matka nebyla na setkání s Liz nabroušená už předem. To nemohl za žádnou cenu dopustit.

Honem dali pusu Jane na dobrou noc, děvčeti na hlídání ukázali, kde co je, a uháněli k autu. Liz byla v šatech od Bernieho, kvalitní šedý flanel s bílým límečkem, na krku měla šňůru perel, jak jinak než od něho, šedé flanelové střevíčky s černou špičkou, na prstě obrovský zásnubní prsten a vlasy vyčesané nahoru. Byla velice přitažlivá a současně nepůsobila vyzývavě. Prostě jí to moc slušelo. Dobře viděl, že na matku udělala dojem, když se vítaly v hotelové hale. Prohlížela si

Liz tak pátravě, jako by dychtila najít alespoň malou chybičku, a když scházeli dolů do baru a Liz se zavěsila do jeho otce, už to matka nevydržela.

„Je to hezké děvče.“ A to už byla od ní nějaká chvála!

„Ale houby s octem! Je nádherná,“ odpověděl šeptem celý rozjařený.

„Má pěkné vlasy. Přírodní?“ vyšetřovala matka.

„Jak jinak,“ chlubil se a to už byli u stolu a objednávali si pití.

Rodiče jako obvykle a Liz si dala sklenku bílého vína, ačkoliv mu bylo jasné, že z ní sotva usrkne, než přejdou na večeři do vedlejší místnosti.

„Tak tedy,“ Ruth Finova ji zkoumala, jako by se chystala vynést rozsudek nebo něco v tom duchu. „Jak jste se vy dva vlastně seznámili?“

„Tohle jsem ti už ale říkal, maminko,“ zasáhl Bernie.

„Říkals, že v obchodě.“ Však on dobře věděl, že matka si jejich rozhovor pamatuje slovo od slova. „Nic bližšího jsi už nedodal.“

Lizin smích byl trošičku nervózní. „Vlastně se s ním skamarádila moje dcera. Ztratila se a Bernie ji pozval na banánový pohár, zatímco probíhalo pátrání.“

„Copak vy jste ji nehledala?“ Liz se snažila tvářit vážně. Bernie tedy opravdu nepřeháněl. Varoval ji, čekej velkého inkvizitora v norkové kožešině, a je to tady. Ale ji tohle z míry nevyvede.

„To víte, že hledala. A našla jsem ji v Bernieho společnosti. No a dál už to šlo hladce, poslal jí darem několikery plavečky, já ho pozvala na pobřeží,„ jeden dva čokoládoví medvídci,“ dodnes u nich ta vzpomínka vyvolávala úsměv, „a byla z toho láska na první pohled.“ Dívala se na Bernieho celá rozzářená a paní Finova se zatvářila přívětivě. Nakonec to děvče bude v pořádku. Snad. Ještě je brzo na nějaké závěry. A pochopitelně, není Židovka.

„A má podle vás ten vztah nějakou budoucnost?“ pořád ještě pokračovala ve výslechu a neomalenost téhle otázky Bernieho pořádně naštvala.

„Vůbec o tom, paní Finova, nepochybuju.“ Liz si dobře všimla, že pozornost její budoucí tchyně teď upoutal ten velikánský zásnubní prsten, a to ji uvedlo do rozpaků. Sama paní Finova měla sotva třetinový, a že to dokázala porovnat okem skutečného znalce!

„To máte od mého syna?“

„Ano.“ Lizin hlas náhle zněžněl. Ten prsten ji pořád ještě udivoval, ale byla to nádhera a ona mu byla tolik vděčná.

„Měla byste děkovat osudu, děvče.“

„To taky dělám.“ Bernie zrudl a už to nevydržel.

„To snad já bych měl být osudu nadosmrti vděčný, ne?“ vybuchl drsně, ale pohled měl velice láskyplný.

„Snad ano, Bernie.“ Matka se však opět obrátila na Liz a mučení pokračovalo. „Prý učíte ve škole?“ Přisvědčila. „Ano. Druhou třídu.“

„A chcete v tom pokračovat i jako vdaná?“ Bernie by rád věděl, co je jí vlastně do toho, ale byl si

příliš dobře vědom, že matku nezarazí vůbec nic. Při tom křížovém výslechu budoucí ženy svého jedináčka byla obzvlášť ve formě. Najednou mu té milé, blonďaté, mladičké Liz bylo strašně líto. S povzbudivým úsměvem jí stiskl dlaň, oči planoucí láskou. Otec si ji prohlížel velice důkladně a považoval ji za moc příjemnou dívku. Ale Ruth se ještě zdaleka nevzdávala. „Budete učit i po svatbě?“ vyzvídala tvrdošíjně.

„To budu. Pracuji do dvou, takže než se večer Bernie vrátí, budu už dávno doma a budu mít i plno času na Jane.“ Tomuto uspořádání se nedalo vytknout opravdu nic. Vtom je maitre přišel uvést ke stolu.

Sotva si přesedli, Ruth moc zajímalo, jestli je rozumné společně bydlet před svatbou, je tu přece to dítě, kázala puritánsky a Liz bylo velice trapně. Bernie ji však uklidnil, že šlo jen o dva dny, což ji trochu odzbrojilo, ale pořád jí ještě zbývalo dost témat k podobně mravokárným komentářům. Ne že by v tomhle dnes byla nějak mimořádná.

Když se jí chtělo kritizovat, tak si vždycky našla důvod.

„Propánajána, a to se diví, proč jí mám někdy plné zuby,“ žaloval

Bernie později Liz. Neuklidnily ho ani otcovy pokusy trochu tu dusnou atmosféru jejich posezení odlehčit.

„Neřekla bych, že to dělá schválně, miláčku. Vždyť má jenom tebe.“

„Další důvod, že dětí není nikdy dost. Někdy mě dohání k šílenství.

Vlastně pořád.“ Moc šťastně opravdu nevypadal, a tak Liz honem odvedla řeč jinam.

„Však ono to s ní půjde, uvidíš. Já tomu alespoň věřím. A vůbec, jakpak jsem u té zkoušky obstála?“ „Samozřejmě na jedničku.“ Pohladil ji. „Otec ti zas celý večer zíral na nohy. Jak jsi se hnula, už koukal pod stůl.“

„Je to moc milý pán a zajímavě povídá. Vysvětloval mi techniku nějakých složitých chirurgických zákroků a víš, že jsem tomu docela rozuměla? Měli jsme na sebe čas, když se maminka bavila s tebou.“

„O té své práci by povídal v jednom kuse.“ A i když se na ni díval s něhou, v hloubi duše ho neopouštěl vztek na matku. Byla celý večer doslova otravná, ostatně jinou ji ani neznal. Ubližovala mu přímo s gustem, a jestli teď bude trápit i malou Jane! Už jen to pomyšlení bylo nesnesitelné. Seděli u krbu se sklenkou v ruce a znovu si probírali celý zítřek.

Poslední večer před svatbou. On se bude vypravovat od známého a Liz se oblékne s Jane tady doma, potom přijede Tracy a doprovodí ji do kostela. Bernie měl zvlášť zajet pro rodiče. Manžel Liziny přítelkyně, ten architekt Bili Robbins, měl odvést Liz k oltáři. Přátelili se už roky, ačkoliv se vídali jen občas, ale byl to rozumný člověk a Liz si. na něj potrpěla. Těžko by pro tenhle úkol našla někoho-vhodnějšího.

Při tom hovoru se dívali do ohně a oba prožívali hluboký pocit štěstí.

„Pořád mě ale trápí pomyšlení, že tu Jane necháme celé tři týdny,“ přiznal se nakonec.

„Nelámej si s tím hlavu,“ ujišťovala a opřela se mu o rameno. „Na tohle máme přece právo. Vždyť jsme tak málokdy o samotě.“ Sice měla pravdu, ale před očima měl pořád tu Janinu posmutnělou tvářičku, když se bránila zůstat tu s Tracy.

„Ještě z toho nemůže mít rozum jak můžeš chtít, aby v pěti letech pochopila tvoje právo na svatební cestu?“

Liz si jen povzdechla. Litovala ovšem holčičku stejně jako on, však ji ještě nikdy nepustila z očí na takovou dobu, ale teď byla přesvědčená, že je to pro jejich společné dobro, a Jane se s tím prostě musí vyrovnat.

Ona se s tím už smířila, ale i tak ji tajně blažilo, že on si dělá o dítě takové starosti. Bude z něj táta přímo ukázkový. „Jsi moc veliký dobrák, víš. A ona si tě pěkně osedlala.“ Ale právě tohle na něm bylo fajn. Srdce měl vážně měkké, a když se v noci Jane opět objevila v jejich ložnici, uložil ji k sobě velice tiše, aby neprobudil Liz, a ona se k němu přitulila. Připadala mu jako jeho vlastní krev a sám byl touhle láskou trochu zaskočený. Ráno se společně odplížili z postele a přinesli Liz do postele

podnos se snídaní a s růžičkou od Bernieho.

„Šťastný a veselý svatební den!“ zazpívali jednohlasně a ona se na ně usmála celá rozespalá. „Vám taky, vy uličníci kdypak jste vlastně vstávali?“ Vycítila to spiklenectví mezi nimi, ale nedozvěděla se nic, a tak se posadila k té snídani.

Potom se Bernie vytratil ke svému příteli, kde se měl oblékat.

Svatba byla až v poledne, takže bylo dost času na přípravu. Liz nejdřív pečlivě zapletla Jane vlásky do copánků a svázala je bílou atlasovou stužkou. Potom jí oblékla ty roztomilé bílé sametové šatečky, které vybraly u Wolffa, a do vlasů jí posadila bílý věneček.

Holčička v těch bílých punčoškách, nových černých střevíčcích a námořnicky modrém vlněném kabátku, který jí Bernie přivezl z Paříže, vypadala jako andílek. Ruku v ruce šly pak společně k autu, které

Bernie objednal. Liziny saténové šaty od Diora s nařasenými rukávy a sukní ke kotníkům měly barvu staré slonoviny stejně jako klobouček, zpod kterého se jí řinuly vlasy na záda jako děvčátku. Fantasticky jí to slušelo a Tracy si při tom pohledu nestačila utírat slzy.

„Kéž bys byla vždycky tak šťastná jako dneska, Lízinko!“ Otřela si oči a sklonila se k Jane. „Maminka je dneska krasavice, co říkáš?“

„To tedy jo.“ Jane sama se nemohla na maminku ani dost vynadívat, krásnější paní v životě neviděla.

„Ale ty taky, miláčku!“ Tracy jí pohladila copánky, které jí připomněly dětství její vlastní dcerky. Pak už nasedly do auta a blížily se k chrámu svatého Emanuela. Byl nádherný, ale když vešly, padla na ně bázeň. Liz na chvíli zadržela dech. Srdce se jí prudce rozbušilo.

Pevně stiskla ručku Jane a holčička si s ní vyměnila zasvěcený úsměv.

Byl to jejich velký den.

Bili Robbins v tmavě modrém obleku už na ni čekal. S tím svým důstojným plnovousem a měkkýma očima připomínal člena církevního představenstva. Hosté už seděli v kostelních lavicích, zazněla hudba a teď náhle Liz došlo, co to vlastně všechno znamená. Až dodnes to bylo něco

neskutečného, ale teď se sen mění na skutečnost.

Na konci uličky stál Bernie s Paulem Bermanem a v první lavici seděli oba Finovi. Ale Liz teď vnímala pouze Bernieho, vousatého, tak hezkého a čekajícího jenom na ni. Vykročila uličkou mezi lavicemi vstříc jemu, vstříc celému novému životu.

12. kapitola

Svatební hostina v Altamiře se opravdu povedla. Dívali se z terasy dolů na město a zábava kolem nich byla právě v nejlepším. Hotel sám nebyl tak úzkostlivě přepychový a elegantní jako jiné velké hotely, měl zato neopakovatelnou atmosféru, která byla Liz odjakživa sympatická, a v tomhle s ní Bernie souhlasil. Dokonce ani matka tu nenašla důvod ke stížnostem. Na první tanec vyzval Bernie matku a Liz tančila s jeho otcem, pak se prohodili, načež Bernieho vystřídal

Paul Berman a on se věnoval Tracy. Další tanec si vyhradil pro Jane a holčička pukala pýchou, že se vyrovná dospělým ženám.

„Tak co, kámoško? Jak se ti to líbi?“

„Jo, moc!“ Vypadala docela spokojeně, ale pořád ho nepřestávalo trápit, že ji tu nechávají. Bral své čerstvé otcovské povinnosti nesmírně vážně a Liz si z něj včera kvůli tomu utahovala. Ne snad, že by jí na Jane nezáleželo, nespustila ji z očí celých pět let, ale na Tracy bylo spolehnutí a po tom všem přece nárok na svatební cestu měla, či ne?

„Vzala sis Žida, tak co můžeš čekat jiného? Pocit viny je součástí mého světového názoru!“ „Tak si ho, prosím tě, šetři na jinou příležitost! Jane bude jako v bavlnce!“ Po tanci odvedl holčičku k občerstvení a se vším, co si tam vybrala, ji usadil vedle nové babičky a vrátil se na parket se svojí ženou.

„Ahoj!“ Ruth si prohlížela usměvavou a upovídanou holčičku.

„Máš moc pěkný klobouk. Jak se ta kožešina jmenuje?“

Ruth ta otázka trochu zaskočila, ale dítě bylo hezoučké a podle toho, co viděla při obřadu, i velice způsobné.

„To je norek, miláčku!“

„Moc se ti hodí k těm šatům je, mají stejnou barvu jako tvoje oči!

Vědělas to vůbec?“ Ruth byla okouzlená všímavostí té slečny a proti své vůli se usmála.

„Ty zase máš očka hezky modrá.“

„To jsem ráda, že se ti líbí. Ty mám po mamince. Tatínek už umřel, víš?“ Pronesla to jako pouhé konstatování, pusu plnou šunky, a Ruth s ní náhle pocítila soucit. Asi to pro obě nebyl lehký život, než se objevil Bernie. Znenadání jí vlastní syn připadal jako spasitel, ale stejného názoru byla už dávno i Liz a nebylo na tom nic špatného.

Alespoň tedy Liz i Jane by stály na její straně, námitky se daly čekat jedině od Bernieho. „To s tvým tatínkem je moc smutné.“ Nic jiného ji nenapadlo.

„To je. Ale mám teď jiného.“ Pyšně očima vyhledala Bernarda a Ruth měla náhle slzy na krajíčku. Jane pak obrátila svou pozornost zpátky k Ruth. „Já vlastně jinou babičku než tebe nemám.“ „Opravdu?“ Bylo trapné plakat před dítětem. Pohladila Jane po ruce. „To je ale milé, já zase nemám jinou vnučku než tebe.“ Jane jí s oddaným pohledem stiskla dlaň.

„To je fajn, že jsi na mě tak hodná. Já jsem se tě bála, víš.“ Bernie je velice opatrně představil už ráno v chrámu. „Měla jsem strach, že budeš příšerně stará nebo lakomá nebo tak něco.“ Ruth se zhrozila. „Tohle ti napovídal Bernie?“

Rezolutně zavrtěla hlavičkou. „Ale kdepak! Ten říkal, že jsi báječná!“ Ruth definitivně roztála. Dítě bylo roztomilé. Znovu pohladila tu malou tlapičku a sáhla pro cukrátko. Jane ho rozlomila a půlku jí vrátila. Ruku v ruce ho vychutnávaly. Byly z nich přítelkyně na život a na smrt. To už se Liz vytratila, aby se převlékla. Jakmile si však Jane všimla, že maminka zmizela, a uvědomila si, co to znamená, tichounce se rozplakala. Bernie se k ní přiřítil, sotva to zahlédl.

„Copak se děje, kočičko?“ Matka odešla tančit se svědkovým otcem. Bernie ji vzal do náruče. „Když já nechci, aby s tebou maminka odjela.“ Hlásek naříkal přímo srdceryvně.

„Ale vždyť to bude jen pár dní!“ Jenže jí ty tři týdny budou připadat jako celá věčnost a on si to dovedl představit, že sejí nechce zůstat samotné s cizím člověkem. Pak uviděla přicházející Tracy a rozplakala se ještě zoufaleji. To už se zatím vrátila Ruth a Jane se jí vrhla do náruče, jako by u ní hledala ochranu.

„Proboha, co to všechno znamená?“ Bernie vysvětloval a Ruth se s účastí podívala na děcko. Tiše se zeptala: „Tak proč ji nevezmete s sebou?“

„No, z toho by Liz asi moc nadšená nebyla. Nezapomínej, je to svatební cesta“ Matka se zatvářila vyčítavě a potom si přitulila plačící holčičku do náruče. „Copak by sis to mohl někdy odpustit? Jak by se ti tam asi líbilo s takovými výčitkami svědomí, co myslíš?“

Celý se rozzářil.

„Jsi moc prima, maminko.“ Proti pocitu viny prostě není odvolání.

Za chvilku už byl u Liz a hlásil jí změnu plánu.

„Ale my ji s sebou nemůžeme vzít, nemám pro ni nic sbaleno, a co pokoj v hotelu?“

„Ten nějak seženeme v nejhorším budem bydlet jinde.“

„A když nebude pokoj ani v jiném hotelu?“

„Tak bude spát s námi.“ To už se smál docela nahlas. „A my si někdy vyjedeme na úplně jinou svatební cestu.“

„Bernarde Fine, poslyšte máte vy vůbec rozum?“ Těšilo ji však pomyšlení, že našla muže, který tolik miluje její dítě. Stejně Jane neopouštěla s lehkým srdcem a tímhle se to krásně vyřeší. „No dobrá.

A co teď? Honem domů a balit!“

„Pokud možno okamžitě!“ Mrkl na hodinky. Vyběhl mezi hosty, v letu políbil matku, bleskově si potřásl rukou s otcem a s Paulem

Bermanem, a skulil si do náruče Jane zrovna, když se objevila Liz.

Jane se vyplašila, jako by čekala rozloučení, ale přitiskl si ji k sobě a zašeptal. „Pojedeš s námi, neboj. Teď ale musíš zavřít oči, ať ti tam nevletí zrnko rýže!“ Pevně stiskla víčka a se šťastným úsměvem se tiskla k jeho silné paži. Druhou rukou popadl Liz a už běželi ke dveřím v dešti růžových lístků a v krupobití rýžových zrnek. Za vteřinku se už v autě řítili zpátky do San Francisca. Deset minut zabralo balení včetně všech plaveček, které jí loni v létě koupil, a letadlo stihli docela v pohodě. V první třídě zbývalo volné místo, které honem přikoupil, a doufal, že podobná šťastná náhoda na ně čeká i v hotelu. Když nastupovali do letadla, měla Jane pusu od ucha k uchu. Bylo to fantastické vítězství! Takže s nimi nakonec přece jenom jede! Poskakovala nadšeně Berniemu na klíně a potom blaženě usnula Liz v náručí. Vlastně tu svatbu měli všichni tři. Když zhaslo světlo před promítáním, Bernie políbil Liz něžně na ústa.

„Jsem do vás blázen, paní Finova.“

„Já do vás taky,“ zašeptala neslyšně, aby neprobudila spící dcerku.

Uvelebila se mu na rameni a prodřímala celý let. Noc strávili na

Waikiki a příští den na ně čekala Koná na ostrově Havaj. Pokoje měli rezervované v hotelu Mauna Kea Resort a bohové jim zůstali nakloněni i nadále, protože poté, co byli ochotni si prohodit apartmá, sehnali pokoj pro Jane hned v těsném sousedství. Stejně to nakonec bylo jedno, pod postelí zase číhala příšera, a tak většinu nocí až do rána zalitého sluncem nad palmami Jane strávila mezi nimi na velké posteli. Byla to jejich společná svatební cesta a Bernie věděl, že tohle budou ještě roky dávat všude k lepšímu. Během těch nocí vídal svou

Liz nejčastěji v zákrytu spící dětské hlavičky. Někdy lehávali v posteli jen tak a mohli se uřehtat, jak to bylo všechno legrační.

„Přísahám, na jaře bude Paříž!“ Zdvihl ruku jako vzorný skautík, ale Liz popichovala. „Pokud ovšem zas nebude brečet, viď?“

„Ne, namouduši, už žádný pocit viny!“

„Haha!“ Ne, že by jí to vadilo, naopak. Naklonila se přes spící Jane a políbila ho. Tenhle život koneckonců budou už pořád sdílet s Jane.

Byly to božské tři týdny a ze „své“ svatební cesty se vrátili opálení, šťastní a nádherně odpočinutí. Jane se na každém kroku vytahovala, že byla na svatební cestě s maminkou, a oni dva věděli, že na tenhle zážitek se zapomenout nedá.

13. kapitola

Tak byli zase doma a čas utíkal jak voda. Pořád měli co dělat. Bernie připravoval v obchodním domě módní přehlídky s jarní a podzimní módou, sháněl nové možnosti rozšíření sortimentu, míval porady s vedením z New Yorku. Liz se starala o dům a pořád mu něco vařila, pekla nebo šila. Zvládala sama úplně všechno, ani při přípravě pohoštění pro početné návštěvy nepotřebovala výpomoc. Pustila se i do pěstování růží a pod Traciným odborným vedením si založila s Jane i zeleninovou zahrádku. Život byl zkrátka nabitý událostmi a najednou tu byl duben. Bernie musel do New Yorku a potom služebně do

Evropy jako každý rok. Liz v New Yorku ani v Evropě nikdy nebyla, a tak se už nemohla dočkat, až ho bude doprovázet. Sice byl v pokušení vzít i Jane, ale slíbil přece Liz, že tentokrát do bude opravdová svatební cesta se vším všudy. Nakonec se to krásně vyřešilo samo, protože odjížděli v době Liziných prázdnin, kdy měla volno i Jane, a tak pojede na velikonoční prázdniny k babičce a k dědečkovi. Na to se Jane velmi těšila, takže jí ani nevadilo, že do Evropy pojedou bez ní.

„Představ si,“ vykládala jim v letadle, „půjdeme s babičkou úplně všude!“ Čekalo je Muzeum přírodních věd s dinosaury, o kterých se už učili, mrakodrapy, socha Svobody. Byla nedočkavá stejně

jako

Ruth, pokud mohl Bernie soudit podle telefonátů. Ty už zdaleka neprobíhaly tak nepřátelsky. Liz volala Ruth často, jen aby ji pozdravila nebo řekla, co je nového, takže napětí mezi nimi zvolna opadalo, a matka si stejně chtěla povídat hlavně s Jane. Bernie byl celý udivený z toho, jak moc jí to dítě přirostlo k srdci, a Jane, ta na ní doslova visela. Bylo to bezvadné, mít konečně babičku. Jednou se přišla

Bernieho vážně zeptat, jestli by ve škole mohla používat jeho jméno.

„Ale samozřejmě.“ Trochu ho to překvapilo, ale ona to myslela doopravdy a od následujícího dne ve škole vystupovala oficiálně jako

Jane Finova. Přilétla domů celá bez dechu: „Teďjsem už za tebe taky provdaná!“ Liz to zřejmě taky potěšilo, a navíc byla ráda, že přes prázdniny bude dítě v dobrých rukou. Doma by sice vypomohla Tracy, ale z Jane teď vyrůstal malý rozumbrada a rozhodně před

Tracy necítila respekt. Proto spolu ty dvě poslední dobou moc dobře nevycházely. Tracy to však nebrala nijak tragicky a byla spokojená už jenom z toho, že je ta trojice tak očividně šťastná. A v New Yorku už „babička Ruth“ netrpělivě podupávala na letišti.

„Tak jakpak se má to moje zlatíčko?“ Poprvé v životě se po těch slovech nepověsila na krk Berniemu, což ho trochu vyvedlo z míry, ale když viděl, jak Jane vlétla do babiččiny náruče, dojalo ho to. Liz oba na přivítanou políbila a po cestě byli všichni samý smích a povídání.

Jako by se mávnutím kouzelného proutku stala z odvěkých nepřátel konečně rodina a Bernie pochopil, že to způsobila Liz. Měla podivuhodné nadání vycházet s každým dobře, a když ji teď pozoroval, jak se na matku usmívá a jak po sobě obě spiklenecky mrkly nad nějakým výrokem Jane, cítil hlubokou úlevu, že ji rodiče takhle přijali. Měl strach, že to nebude možné, ale podcenil skutečnost, že se z nich stali vlastně prarodiče.

„A já se teďjmenuju stejně jako oni!“ chlubila se Jane ještě v autě a důležitě vykládala: „O moc líp se to píše. Tím starým jménem jsem se podepisovala v jednom kuse popleteně.“ Předvedla bezzubý úsměv.

První dva zuby jí vypadly zrovna minulý týden a teď Ruth prozrazovala, jaké odškodné jí za ztracené zoubky víla přinesla.

„Padesát centů!“ nemohla uvěřit Ruth. „Přece to vždycky bývalo jen deset!“

„To asi bylo strašně dávno,“ mávla Jane pohrdavě rukou a potom dala babičce pusu a zašeptala: „Pozvu tě za to na zmrzlinu, chceš?“

Ruth v dětských ručkách tála jako vosk.

„Než se vaši vrátí, budem si spolu užívat, viď?“ Jane mu říkala tatínku naprosto přirozeně, a tak se jednou zeptal Liz, jestli by ji neměl adoptovat i formálně.

„Ale klidně ano, oficiálně nás její otec opustil, takže tomu nic nebrání. Nejsou to ale zbytečné komplikace, miláčku? Když teď začala užívat tvoje jméno, časem to bude legální i tak a tatínku ti stejně říká sama od sebe.“ Nakonec s ní souhlasil, opravdu by nebylo příjemné tahat Jane po soudech, když tu bylo jiné řešení.

Poprvé po letech přespával v domě svých rodičů a moc se divil, jak je to najednou překvapivě příjemné. Liz pomohla matce s přípravou večeře a společně pak sklidily ze stolu. Služka byla totiž nemocná.

Bylo to také jediné matčino katastrofické hlášení, ale protože Hatii řezali jenom kuří oka, zdaleka tento případ nedosahoval úrovně obvyklých zlověstných případů mozkových mrtvic a srdečních záchvatů. Každý měl tu nejlepší náladu a pro něj vyvstal první problém až v okamžiku, když se s ním Liz chtěla večer milovat.

„A co když sem přijde moje matka?“ ptal se jí ve tmě a ona se rozdováděně chichotala.

„Tak uteču oknem a počkám na trávníku, až bude zase čistý vzduch.“

„To by snad šlo, miláčku.“ Překulil se, aby rukou zajel pod její atlasovou košilku a smáli se a kočkovali a milovali s pocitem nezbedných dětí. Pak si ve tmě dlouho povídali a on jí prozradil, jaká

změna se s jejím příchodem v rodině odehrála. „Vážně nemáš ani zdání, jaká předtím matka bývala, přísahám, že jsem ji často doslova nenáviděl.“

Pod rodnou střechou to sice mohlo vyznít jako rouhání, ale byla to pravda.

„Myslím, že je okouzlila Jane.“

„Ba ne, to vy obě společně.“ Pozoroval ji v měsíčním svitu a srdce mu přetékalo láskou. „Jsi vážně ta nejpodivuhodnější žena, jakou jsem kdy poznal.“

„Lepší než Isabela?“ škádlila ho a on jí rozdováděně sáhl po ňadru.

„No, musím uznat, že moje nejlepší hodinky jsi zatím nechala na pokoji ukradlas mi jenom srdce“

„A víc nic?“ trucovala naoko, a jak jí dlaní vjel mezi stehna, znovu po ní zatoužil. „Já to myslela jinak, monsieur,“ vykřikla schválně s přízvukem a to už se na ni znovu vrhl a oběma připadalo, že jim líbánky teprve začínají. Tu noc k nim Jane naštěstí nepřišla, Lizina noční košile byla totiž kdovíkde a Bernie si pyžamo ani nevybaloval.

U snídaně však v županech působili velice spořádaným dojmem a matka, která s Jane připravovala pomerančovou šťávu, jim oznámila: „Vůbec nám nezbývá čas vás doprovodit na letiště.“ Vyměnili si s ní významný pohled, ale Jane se tvářila i-nadále spokojeně. „Jdeme do Hudebního sálu městského rozhlasu. Lístky jsem už sehnala.“

„Dneska je první velikonoční představení!“ pištěla Jane vzrušená tak, že se málem neovládala. Bernie pobaveně mrkl na Liz. Matka byla, panečku, formát. Schválně to takhle zařídila, aby se vyhnuli

Janiným slzám z loučení. Bylo to dokonalé a tak jim šli oběma zamávat, když babička s Jane nasedaly do vlaku, který byl zážitkem sám o sobě. Dědeček na ně měl čekat u hotelu Plaza. „No jen si to představ!“ drmolila nadšeně Jane. „Pojedeme dvoukolkou a potáhne ji koníček! Až do Central parku!“ Při loučení se jí na vteřinku rozechvěly rtíky, ale než se vzpamatovala, vlak se rozjížděl a Jane si nadšeně povídala s Ruth. Bernie se s Liz vrátil domů, kde se ještě stihli pomilovat, potom zamkli a taxíkem odjeli na letiště. Svatební cesta jim právě začínala.

„Na Paříž připravena, paní Finova?“

„Qui, monsieur,“ smáli se společně. Z New Yorku toho zatím moc neměla, takže se rozhodli zdržet se tu na tři dny po návratu z Evropy.

Bude to lepší i kvůli Jane, líp se jí bude na rodiče čekat, když si před odjezdem domů ještě všichni užijí v New Yorku. A jemu do toho termínu zapadalo i nějaké obchodní jednání.

V Orly přistáli brzy ráno celí rozjaření. Bylo osm hodin místního času a za dvě hodiny zvládli vyzvednout zavazadla, projít celnicí, dojet do města do hotelu. Liz byla doslova oslněná nádherou vstupní haly Ritzu, všude vládl nevídaný luxus, v němž se pohybují elegantní dámy, perfektně oblečení muži a vrátní, kteří jdou venčit pudlíky a pekinéze. I obchody na Faubourg St.-Honoré předčily všechny její představy. Chodila jako ve snu a byli spolu úplně všude. U Maxima, na Eiffelovce, viděli Vítězný oblouk, byli v galerii Lafayette, v Louvru, v Rodinově muzeu. V životě nepřežila tak šťastný týden a přála si tajně, aby nikdy neskončil. Z Paříže letěli do Milána a Říma na módní přehlídky, Bernie tam potřeboval uzavřít nějaké smlouvy, protože pořád zůstával pro Wolffa hlavním poradcem ohledně výběru módních trendů, které jejich firma prosazovala, a odvést takovou práci bez chyby bylo velice náročné. Však také na Liz, která ho všude doprovázela, udělal veliký dojem. Snažila se být užitečná, psala mu poznámky a jednou nebo dvakrát mu i předvedla nějaký model, aby měl představu, co udělá na „obyčejné smrtelnici“, a nejen na profesionálce, která ví, co zakrýt a co zdůraznit. Její názor, totiž jak jsou šaty pohodlné a čím by se ještě daly vylepšit, mu ohromně pomohl. Už s ním toho viděla tolik, že do jeho profese začínala zvolna pronikat. Však si dobře všiml, že si z toho množství shlédnutých přehlídek něco odnesla. Najednou si začla všímat toho, co se nosí, a oblékala se mnohem elegantněji. Vyvolávala velice působivý dojem, pečlivěji přistupovala i k výběru svých doplňků. Měla přirozený šarm už při jejich seznámení a pod dobrým vedením se z ní stávala talentovaná žačka v předmětu vkusného oblékání. Nebyla

však jenom víc šik, současně se měnila na oslnivou a neuvěřitelně přitažlivou ženu. Byla také mnohem šťastnější, než kdy předtím, když s ním mohla cestovat, denně s ním pracovat, aby se odpoledne stihli vrátit do hotelového pokoje, kde se pomilovali a pak se šli až do půlnoci toulat Paříží.

„Po čem toužíš úplně nejvíc, holčičko?“ Ještě nikdy k ní necítil tolik lásky.

„Však uvidíš,“ odbývala ho se smíchem.

„Vážně? A jak?“ Jenže to už dávno věděl, chtěli to a pokoušeli se o to oba už dávno. „Jestlipak budeš z toho přání tlusťoučká a kulaťoučká?“ Těšil se na to, až bude jeho dítě na cestě, ale zatím to nezkoušeli nijak zvlášť dlouho.

„Kdybych ti to prozradila, třeba by se to potom ani nesplnilo.“

Pohrozila mu prstem a honem se vrátili do Excelsioru, aby se znovu pomilovali. Pomyšlení na dítě počaté během jejich druhé svatební cesty je okouzlovalo. Když se však na poslední dva dny před odletem domů zastavili v Londýně, ukázalo se, že to jejich případ nebude, a Liz mu to oznamovala s pláčem.

„Ale to přece nevadí,“ utěšoval ji a vzal ji do náruče. „Tak se do toho pustíme nanovo.“ A skutečně se do toho pustili hned hodinu nato, ačkoliv věděli, že pokud jde o početí, není jim to nic platné. Ale koneckonců se milovali hlavně pro potěšení, které s tím souviselo.

Když dorazili domů, štěstím jen zářili, oba zažili nezapomenutelné dva týdny. Podle všeho se však dobře nebavili jen oni. Než jim Jane vypověděla všechno, co s babičkou za tu dobu stihly, zabralo jí to dobré dvě hodiny. Navíc zřejmě babička Ruth vykoupila kompletní hračkářství.

„Tohle přece neodvezu ani v náklaďáku,“ zoufal si Bernie při pohledu na panenky, všemožné hračky, psa v životní velikosti, koníčka, domeček pro panenky a maličký sporák. Ruth nejdřív upadla do rozpaků, ale pak vystrčila bojovně bradu.

„Neměla tu vůbec nic na hraní. Jenom pár autíček ještě po tobě,“ jako by za to mohl. A ona hračky nakupovala tak ráda!

„Aha.“ Bernie s úsměvem podal matce dáreček z Bulharska, překrásné náušnice ze starožitných zlatých mincí s šestiúhelníkovým rámečkem z drobných diamantů. Koupil podobné i Liz a ta se z nich mohla zbláznit stejně jako Ruth. Hned si je připnula a nemohla se dost vynadívat, načež se utíkala předvést Liz, která si užívala dcerku.

Postrádala ji nesmírně, ale když ten výlet do Evropy byl tak fantastický! A navíc jim oběma samota jenom prospěla.

Společné dny v New Yorku byly skoro stejně zábavné. Zašli si na večeři do všech tří jeho oblíbených restaurací včetně Jednadvacítky a na její počest si všude objednali místní specialitu. Zastavili se na drink v hotelu Plaza a Sherry Netherland, večer si v Carlyle poslechli

Bobbyho Shorta, do kterého se Liz úplně zamilovala. Nakupovali v obchodních domech u Sakse, Bergdorfa, Bendela i u legendárního

Bloomsdala, jenže Liz oddaně tvrdila, že WolfF je stejně nejlepší.

Jednou tak stáli celí rozesmátí v baru u P. J. Clarka a pozorovali, co tam chodí za lidi.

„Ach Bernie, s tebou je všechno tak báječné! Život je najednou samá zábava, nikdy jsem si nic podobného neuměla ani představit.

Měla jsem co dělat, abych se vůbec nějak udržela nad vodou, a teď je to všechno jako dávný zlý sen. To, co dřív bylo žabomyší a škudlilské, je najednou velkorysé a štědré. Připadá mi to jako Chagallovy malby v Lincoln Centre. Teď mám kolem sebe samou červenou a zelenou a blankytně modrou a zářivě žlutou, zatímco předtím to byla jenom šeď a běl.“ Vděčně a zamilovaně se na něj podívala a on se k ní sehnul, aby ji políbil na rty ochucené koktailem.

„Miluju tě, Liz.“

„Já tebe taky miluju,“ zašeptala a potom škytla tak hlasitě, že muž před nimi se otočil a zvědavě si je prohlížel. Pokračovala v hovoru s Berniem. „Jakže si říkal, že se menuješ?“

„George, kotě, George Murphy. Mám v Bronxu starou a sedům harantů. Nešla bys se mnou na

pokoj?“ Muž na ně nevěřícně zíral.

Plno mužů tu sice balilo prostitutky, ale dětmi a manželkou se žádný nechlubil.

„A co tedy jít domů a uplíst si ještě jedno?“ přihrávala mu vesele.

„Prima nápad!“ Taxíkem dojeli za Třetí Avenue do Scarsdalu dřív, než se vrátila matka s Jane, otec byl ještě pořád v nemocnici. Být s ní doma sám bylo fantastické. Všude to s ní bylo fantastické, hlavně v posteli, usoudil, když vklouzli do chladných přikrývek. Vůbec se mu z nich nechtělo, když matka s Jane přišly z vycházky. A vůbec se mu nechtělo z New Yorku a vracet se zas zpátky do Kalifornie. Ale když o tom zkoušel promluvit s Paulem, nikam to nevedlo.

„No tak, Paule. Už jsem tam rok, vlastně čtrnáct měsíců.“

„Ale obchod sám funguje teprve deset měsíců, ne? A cože máš tak najednou naspěch? Máš krásnou ženu, hezký dům a pro dítě je San

Francisco ideální!“

„Chceme, aby tu Jane chodila do školy.“ Jenže dokud nebude jisté, že se rodina skutečně přestěhuje, nikde ji nevezmou k zápisu. „Nemůžeme se roky plácat jen tak ve vzduchu.“ „Roky, to ne ale řekněme tak rok. Nemám nikoho, kdo by tě dokázal zastoupit.“

„Tak tedy dobrá,“ ustoupil hrozně nerad. „Ale pak už ani den.

Platí?“

„Ale platí, platí člověk by málem myslel, že jsi někde na severním pólu. Propána, copak je San Francisco taková hrůza?“

„To víš, že ne. Ale tady jsem přece jenom doma, vždyť ty tomu rozumíš moc dobře.“

„Jistě, Bernarde. Ale teď jsi pro nás nejvíc platný tam. Udělám, co budu moct, abys byl do roka skutečně zpátky.“

„Dobře. Budu s tím počítat.“

Z New Yorku sice odjížděl nerad, ale musel uznat, že samotný návrat do San Francisca zase tak hrozný nebyl. Jejich domek byl hezčí ve skutečnosti než ve vzpomínce a obchod byl v nejlepším pořádku.

Tomu v New Yorku se sice nevyrovnal, ale ušel i tak. To se hůř smiřoval s tím, že už není celý den s Liz. První den, co začalo vyučování, to nevydržel a objevil se ve školní jídelně, aby si s ní dal sendvič. V tom tmavém elegantním obleku vypadal nesmírně důležitě a i ona v kostkované sukni, červeném svetru z Paříže a střevících z Itálie vypadala moc pěkně a mladě. Však taky Jane mohla puknout pýchou, když je tu uviděla spolu. „Támhle to je můj tatínek a maminka,“ ukazovala kamarádkám a potom se vedle něj postavila, aby tak demonstrovala svoje vlastnické právo.

„Nazdárek, trpaslíku!“ přivítal ji a vyhodil ji do vzduchu, načež to samé provedl i s třemi jejími kamarádkami. Způsobil v jídelně hotové pozdvižení a pozdravit ho přišla i Tracy, která se pochlubila, že její dcera je zase těhotná. Berniemu neušel Lizin lačný pohled a stiskl jí dlaň. Už si začínala dělat starosti, že není v pořádku, ale on namítal, že možná je chyba v něm, vždyť ona už přece dítě měla. Nakonec se dohodli, že se tím nebudou nějakou dobu trápit, ale měli toho stejně pořád plnou hlavu. Po dítěti toužili oba a moc.

Na červen pro ni přichystal překvapení. Na celé dva měsíce prázdnin pronajal domek na Stinsonské pláži a Liz z toho byla celá pryč.

Bylo to tam báječné, ložnice pro ně, pokojík pro Jane, pokoj pro hosty, prostorný obývací pokoj s jídelním koutem a kuchyň plná slunce. Venku byla i veranda krytá ze všech stran, kde se mohli opalovat nazí, tedy ne že by to dělali před Jane. Bylo to prostě ideální a Liz se moc těšila. Chtěli tam bydlet celé dva měsíce a on by mohl denně dojíždět. Ale ještě než uběhl druhý týden jejich pobytu, ulehla

Liz s chřipkou a potom se z ní nemohla dlouho vzpamatovat. Bernie se o tom v telefonu zmínil i otci a ten jí radil, že by možná bylo lepší zajít si někam pro antibiotika, co když je to zánět dutin. Hlava ji bolela celé dny bez přestání a večer jí bývalo na zvracení. Byla pořád vyčerpaná a mrzutá a měla pocit, že takhle zle jí ještě nikdy nebylo.

Ten druhý měsíc to už bylo trochu lepší, ale stejně si to moc neužila.

Zatímco Jane s Berniem chodili každý večer běhat na pláž, Liz sotva přešla ulici a už jí zase bylo špatně. Necítila se ani na cestu do města, kde si měla vyzkoušet nové šaty na zahájení další operní sezóny.

Tentokrát si vybrala vypasované šaty z černého atlasu s jedním ramínkem a s plisovanou pláštěnkou. Když si ji však po Svátku práce konečně zkusila, měla z toho šok.

„Co je to vlastně za velikost?“

Nešlo jí to na rozum. Většinou nosila šestku, ale tyto šaty ani nezapla. Celá vyjevená se otočila ke švadleně, která jí přečetla visačku.

„Je to osmička, paní Finova.“

„Jak to vypadá?“ strčil Bernie hlavu do dveří.

„Příšerně.“ Spravit se přece nemohla, když jí už od června bylo tak mizerně. Nakonec se na příští den ze samého zoufalství objednala k lékaři. Za týden zase začne škola a do té doby přece musí být v pořádku. Byla už dokonce ochotná zařídit se podle tchánovy rady a užívat nějaká antibiotika. „Museli poslat špatnou velikost. Nejspíš to byla čtyřka, jinak si to vysvětlit neumím!“ Šaty si vyzkoušela, než je objednávali, a byly jí volné až moc. A to byla šestka, zatímco tyhle byly ještě větší!

„Že bys na pláži přibrala?“ Vrtěl hlavou a vrátil se s ní do zkušebny. Bylo to tak. Zip v pase a na boku vůbec nemohla dopnout, pořád tu zbývalo pár centimetrů opálené kůže navíc. Zkusil se poradit se švadlenou: „Nedalo by se to trochu popustit?“ Ale bylo mu jasné, že při ceně těch šatů by bylo hříchem je vůbec nějak upravovat. Lepší by bylo rovnou objednat větší velikost a tyhle vrátit, ale to se už nedá stihnout. Švadlenka jenom udiveně kroutila hlavou a tázavě si Liz změřila v pase. „Madam se v létě musela spravit!“ Byla to Francouzka a Bernie ji přivedl z New Yorku, kde už roky dělala u Wolffa.

„Ale mně se to nezdá, Marguerite.“ Švadlenka však měla s Liz své zkušenosti, upravovala jí mimo jiné i svatební šaty i ty na loňské zahájení opery. „Nemyslím si, že by to bylo možné.“ Ale oblékla na sebe jenom starší volné šaty, teplákovou soupravu, mikiny, staré nabrané halenky a do obchodu přišla dokonce v plandavých bavlněných šatech. A náhle se zčistajasna vrhla k Berniemu. „Propána, že mne to nenapadlo!“

„Není ti špatně?“ staral se, ale ona měla pusu od ucha k uchu, celá zrůžověla a s hlasitým smíchem se mu pověsila na krk. Když ho začala bláznivě líbat, pobaveně si všiml, že švadlena i prodavačka se taktně vzdálily. Pracovaly pro ni moc rády, byla k nim vždycky milá a ti dva byli pořád tolik zamilovaní! Byla to radost, mít kolem sebe takové lidi. „No tak, Liz, co se tedy vlastně děje?“ Byl celý popletený, ale ona přímo zářila, i když právě přišla o šaty - nebo že by právě kvůli tomu? „Asi ta antibiotika nakonec vůbec nebudu potřebovat!“

„A proč ne?“

„Asi si spletl diagnózu.“

„Ty toho najednou nějak moc víš!“ smál se jí.

„To si tedy piš, že jo!“ Všechny ty příznaky úplně propásla! Netrklo ji to ani při jednom! „Tohle nebude zánět dutin, kdepak!“ Posadila se a pořád se smála a najednou mu to došlo. V úžasu civěl střídavě na ni a na šaty.

„Nepleteš se?“

„Ne ne jenže až doteď mě to ani nenapadlo! Ale je to skoro stoprocentní prostě mi bylo tak zle, že jsem ani nepočítala dny, když jsem byla tam venku.“ Až teď si vzpomněla, že vlastně vynechala jednu menstruaci, že měla čtyři týdny zpoždění. A příští den jí lékař potvrdil, že je skutečně v šestém týdnu. Letěla rovnou za Berniem.

Seděl v kanceláři, probíral hlášení z New Yorku, ale když vtrhla do dveří, hned toho nechal. „No tak?“ Zadržel dech a ona se bláznivě smála a ukázala mu láhev šampusu, kterou schovávala za zády.

„Gratuluju, tatínku!“ Postavila láhev na stůl a vyjekla nadšením, když ji popadl do náruče. „Tak jsme to přece dokázali! Dokázali jsme to! Ha ha to koukáš, co!“ Smáli se a líbali a on ji ze samé radosti vyhodil do vzduchu jako

Jane. Sekretářka se nestačila divit, co tam ti dva tak dlouho dělají.

Nevyšli opravdu dost dlouho, a když se ukázali, tvářil se pan Fine velice samolibě.

14. kapitola

Na podzimní služební cestu do New Yorku jel tentokrát sám. Mířil potom opět do Paříže a obával se, že by pro Liz byl tak dlouhý výlet moc únavný. Přál si, aby odpočívala s podepřenýma nohama, zdravě jedla, bavila se u televize a školu pustila úplně z hlavy. Před odjezdem nařídil Jane, aby na maminku dohlédla. Holčičku zpráva o miminku nejdřív překvapila, ale později se začala moc těšit. „Bude to taková živá panenka,“ sliboval Bernie. Měla radost i proto, že si přál chlapečka, protože jednu svou milovanou holčičku už přece má. Vážně mu slíbila, že se během jeho nepřítomnosti o Liz postará. Sotva dorazil do New Yorku, hned jim volal, jestli jsou v pořádku. Tentokrát se ubytoval v hotelu Regency, protože odtud to měl do obchodu jenom kousek, ale hned večer se sešel s rodiči na večeři. Měli sraz v Le Cirque, a když je spatřil, jak už tam na něho čekají, začal se usmívat pod vousy.

Políbil matku, objednal si kir a matka okamžitě vycítila, že se něco děje, a podezřívavě ho pozorovala.

„Stalo se něco?“

„Ale kdepak!“

„Snad jsi nepřišel o místo?“

Přišlo mu to k smíchu. Objednal láhev šampaňského a ona vyzvídala dál.

„Tak co se děje?“

„Něco moc fajn.“

Neklid ji neopouštěl. „Že by ses vracel sem, do New Yorku?“

„Ještě ne.“ Rád by odpověděl kladně, ale tohle oznámení leželo v daleké budoucnosti. „Něco lepšího!“

„Tak se stěhujete jinam!“ Pořád se nevzdávala a jeho otec se usmíval, protože už dávno uhodl, o co vlastně jde. Když číšník naléval šampaňské, oba muži po sobě spiklenecky mrkli a Bernie zdvihl sklenku.

„Babičce a dědečkovi mazel tov!“

„Cože?“ Ruth nejdřív zůstala jako zkamenělá a potom se zhroutila na opěradlo a byla opravdu vyplašená. „Ale ne! Liz je opravdu?“

Poprvé v životě ztratila řeč. Bernie přikývl celý rozesmátý a vzal ji za ruku. Ruth se zalily oči slzami. „Čekáme miminko, mami!“ Měl takovou radost, že se málem neovládal, a otec mu pogratuloval, zatímco matka se zmohla jenom na nesouvislé úryvky slov. Připili si šampaňským.

„No tohle, propána! A je všechno v pořádku? Jí Liz pořádně?

A je jí dobře? Jen co přijdem domů, hned jí zavolám!“ A potom si vzpomněla a ustaraně vyzvídala: „A jak to snáší malá Jane?“

„Je fakt, že ji to nejdřív trochu^zaskočilo. Asi ani netušila, že na ni něco takového šijeme, ale hodně si s ní o tom povídáme. Důležité je pořád zdůrazňovat, jak nám na ní záleží a tak. No a Liz shání nějaké knížky, které by pomohly vyřešit případnou odmítavou reakci.“

Matka se zamračila. „Dej pokoj, už začínáš jak oni v Kalifornii se už ani pořádně anglicky nemluví. Dávej si pozor, abys nakonec nebyl jedním z nich, radši se jim vyhýbej!“ Těmito varovnými slovy ho zasypávala od chvíle, kdy odjel do Kalifornie, ale teď se nedokázala soustředit na nic jiného, než na své budoucí vnouče. „A bere Liz nějaké vitamíny?“ Ani nepočkala na odpověď a hned se otočila k manželovi: „Až s ní budu dneska večer mluvit, měl bys jí vysvětlit, co má jíst a jaké vitamíny by měla

užívat.“

„Ale Ruth, má svého gynekologa, ten už jí určitě poradí!“

„Copak ten může něco vědět? Co když je to nějaký hipík samý cvoček, který jí bude do vlasů vtírat bylinky a radit, aby spala nahá na pláži!“ Vrhla se zuřivě zase na syna. „Měli byste bydlet tady, přestěhovat se dřív, než se to dítě narodí! Rodila by bezpečně a zdravě v naší nemocnici, nakonec sem to dítě patří a otec by už na všechno dohlédl!“

„Jdi, Ruth, v San Franciscu jsou nemocnice s výbornou pověstí!“

Oba muži se na ni usmívali se shovívavou převahou a ona byla celá bez sebe. „Vůbec’ nepochybuju o tom, že by Bernie všechno nezařídil naprosto perfektně.“ Což byla pochopitelně pravda. Už s ní byl u lékaře, kterého jí doporučila jedna známá, a připadal mu moc sympatický. Chodili spolu i na cvičení a Liz byla pevně odhodlaná mít normální porod za Bernieho přítomnosti a podpory. Trochu ho to pomyšlení znervózňovalo, ale rozhodl se, že ji v tom přece nenechá samotnou.

„Klid, maminko, o všechno je postaráno. U lékaře jsme byli právě před mým odjezdem. Vypadá jako odborník, a dokonce je původem z New Yorku.“ Věděl, že v jejích očích je to nejlepší možné vysvědčení, ale ona ho stejně neposlouchala. Zarazila ji předchozí věta.

„Jaks to myslel, že jsi byl u lékaře s ní? Předpokládám, že jsi zůstal v čekárně, ne?“

Bernie jí dolil šampaňské a pobaveně potvrdil to, co řekl předtím.

„Ne, tak to už dávno nechodí. Otec se účastní opravdu všeho.“

„Ale u porodu snad přece jenom nebudeš, či snad ano?“ Vypadala zděšeně. Tohle byla ale nechutná móda. V New Yorku se to teď také dělalo a ona si nic horšího, než muže pozorujícího zrození vlastního dítěte, neuměla ani představit.

„Určitě u toho budu, mami.“

„Je to nechutné.“ Potom tajnůstkářsky ztišila hlas. „Říká se, že po tom už muži o ženu nestojí jako dřív. Na mou duši. Slyšela jsem o tom věcí, že by se ti zvedl žaludek. Kromě toho -“ vzpřímila se a důstojně dokončila - „slušná žena by u toho svého muže jednoduše nestrpěla.

Musí to pro něj být otřesný pohled.“

„Spíš zázrak, mami.“ Co je neslušného na tom, když muž vidí svou ženu rodit? Byl na ni tolik pyšný a toužil spatřit, jak jeho dítě přichází na svět, toužil ho přivítat. Film o porodu už viděli, takže věděl, co tak může čekat. Možná ho to trochu polekalo,“ ale rozhodně neznechutilo.

Vycítil, že ani Liz z toho není dvakrát klidná, i když už jednou rodila, ale to už bude málem šest let. Jenže tohle všechno leželo někde v daleké budoucnosti, pořád je od toho okamžiku dělilo šest měsíců a oni se už teď nemohli dočkat. Než dovečeřeli, Ruth naplánovala kompletní výbavičku a vybrala tu nejvyhlášenější školku ve Westchesteru a trvala na tom, že jeho syn musí jít rozhodně na práva. Sama vypila moře šampaňského a měla malou špičku. Když odcházeli, uvědomil si, že příjemnější večer s ní ještě nezažil, a tak vytasil Lizino pozvání. On sám byl líznutý přesně natolik, aby ho vyhlídka na delší pobyt rodičů v jeho domě příliš neděsila.

„Liz by byla moc ráda, kdybyste na prázdniny přijeli.“ Pozvání platilo oběma.

„A ty snad ne?“

„Ale samozřejmě, že ano, mami. Přála by si, abyste u nás bydleli.“

„A kde?“

„Jane může spát v pokoji pro miminko a vy byste byli v jejím.“

„Kdepak, to je zbytečné. Půjdeme do hotelu jako minule. Aspoň vám nebudeme překážet. A odkdy si to Liz představuje?“

„Jednadvacátého prosince jí myslím začínají prázdniny. Plus mínus den. Tak že byste se ukázali takhle nějak?“

„Snad nebude v té době ještě učit, Bernarde?“

„Celý život mám smůlu na samé tvrdohlavé ženské,“ postěžoval si blaženě. „Chce chodit do práce až do velikonoc a pak si vezme dovolenou. Zaskočí za ni její kamarádka Tracy, už si to spolu upekly.“ „Je blázen. Tou dobou by už měla ležet doma v posteli.“

Pokrčil rameny. „Nechce a lékař tvrdí, že může učit až do konce takže přijedete?“

Oči sejí divně leskly. „Jak se vůbec můžeš takhle ptát? To si myslíš, že nenavštívím svého jediného syna v tom příšerném Zapadákově?“

Zasmál se: „To není moc přesné označení, mami.“

„No, New York to rozhodně není.“ Díval se, jak se kolem řítí taxíky, sledoval davy chodců, zahlédl obchůdky jen pár kroků od

Madison Avenue, kde čekali, než jim vrátný sežene taxíka. Někdy se mu zdálo, že se mu po New Yorku stýskat nikdy nepřestane, že San

Francisco pro něj nikdy neztratí příchuť vyhnanství. „Ale vždyť to v San Franciscu ujde.“ Pořád takhle přesvědčoval hlavně sám sebe, přestože tam byl s Liz velice šťastný. Nepřestával si myslet, že v New

Yorku by s ní byl šťastnější. Matka se tentokrát nehádala a zesmutněla.

„Jen ať už jsi doma, synku. Zvlášť teď.“ Všichni si znovu vzpomněli na Liz a dítě, které nosí pod srdcem. Matka zřejmě považovala dítě za dárek speciálně pro sebe a otce. „A buď na sebe opatrný!“ Když jim konečně zastavil taxík, celá uslzená ho naposledy objala. „Mazel to v, vám oběma!“

„Děkuju, maminko.“ Stiskl jí ruku a s otcem si vyměnil chápavý pohled. Naposledy zamávali a byli pryč. Pomalu se vracel do hotelu a hlavu měl plnou Liz a Jane a svého štěstí ať už bydlí kde chce. Nakonec na tom ani tak moc nezáleží a ostatně pro letošek to bude pro Liz rozhodně lepší v San Franciscu, kde není žádné náledí, sníh a vánice. Má to i svoje světlé stránky, přesvědčoval sám sebe. Ale New

York se mu dneska líbil i přes ten déšť. Když odlétal, bylo město zachumlané do šedivé přikrývky. V letadle si znovu vzpomněl na rodiče. Moc snadné to pro ně asi není, když mají jediného syna někde na druhém konci světa. Teď, když se mělo narodit jeho vlastní dítě, to najednou viděl úplně jinak. Jemu by se taky nelíbilo, kdyby jeho syn bydlel takový kraj světa. Ale potom si opřel hlavu o opěradlo a tiše se usmíval při pomyšlení na Liz a jejich miminko kdyby tak bylo podobné jí a vůbec by nevadilo, kdyby to byla roztomilá holčička holčička. Usnul a prospal celou cestu do Evropy.

Týden v Paříži utekl jako voda, potom ho jako obvykle čekal Řím a Milán, tentokrát ještě následovalo Dánsko a Berlín a završil to obvyklým kolotočem porad a schůzí v Londýně. Cesta dopadla mimořádně úspěšně, a když skoro po třech týdnech zase uviděl Liz, vybuchl smíchy. Co byl pryč, narostlo jí pěkné bříško a najednou se už nevešla do žádných šatů. Vleže se zdálo, že spolkla melounek.

„Copak to tady máš?“ smál se, když se poprvé pomilovali.

„Nemám ani ponětí,“ rozhodila rukama jakoby bezradně předstíranou nevědomostí, když tu před ním ležela nahá, s vlasy spletenými do copů. Šaty byly na zemi na jedné hromadě. Neztráceli ani chvilku, pospíchali, než Tracy přivede Jane z procházky.

Když však Liz potom vstala a všimla si, že ji Bernie při chůzi pozoruje, najednou se zastyděla a zakryla se jeho košilí. „Nekoukej se jsem z té hrozné tloušťky úplně nešťastná!“

„Kde vidíš, prosím tě, nějakou tloušťku? Vypadáš fantasticky!

Nádhera!“ Něžně ji popleskal po zadečku a potom okouzleně přejel dlaní přes melounek. „Nemáš tušení, co to asi bude?“ Moc by to chtěl vědět.

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Touhle dobou jsem s Jane byla štíhlejší, ale to nemusí znamenat vůbec nic.“ Zadoufala: „Třeba to bude kluk. To bys radši, viď?“

Naklonil hlavu k rameni a přemýšlel. „Asi je to jedno. Hlavně, ať je to malé v pořádku. Kdy zase půjdeme na prohlídku?“

„A vážně jsi si jistý, že chceš tím vším projít se mnou až do konce?“

Tvářila se ustaraně a jeho to překvapilo.

„Copak je to s tebou?“ A najednou mu to došlo. „Že tě poučovala moje milovaná matička?“ Celá

rudá jen mávla rukou, jak se to pokoušela současně zamluvit i omluvit. „Jsi vážně moc hodný. To víš, že to chci s tebou všechno prožít společně dobré i špatné, i tu nejhorší chvilku, celý ten zázrak. To dítě jsme si pořídili spolu, a tak se teď o něj musíme dělit společně co nejvíc. Už jsi spokojený?“

A jako by z ní spadlo těžké břemeno, oči se jí náhle rozzářily. „Jen jestli jsi si opravdu jistý, že i potom na mě budeš mít stejnou chuť!“

Asi jí to vážně leželo v hlavě a bylo to trochu k smíchu, když si vzpomněl, jak spolu před chvilkou v posteli vyváděli. Ukázal na postel a láskyplně ji políbil.

„Připadalo ti snad, že mě odpuzuješ?“ šťastně se zasmála a popadla ho do náruče.

„Tak mi to tedy odpusť.“ Potom zazvonil zvonek a oni bleskurychle naskákali do šatů a utíkali uvítat Tracy a Jane. Bernie holčičku párkrát vyhodil do vzduchu a honem vybaloval dobroty z Francie. Trvalo to pěkných pár hodin, než byli zase sami.

Liz se v posteli stulila vedle něho a chvilku si jen tak povídali o jeho práci, o obchodě a té služební cestě i o miminku. Ona ostatně nemyslela skoro na nic jiného, ale jemu to nevadilo ani v nejmenším. Bylo to přece i jeho dítě, a tak byl na ni pyšný. Přitáhl si ji do náruče, a když usínali, předla spokojeně jako kotě.

5. kapitola

Bernieho rodiče se objevili hned druhý den vánočních prázdnin a Liz s Jane pro ně jely na letiště. Liz už byla v šestém měsíci a Ruth jí přivezla nejen kompletní výbavičku, ale i náruč brožurek plných rad pro těhotné, které musel Lou přinést z nemocnice. Samotná Ruth pak

Liz zasypala množstvím moudrostí, kterých k tomuto problému zdědila po své babičce pořádnou zásobu. Ještě si ani nestačila vyzvednout zavazadla a už zkoumala Liz, a při pohledu z boku usoudila, že to bude kluk, čímž všechny nadchla.

Zdrželi se celý týden a potom se s Jane vypravili do Disneylandu, aby oni dva mohli oslavit své výročí svatby o samotě. Slavili to tři večery po sobě. Na výroční den si zašli do L’Étoille a po návratu domů se dlouho milovali, další večer byli na dobročinném večírku v obchodním domě a na Silvestra si poseděli s přáteli, aby na samý závěr večera znovu zapadli do L’Étoille. Fantasticky si užili, jenže když se znovu objevila Ruth s Lou a Jane, dozvěděl se Bernie od matky, že Liz vypadá příšerně. Bledá, vyčerpaná a na dně. V posledním měsíci si opravdu stěžovala na neustálé bolesti v kyčlích a v kříži.

„Neměl bys ji vzít někam na dovolenou?“

„Asi bych měl.“ Pořád byl zavalený prací, ale ve skutečnosti se na ni dvakrát moc nesoustředil. Tenhle rok nebude jednoduchý. Dítě se mělo narodit v termínu, kdy každoročně jezdíval do Evropy. Musí tedy cestu odložit až na pozdější dobu, ale to má zase naplánováno plno akcí v obchodním domě. „Uvidím, jestli to zvládnu.“

Matka se doopravdy rozzlobila. „Máš snad taky nějakou zodpovědnost ke své rodině, ne?“ Musel se tomu zasmát. „Tak čí matka ty vlastně jsi? Moje, nebo její?“ V tomhle směru Liz občas litoval. Až na něj, dcerku a jeho rodiče neměla žádné vlastní rodinné zázemí. Ať už se s jeho matkou vycházelo sebehůř, pořád bylo fajn vědět, že někomu na něm záleží.

„Nesnaž se být vtipný. Možná by jí jenom prospělo, kdyby si mohla někam vyjet, ještě než se dítě narodí.“ A tak tentokrát na matku skutečně dal a vzal Liz na pár dní na Havaj. Odletěli bez Jane, ačkoliv ta kvůli tomu pár týdnů pořádně trucovala. Ale zařídil to jednoduše tak, že jednoho dne přinesl náruč letních těhotenských šatů a letenky, a za tři dny jeli. Liz se vrátila nádherně opálená a odpočinutá a vypadala jako ztělesněné zdraví. No, pokud se nepočítalo bušení srdce, nespavost, bolesti v kříži, oteklé nohy a vzrůstající únava, ale to podle lékaře patřilo k věci. Ani ty hrozné bolesti v kyčlích a v zádech nebyly ničím neobvyklým.

„Ach bože, mám strach, Bernie, že se už nikdy nebudu cítit ve své kůži.“ Přibrala víc než patnáct kilo

a to ještě pořád zbývaly dva měsíce, jenže jemu se líbila pořád. Tvář se jí zakulatila, ale dál měla své výrazné rysy, snad jen vypadala mladší než obvykle. Celý den dokázala být upravená a hezky oblečená. Vypadala roztomile, ačkoliv si současně uvědomoval, že už ho vzrušuje daleko méně. Stejně teď asi nebylo správné moc se milovat, i když Liz někdy zavyčítala. Ale co kdyby náhodou ublížil dítěti, zvlášť když byli většinou tak vášniví.

Nakonec Liz o milování-taky dvakrát nestála. Koncem března už byla tak neohrabaná, že sotva chodila, a byla moc ráda, že už nemusí chodit do práce. Už by nedokázala být celý den na nohou a udržet pořádek a klid v hodinách matematiky nebo čtení.

Děti ze třídy jí darovaly vaničku pro miminko a každé z nich ještě samo něco vyrobilo, takže se jí sešly bačkůrky, svetříky, čepičky, popelník, tři obrázky, kolébka od nějakého otce, mrňavé dřeváčky a hromada dárků od ostatních učitelů. A Bernie přišel pochopitelně také každou chvíli s něčím novým a s tím, co na miminko přivezla jeho matka z New Yorku, by vybavili i čtyřčata. Ale tak ráda se tím vším probírala a byla už samou nedočkavostí bez sebe. Současně ji však blížící se porod znervózňoval a v noci málem oka nezamhouřila.

Místo toho bloumala po domě, pletla nebo sledovala noční pořady v televizi či jen tak posedávala v pokoji připraveném pro miminko a přemýšlela, jaké že to všechno bude, až se konečně narodí. Byla tam i jednoho odpoledne, když čekala, až se Jane vrátí ze školy, hověla si v houpacím křesle, které Bernie před čtrnácti dny čerstvě natřel, a najednou zazvonil telefon. Nejdřív ho chtěla nechat vyzvánět, ale nedělala to ráda, když byla Jane venku. Člověk nikdy neví, co se může stát. Jestli jí nevolají, že se Jane cestou domů zranila, může to být i Bernie a s ním ona mluvila vždycky s potěšením. Se zaúpěním se tedy zvedla z křesla, promnula si kříž a ztěžka se odšourala do obýváku. „Prosím?“

„Dobrý odpoledne!“ Ten hlas jí připadal nějak známý, ale kdo by to mohl být? To spíš bude nějaký vlezlý podomní obchodníček.

„Co si přejete?“

„Jenom se chci ptát, jak sté se celej ten čas měly?“ Z toho hlasu jí jezdil mráz po zádech. „Kdo volá, prosím?“ Snažila se to říct lhostejně, ale sluchátko svírala celá bez dechu. Z toho hlasu na ni vanulo něco zlověstného, ale pořád jí nebylo jasné, o co jde.

„Copak si mě nepamatuješ?“

„To tedy opravdu ne!“ Chtěla zavěsit a považovat to za hloupý vtip, ale hlas jí rázně zarazil. „Nepokládej to, Liz!“ Byl to rozkaz a hlas současně ztratil svoji anonymitu. Byl ostrý a příkrý a najednou ho poznala, jenže to nemohla být pravda. To jenom znělo jako on. Visela na sluchátku a mlčela.

„Potřebuju si s tebou popovídat, víš?“

„Já ale nevím, pane, co jste zač!“

„Houby nevíš.“ Zasmál se zle a nevlídně. Ten smích neměla nikdy ráda, ale současně jí alespoň potvrdil to neuvěřitelné. Proč ji ale vyhledal? A jak ji našel? Odpovědi však znát ani nechtěla. „Kde je moje holka?“

„Co je tobě do toho?“ Byl to skutečně Chandler Scott, muž, který byl zapsán jako otec Jane, což ovšem neznamenalo, že byl pro ni otcem. Možná měl co říct Liz, ale s dítětem neměl vůbec nic společného. Jeho otcem byl Bernie Fine a Liz chtěla na tohoto muže zapomenout. Z jejích odpovědí to mohl poznat docela jasně.

„Co to má znamenat?“

„Neviděls ji víc jak pět let, Cháne. Nemá ani zdání, co jsi zač.“ A že jsi ještě vůbec naživu, ale tohle mu raději neřekla. „Dej nám laskavě pokoj, ano?“

„Se mi doneslo, že ses znovu vdala!“ Zavadila pohledem o svoje bříško a proti své vůli se usmála. „Se můžu vsadit, že ten tvůj manžílek je v pěkným balíku.“ Bylo to hnusné a Liz se rozčilila. „A co je tobě do toho!“

„Snad se můžu zajímat, jak se mojí holce vede, ne? Správně bych se za ní měl taky zastavit.

Nakonec by snad měla poznat svýho pravýho tátu, ne?“

„Ale jdi! Když jsi tak starostlivý, tak jsi se mohl ukázat už dávno!“

„Copak sem věděl, kde vás najdu? Normálně sté se vypařily!“

Tím si připomněla, že jí něco není jasné. Naslouchala tomu hlasu s bušícím srdcem a myslela na to, že kdysi dávno by mu toho měla hodně co povídat. Ale Jane už bylo sedm let. „A jakpak jsi nás našel teď?“

„To zase nebyl takovej problém. Bylas v telefonním seznamu a tvoje bejvalá bytná mi řekla, jak se nově jmenuješ. Tak jak se má ta moje maličká Jane?“

Zaťala zuby, když vyslovil její jméno. „Výborně.“

„Budu se tam muset co nejdřív zastavit, abych se s ní taky trochu pomazlil.“ Znělo to velice nedbale.

„Ušetři si cestu. Já bych ti ji stejně neukázala.“ Vždyť Jane žije v přesvědčení, že umřel, a Liz si teď přála, aby to byla pravda.

„Přece ji přede mnou nebudeš schovávat!“ Hlas zněl tentokrát výhružně.

„Ale? A pročpak ne?“

„To můžeš vysvětlovat soudci, že bráníš pravýmu otci, aby viděl svoji dceru.“

„Řeknu, že jsi nás před šesti lety nechal na holičkách. Myslím, že potom si bude o tobě myslet jen to nejlepší.“ U domovních dveří zazněl zvonek a Liz se leknutím zastavilo srdce. Byla to Jane a ona nesmí připustit, aby ten rozhovor zaslechla. „Takže se zase kliď,

Cháne. Nebo, pokud ti to není dost jasné, jdi do prdele!“

„Si myslím, že ty tam už seš. Dneska jdu za advokátem.“

„A kvůli čemu asi?“

„Chci vidět znovu holku.“

Zvonek drnčel a ona zavolala, že hned přijde’.

„Ale co z toho budeš mít?“

„Mám na to právo.“

„A co potom? Co bude dál? Zase se zdejchneš na dalších šest let, viď? Proč ji radši nenecháš na pokoji?“

„No pokud ti de vo tohle, tak bysme si vo tom snad měli popovídat, ne?“ Aha. Tak ono je to takhle. Další podraz. Jde jen po penězích. Taky ji to mohlo napadnout.

„Kde bydlíš? Zavolám ti později.“ Dal jí číslo do Marina a ona si ho nervózně naškrábala. „Ozveš se ale dneska večer!“

„Jistě.“ Ty svině, sykala skrz zaťaté zuby, když zavěsila a utíkala otevřít Jane celá bledá. Jane zatím už mlátila do dveří krabicí na svačinu a v černém nátěru se objevil hluboký vryp. Liz na ni začala ječet a Jane se rozplakala a práskla za sebou dveřmi od dětského pokoje. Liz šla za ní a posadila se na postel. Sama neměla k pláči moc daleko.

„Promiň, kočičko. Měla jsem to dneska těžké.“

„To já taky. Ztratila jsem pásek.“ Měla růžovou sukýnku s bílým páskem, který zbožňovala. Přinesl jí ho Bernie a ona ho hlídala jako oko v hlavě, ostatně jako všechno od něho. Souviselo to s tím, jak na

Berniem doslova visela.

„Tatínek ti přinese jiný.“

Trochu ji to upokojilo, a když k ní Liz vztáhla paže, Jane přestala pofňukávat a váhavě k ní přistoupila. Všichni to teď měli těžké. Liz byla pořád hrozně unavená. Bernie už byl na pokraji zhroucení, každý večer, když si lehli, se mu zdálo, že už bude rodit. A Jane byla nervózní, protože neměla zdání, jak nový člen rodiny ovlivní její zatím výsadní postavení. Takže byli přirozeně všichni pořád podráždění a občas se na sebe utrhovali. A náhlé objevení se Chandlera Scotta situaci rozhodně neprospělo. Liz uhladila Janiny vlasy, přinesla jí talíř koláčků, které pro ni dopoledne upekla, a k tomu sklenici mléka.

Když potom Jane zasedla k úkolům na zítřek, Liz se tiše přesunula do obývacího pokoje, s povzdechem se posadila a vytočila Bernieho soukromou linku. Vzal to sám, ale byl uspěchaný. „Ahoj, miláčku, nevolám nevhod?“ Byla tak nepředstavitelně unavená, a navíc měla pořád stahy, zvlášť když byla rozčilená, což zrovna po rozhovoru s Chanďlerem byla.

„Ale kdepak, to je v pořádku.“ Ale najednou se vylekal. „Že už to začalo?“

„Ještě ne.“ Vždyť do termínu jí zbývaly ještě dva týdny a lékař ji stejně upozorňoval, že to může být i později.

„A je ti jinak dobře?“

„Docela fajn, když se to tak vezme.“ Chtěla mu to říci dřív, než přijde domů, aby Jane neslyšela, že si povídají o Chandleru Scottovi.

„Ale stalo se dneska něco moc nepříjemného, víš?“

„Udělala sis něco?“ Trochu začínal připomínat babičku Ruth a Liz to na chviličku dokonce pobavilo. „Ne, to ne. Ale telefonoval jeden starý přítel. Nebo spíš starý nepřítel.“

Tohle ho zmátlo. Co může mít jeho Liz za nepřátele? Nikdy se o nikom ani slůvkem nezmínila. Ale stejně by si to sotva zapamatoval.

„A kdo to vlastně je?“

„Chandler Scott.“ Znělo to jako zaklínadlo. Chvíli mlčeli.

„Nepletu se, viď? Myslíš svého bývalého manžela?“

„Jestli se mu tak dá říkat. Bydleli jsme spolu všehovšudy asi čtyři měsíce a oficiálně ani to ne.“ „A odkud se tak najednou vynořil?“

„Nejspíš z vězení, jak jinak.“

„A jak tě, kčertu, vůbec našel?“

„Přes moji bývalou domácí. Řekla mu moje nynější jméno, kde teď bydlíme, jednodušší už to mít nemohl.“

„Člověk by si myslel, že se ta ženská nejdřív zeptá, než někomu takovou informaci vůbec dá.“ „Asi v tom neviděla nic špatného.“ Protáhla se na pohovce, bylo jí tak nepohodlně. Všechno teď bylo nepohodlné, sedět, stát, ležet.

I samotné dýchání ji unavovalo a dítě bylo obrovské a pořád kopalo.

„Co vlastně chtěl?“

„Prý vidět Jane.“

„Cože?“ Bernie se zhrozil.

„No ale vzala bych na to jed, že mu na tom tak moc nesejde. Řekl, že si o tom chce ,popovídat. Že když se s ním nebudeme bavit, půjde kvůli svému nároku na styk s dítětem za advokátem.“ „To pěkně zavání vydíráním.“

„To ano. Ale asi bychom si s ním promluvit měli. Slíbila jsem, že se mu večer ozveme. Dal mi číslo do Marina.“

„Já to s ním vyřídím sám. Radši ať s tím nemusíš mít nic společného.“ Byl z té zprávy celý ustaraný. Byla načasovaná na nejhorší možnou dobu. Teď Liz rozhodně potřebuje řešit takové problémy! „Myslím, že bychom si taky měli zajít za advokátem. Třeba po těch letech ani žádné právo nemá.“ „Prima nápad, Liz. Zkusím něco zjistit ještě dřív, než přijdu domů.“

„Ty někoho znáš?“

„Máme tu v obchodě své právníky. Uvidíme, jaký mi dají tip.“

Zavěsili a Liz šla zkontrolovat, jak je Jane daleko se svým úkolem z matematiky. Ta si zrovna skládala sešity a s nadějí se otočila k Liz.

„Přinese mi táta ten pásek už dneska?“ Zřejmě se těšila a Liz si sedla celá utrápená.

„Ach holčičko já na to zapomněla. Poprosíme ho večer, ano?“

„Ale mami,“ rozplakala se a Liz začala plakat spolu s ní. Najednou toho na ni bylo moc. Už samotná chůze a jakýkoliv pohyb teď pro ni byly nebývalou dřinou, a ona navíc chtěla Jane celou situaci ulehčit a přitom jí ještě přidávala další trápení. Chudinka Jane byla pěkně vyvedená z míry,

že jí do života vtrhne miminko a všechno se od základu změní, a teď ještě tohle! Jane se matce vydrápala na klín v podvědomé touze zůstat také miminkem a to co nejdéle a Liz ji dlouho chovala. Když se vyplakaly, cítily se obě o moc líp a tak se pustily na dlouhou procházku a nakoupily si plno časopisů. Jane si přála darovat Berniemu nějakou kytičku, aby byl večer překvapený, a Liz jí dovolila vybrat kytici kosatců a narcisek. Pomalu se vrátily domů.

„Myslíš, že se to miminko narodí už hodně brzy?“ Trochu se těšila, trochu bála a trochu si tajně přála, aby vůbec nebylo. Dětský lékař však Liz neustále přesvědčoval, že Jane je v ideálním věku, aby takovou záležitost hladce zvládla. Jakmile prý bude dítě jednou na světě, Jane si zvykne velice rychle, ale Liz tomu utěšování pomalu přestávala věřit.

„Nemám zdání, kočičko. Ale už aby to bylo, to bříško je pěkná tíha.“ Držely se za ruce a vědoucně na sebe mrkly.

„Ale ty nevypadáš nijak ošklivě. To když Kathina maminka čekala miminko, ta ti byla hrozná! Tváře měla jako prasátko,“ předvedla názorně a Liz to rozesmálo - „a na nohách měla takové ty modré provázky.“

„To jsou křečové žíly, víš?“ V tomhle tedy měla štěstí, vyhnuly se jí v obou případech.

„Je to moc strašný, mít dítě?“

„Kdepak. Je to krásné. Víš, jak je jednou po všem, tak zjistíš, že za to trápení to stálo. Na to všechno nehezké, co kolem toho je, se rychle zapomene, ale i tak se to dá vydržet. A pokud čekáš dítě s mužem, kterého máš ráda, tak je to ta nejkrásnější věc na světě.“

„A ty jsi mého tatínka taky měla ráda?“ Na té odpovědi dítěti moc záleželo a Liz to připadlo jako podivná shoda okolností, že se ptá přesně v den, kdy se Chandler Scott po těch letech zase ozval. Liz si uvědomila, jak silně ho nenávidí, ale to teď Jane přece přiznat nemůže, a kdoví, jestli vůbec kdy bude moci. Možná by to potom ovlivnilo i Janino sebevědomí.

„Jistě. Moc jsem ho měla ráda.“

„A jak to, že vlastně umřel?“ Na tohle se Jane ptala dneska poprvé a Liz se začala bát, jestli přece jen z toho telefonátu něco nezaslechla.

Zoufale si přála, aby to tak nebylo.

„Při nehodě, kočičko.“

„To byla automobilová nehoda?“

Poslouží to stejně jako cokoliv jiného. „Ano. A umřel hned, ani trošku se netrápil.“ Tohle může být pro Jane jednou důležité.

„To jsem ráda. Byla jsi asi hodně smutná, že jo?“

„To se přece rozumí,“ lhala statečně Liz dál.

„A kolik mi to bylo?“ Přicházely k domu a Liz sotva popadala dech.

„Sotva pár měsíců, kočičko.“ Vylezly po schodech k domovním dveřím, Liz odemkla a hned v kuchyni padla na židli. Jane zatím dala květiny pro Bernieho do vázy a celá šťastná se otočila k matce.

„Jsem tak ráda, že sis vzala tátu. Takhle mám zase prima tatínka!“

„Taky jsem moc ráda.“ Však je taky zatraceně lepší, než byl ten první.

Jane šla odnést květiny do pokoje a Liz se pustila do přípravy večeře. Pořád ještě trvala na tom, že bude každý večer vařit, péct chleba a připravovat pro každého jeho oblíbený moučník. Nemohla předvídat, jak to bude zvládat s miminkem, takže bylo snazší je rozmazlovat .teď, dokud to šlo. Večeře představovala hlavní událost dne a Bernie se těšil, že přijde domů a najde dobroty zvlášť pro něj připravené. Sám přibral celých pět kilo a smával se, že za to může těhotenství.

Dneska večer přišel o něco dřív, bouřlivě se s nimi přivítal, Jane poděkoval za květiny a ustaraný výraz si schoval až do té doby, kdy

Jane šla spát a on zůstal s Liz sám. Předtím se o celé té záležitosti odmítal třeba jen zmínit, aby to malá nezaslechla. Teď zavřel dveře u ložnice, pustil televizi, aby přehlušila jejich rozhovor, a celý ztrápený se obrátil k Liz.

„Peabody, náš advokát, mi dohodil jednoho chlapíka. Nějakého

Grossmana. Odpoledne jsem za ním zaskočil.“ A dost mu důvěřoval, protože byl také z New Yorku a studoval právnickou fakultu na

Columbia University. „Podle něj to pro nás moc růžově nevypadá.

Ten mizera má pořád otcovská práva.“

„Jak je to možné?“ Liz byla zděšená. Seděla na.posteli celá zhroucená a úzkostí se až dusila. Bylo jí vyloženě zle. „Po všech těch letech?

Proč vlastně?“

„Protože zrovna v tomhle státě jsou strašně liberální zákony, proto!“ Teď ještě víc než kdy jindy litoval, že ho Berman neodvolal zpátky do New Yorku dřív, než k tomuhle vůbec došlo. „Kdybych ji byl mezitím adoptoval, tak by měl ten syčák smůlu. Jenže já se na to vykašlal a to byla chyba. Myslel jsem, že si ušetříme lítání po úřadech, když moje jméno užívá tak jako tak.“ Když mu to ten advokát řekl, byl by si Bernie nejraději sám nakopal.

„A to je všem úplně jedno, že od nás utekl? Že sprostě zdrhnul?“

„Tohle by sice mohlo ten náš spor vyhrát, ale automatické to rozhodně není. Záleží na soudci, a proto bude nejdřív soudní stání, kde se rozhodne, jaký názor na to opuštění vlastně soud má. A pokud vyhrajeme, fajn, pokud ne, zbývá pořád možnost se odvolat. Jenže než vůbec k nějakému soudnímu řízení dojde, a ono to zase nemusí být hned, bude mít Scott prozatímní právo svou dceru vídat. To aby k němu byli ,spravedliví’.“

„Ale vždyť je to kriminálník, ježíšmarjá, je to přece podvodník, krysa!“ Ještě nikdy neviděl Liz tak strašně rozrušenou. Nenávist z ní přímo čišela a jemu bylo jasné, že plným právem. Sám toho chlapa začínal nenávidět. „Takže mu to dítě předhodí jen tak?“

„Podle všeho ano. Vychází se totiž z toho, že pravý otec je dobrák, dokud se jasně neprokáže opak. Nejdřív tedy bude smět navštěvovat

Jane, pak se s ním budeme hádat u soudu, a tam to buď vyhrajeme, nebo projedeme. V každém případě jí ale stejně musíme vysvětlit, co je on vlastně zač, proč za ní bude chodit a jaký na to máme názor.“

Oba byli z té vyhlídky upřímně vyděšení, zrovna jako byl on z rozhovoru u právníka. A to jí ještě neřekl všechno. „A Grossman tvrdí, že je docela možné, že soud nevyhrajeme, protože v tomhle státě mají pro otcovská práva zvláštní slabost. Soudce toho hajzla může protěžovat přes to všechno, co se o něm ví. Teoreticky otci dítě nikdo vzít nemůže, pokud nejde o týrání nebo tak něco. Ale i v takovém případě se pouze učiní opatření, aby se tomu zamezilo, ale ten fotřík smí dítě vídat dál. Vždyť je to úplný výsměch!“ Zuřil tak strašně, že skoro křičel, a teprve když se Liz rozplakala, došlo mu, jaký je vlastně surovec. V tomhle stavu tomu přece nemůže čelit! „Ach miláčku, promiň mi to asi jsem to vůbec neměl říkat.“

„Proč bys to neřekl, když to tak je,“ vzlykala. „Copak vážně neexistuje způsob, jak se ho zbavit?“ „Je a není. Grossman mi to řekl na rovinu. Samozřejmě uplatit toho chlápka je trestný čin, ale nedošlo by k tomu asi poprvé. A podle něj ten podrazák stejně po ničem jiném nejede. Nejspíš potřebuje pár babek, aby se nějak protloukl, než si zas půjde sednout. Jediný problém je v tom, že pokud to tak uděláme, může se objevit zase a kolikrát bude chtít. Pak by mohl vydírat

donekonečna.“ Ale protentokrát měl sto chutí to alespoň zkusit, co když to vyjde. Už cestou domů o tom uvažoval a byl ochotný obětovat nějakých deset tisíc, kdyby se ho tím zbavili. Dal by i víc, ale ten kriminálník by se mohl namlsat. Vysvětlil to Liz. Souhlasila.

„Zavoláme mu tedy?“ Už to chtěla mít všechno za sebou, z toho napětí měla příšerné stahy. Když Berniemu podávala papír s telefonním číslem, cítila, jak jí buší srdce.

„Vyřídím to s ním sám. Vůbec se do toho nepleť, třeba zkouší trik, jak tě přilákat zpátky. Čím míň si ho budeš všímat, tím líp.“ To bylo rozumné a ona ho nechala jednat s největší radostí.

Bernie vytočil číslo a požádal, aby zavolali Chandlera Scotta.

Zdálo se jim, že čekají nekonečně dlouho. Natočil sluchátko, aby mohla poslouchat. Když se

konečně ozval mužský hlas, přikývla, že to je on, a Bernie podle toho také začal.

„Pan Scott? U telefonu Fine.“

„Cože?“ Pak mu to zapálilo. „A jo! Vy sté si vzal Liz!“

„Přesně tak. Jak jsem pochopil, dneska odpoledne jste sem volal v jisté obchodní záležitosti.“ Grossman mu poradil, aby o dítěti nebo účelu těch peněz vůbec nepadla zmínka, co když si ho Scott nahrává.

„Rád bych vám přednesl svoji nabídku.“ Scottovi nic dvakrát vysvětlovat nemusel. Ten byl jenom rád, že ten člověk nechodí moc dlouho kolem horké kaše, i když trochu zas vytočit Liz by taky nebylo k zahození. „No a tak si to někde se mnou chcete probrat, nebo co?“

Stejně jako Bernie nešel oklikou, nejspíš měl z policie pořádný vítr.

Pámbuví, v čem teď zase lítá, napadlo Liz.

„To zřejmě nebude nutné. Můj klient má tento návrh - všechno komplet za deset tisíc. A pouze jednorázově, je to vzhledem k dřívějším pohledávkám. Takže by si to přál zaplatit jednou provždy.“ Tohle bylo jasné všem třem a u druhého sluchátka bylo dlouho ticho.

„Budu muset něco podepisovat?“ Znělo to opatrnicky.

„Nepovažujeme to za nutné.“ Bernie sám by proti podpisu nebyl, ale Grossman ho upozornil, že by ten papír stejně nestál ani za zlámanou grešli.

Scott přešel rovnou k věci a z hlasu mu bylo znát špatně skrývanou chtivost. „A jak se k tomu dostanu?“ Kdyby to ve skutečnosti nebyla tragédie, tak by se Bernie rozesmál. Ale potřeboval se toho hajzla zbavit co nejrychleji, už kvůli Liz, kterou takové trápení těsně před porodem doslova ničí.

„Rád bych vám to předal osobně.“

„V hotovosti?“

„Pochopitelně.“ Parchant. Prachy, prachy. Jane mu může být ukradená, jako ostatně odjakživa byla. Přesně, jak to říkala Liz.

„Pojďte si dát na zítřek schůzku.“

„Fajn. Kde bydlíte?“ V telefonním seznamu adresa naštěstí nebyla a Bernie teď za to byl vděčný. Ale stejně nerad by se s ním setkal ve své kanceláři. Nejlíp si dát sraz někde v baru, v restauraci nebo v průjezdu. Trochu to začínalo připomínat špatný film. Teď ale raději horečně přemýšlel, kde se sejdou. „Najdete mne u Harryho na ulici

Union. Zítra přes poledne, vyhovuje vám to?“ Kousek od baru byla jeho banka, takže v klidu vyzvedne peníze a potom stačí ještě zaběhnout domů a popsat Liz„jak to všechno dopadlo. „Bezva.“ Přes ten nedbalý tón z Chandlera Scotta vyzařovalo neskrývané potěšení. „Tak nashle zítra.“ Zavěsil a Bernie se obrátil k Liz.

„Bere to.“

„A vážně myslíš, že mu nešlo o nic jiného?“

„Prozatím ne. Podle mne mu to připadá jako hromada peněz a na chvíli mu to ucpe hubu. Horší bude, jestli se vrátí, jak mne varoval

Grossman. To bychom pak museli něco podniknout.“ Těžko by si takový výdaj mohl dovolit každý měsíc. „Když budeme mít jen trochu štěstí, budem za chvíli v New Yorku, a tam ať si nás hledá! Příště radši domácímu ani naši novou adresu nedávej, nebo upozorni, ať si ji nechá pro sebe.“ Liz přikývla. Bernie měl pravdu, v New Yorku nemá Chandler žádnou šanci. „V obchodě se s ním sejít nechci, protože příště by mohl jít najisto.“ Vděčně se na něj podívala.

„Moc mne to mrzí, že jsem tě do toho zatáhla, miláčku. Budu šetřit a ty peníze ti vrátím, uvidíš!“ „Nebuď směšná.“ Vzal ji do náruče. „To je prostě jeden z našich společných problémů, zítra se to vyřídí a máme pokoj.“

Jak si znovu připomněla všechno to trápení, které už s Chandlerem

Scottem zažila„ oči jí zesmutněly a celá se otřásla. Vzala Bernieho za ruku. „Viď, že mi něco slíbíš?“ „Co si jen budeš přát.“ Seděla tu s tím velikánským břichem a Bernie k ní cítil tolik lásky, že to sotva

mohl snést.

„Kdyby se se mnou něco stalo, budeš Jane před ním chránit, viď?“

Oči se jí úzkostí rozšířily. Nelíbilo se mu to.

„Co to povídáš, ty blázínku?“ Pořád byl ještě natolik Židem, aby zůstal pověrčivým, i když pochopitelně nedosahoval matčina kalibru.

„Co by se ti mohlo stát?“ Vlastně ho lékař upozornil, že ženy před porodem často prožívají pocity strachu a úzkosti. Třeba je to znamení, že dítě přijde už hodně brzy.

„Ale slíbíš mi to? Ať se k ní nikdy ani nepřiblíží! Přísahej!“ byla rozrušením celá bez sebe. Raději to nerozváděl a slíbil jí to.

„Víš, že ji mám rád jako vlastní! Proč si vůbec děláš nějaké starosti?“ Ale když mu v noci usnula v náručí, naříkala ze spaní, ani on nebyl dvakrát klidný. A když vcházel k Harrymu s obálkou, ve které byla srovnaná stovka stodolarových bankovek, nebylo mu nejlíp. Liz mu Chandlera popsala jako štíhlého vysokého blonďáka a upozornila, že rozhodně nebude odpovídat Bernieho představě o vyděrači.

„Spíš ti bude připomínat chlápka z jachtařského klubu nebo milého mladíka, kterému zatoužíš představit svou malou sestřičku.“

„To je ale děsné. Nejspíš tu obálku dám někomu úplně jinému a on mi jednu vrazí nebo hůř, popadne ji a uteče.“

Ale když se tu teď u Harryho rozhlížel s pocity ruského špióna v akci, rozeznal ho v tom davu obědvajících lidí na první pohled. Liz mu řekla, že je hezký a hodně hubený. Měl na sobě sáčko a šedivé kalhoty, ale při podrobnějším zkoumání se dalo poznat, že sáčko je velice laciné, manžety u košile pořádně roztřepené a boty mají sešlapané podpatky. Ten podvodnický ohoz prostě vyhlížel dost žalostně.

Chlapík zamířil k baru a objednal si skotskou. Svíral sklenku roztřesenou rukou a prohlížel si zástup. Bernie mu neprozradil, jak vypadá on sám, takže byl chvíli ve výhodě. Vůbec nepochyboval, že je to on.

Scott teď tlachal s barmanem. Prý se zrovna vrátil z Arizony. Po pár minutách a polovině sklenky přiznal, že tam byl v lapáku. Pořád měl ten nevinný a chlapecký výraz, když vysvětloval, jakou měl smůlu.

„Ať si všichni trhnou nohou, když už si jeden ani nemůže udělat ňákou legraci pár šeků prostě nebylo to pravý vořechový a sudí se z toho málem podělal. To tady v Kalifornii si člověk přeci jen trochu vodfrkne.“ Byl to smutný komentář k zákonům tohoto státu a Bernie posté zalitoval, že už není zpátky v New Yorku. Rozhodl se jednat.

„Pan Scott, jestli se nemýlím?“ zeptal se tiše a nenápadně se přesunul k Chandlerovi, který držel už druhou sklenici a vypadal strašně nervózně. Oči měl stejné jako Jane, ale takové měla i Liz, takže těžko říci, po kom je Jane vlastně zdědila. Rozhodně byl velice pohledný, ale vypadal na víc než na svých devětadvacet. Když tak Bernie pozoroval tu hustou blonďatou čupřinu padající Chandlerovi do očí, docela chápal, co na něm Liz viděla. Měl na sobě něco čistého a chlapecky důvěryhodného, takže mu zřejmě nedalo moc práce přesvědčit své oběti, aby investovali do jeho pochybných machinací. Tahal lidi za nos už od svých osmnácti a nezdálo se, že by ho vězení nějak přivedlo k rozumu. Ale pořád měl ten upřímný vzhled chlapce ze

Středozápadu. Podle všeho se snažil vyvolat dojem příslušníka nějakého venkovského klubu, kterého momentálně trochu opustilo štěstí.

Když ho Bernie oslovil, vrhl na něj nejistý a chtivý pohled.

„Jo, to sem já.“ Usmál se jenom ústy, ale oči měl dál ostré jak nůž, když jimi přejel po Berniem. „Jmenuji se Fine.“ Věděl, že víc říkat nemusí.

„Prima!“ Chandler byl samá ochota. „Něco mi nesete, že jo?“

Bernie přikývl, ale do předávání obálky se moc nehrnul. Chandler si rentgenoval každičký detail jeho oblečení včetně hodinek. Schválně si vzal hodinky, které nosíval za studií, značku Patek

Philippe ani

Rolex by si před tímhle člověkem netroufal předvádět, ale ani tak nebyly zdaleka nejlevnější a Scott to bezpečně zaregistroval. Musel mít pocit, že narazil na zlatou žílu.

„Tak to vypadá, že Liz si našla fajnovýho manžílka, co?“ Bernie to nechal bez komentáře. Z náprsní kapsy vytáhl obálku. „Myslím, že tu jste hlavně kvůli tomuhle. Můžete si to přepočítat.“

Místo toho zajímal Scotta jiný problém. „A jak můžu vědět, že nejsou padělaný?“

„Vy si snad děláte legraci!“ Bernieho to ohromilo. „Kde bych je podle vás asi sebral?“

„No, nebyl byste jedinej.“

„Tak si s tím zajdete do banky za roh, ať vás uklidní. Já tu zatím počkám.“ Bernie se tvářil ledabyle a Scott zdaleka nevypadal na to, že by se mu někam chtělo, když si prolistoval obsah obálky. Tak tady to je. Deset táců. „Chtěl bych, aby bylo mezi námi jasno. Už se neukazujte. Nedostal byste ani halíř. Doufám, že rozumíte dobře?“

Zabodl pohled do Chandlerových očí a blonďatý hezounek se zazubil. „Jasná zpráva, šéfe!“ Dorazil sklenku, strčil si obálku do kapsy a hodil po Berniem ještě jeden úsměv. „Že zdravím Liz! Škoda že se neukázala, nebylo by špatný s ní prohodit pár slov!“ Bernie by mu nejraději nakopal, ale přinutil se klidně sedět. Dobře si všiml, že o Jane se Chandler nezmínil ani jednou. Prodal ji za deset táců a s nedbalým kývnutím na barmana se vyloudal ven a frajersky zahnul za roh, zatímco Bernie se zaťatými zuby tiše trpěl u baru. Už ani nedopil, toužil jenom být doma a uklidnit Liz, že je všechno v pořádku. V hloubi duše se bál, že se ten syčák zase objeví a bude navzdory jejich dohodě dál otravovat Liz či nedejbože i Jane. Ale už vůbec nevěřil, že ten člověk stojí o Jane, co by se za nehet vešlo. Jednoduše pro něj neexistovala.

Pospíšil si do auta a honem nabral směr Buchanan, auto nechal před garáží a vyběhl po předním schodišti. Ani sám nevěděl, proč ho to setkání tak vyvedlo z míry, ale potřeboval být rychle u Liz, promluvit si s ní. Nejdřív si dokonce spletl klíč, a když byl v domě, tak zase myslel, že nikdo není doma. Potom ji našel v kuchyni, pekla nějaké pečivo pro něho a Jane a odhazovala si prameny vlasů z čela.

„Ahoj, miláčku!“ Cítil, jak mu pomalu začínají roztávat křečovitě ztuhlé rysy kolem úst. Chtělo se mu plakat samou úlevou, že je zase u ní. Dosedla ztěžka na židli a důvěřivě čekala. Až na to nemožné břicho vypadala jako pohádková princezna. „Vítám tě, drahoušku!“

Něžně ji pohladil a ona se k němu přitiskla tváří. Myslela na to celé dopoledne, a když si uvědomila, jaké mu působí starosti a vydání, připadala si hrozně provinile.

„Je všechno v pořádku?“

„Naprosto. Vypadal přesně tak, jak jsi ho popsala. Myslím, že nemá ani vindru.“

„No jestli, tak ho co nejdřív zabásnou nanovo. Ten chlap má na svém kontě tolik podrazů a podvodů, že si to nejspíš nedokážeme ani představit.“

„A na co potřebuje tolik peněz, prosím tě?“

„To všechno stačí rozházet. On prostě ani netuší, že peníze se dají vydělávat taky poctivě. Vždycky jsem tvrdila, že kdyby tu svoji energii zaměřil na něco pořádného, byl by dneska ředitelem u General Motors.“ To byl vtipný postřeh.

„A mluvilo se vůbec o Jane?“

„Ani slovo. Prostě popadl peníze a mazal.“

„Tím líp. Snad už od něj bude pokoj.“ Vydechla si, jako by z ní něco spadlo, a dokonce se začala usmívat. Bylo to tak báječné, mít po těch krušných letech vedle sebe Bernieho. Teprve když ho poznala a zažila ten kontrast, mohla si pořád dokola opakovat, jakou že to má vlastně kliku. „Doufejme, že to tak bude, Liz.“ Ale sám si nebyl ani zdaleka jistý, že to bylo jeho poslední setkání s Chandlerem Scottem. Na to byl ten mladík trochu moc prohnaný a trochu moc lehkomyslný. Ale tohle jí samozřejmě neříkal, prozatím si toho užila až dost. Chtěl jí navrhnout, že by Jane adoptoval teď, ale dokud se dítě nenarodí, nerad by jí přidělával starosti. Byla teď pořád tolik unavená a ustaraná. „Jednoduše to pusť z hlavy. Je to za námi, tak na to přestaň myslet. A co dělá to naše

mrně?“ Zasmála se, když jí pohladil po bříšku.

„Kope jak zběsilý. Nejspíš se už každou chvilku vykulí.“ Dítě bylo těžké jako kámen a břicho jí spadlo tak nízko, že sotva chodila. Teď už by si netroufal se s ní pomilovat. Hlavička se celou vahou opírala o dno pánve a pořád jí dráždila močový měchýř. Tu noc měla párkrát pořádné bolesti a on ji přesvědčil, aby zavolala lékaři, jenže na toho to žádný velký dojem neudělalo. Vrátili se tedy do postele, i když ona už stejně neusnula.

Pomalu se proploužily další tři týdny a deset dní po termínu už byla tak na dně, že ji rozplakalo i to, když Jane nedojedla večeři.

„Ale no tak, miláčku.“ Rád by ji vzal někam posedět, ale Jane měla rýmu a Liz únavou necítila nohy. Rozhodně se jí nechtělo oblékat do společnosti a kyčle ji bolely jako čert. Večer uspal Bernie sám Jane pohádkou a ráno ji odvezl do školy. Sotva však dorazil do kanceláře a chtěl se zabrat do hlášení z New Yorku, která hodnotila jejich vynikající tržbu za březen, už mu volala sekretářka.

„Prosím?“

„Na čtyřce máte paní Finovou.“

„Děkuji, Irene!“ Zdvihl sluchátko, ale zprávami listovat nepřestal.

Trochu se divil, proč volá. „Něco se děje, miláčku?“ Přece doma nic nezapomněl. Nebo že by se Jane přitížilo a ona chce, aby pro ni honem zajel do školy? „Je všechno v pořádku?“

Její smích vůbec neodpovídal té náladě, v jaké ji ráno opouštěl.

Byla mrzutá, a když navrhl, že by si večer mohli zajít někam posedět, tak na něj vztekle vyletěla. Ale dobře tušil, že se cítí nesmírně bídně a že už je z toho čekání celá zničená, takže si to nijak moc nebral.

„Lepší to být nemůže!“ Hlas měla vzrušený a rozjásaný.

„No, zdá se, že máš dobrou náladu. Něco zvláštního?“

„Co když ano!“

„Co tím myslíš?“ Náhle zpozorněl.

„Právě mi praskla voda.“

„Sláva bohu! Už se tam řítím!“

„Ale to vůbec nemusíš, zatím se nic neděje. Těch pár malých stahů, to nic není.“ Ale říkala to vítězně a on přece nemůže nebýt u všeho!

Čekali devět a půl měsíce a on u ní bude!

„Už jsi to volala doktorovi?“

„Ano. Mám se ozvat, až se to pořádně rozjede.“

„A říkal, kdy to tak může být?“

„Vzpomeň si na přednášku. Klidně za půl hodiny nebo až zítra ráno. Ale spíš dřív.“

„Za chvilku jsem doma. Potřebuješ něco?“

Řekla mazlivě: „Jenom tebe, drahoušku. Moc se ti omlouvám, že jsem těch pár posledních týdnů byla tak protivná bylo mi vážně mizerně.“ A to mu radši ani nepřiznala ty pekelné bolesti v kyčlích a v zádech.

„Ale to já přece vím. Pusť to z hlavy, kočičko. Už to máš skoro za sebou.“

„Já se už nemůžu dočkat, až ho uvidím!“ Ale pak dostala strach, a když dorazil domů, našel ji pěkně vyděšenou. Chvilku jí masíroval záda, a když šla do sprchy, tak si s ní povídal. Sprchou to všechno dostalo spád. Seděla se soustředěným výrazem a jenom mrkala, když se přihlásily první silné stahy. Poradil jí, aby začala dýchat a vytáhl svoje oblíbené hodinky, aby jí mohl měřit intervaly. „Proč pořád taháš takový krám?“ Zase byla hádavá a protivná, ale oba věděli, že si prostě nemůže pomoct, na přednášce je upozornili, že to k téhle fázi samozřejmě patří. „Slyšíš? Proč ten křáp pořád nosíš? Vypadá tak lacině!“ Tiše se radoval, ta její rozladěnost byla jasným důkazem, že tentokrát už je to ono.

Zavolal do školy Tracy a poprosil ji, aby odpoledne přivezla Jane domů, a udělal jí velkou radost zprávou, že už je miminko na cestě.

Do jedné hodiny zesílily bolesti tak, že Liz sotva popadala dech, a byly pořád častější. Byl nejvyšší čas a lékař na ně už čekal v nemocnici, když tam dojeli. Bernie vezl Liz v pojízdném křesle a za nimi běžela ošetřovatelka. Kdykoliv přišel stah, Liz na něj mávla, aby zastavil. Ale najednou začala mávat doslova zběsile, protože stahy se rozjely, první, druhý, třetí, čtvrtý, nepřestávaly, a když jí v porodním sále pomáhal vstát a svléknout se, plakala už docela nezakrytě.

„Vydrž, miláčku za chvíli to bude dobré“. Najednou všechen jeho strach zmizel. Nedokázal si představit, že by tu nebyl s ní, když se má narodit jejich dítě. Když přišel další stah, strašlivě vykřikla a pak znovu, když ji lékař vyšetřoval. Bernie ji pořád držel za ruce a něžněji připomínal, aby nepřestávala dýchat, ale ona už neměla sílu se soustředit ani se ovládat. Lékař byl s výsledkem vyšetření spokojený.

„Vedete si dobře, Liz.“ Byl do dobrošrdečný šedovlasý muž s modrýma očima a Berniemu i Liz byl sympatický od samého začátku.

Vyzařovala z něj zkušenost a jistota, ale Liz ho teď neposlouchala.

Svírala bolestivě Bernieho paži a při každém stahu vykřikla. „Už jste otevřená na osm centimetrů ještě dva a můžete začít tlačit!“

„Já ale nechci tlačit já chci domů“ Bernie se na lékaře usmál a znovu něžně na Liz naléhal, aby dýchala. Ty dva centimetry zvládla dřív, než sám lékař čekal. Už ve čtyři hodiny začínala tlačit a to od začátku porodu uběhlo teprve nějakých osm hodin, což Berniemu, který Liz celou dobu povzbuzoval, nepřipadalo nijak moc, ale pro ni, jak se tu svíjela v bolestech, to byla celá věčnost. „Já už nemůžu!“ Zaječela najednou a odmítala dál tlačit. Jenže teď jí přivázali nohy a lékař začínal mluvit o tom, že ji nastřihne. „Mně je to jedno, jen ať už je venku“ Plakala jak malé dítě a Berniemu při tom pohledu stoupal do hrdla jeho vlastní pláč. Vždyť měla pořád ty hrozné bolesti a speciální dýchání jí stejně nepomáhalo. Ale lékař se tvářil vyrovnaně.

„Nemůžete jí něco dát?“ zašeptal Bernie a lékař jen zavrtěl hlavou.

Kolem začaly pobíhat sestřičky a dvě ženy v zelených chirurgických oblecích sem přivezly vaničku a teploměr a najednou to všechno byla pravda. Vanička je přece pro dítě! Dítě už přichází na svět, a tak se sklonil k Liz a dál ji povzbuzoval v dýchání a podle toho, co radil doktor, jí říkal, kdy má tlačit. „Nemůžu nemůžu ach bože, to je bolest!“ Už byla úplně vysílená a Bernie se vyděsil, když na hodinkách zjistil, že je šest hodin.

Tlačila už celé dvě hodiny!

„No tak!“ Lékař se náhle tvářil velice soustředěně. „Tlačte víc, Liz.

A ještě teď to je ono tak už je vidět hlavička už bude venku zatlačte!!!“ A náhle se do výkřiku trpící Liz ozval ještě jeden, slaboučký křik a Bernie zíral, jak jí mezi nohama vyklouzla dětská hlavička rovnou do lékařových dlaní. Rychle podepřel Liz ramena do sedu, aby také viděla a mohla současně líp tlačit. A najednou byl tady.

Jejich syn. Plakala a smála se a Bernie ji líbal a plakal spolu s ní. Bylo to vítězství života, a jak si slibovali, na bolest se opravdu zapomíná skoro okamžitě. Když vyšla placenta, lékař přestřihl šňůru a podal

Berniemu jeho syna a Liz se celá rozzářená dívala. Celá se chvěla, ale sestra ji ubezpečila, že ten třas je normální. Omyli ji a Bernie jí přidržel dítě u obličeje. Políbila jemňoučkou tvářičku jejich děťátka. „Jak se bude jmenovat?“ usmíval se lékař. Bernie jen zářil a Liz se celá šťastná dotýkala miminka. Podívali se po sobě a potom Liz poprvé vyslovila jména jejich syna.

„Alexander Arthur Fine.“ „Ten Arthur je po dědečkovi,“ vysvětloval

Bernie. Žádný z nich tím jménem nebyl dvakrát nadšený, ale slíbil to matce. „Alexander A. Fine,“ opakoval a sklonil se, aby s dítětem v náručí políbil svou ženu. Jejich slzy se při polibku promísily a dítě tiše a spokojeně spalo.

16. kapitola

Příchod malého Alexandra Arthura Fina do jejich rodiny převrátil všechno vzhůru nohama. Přijeli Bernieho rodiče s kufry plnými dárků pro Jane, Liz i miminko. Babička Ruth si dávala zvlášť pozor, aby

Jane nezanedbala ani v nejmenším, spoustu toho kolem ní nadělala, a Bernie s Liz jí za to byli neskonale vděční.

„Víš, zrovna když jí mám nejvíc plné zuby, tak matka udělá nějaké podobné gesto. Pak se mi ani nechce věřit, že je to ona, kdo mě dohání k šílenství.“

Liz se na něj blaženě podívala. Po Alexandrově narození si byli ještě bližší. Pořád ještě v sobě nesli úzkost a krásu společného zážitku.

„Třeba bude Jane jednou o mně tohle říkat taky.“

„Toho se nebojím.“

„Doufejme, že máš pravdu. Nemyslím si, že bych v tomhle směru byla nějaká výjimka prostě matka je matka.“

„To klidně pusť z hlavy, ano? Jednoduše ti to nedovolím!“ Popleskal Alexandra po zadečku. Chlapeček usnul po kojení matce přímo na hrudi. „Neboj, maličký, pokud by maminka začala vystrkovat růžky, tak to z ní pěkně rychle vytluču.“ Ale sehnul se k ní s polibkem.

Hověla si na posteli v novém župánku z modrého atlasu, který jí přivezla Ruth.

„Hrozně mě rozmazluje, viď?“

„A proč by neměla jsi nakonec její jediná dcera.“ Ruth darovala

Liz prsten, který sama dostala od svého muže před šestatřiceti lety, když se narodil Bernie. Byl to smaragd vroubený maličkými jasnými diamantky. Oba byli hluboce dojatí významem toho gesta. Rodiče se tu zdrželi tři neděle. Zase se ubytovali v Huntingtonu a Ruth pomáhala Liz každé dopoledne s miminkem a odpoledne, když skončila škola, brávala Jane ven, aby ji bavila. Liz tím vytrhla trn z paty, protože byla na všechno sama a nedovolila, aby Bernie někoho najal na výpomoc. „Prostě nesnesu pomyšlení, že by to za mne dělal někdo cizí.“ A projevila v tom takovou neústupnost, že se raději podřídil. Dobře si ale všímal, že pořád zůstává velice zesláblá, a matka mu to před svým odletem do New Yorku také potvrdila.

„Myslím si, že by měla přestat kojit. Příliš jí to bere sílu.“ Ale lékař ji na tu možnost upozorňoval, a proto Liz nebyla nijak zaskočená, když se Bernie zmínil„ že by jí prospělo přestat s kojením. „Už jsi stejný jako tvoje matka,“ dívala se na něj nesouhlasně z postele. I teď, po čtyřech týdnech, musela ještě většinu dne proležet.

„Kojení je pro dítě to nejdůležitější na světě. Navíc tak dostane všechny protilátky, které nutně potřebuje“ Ukázala mu brožurky a letáčky propagující kojení, ale moc ho tím nepřesvědčila. Matka mu nasadila brouka do hlavy a on teď nevěděl, jestli Lizin stav je nebo není normální. „Tak nebuď přece tak tvrdohlavá!“

„A ty se zase starej o sebe,“ pokárala ho něžně, a přesto rozhodně.

Kojila dál, a pokud jí něco dělalo starosti, tak jenom bolesti v kyčlích, které jí nedávaly pokoj. V květnu jel do New Yorku a do Evropy, ale Liz se pořád ještě cítila unavená, a navíc nechtěla ani slyšet o tom, že by dítě odstavila. Když však po návratu uviděl, jak vyčerpaně vypadá, úplně se zhrozil. Ani léto na Stinsonském pobřeží jí moc nepomohlo a ke všemu ji začal podezírat, že má potíže s chůzí, jenže Liz by to zapřela jak jemu, tak lékaři.

„Myslím, že bys přece jenom měla zajít za doktorem, Liz!“ Začal být neústupný. Alexandrovi už byly čtyři měsíce, byl to pěkný pořízek, po něm zelenooký a po Liz měl zlaté kudrny. Ale Liz samotná byla teď celá průsvitná a vyhublá, dokonce i po těch dvou měsících na pláži. Poslední kapkou bylo její odmítnutí zúčastnit se spolu s ním zahajovacího večera operní sezóny. Že je s tím plno starostí a musela by si jít vybrat šaty a stejně na to ani nemá čas. Jak moc špatně jí je, mu však došlo teprve v okamžiku, když zaslechl, že si s Tracy domlouvá, jak se ve škole podělí o její úvazek, alespoň dokud na tom nebude líp.

„Tak co to má vlastně znamenat? Aby sis vybrala ve městě šaty, to nemůžeš, příští měsíc se mnou

nepojedeš ani do Evropy“ - i tohle odmítla, ačkoliv moc dobře věděl, jak se jí posledně v Paříži líbilo - „a teď zas jen částečný úvazek. Co se to, ksakru, s tebou děje?“ Byl z toho pěkně vyděšený a večer zavolal otci. „Co si o tom všem mám myslet, tati?“

„Těžko říct. A u lékaře byla?“

„Nechce. Že prý je to normální únava po porodu. Ale proboha, vždyť klukovi je už skoro pět měsíců, a ona si nedá říct!“

„Možná že nakonec bude muset. Mohla by být například anemická.“ To znělo jako uspokojivé vyřešení celého problému a Berniemu se trochu ulevilo, ale dál trval na tom, aby zašla k doktorovi. V duchu ho napadlo, že je třeba těhotná.

S předstíranou neochotou se Liz objednala na příští týden, ale gynekolog ji uklidnil, že je naprosto zdravá. Ani těhotná nebyla.

Poslal ji ještě na pár interních vyšetření, EKG, krevní testy, rentgen a tak. Ve tři odpoledne se měla zastavit u internisty pro výsledky.

Berniemu se nepředstavitelně ulevilo, že ji konečně přesvědčil. Za pár týdnů ho čekala cesta do Evropy a on chtěl mít před odletem jistotu, že je Liz v pořádku. A pokud by si s tím lékaři v San Franciscu nevěděli rady, odvezl by ji do New Yorku k otci, a ten už by na řádné vyšetření sám dohlédl.

Internista ji vyšetřil a potvrdil, že je docela zdravá, udělal ještě několik běžných vyšetření, tlak měla normální, EKG také, i srdeční rytmus, ale přece jen se ještě na ni podíval pro jistotu trochu podrobněji. Podle poslechu mu potom připadalo, že by mohlo jít o lehký zánět pohrudnice. „Z toho jste zřejmě pořád tak unavená,“ usmál se na ni povzbudivě. Působil uklidňujícím dojmem, vysoký severský typ s velkýma rukama a hlubokým hlasem. Poslal Liz do laboratoře na rentgen plic. V půl šesté dorazila domů. Zaplatila si na odpoledne hlídání, což běžně nedělala. Bernie už tu byl a krátil Jane dlouhou chvíli předčítáním pohádky. Políbila ho.

„Tak vidíš, měla jsem pravdu jsem úplně v pořádku!“

„Tak co potom tedy znamená ta tvoje věčná únava?“

„Zánět pohrudnice. Poslal mě ještě na rentgen, aby měl jistotu, že to není nic většího, ale jinak jsem v nejlepší kondici!“

„A přitom tolik unavená, že se mnou nemůžeš jet ani do Evropy.“

Pořád se mu to nějak nezdálo. „A vůbec, jak se ten chlapík jmenuje?“

„A proč?“ Podezřívavě se na něj zadívala. Co chce ještě dál podnikat? Co od ní ještě čeká? „Rád bych, kdyby si s ním promluvil táta.“

„Ježíšmarjá!“ Dítě plakalo hlady, a tak k němu zašla do pokoje a přinesla ho, zatímco Bernie vypisoval pečovatelce šek. Alexander byl buclatý zelenooký blonďáček a moc roztomilý. Sotva se k němu přiblížila, zapištěl nadšením a blaženě se zabořil do jejího prsu. Jak ho přidržovala těsně u sebe, hladil ji ručičkou. Uložila ho potom k spánku, a když tiše vyšla z dětského pokoje, našla tu čekajícího Bernieho.

S úsměvem ho pohladila po tváři. „Tak si přece nedělej zbytečné starosti, miláčku,“ konejšila ho. „Všecičko je v nejlepším pořádku.“

Vzal ji do náruče a pevněji k sobě přitiskl. „Přál bych si, aby to byla pravda.“ Jane si ve svém pokoji hrála, miminko spalo a on pozoroval tvář své ženy, jenže ta byla celá přepadlá a pod očima měla kruhy, které teď nikdy nemizely, a byla tak hubená! Vší silou se snažil uvěřit, že všechno je, jak má být, ale kdesi v hloubi v něm nepřestával hlodat strach, který mu tvrdil pravý opak. Dlouho ji svíral v náručí, a když potom odešla připravit večeři, šel si pohrát s Jane. Tu noc si spící Liz prohlížel s rostoucím zděšením, a když se ve čtyři hodiny ozvalo dítě,

Bernie ji nebudil, ale přihřál láhev s mlékem a sám vyndal miminko z postýlky.

Alexander se s lahví spokojil a šťastně na Bernieho broukal. Ten ho pak přebalil a znovu uložil. Pomalu se v tom stával odborníkem.

A také to byl on, kdo ráno sáhl po telefonu, který zazvonil, když Liz ještě spala. Byl to dr. Johanssen.

„Haló?“

„Paní Finovou, prosím.“ Neznělo to nezdvořile, jenom úsečně.

Bernie ji šel probudit.

„To je pro tebe.“

„A kdo, prosím tebe?“ ospale na něj mžourala. Byla sobota devět hodin ráno.

„Nevím. Nepředstavil se.“ Ale tušil, že to bude lékař a vylekalo ho to. Liz mu ten strach poznala na očích.

„Říkáš muž? Co mi kdo může chtít?“

Volající se bleskově představil a požádal ji, aby k němu za hodinku přišla. Opravdu to byl dr. Johanssen.

„Zjistili jste snad něco špatného?“ vydechla a ohlédla se po manželovi.

Ale lékař se k odpovědi příliš neměl. To přece není možné. Unavená byla, to ano, ale takhle moc přece jen ne. Mimoděk se podívala na

Bernieho a nejradši by si jednu vrazila.

„A nemůže to počkat?“ Bernie zuřivě vrtěl hlavou.

„Raději ne, paní Finova. Vždyť se snad můžete za chvíli zastavit i s manželem, co vy na to?“ Znělo to nepřirozeně klidně a teď padl strach i na ni. Zavěsila a snažila se to před Berniem trochu zlehčovat. „Páni, ten vyvádí, jako kdybych měla syfilis!“

„A co že to tedy nakonec je?“

„To neříkal. Jenom abychom se prý za hodinu ukázali.“

„No tak tam půjdeme.“ Zastíral zděšení. Zavolal Tracy, aby sem přišla. Liz se zatím oblékala. Tracy slíbila, že tam dorazí za půl hodiny. Sice se právě rýpe na zahrádce, je celá zmazaná, ale hodinku dvě bude s dětmi moc ráda. Vycítila, jak je to naléhavé, ale když přijela, neptala se na nic. Tvářila se vesele a věcně a hezky rychle je vyšoupla ven.

Cestou do nemocnice skoro nepromluvili. Lékařovu pracovnu našli bez nesnází a on tam pro ně už měl dva osvětlené rentgenové snímky. Uvítal je sice s úsměvem, ale ten úsměv nebyl ani zdaleka veselý. Náhle Liz pocítila nával hrůzy, zalykala se jím, chtělo sejí utéci před jeho slovy.

Bernie se představil a dr. Johanssen je vyzval, aby se posadili.

Chviličku váhal a potom začal mluvit bez všech zdvořilůstek. Liz byla k smrti vyděšená.

„Když jsem vás včera vyšetřoval, paní Finova, měl jsem nejdřív podezření na zánět pohrudnice, a to dokonce jen na jeho lehčí formu.

Ale dneska bych si s vámi o tom popovídal trochu podrobněji.“ Otočil se na židli a ukázal prstem na dvě skvrnky na snímcích obou plic.

„Tohle se mi vůbec nelíbí.“ Nezakrýval jí nic.

„Co to znamená?“ Hrdlo měla celé sevřené.

„Nevím to samozřejmě na sto procent. Ale rád bych se vrátil k příznaku, o kterém jste se včera zmínila. Bolesti v kyčlích.“

„Co můžou mít společného s plícemi?“

„To nám prozradí až rentgen kostí.“ Vysvětlil jim průběh celého vyšetření i to, že už zařídil, aby jí ho tady v nemocnici hned udělali.

Píchli jí injekci radioaktivních izotopů, které měly ukázat v kostech všechny odchylky od normálu. „A co to podle vás může tedy být?“ Začínala panikařit a pomalu se přestávala ovládat. Nebyla si jistá, jestli chce slyšet odpověď, ale utéci před ní nemohla.

„Těžko říct. Ale ty skvrny na plících nám signalizují, že někde v těle něco není v pořádku.“ Cestou do nemocnice byla celá roztěkaná a bezmyšlenkovitě svírala Bernieho dlaň. Přál si na chvíli se od ní odtrhnout a zavolat otci, ale nemohl ji přece nechat samotnou. Byl s ní, když jí píchali tu injekci, a Liz byla hrůzou celá promodrala, ale moc to nebolelo. Horší bylo to další čekání, než jim lékař řekl výsledek.

A ten byl prostě děsivý. Podle výsledku vyšetření trpěla Liz osteosarkomem, rakovinou kostí, a

metastázy jí už pronikly do plic. Tím se vysvětlila ta silná bolest v kyčlích a v kříži, se kterou loni tolik zkusila, i její častá dušnost. Ale všechny ty příznaky sváděla na těhotenství, a zatím to byla rakovina. Aby si lékaři byli stoprocentně jisti, bude nutná biopsie, vysvětloval lékař a Liz s Berniem si navzájem křečovitě svírali ruce a po tvářích se jim valily slzy. Když ji Bernie vzal do náruče a s pocitem propastného zoufalství ji k sobě přitiskl, pořád ještě měla na sobě ten zelený nemocniční plášť.

17. kapitola

„Já na to kašlu! Slyšíš? Kašlu na to!“ křičela už skoro hystericky.

„Tak mě přece poslouchej!“ Zacloumal s ní, a když šli zas dál, plakali

°ba. „Pojedeš se mnou do New Yorku“ Odmlčel se, aby se uklidnil a nabral dech přece se musí chovat rozumně rakovina přece dneska neznamená automaticky konec a ‘kdo ví, jak moc se ten chlápek v tomhle vyzná? Lékař sám jim doporučil další specialisty přes kosti, plíce, chirurga, onkologa. Navrhl biopsii a možná i operaci, a potom ozařování či chemoterapii, až podle nálezu. Přiznával, že tohle jeho obor není.

„Já chemoterapii nechci, to je něco příšerného. Vypadají mi všechny vlasy a ach, já umřu! Já umřu!“ vzlykala mu v náručí a on měl pocit, že mu rvou srdce z těla. Musí se oba uklidnit! Musí se uklidnit!

„Ale proč bys umírala. Pořádně se s tím poperem. A teď se už, hergot, uklidni, a poslouchej! Až teď pojedu do New Yorku, popadnem děti, pojedeš se mnou a vyšetří tě tam nejlepší odborníci!“ „A co tam se mnou budou dělat? Já nechci žádnou chemoterapii!“

„Poslechneš si alespoň, jaký mají názor. Nikdo neříká, že se podle nich musíš zařídit! Tenhle doktor sám nevěděl, co by bylo nejlepší.

Třeba se nakonec ukáže, že máš obyčejnou artrózu a že si ji spletl s rakovinou.“ Ach bože, smět tomu uvěřit!

Ale o takové možnosti se žádný z těch specialistů ani nezmínil.

Trvali na biopsii. Když si s nimi otec promluvil, radil Berniemu a Liz totéž. Že stejně lékaři v New Yorku budou ten výsledek potřebovat v každém případě. A biopsie potvrdila, že měl Johanssen pravdu. Byl to skutečně osteosarkom, ale bylo to ještě horší. Podle povahy buněk i stupně jejich rozšíření, a proto, že metastázy už pronikly do obou plic, nepřicházela v úvahu operace. Návrh zněl - okamžitě zahájit léčbu ozařováním a nasadit chemoterapii co možná nejdříve. Liz si připadala jako v děsivém snu, ze kterého se přes veškerou snahu nemůže probrat. Jane radši neprozradili nic, jen že se maminka po miminku necítí moc dobře a že jí v nemocnici chtějí udělat nějaká vyšetření. Neměli ponětí, jak by se jí to strašlivé odhalení mělo sdělit.

Když se Liz po biopsii probrala, Bernie si s ní v nemocnici povídal dlouho do noci. Seděla na posteli a na prsou, kde jí biopsii prováděli, měla náplasti. Teď už bylo nevyhnutelné dítě odstavit. Chlapeček plakal doma a Liz plakala v Bernieho náručí v nemocnici a snažila se mu sdělit všechno, co teď prožívá, pocit provinění, lítost a děs.

„Připadá mi teď, jako bych ho krmila jedem, kdybych ho měla kojit dál no jen si představ, co až doteď ode mne vlastně dostával já se z toho zblázním!“

Utěšoval ji tím, co oba věděli už dávno. „Ale jdi, rakovina přece není nakažlivá.“

„Co ty víš? Jak můžeš vědět, že jsem to nechytla od někoho na ulici vlítl tam na mě nějakej ten pitoměj virus co třeba, když jsem rodila tady v nemocnici“ Utřela si nos a podívala sa na něj. Ani jeden z nich si nedokázal uvědomit celý dosah té vážné situace. Tohle jsou přece věci, které člověk zná z doslechu, to se nemůže přihodit jim, mají přece na starosti sedmiletou holčičku a miminko! V té době si s otcem telefonoval taky pětkrát denně a ten už stačil v New Yorku všechno zařídit. Bernie mu volal i toho rána, kdy ji měl přivést z nemocnice.

„Jakmile dorazíte, může okamžitě nastoupit do nemocnice na vyšetření.“ Otec byl vážný a Ruth

vedle něj vzlykala.

„Prima.“ Bernie si zkoušel namluvit, že to všechno dopadne dobře, ale strachu se zbavit nedokázal. „A jsou to fakt ti nejlepší?“

„Jistě,“ přisvědčil klidně otec. Srdce mu krvácelo pro jeho jediného syna a ženu, kterou měl rád. „Bernie tohle bude pořádně těžké včera jsem mluvil s Johanssenem. metastázy už pronikly prakticky všude.“ On tohle slovo nenáviděl už dlouho, ale Bernie se s ním seznamoval teprve poslední dobou. „Má nějaké bolesti?“

„Ne. Jenom je hrozně unavená.“

„Tak ji pozdravuj a že na ni myslíme!“ Ona to bude potřebovat.

I jejich modlitby. Zavěsil a teprve teď si všiml, že ve dveřích stojí Jane.

„Co je to s maminkou?“

„Je moc unavená, kočičko. Vždyť jsem ti to včera vysvětloval. To miminko ji pořádně sebralo.“ Usmál se a potlačovaný vzlyk ho málem zadusil. Přesto ji vzal kolem ramen. „Zase se uzdraví, nemusíš mít strach!“

„Ale když jsou lidi unavení, tak kvůli tomu přece nemusí do nemocnice!“

„Jsou případy, kdy ano.“ Dal jí pusu na nosík. „Dneska přivezu maminku z nemocnice a příští týden všichni pojedeme do New Yorku k babičce a k dědečkovi. Že to bude prima?“ Chtěl ji pomalu připravit, ale ona toho věděla příliš moc.

„A maminka tam zas půjde do nemocnice?“ Určitě poslouchala, když telefonoval. Mohl to sice předpokládat, ale co teď s tím?

„No, možná. Na den nebo dva.“

„Ale proč, tati?“ Bradička se jí roztřásla a oči jí plavaly v slzách.

„Jakou má nemoc? Jakou?“ Tichoučce a žalostně naříkala, jako kdyby to věděla, jako kdyby nějakým šestým smyslem vytušila, v jakém nebezpečí maminka je.

„Bude teď potřebovat, abychom ji měli hodně rádi, víš?“ řekl přes clonu vlastních slz a sevřel děcko do náruče. Slzy mu stékaly do vousů. „Hodně moc rádi, kočičko“

„To já mám!“

„Já vím. Já přece taky.“ Pak holčičce došlo, že pláče a přetřela mu oči dlaní. Jako by mu přes tvář přeletěl motýlek.

„Ty jsi primovní tatínek!“ To mu ovšem vehnalo do očí další slzy a oba se drželi v náručí dlouho, dlouho. Udělalo jim to moc dobře.

Měli teď spolu tajemství, které je spojovalo i povzbuzovalo. Vyzvedl ji odpoledne ze školy a ona počkala před nemocnicí v autě s kytičkou růžových poupátek. Liz ji k sobě tiskla celou cestou a oba mamince vyprávěli, co legračního zas Alexander ráno vyváděl. Jako by oba tušili, že jí teď musí pomáhat, že je důležité povzbuzovat ji svojí láskou, veselím a dováděním. Tohle pouto svazovalo otce a dceru mnohem těsněji než dříve, a pro oba to bylo břemeno z nejtěžších.

Liz se hrnula k miminku a Alexander se probudil a vyjekl nadšením, když ji zahlédl. Vykopl nožkama do výše a zamával ručičkama.

Liz ho zdvihla a jen bolestně zamžikala, když ji udeřil do čestvé rány po biopsii.

„Ty ho budeš kojit, mami?“ zeptala se Jane a oči měla tázavé a ustarané.

„Kdepak,“ potřásla Liz smutně hlavou. Mléko měla pořád, ale bála se, ať doktoři říkají, co chtějí. „Vždyť už je to velký kluk. Co říkáš, Alexi?“ Polykala slzy a otočila se, aby je holčička neviděla. Jane se potichoučku odplížila do svého pokoje, posadila se u okna s panenkou v náručí a zadívala se ven. Bernie pomáhal v kuchyni Tracy s večeří. Zavřel dveře, roztočil kohoutek u dřezu a vzlykal do ručníku. Tracy ho občas chlácholivě popleskala po zádech. Sama se vyplakala hned, jak jí Liz všechno řekla, ale teď měla pocit, že si kvůli Berniemu a dětem musí zachovat sílu a rozum. „Nechtěl bys skleničku něčeho?“ Bernie zavrtěl hlavou a ona mu položila ruku na rameno. Zhluboka se nadechl a potom se jí podíval do očí.

„Můžeme pro ni vůbec něco udělat?“ Ten pocit bezmoci byl nejhorší za všeho. Slzy mu stékaly po

tváři.

„Spoustu se toho dá udělat,“ odpověděla mu Tracy klidně. „A třeba se potom stane zázrak. Občas to tak bývá.“ To jim ostatně řekl onkolog tajcé, možná proto, že jinou útěchu jim nabídnout nemohl. Povídal si s nimi o víře a zázracích a chemoterapii, jenže Liz ji dál tvrdošíjně odmítala.

„Když ona tu chemoterapcii nechce,“ zoufal si, ale současně mu bylo jasné, že se musí trochu sebrat. Zatím byl ještě pořád v šoku. To neštěstí bylo příliš neočekávané a příliš neodvolatelné. „No a divíš sejí snad, že nechce?“ Tracy na chvilku přestala míchat salát.

„To ne ale někdy to zabírá alespoň na nějakou dobu.“ Johanssen jim vysvětlil, že cílem léčby je potlačit další rozvoj nemoci.

Dlouhodobě. Třeba na padesát let nebo dvacet deset pět dva na jeden rok

„Kdy vyrážíte do New Yorku?“

„Už ke konci týdne. Otec všechno obstaral. A svému šéfovi Bermanovi jsem už vzkázal, že teď do Evropy jet nemůžu. Vzal to. Každý to chápe.“ V obchodě se už dva dny ani neukázal, ale vedoucí oddělení se zaručili, že všechno půjde podle plánu.

„Třeba v New Yorku znají nějakou novou metodu.“

Ale neznali. Lékaři doporučovali totéž a pořád dokola. Chemoterapie. A víra. A zázraky. Bernie seděl v nemocnici u její postele a zdálo se mu, jako by se Liz už začínala propadat do sebe. Temné kruhy pod očima jí ztmavly ještě víc a rychle ztrácela na váze. Připadalo jim to neuvěřitelné, jako by byli v moci nějakého zlého kouzla. Vzal ji za ruku. Měla pláč na krajíčku a ani on před ní slzy neskrýval. Drželi se za ruce, společně plakali a svěřovali se navzájem, jak jim z toho všeho je. Přítomnost toho druhého jim moc pomáhala.

„Jako zlý sen, viď?“ Odhodila si vlasy přes rameno a on si uvědomil, že brzy nebude mít žádné. Konečně totiž souhlasila, že po návratu do San Francisca začne s chemoterapií. Začal uvažovat i o výpovědi u Wolffa, pokud by vedení nevyhovělo jeho žádosti o návrat do

New Yorku. Chtěl, aby se léčila tady. Ale otec mu to vymluvil, otevřeně mu řekl, že by v tom stejně nebyl žádný rozdíl. Lékaři v San

Franciscu jsou na stejné odborné úrovni a Liz to tam navíc důvěrně zná. Tohle byl ovšem pádný důvod. Liz si nebude muset lámat hlavu se stěhováním do nového bytu či domu a s Janinou novou školou.

A zrovna teď by měli co nejvíc lpět na dosavadních jistotách, svém domě i její práci. Probrala to s Berniem velice podrobně a rozhodla se, že bude učit dál. Lékaři nic nenamítali. Měsíc bude mít chemoterapii jednou týdně, potom po dvou týdnech a nakonec po třech. Ten první měsíc bude příšerný, ale později jí bude nevolno už jenom den dva. Tracy za ni bude ochotně suplovat, ve škole s tím souhlasí. Pořád to bude lepší než sedět jenom doma, myslet na to a trápit se.

„A až ti bude líp, vyjedem si spolu do Evropy, co ty na to?“ Vděčně se usmála. Byl tak hodný. A zvláštní bylo, že z ní teď všechno to zoufalství spadlo. Zůstala s ní jen ta bezbřehá únava. Umírala. „Odpusť mi, že ti přidělávám tolik starostí že se to vůbec stalo“

I přes ty slzy se rozesmál. „Teď musí být každému jasné, že jsi moje žena. Začínáš mít ten židovsky provinilý přístup k životu.“

18. kapitola

„Babičko Ruth!“ Ze tmy pokoje zazněl posmutnělý hlásek. Ruth držela dítě za ručku a společně se modlily za maminku. Bernie měl být na noc v nemocnici u Liz a Hatie, Finovic stará pomocnice se starala o chlapečka. „Myslíš, že se maminka zas uzdraví?“ Rozškytala se křečovitým pláčem. Ruth ji vzala do náruče a její vlastní slzy padaly

. na polštář vedle té malé hlavičky. Nebylo to správné ani spravedlivé jí už bylo čtyřiašedesát, ona by si tak ráda vyměnila místo s tou mladičkou, hezkou a do Bernieho tolik zamilovanou Liz, maminkou těch dvou drobečků, kteří ji tolik potřebují!

„Musíme se hodně moc modlit, aby tu zůstala s námi, víš?“

Jane přikývla a doufala, že k zázraku to postačí. Potom dostala nápad. „A mohla bych s tebou zítra do kostela?“ Věděla sice, že Židé chodí do kostela jenom v sobotu, a Ruth navíc chodívala jenom jednou ročně na Jom Kipur. Ale tentokrát ráda udělá výjimku.

„Vezmeme i dědečka, ano?“ A druhý den se opravdu všichni tři vypravili do Westcheterského chrámu ve Scarsdalu. Miminko zatím zůstalo s Hatií. Když se večer Bernie vrátil domů, Jane mu s vážnou tvářičkou důležitě oznámila, že byla s babičkou a s dědečkem v kostele. Velice ho to dojalo, ale teď ho dojímalo úplně všechno, chovali se k sobě navzájem všichni nesmírně láskyplně a chápavě. Pohrál si s chlapečkem, ale tolik se podobal jeho Liz, že to nebylo k vydržení.

Když se však Liz vrátila z nemocnice, přestala jim celá ta situace připadat tak vypjatě tragická. Byla pryč dva dny a už tu zase byly její věčné vtípky, ten milovaný hrdelní hlas i její úžasný smysl pro humor.

Najednou všechna ta hrůza ustoupila někam do pozadí a Liz mu nedovolila propadnout se zas do té uslzené sentimentality. Chemoterapie ji sice děsila, ale rozhodla se, že na ni nebude myslet dřív, než to bude nutné.

Jednou se také ještě v New Yorku vydali na večeři, najatou limuzínou dorazili do La Grenouille, ale už v polovině večeře mu došlo, že ona je absolutně na dně. Matka naléhala, aby to zkrátili a odjeli domů. Cestou zpět mlčeli a v posteli se znovu omlouvala. Potom se ho začala něžně a plaše dotýkat. Nejistě po ní vztáhl ruku a přitiskl ji k sobě. Tolik toužil po milování s ní, ale co když jí to ublíží?

„Neboj se prý smíme“ A on se zhrozil vášně a síly, s jakou se jí zmocnil, jenže byl po ní tolik vyhládlý a přál si ji takhle k sobě připoutat, přitáhnout ji zpátky, jako kdyby mu už pomalu proklouzávala mezi prsty. Potom se s očima lesklýma od slz tiskl k její hrudi a moc se za to styděl. Chtěl být její statečnou a mužnou oporou a místo toho na ní lpěl jako malé dítě, toužil pověsit sejí na krk, jako to dělávala Jane, zadržet ji, žebrat o zázrak. Možná se to podaří té všemocné chemoterapii.

Babička odvedla Jane do Schwarzova obchodu s hračkami a tam jí koupila obrovského medvěda a panenku a požádala ji, aby vybrala dáreček, který by se podle ní mohl líbit Alexandrovi. Jane se rozhodla pro šaška, který se uměl kutálet a přitom cinkal, a Alexander nad ním výskal radostí. Jejich poslední společný večer byl tichý, přátelský a dojímavý. Liz si prosadila, že pomůže Ruth s večeří. Zdála se být v lepší kondici, než poslední dobou bývala, klidná, pokojná a ne tak unavená. Vzala pak

Ruth za ruku a pevně se jí zadívala do očí.

„Děkuju ti za všechno.“

Ruth odmítavě potřásla hlavou, nerada by se před ní rozplakala, ale bylo to tak těžké. Celý život profňukala nad hloupostmi, jak by tedy neměla plakat nad opravdovou tragédií? Ale tentokrát dobře věděla, jak je důležité se ovládnout. „Ne, Liz, neděkuj mi. Jenom udělej všechno, co se udělat dá.“

„To víš, že udělám.“ Liz zdánlivě zestárla, nebo spíš dozrála během těchto posledních týdnů. „Už to snáším mnohem líp. A myslím, že

Bernie taky. Nebude to nic jednoduchého, ale my to zvládnem.“ Ruth přikývla, bála se promluvit, aby ji pláč nezradil. Příštího dne je ona i Lou doprovodili na letiště. Bernie nesl miminko a Liz vedla Jane za ruku. Došla do letadla bez cizí pomoci a oba Finovi statečně potlačovali slzy. Sotva se však letadlo vzneslo a bylo bezpečně pryč, vrhla se

Ruth s křečovitým vzlykáním manželovi do náruče. To ta odvaha těch mladých jí přišla k pláči, ten zlý osud, který potrefil její nejbližší a milované. Náhle tu nešlo o Rosengardenovic vnuka nebo o tatínka pana Fishbeina, šlo o jejich snachu a o Alexe a Jane a Bernieho.

Bylo to hrozné a nespravedlivé a Ruth zoufalstvím pukalo srdce. Bylo to jednoduše nesnesitelné. „Tak pojď, Ruth. Půjdeme domů, drahá.“ Vedl ji něžně za ruku k autu. Ruth se náhle zastavila. Ach

bože, vždyť i na ně jednou přijde řada.

„Mám tě ráda, Lou. Moc tě mám ráda.“ A znovu se rozplakala a on ji pohladil po tváři, když jí pomáhal do auta. Bylo to pro ně těžké a on Bernieho a Liz velice litoval.

V San Franciscu už na ně čekala Tracy s jejich autem a svezla se s nimi zpátky do města. Vesele klábosila a tiskla k sobě miminko.

„To je fajn, že jste zase zpátky.“ Tvářila se bezstarostně, ale dobře si všimla, jak vyčerpaně Liz vypadá. Hned zítra měla nastoupit do nemocnice a začít s chemoterapií.

Když už byli v posteli a Tracy byla dávno doma, překulila se Liz těsně k němu a dala si bradu do dlaní. „Tolik bych zas chtěla být v pořádku!“ Znělo to tak prostě, jako když puberťák zatouží po čisté pleti bez pupínků.

„To já taky,“ usmál se. „Ale určitě se dočkáme.“ Oba se teď upnuli na účinek té všemocné chemoterapie. „A pokud to nezabere, pořád nám ještě zbývá lidové léčitelství.“

„Jen neříkej,“ přemítala se vší vážností. „Jedna z učitelek od nás ze školy se tak léčí už rok a ono jí to opravdu pomáhá.“ Usilovně o tom přemýšlela.

„Tak dobře, ale nejdřív vyzkoušíme tohle.“ Nebyl Žid z lékařské rodiny jen tak pro nic za nic. „Myslíš, že to bude fakt tak hrozné?“ bála se. To mu připomnělo, že se před porodem taky bála, a co zkusila, ale to bylo něco úplně jiného. Tohle byla otázka života a smrti.

„No, žádná radost to nebude.“ Co by jí taky měl namlouvat. „Ale slíbili, že mají léky, které tlumí ty vedlejší účinky. Valium a tak. A já budu pořád u tebe.“ Naklonila se k němu a políbila ho na tvář. „Už ti někdo řekl, že jsi jeden z posledních manželů - džentlmenů?“

„Ale jdi!“ Přitulil se k ní a zajel jí rukou pod župánek. Pořád jí teď byla zima a tak si pa noc brala ponožky. Tentokrát se s ní miloval něžně a láskyplně, cítil, jak se do ní přelévá jeho láska a síla, toužil jí dát sebe darem. Ospale si přála: „Škoda že nesmím přijít do jiného stavu“

„Třeba to ještě někdy půjde“ Ale to by chtěli příliš. Ten nový život by byl pouze výměnou za její. O to víc se oba začali upínat na

Alexandra. Dlouho ho nosila v náruči a pro Jane přichystala její oblíbenou svačinu, než se ráno vypravila do nemocnice. Svým způsobem to od ní bylo kruté, protože pokud se něco stane, budou ji postrádat o to víc.

Bernie ji odvezl do nemocnice, a když se vyřídilo přijetí, usadili ji do pojízdného křesla a mladý asistent ji odvážel nahoru. Bernie ji celou cestu držel za ruku. Doktor Johanssen už na ně čekal. Liz se svlékla a vklouzla do nemocničního županu. Bylo krásné listopadové ráno a venku zářilo slunce. Otočila se k Berniemu, „Kdybych se tomu tak mohla vyhnout!“

„To bych si taky přál.“ Jako by ji doprovázel na elektrické křeslo.

Lehla si a on její ruku nepouštěl. Přiblížila se sestra v rukavicích, které vypadaly málem jako azbestové. Ta látka je tak silná, že by mohla poleptat ošetřovatelčiny ruce, a oni ji vstříknou do těla jeho milované

Liz. Měl pocit, že to nesnese, ale oni jí nejdřív píchli valium a Liz už byla v polospánku, když začala vlastní chemoterapie. Na její průběh celou dobu dohlížel sám doktor Johanssen. Když končili, Liz pokojně spala, ale o půlnoci začala zvracet a bylo jí strašně zle. Těch následujících pár dní bylojako zlá noční můra.

Zbytek měsíce byl prostě příšerný a Díkůvzdání pro ně letos rozhodně svátkem nebylo. Než si Liz zase začala připadat trochu jako člověk, byly skoro vánoce, na hlavě neměla ani vlas a byla jen kost a kůže. Ale vrátila se zase domů a to mučení ji teď čekalo jenom jednou za tři týdny. Onkolog jí slíbil, že jí po tom bude nevolno tak nejvýš den dva. A po vánočních prázdninách už může začít učit. Co byla doma, Jane byla najednou celá proměněná a Alexander už začínal lézt.

Ty poslední dva měsíce si vybraly svou daň u každého z nich. Jane měla ve škole pořád slzy na krajíčku, jak hlásily její učitelky, Bernie se v obchodě na každého jenom utrhoval a myšlenkami se toulal úplně jinde. Platil chlapečkovi pečovatelky, ale moc se na ně spolehnout nemohl. Jedna zabloudila i s miminkem, druhá se ani neobtěžovala ukázat a on musel na poradu s dítětem v

náručí, žádná z nich neuměla vařit a kromě Alexandra se doma nikdo jídla nedočkal. Ale teď tu byly vánoce, Liz se cítila mnohem líp a věci se pomalu vracely do zaběhnutých kolejí.

„Naši by se rádi ukázali,“ řekl jí jednou večer v posteli. Na hlavě měla šátek, aby nebylo vidět, že je holohlavá. Mocí se-nutila do úsměvu. „Myslíš, že bych to zvládla, miláčku?“ Moc tomu sice nevěřila, ale věděla, jak moc to potěší Jane i jeho, i když on by to nikdy nepřiznal. Jenom si vzpomněla na loňské vánoce, kdy jeho rodiče odjeli s Jane do Disneylandu, aby oni dva mohli v klidu oslavit výročí své svatby. To byla těhotná a všechno kolem bylo podřízeno očekávání nového života a ne umírání.

Svěřila se Berniemu a ten se rozzlobil. „To přece teď také.“

„No, já bych neřekla.“

„Kecy! Kecy, slyšíš?“ Všechen jeho bezmocný hněv se najednou zaměřil na ni a on ho nedokázal ovládnout. „K čemu si myslíš, že celá ta chemoterapie asi byla, co? Nebo to snad chceš rovnou celé zabalit?

V životě by mě nenapadlo, že jsi takový zbabělec!“ Pro slzy ani neviděl, vyřítil se z pokoje do koupelny a práskl za sebou dveřmi.

Když se po dvaceti minutách vrátil, čekala na něj tiše v posteli. Trochu zahanbeně se k ní posadil a vzal ji za ruku. „Promiň, já jsem vážně hlupák!“

„Ale kdepak. Já tě mám moc ráda. Je mi jasné, jak těžké to pro tebe vlastně je.“ Pořád se nemohla vyrovnat s tím, jak nehezky teď vypadá, jakou má kulatou a hrbolatou hlavu. Připadala si jako hrdina z vědeckofantastického filmu. „Každému přidělávám tolik starostí. Pokud už mám umřít, tak proč mě jednoduše neporazí náklaďák nebo se neutopím ve vaně?“ Zkoušela se tvářit, že to byl vtip, ale legrační to nepřipadalo ani jednomu z nich. Rozlítostnila se. „Kdybys jen měl tušení, jak hrozně si bez těch vlasů připadám!“ Ve skutečnosti ji však děsilo vědomí, že umírá.

Sáhl po šátku, ale mrštně uhnula. „Já tě mám přece rád i bez vlasů.“ Už zase oba polykali slzy. „Ale na ten šátek mi nesahej!“

„Vždyť tě mám rád celičkou, není na tobě ošklivého ale vůbec nic.“

Na tohle přišel už při porodu jejich syna. Jeho matka se velice mýlila, nebyl ani šokovaný, ani znechucený. Cítil jen dojetí a ještě větší lásku, stejně jako teď. „No tak, to je toho. Jednou na tom budu stejně. Už teď si pro jistotu chystám náhradu.“ Pohladil si vousy a ona se konečně rozesmála. „Mám tě moc ráda.“

„Já tě mám taky rád i život s tebou, víš?“

Už se oba uklidnili a cítili se mnohem líp. Člověk se s tím pořád musel rvát, aby se vůbec udržel nad vodou. „Tak co mám říct našim?“

„Jen ať přijedou. Můžou zas bydlet v Hustingtónu.“

„Matka myslela, že by s ní Jane třeba ráda odjela, co ty na to?“

„Určitě se jí nebude chtít. Nějak ji na to připrav, ať se neurazí.“

Holčička teď na Liz doslova visela a někdy ji rozplakalo i to, že maminka na chvilku odešla z pokoje. „Zlobit se určitě nebudou.“ Jeho matka, která pro něj celý život představovala snůšku všech možných nectností, teď zčistajasna měla svatozář. Volali si několikrát týdně a byla zosobněnou studnicí porozumění, o jaké se mu dříve ani nesnilo. Místo týrání mu teď poskytovala útěchu a povzbuzení.

Ostatně to znovu dokázala, když se před vánoci přihrnula s náručí hraček pro obě děti, ale hlavně potěšila Liz, které koupila přesně to, po čem jediném toužila. Vlastně těch předmětů bylo půl tuctu. Zavřela pečlivě dveře u ložnice a podala Liz dvě ohromné krabice na klobouky.

„Co je uvnitř?“ Liz polehávala jako teď vždycky. Honem si otřela všudypřítomné slzy do polštáře a zvědavě se posadila. Ruth po ní nervózně pokukovala, plná strachu, že se Liz urazí.

„Přinesla jsem ti překvapení.“

„To je klobouk?“

Ruth odmítavě zavrtěla hlavou. „Ne ne, něco úplně jiného. Ale prosím tebe, nesmíš se urazit.“

Snažila se trefit tu správnou zlatou barvu, jak si pamatovala na Liziny vlasy, a když ta sundala z krabic víko, spatřila spoustu paruk, každou s jiným účesem a všechny ve stejné povědomé barvě. Začala se smát přes slzy a Ruth se vylekala, jestli snad neblázní.

„Zdaleka“ne!“ Objala vděčně svoji tchyni a honem začala vyndávat paruky na pokrývku. Byl tu krátký chlapecký účes i dlouhý pážecí střih, nádherně provedené, a Liz byla potěšením jako v extázi. „Já bych si je zašla koupit sama, ale styděla jsem se.“

„No, napadlo mě to a myslela jsem si, že takhle to bude zábavnější.“ Co je asi zábavného přijít o vlasy po chemoterapii? Ale s Ruth to teď ztratilo tu nejhorší pachuť tragiky.

Liz přiběhla k zrcadlu, shodila šátek a Ruth odvrátila oči. Takové krásné mladičké děvče, ach bože! Na světě není za mák spravedlnosti.

Teď se však zadívala, jak si Liz zkouší blonďatou paruku. Vybrala si tu pážecí a vypadala v ní fantasticky.

Ruth rozjařeně zatleskala. „Nádhera! Jakpak se ti to líbí?“

Liz přikývla a oči jí jen jiskřily, když se viděla v zrcadle. Zase vypadala slušně ne, dobře. Možná dokonce moc hezky. Vlastně si opět připadala nádherně žensky. Rozesmála se zdravým a mladistvým smíchem. Ruth jí podala další paruku. „Víš, moje babička byla totiž holohlavá, jako ostatně všechny ortodoxní židovky. Ty si totiž vyholovaly hlavy, protože to bylo známkou dobré židovské manželky.“

Něžně uchopila Liz za paži. „Jenom abys věděla že tě máme^šichni moc rádi.“ Kdyby byla láska lékem, měla by Liz už dávno zpátky svoje zdraví, na které tak úpěnlivě čekali. Ruth se zhrozila, jak je Liz vyhublá, jak má vpadlé tváře a hluboko zapadlé oči, a že i přesto trvá na tom, že po vánocích se vrátí zase do školy.

Vyzkoušela si i ty další paruky a napoprvé se rozhodla pro pážecí účes. Vzala si k němu jinou halenku, protože měla pocit, že tato příležitost si vyžaduje promyšlenější oblečení, a s předstíranou nedbalostí vešla do obýváku. Bernie se musel podívat dvakrát, než mu to pořádně došlo, a zůstal na ni zírat v úžasu.

„Kdes to sebrala?“ vydechl. Moc se mu tak líbila.

„To babička Ruth. Cos myslel jiného?“

„Strašně ti to sluší,“ přiznal upřímně.

„A to jsi ještě neviděl všechny ostatní!“ Ten dárek ji nepředstavitelně povzbudil a Bernie byl matce neskonale vděčný, zvlášť když do pokoje vtrhla Jane a zůstala stát jako zasažená bleskem. „Mami, tobě narostly nové vlasy!“ Nadšeně poskočila a Liz se s úsměvem ohlédla po tchyni. „Ne tak docela, miláčku. Ty mi přivezla babička z New Yorku.“

Obě se smály a Jane zaškemrala: „Vážně? Ukaž mi je!“ Liz ji odvedla ke krabicím a Jane si pár paruk sama vyzkoušela a vypadala v nich natolik k popukání, že se nemohli přestat smát. Jako kdyby pořádali veselý večírek.

Ten večer si všichni vyrazili na večeři, a zaplať pámbu se Liz přes prázdniny cítila o tolik líp, že si vyšli ještě dvakrát, troufla si dokonce jít se podívat k Wolffovi na vánoční stromeček s Berniem a Jane a Ruth předstírala, že protestuje, ale Liz dobře věděla, že to je všechno jinak. Letos slavili také Chanuku a v pátek před večeří zapálili svíčky.

A když její tchán vážným hlasem pronášel modlitby, všem to připadalo na místě. Liz zavřela oči a modlila se k svému i jejich bohu, aby ji zachránili.

19. kapitola

Oslava jejich druhého výročí svatby se velice lišila od té první. Tracy se nabídla, že si vezme děti na noc a Bernieho rodiče si vyšli spolu na večeři. Pro jednou tedy byli Bernie a Liz sami a strávili poklidný večer.

Původně ji sice chtěl pozvat do nějakého podniku, ale na poslední chvíli přiznala, že se na to přece

jenom necítí. Místo toho tedy otevřel láhev šampaňského a nalil jí do sklenky, které se ale sotva dotkla.

Seděli spolu u krbu a povídali si.

Zdálo se, že mají spolu nevyslovenou dohodu, že dneska nebudou mluvit o její nemoci. Nechtěla myslet ani na ni, ani na chemoterapii, která ji čekala příští týden. Bylo i tak dost těžké to všechno vydržet a nerozěbírat to pořád dokola, a ona toužila být jako každý normální člověk, stěžovat si tak nejvýš na zaměstnání, užívat si dětí, bavit se s přáteli na večeři nebo se trápit, jestli jí v čistírně vymění ten rozbitý zip. Bylo by to tak krásné mít jenom všední, každodenní problémy.

Mlčky se drželi za ruce, dívali se do plamenů a přepečlivě se vyhýbali všem bolestivým tématům rozhovoru vždyť už nebylo lehké mluvit ani o jejich svatební cestě, ačkoliv se Bernie pouze zmínil, jak fajn byla před těmi dvěma lety malá Jane na pláži. To jí bylo teprve pět pryč a teď bude za chvíli osmiletá. Ale Liz ho překvapila, protože po nějaké době sama začala o Chandleru Scottovi. „Viď, že pořád platí, cos mi slíbil?“

„Co přesně myslíš?“ Naléval další šampaňské, přestože dobře věděl, že ona pít nebude. „Aby ten mizera nikdy Jane ani nezahlédl! Slíbíš mi to?“

„Ale už jsem ti to přece jednou slíbil!“

„Já to ale myslím vážně.“ Vypadala opravdu ustaraně. Políbil ji a něžným pohlazením jí vyhladil starostlivé vrásky.

„Já přece taky.“ V poslední době hodně přemýšlel o tom, že by

Jane adoptoval, ale měl strach, že Liz by neměla dost síly projít celým tím byrokratickým kolotočem. Rozhodl se to odložit na později, až bude trochu silnější.

Tu noc se nemilovali, usnula mu u krbu v náručí a on ji co nejněžněji přenesl do ložnice. Ležel vedle ní, díval se na její tvář a srdce mu pukalo při představě, co je všechny čeká v příštích měsících. Pořád se ještě nevzdávali naděje na zlepšení.

Pátého ledna se rodiče vraceli zpátky do New Yorku. Matka sice nabízela, že by se tu zdržela déle, ale Liz ji zdvořile odmítla s tím^ že teď stejně začne učit, i když jenom třikrát týdně, ale i tak bude mít práce nad hlavu. Už měla za sebou první poprázdninovou chemoterapii a tentokrát to zvládla bez větších potíží. Všem spadl kámen ze srdce a ona se už nemohla dočkat, až se zase objeví ve škole.

„Jsi si jistý, že by neměla zůstat doma?“ zeptala se ho matka, když za ním den před odjezdem zaskočila do obchodu.

„V žádném případě by s tím nesouhlasila.“ Sám z toho nebyl dvakrát nadšený, ale i Tracy ho přesvědčovala, že to Liz může jedině prospět. Možná měla pravdu. Rozhodně to nebude horší, a pokud toho bude na Liz moc, vždycky pak může zůstat doma. Ale teď byla velice neústupná. „Co na to říká lékař?“

„Že jí to neublíží.“

„Měla by víc odpočívat.“ S tím souhlasil a sám to Liz opakoval až do omrzení, ale ona se pak na něj hněvala, protože tušila, jak málo času jí ve skutečnosti zbývá. Chtěla toho ještě spoustu stihnout, a ne ten zbyteček života prospat.

„Slíbil jsem jí, že sama může rozhodovat, co je pro ni dobré a co ne.“ V poslední době ze slibů nevycházel.

Šel matku mlčky doprovodit. Dodat se nedalo nic a oba se báli vyslovit to, čemu se jednou stejně nevyhnou. Jenže to bylo příliš hrozné, příliš neuvěřitelné a bolestné.

„Nevím, synku, co bych ti řekla.“ Oči se jí leskly. Stáli u vctíódu do obchodního domu a kolem nich se rojily davy lidí.

„To já přece, mami, vím,“ zamrkal ve snaze zadržet slzy, ale matka už svůj pláč nezvládla. Pár lidí se ohlédlo, co že tu kdo prožívá za tragédii, ale všichni měli své vlastní životy s vlastními starostmi, a tak pospíchali dál.

„Je mi vás všech tolik líto“

Přikývl, ale odpovědět si netroufal. Pohladil ji po paži a se skloněnou hlavou se vrátil do své kanceláře. Celý život se najednou podobal děsivému snu, ze kterého se přes veškerou snahu nedokázal probudit.

A připadal si ještě hůř, když večer odvážel rodiče do hotelu. Liz si prosadila, že večeři přichystá úplně sama. Jídlo bylo jako vždycky báječné, ale všechny zoufale deprimovalo to její pachtění, aby silou vůle zvládla všechno, co jindy zařídila levou rukou. Dnes pro ni bylo všechno, i samotné dýchání, nepředstavitelná a nekonečná dřina.

Na dobrou noc políbil matku před hotelem, protože ráno měli rodiče jet na letiště sami. Když se však otočil, aby si s otcem potřásl rukou, zachytil jeho pohled a najednou se přestal kontrolovat. Doslova se zhroutil. Znovu se mu vybavilo, jak v dětství toho muže miloval jeho doktorský bílý plášť jak spolu v létě rybařili někde v Nové Anglii. Najednou byl zas pětiletý a otec to vycítil, objal ho a Bernie se s obrovskou úlevou rozvzlykal. Matka se odvrátila, neschopná snést ten smutný pohled.

Otec s ním vyšel na chodník a dlouho tam spolu jen tak v tom nočním vzduchu postávali. Otec ho stále podpíral.

„Tak to je správné, synku, jen se pořádně vyplač“ A jeho vlastní slzy skáply synovi na rameno. Jenže pomoci jim nemůže vůbec nikdo. Nakonec se přece jenom rozloučili, rodiče znovu poděkovali za pozvání, a když přijel domů,

Liz už na něj čekala v posteli. Na hlavě měla jednu z těch paruk od matky, neudělá teď bez nich ani krok. Bernie si z ní kvůli tomu láskyplně utahoval, ačkoliv ho tajně mrzelo, že na to nepřišel sám. Pořád se jich nemohla nabažit, i když vlastní vlasy jí to nenahradilo, ale lichotilo to její marnivosti, a navíc se paruky staly oblíbeným konverzačním tématem mezi ní a její dcerou. „Ne, mami, ta druhá je vážně hezčí ta s delšími vlasy i tahle docela ujde.“ A Jane se smávala, jaká je maminka v těch kudrnách legrační a rozhodně to z rodiny odválo tu věčnou plačtivost.

„Jsou taťka s maminkou v pořádku, miláčku?“ zeptala se ho po návratu. „Ten odvoz ti trval nějak dlouho.“

„Zastavili jsme se ještě na skleničku.“ Pokoušel se vypadat provinile, a ne zdrceně. „Vždyť víš, jak to je, než se matka rozloučí se svým mazánkem.“ Pohladil ji, odešel se převléknout a za chvíli vklouzl vedle ní. Zatím už upadla do dřímoty a on tiše naslouchal jejímu namáhavému dechu. Je to tři měsíce, co jí řekli, že má rakovinu, a ona se s tím rvala jako lev. Podle lékaře chemoterapie zřejmě zabírá, ale

Bernie byl přesvědčený, že je jí mnohem hůř. Hluboko zapadlé oči jako by sejí každým dnem zvětšovaly, obličej měla celý špičatý, pořád hubla a bylo jasné, že má veliké potíže s dechem. Ale on ji neopustí, bude dělat všechno, co může jenom trochu pomoci. Ona to musí dokázat! Pořád dokola jí připomínal, že musí bojovat a v žádném případě by nesnesl ani nedovolil, aby od něho odešla. Tu noc spal špatně, zdálo se mu, že od něj odjíždí někam, daleko a on se jí v tom marně snaží zabránit.

Škola jako by do ní vlila trochu života. Byla do „svých“ dětí úplně blázen. Letos je měla jenom na čtení, Tracy na matematiku, zatímco ostatní předměty suplovala jiná učitelka. Škola byla až neuvěřitelně benevolentní ohladně snížení jejího úvazku, ale stáli o ni jako o výbornou učitelku, a když jim klidně a věcně sdělila svoji situaci, vyrazilo to všem dech. Za chvíli o tom věděl ve škole úplně každý, i když se zpráva šířila pokradmu. Liz se jen modlila, aby se to od učitelů nedostalo k dětem, protože před Jane ještě pořád všechno tajila. Ať to učitelé vědí, ale děti by prozatím chtěla ušetřit. Věděla, že za rok se určitě nevrátí. Už pouhé schody ji vyčerpávaly až k nevíře, ale chtěla to letos dotáhnout až do konce roku, ať už to s ní vypadá jakkoliv, slíbila to nakonec i řediteli. Ale v březnu to konečně prasklo, když k ní přiběhla jedna z žaček, uplakaná a celá rozcuchaná. „Copak se stalo, Nance?“ Holčička měla čtyři bratry a ráda se pořádně poprala. Liz jí upravila blůzičku a usmála se na ni. Byla o rok mladší než Jane, která už byla třeťák. „S kým byla ta rvačka tentokrát, co?“

„Vrazila jsem Billymu Hitchockovi jednu do nosu,“ přiznala

Nance.

Liz se zasmála. Ty děti jí dávají tolik vůle k životu! „A proč jsi ho praštila, prosím tě?“

Děvčátko nerozhodně mlčelo, ale pak bojovně vystrčilo bradičku.

„On řek, že umřete a já mu na to řekla, že je tlusťoch ulhanej!“

Znovu se rozplakala a pěstičkama si na upatlané tvářičce rozmazávala slzy, takže jí do očí vedly dvě světlé cestičky. Zaprosila: „Že to je lež, viďte, paní učitelko?“

„Pojď sem ke mně, něco si o tom povíme.“ Ukázala v prázdné třídě na židli. Děti byly zrovna na obědě a Liz tu něco opravovala. Posadila si dítě vedle sebe a vzala je za ruku. Moc by si přála, aby k tomu došlo mnohem později. „Ty přece už dávno víš, že umřeme jednou všichni.

Že je to tak?“ Malá ručka ji pevně tiskla, jako by si chtěla zajistit, že

Liz neodejde nikdy a nikam. Nance byla první, kdo se loni vytasil s dárečkem pro budoucí miminko. Upletla pro něho modrý šáteček, samý uzlík a puštěné očko, ale pro Liz to byla nádhera. Holčička přikývla, už zase v pláči. „Loni nám umřel pejsek, ale ten už byl moc starej. Taťka říkal, že kdyby to byl člověk, že by mu bylo sto devatenáct let. Ale vám tolik není.“ Zaváhala. „Nebo jo?“ Liz vesele zavrtěla hlavou. „Ještě ne. Je mi třicet. Opravdu to není žádné stáří, jenže jenže někdy je to prostě jinak. K Bohu odcházíme každý jindy někteří dokonce ještě úplně maličcí. A až z tebe za hodně dlouhou dobu bude stará paní, Bůh si tě k sobě také vezme a já už tam na tebe budu čekat.“ Hrdlo se jí svíralo, jak polykala vlastní slzy. Bránila se pláči, ale bylo to pořádně těžké. Ona přece nechtěla v nebi čekat na nikoho. Chtěla tu s nimi zůstat, s Berniem, Jane a Alexandrem. A Nancy to věděla moc dobře. Rozplakala se ještě víc a pověsila se

Liz na krk. „Já ale nechci, abyste odešla já nechci“ Její matka dost pila a otec byl pořád někde na cestách. Na Liz si potrpěla už od školky a teď by ji měla ztratit? To vážně nebylo ani trochu spravedlivé. Nic nebylo spravedlivé. Liz ji zkusila utěšit několika koláčky, které včera upekla, a vysvětlovala jí, že by jí měla pomoci léčba chemoterapií.

„Třeba mě to uzdraví, Nance. A pak bych tu zůstala ještě hodně dlouho. Jsou lidé, kterým to prodlouží život o dlouhé roky.“ A jsou jiní, kterým zase ne, pomyslela si. I ona na sobě dobře pozorovala všechny ty příznaky, kterých si všímal Bernie. Do zrcadla se teď dívala velice nerada. „Ve škole vás budu učit až do prázdnin a to je ještě pořádně dlouhá doba. Tak proč bychom si dělali nějaké starosti už teď? Co říkáš?“ Malá Nancy Farrellová přikývla a šla si to promyslet někam ven, hrsti plné oříškových koláčků s čokoládovou polevou.

Když se však odpoledne vracela autem domů, cítila se Liz dost bídně a Jane se jen mlčky dívala z okna. Skoro jako by se na matku hněvala. A skutečně jen okamžik předtím, než dojely domů, se otočila k matce s pohledem plným obvinění.

„Ty tedy vážně umřeš, mami, viď?“

Liz ta přímost a naléhavost její otázky zasáhla přímo do srdce.

Okamžitě pochopitelně znala zdroj její informovanosti - Nancy

Farrellová, kdo jiný. „To musí každý z nás, kočičko.“ Ale Nancy se tohle vysvětlovalo lépe, nešlo mezi nimi o tolik.

„Ty víš no ty léky nepomáhají ti, že jo? To to chemo“

Vyplivla to slovo jako nadávku.

„Trochu snad ano.“ Ale ne dost. To už věděli všichni. A přitom jí po léčbě bývalo tak zatraceně špatně. Někdy měla pocit, že léčba ji zabíjí rychleji než samotná nemoc.

„A nepomáhá, já to vím!“ Obviňovala tak matku za nedostatečnou snahu.

Liz s povzdechem zaparkovala před domem. Pořád ještě k jízdám po městě používala svoji starou fordku a parkovala na ulici, protože v garáži stálo jeho BMW. „Holčičko moje, já chápu, jak je to pro všechny teď těžké. Ale já opravdu dělám, co můžu, jen aby mi bylo líp!“

„Tak proč ti není?“ Velikánské pomněnkové oči najednou plavaly v slzách a Jane se schoulila na sedadlo vedle matky. „Proč ti ještě není líp? Proč?“ A potom se na maminku podívala s úlekem.

„Nancy

Farrellová povídala, že umíráš!“

„Já to vím, kočičko moje, já vím.“ Pevně Jane objímala a tvář měla zaplavenou slzami. Dítě slyšelo její namáhavý dech. „Nevím, jak ti to nejlíp vysvětlit. Každý jednou musí umřít a třeba ani mně se to ještě dlouho nepřihodí. Ale může. Každého to může potkat kdykoliv. I teď, když tu spolu sedíme, může na nás třeba spadnout bomba.“

Jane se dusila vzlyky. „To bych tedy radši tohle aspoň bych mohla umřít s tebou“

Liz ji svírala skoro bolestivě. „Takhle nesmíš mluvit ty máš před sebou ještě spoustu let“ „Proč se nám to jenom muselo stát?“ opakovala Jane tu otázku, která nedávala spát žádnému z nich, ale na kterou neexistovala odpověď.

„Opravdu nevím,“ odpověděla Liz sotva slyšitelně. Seděly v autě, objímaly se navzájem a trpělivě čekaly, že jim přece jen někdo odpoví.

20. kapitola

V dubnu se Bernie musel rozhodnout, jestli si může dovolit odjet do

Evropy. Vzal by s sebou Liz, ale bylo mu jasné, že to nepůjde. Na nějaké cestování už dávno neměla dost sil. I návštěva u Tracy v Sausalitu pro ni byla velikou událostí. Ještě pořád učila, ale teď už jenom dvakrát týdně.

Zavolal Bermanovi. „Strašně nerad tě zklamu, Paule, ale odjíždět právě teď si prostě nemůžu dovolit.“

„Ale to je přece jasný,“ Berman s ním hluboce soucítil. Při takové tragédii nebylo co dodávat a z rozhovorů s Berniem nemíval teď dobrý pocit. „Pošleme zkrátka někoho jinýho.“ Už podruhé tedy vynechá Evropu, ale vedení to naštěstí chápalo. Přes všechen ten stress, kterému byl poslední dobou vystaven, pořád udržoval obchodní dům v San Franciscu na špičkové úrovni, a tak mu Berman vděčně opakoval: „Je to v pořádku. Jenom nedokážu pochopit, jak to všechno zvládáš, Bernie. Kdybys potřeboval nějaký volno, stačí zavolat.“

„Časem to určitě využiju. Ne teď, možná za pár měsíců.“ Nechtěl by chodit do práce, až se přiblíží konec, pokud tedy přijde takhle brzy.

Ale tohle předpovědět bylo velice obtížné. Někdy jí bylo pár dní výrazně líp a byla i veselejší, a pak sejí náhle zase přitížilo. No a když pak zase začínal panikařit, tak ho převezla, protože najednou vypadala skoro normálně. Vyrovnat se s tím bylo hotové peklo, protože nedokázal odhadnout, jestli chemoterapie konečně zabírá a její stav se tedy celkově zlepšuje, což by jí zaručovalo ještě dlouhá léta mezi nimi, nebo jestli mu za pár týdnů či měsíc^ umře. Nedokázal to určit ani ošetřující lékař. „No, a co teď s tím tvým pobytem v San Franciscu? Nerad bych tě tam držel proti tvý vůli, Bernarde.“ Byl uznalý, vždyť Bernieho považoval skoro za syna. Pokud jeho žena umírá, nemá nikdo právo je nutit, aby tam zůstali. Bernie k němu byl odjakživa upřímný a rovnou mu všechno řekl, když u Liz zjistili rakovinu. Byl to samozřejmě šok.

Vždyť je to k nevíře, že ta krásná zlatovláska, se kterou před dvěma lety tančil na její vlastní svatbě, teď pomalu umírá.

„Řeknu ti pravdu, Paule, o nějaké stěhování teď ani moc nestojím.

Pokud si seženeš někoho, kdo by se za mne staral o import a vyjel by místo mne dvakrát do roka ven, byla by to senzace. Ale teď se nám odtud nechce. Liz je tu doma a právě teď ji přesadit by mohlo být osudné.“ Moc se o tom s Liz napřemýšleli a tohle bylo jejich společné rozhodnutí. Byla by nerada na obtíž jeho rodičům i jemu, Jane by si musela zvykat na novou školu a nové kamarádky. Navíc pro ni bylo útěchou být mezi lidmi, které dávno znala, a moc jí pomáhala Tracy. Teď se dokonce vídala častěji i s Billem a Marjorií Robbinsovými.

„Nemusíš mi nic vysvětlovat.“ Bernie teď byl v Kalifornii přesně tři roky, tedy už dvojnásobek toho, co si původně plánoval, ale na tom záleželo ze všeho nejmíň.

„Právě teď se vážně odstěhovat nemůžu, Paule.“

„To je přece v pořádku. Až se rozhodneš jinak, dej vědět a já se poohlédnu po někom, kdo by to po tobě v San Franciscu mohl převzít. Tady nám už začínáš scházet. Vlastně“ - zalistoval v kalendáři - „myslíš, že bys příští týden mohl přiletět na schůzi vedení?“

Bernie se ustaraně zamračil. „To bych se musel poradit s Liz.“ Sice zrovna nemá termín na chemoterapii, ale i tak ji nerad nechával samotnou. „Uvidíme. Kdy že to má být?“ Paul mu nadiktoval termín.

„Nezabralo by ti to víc jak tři dny. Když přiletíš v pondělí, můžeš se vrátit ve středu večer, nebo kdybys mohl, tak ve čtvrtek. Ale ať už ti to vyjde jak chce, tak to beru.“

„Díky, Paule.“ Berman se k němu jako obvykle zachoval báječně.

Večer si o té cestě promluvil s Liz. Dokonce jí nabídl, že může letět s ním, ale unaveně zavrtěla hlavou.

„Kdepak, miláčku, mám plno práce ve škole.“ Ale v tom to nebylo a věděli to oba moc dobře. Alexander bude mít stejně za čtrnáct dní narozeniny, takže jeho matka se ukáže tak jako tak. Otec se z nemocnice tentokrát uvolnit nemůže, ale Ruth slíbila, že tu velkou událost přece nemůže vynechat. A samozřejmě že chtěla vidět Liz.

Když se pak z New Yorku vrátil, uvědomil si totéž, co jeho matka.

Totiž jak rychle Liz schází. I těch pár dní mu dalo dostatečný odstup, aby najednou viděl, jak zle na tom doopravdy je. Ten večer po návratu se zamkl v koupelně a vyplakal se tam do velkých osušek, které i teď udržovala pečlivě sněhobílé. Strašně se bál, že ho bude slyšet, ale copak se to dalo vydržet? Byla k neuvěření průsvitná a zesláblá, a přece hubla ještě dál. Prosil ji, ať hodně jí, nosil domů všechno možné od jahodových dortů až po uzené pstroužky z Wolffova lahůdkářství, ale všechno marně. Neměla žádnou chuť k jídlu a do Alexandrových narozenin zhubla na nějakých pětačtyřicet kilo. Ruth její vzhled pořádně vyděsil, ale snažila se nedat nic najevo. Dobře si však všimla, že útlá ramínka jsou ještě křehčí než při posledním loučení.

Cestou domů si povídali o všem možném, jenom ne o tom hlavním a Ruth si připadala jako tonoucí, který nedohlédne na břeh. Přivezla

Alexandrovi velikánského houpacího koně a pro Jane další panenku, samozřejmě od Schwarze, na obě děti se upřímně těšila, ale z Liz byla špatná. Žasla, když ji pozorovala chystat večeři a když zjistila, že sama všechno vaří, uklízí a ještě přitom stihne učit. Ruth dobře věděla, že Liz není ani zdaleka člověkem odpovídajícím běžným měřítkům, ale tohle bylo i na ni moc. Srdce jí rval ten beznadějný

Lizin zápas vydržet chemoterapie a hlídala obě děti, zatímco Bernie byl na noc u Liz v nemocnici. Spal v pokoji na lehátku.

Alexander se tolik podobal malému Berniemu, bylo tu buclaté a věčně rozesmáté děcko. Bylo k nevíře, že se narodil teprve před rokem a že se ta tragédie dotýká i jeho. Ruth ho uložila na noc a vyšla z jeho pokoje celá uslzená při pomyšlení, že si na svou maminku nebude ani pamatovat. „Kdypak se zase přijedeš podívat do New Yorku?“ zeptala se Jane, když spolu večer seděly nad partií dámy. Jane se váhavě pousmála.

Babičku Ruth sice zbožňovala, ale že by teď měla někam odjet, to si představit nedovedla. „Až bude maminka trochu zdravější.“ Tak by sice měla znít její odpověď, ale Jane ji neřekla. „Já vážně nevím, babičko. Až začnou prázdniny, pojedeme všichni na Stinsonské pobřeží. Maminka si potřebuje hodně odpočinout, je z toho učení celá unavená.“ Věděly obě velice dobře, že je unavená umíráním, ale takovou hrůzu vyslovit nedokázaly.

Bernie pronajal stejný domek co loni a plánovali zůstat v něm celé tři měsíce, aby Liz trochu obnovila síly, pokud to vůbec půjde. Lékař jí doporučil, aby si pracovní smlouvu neobnovovala, že učení je teď pro ní příliš namáhavé, a ona se tentokrát nebránila. Jenom před

Berniem poznamenala, že to vlastně není tak špatný nápad, alespoň na ně tři bude mít víc času, a Bernie na tu hru přistoupil. Všichni se však pobytu na pobřeží trochu obávali, vždyť to byl vlastně

pokus postrčit ručičky u hodin o kousek zpátky. V nemocnici ji pozoroval, jak těžce spí, hladil ji po tváři a něžně ji držel za ruku, až se ospale protáhla a usmála se, a v tu chvíli se mu srdce zastavilo hrůzou. Na okamžik to vypadalo, že už umírá.

„Je ti špatně?“ Samým úsilím zdvihnout hlavu z polštáře se až zamračila, ale když se tvářila jakoby nic, rychle se vzpamatoval.

„Už je to lepší, miláčku?“

„Je mi docela dobře.“ Znovu padla hlavou na polštář. Oba si byli dobře vědomi toho, že ty léky jsou natolik silné, že mohou způsobit úplnou zástavu srdce, lékaři je na to upozorňovali od samého začátku. Oni však neměli na vybranou.

Zase upadla do dřímoty a on vyšel na chodbu zatelefonovat domů.

Nechtěl volat z pokoje, aby ji nerušil, proto u ní zatím nechal ošetřovatelku. Už si tu v nemocnici připadal jako doma. Až moc. Skoro mu to začalo připadat jako normální prostředí, jen tak ho něco nevyděsilo. Nesmírně zatoužil ocitnout se na stejném patře co loni, když se tam dole narodil Alexander, a pozorovat zrození dalšího dítěte, a ne tohle zoufalé umírání.

„Nazdar, mami. Jak to zvládáš?“

„Všechno v pořádku, drahoušku.“ Mrkla po Jane na druhém konci pokoje. „Tvoje dcera mě právě poráží v dámě, no a Alexander před chvilkou usnul. Je to zlatíčko, vypil plnou láhev, usmál se na mě a usnul mi přímo v náručí. Když jsem ho ukládala, už spal, jako když ho do vody hodí.“ Tohle všechno znělo tak normálně, ale měla by mu to říkat Liz, a ,ne jeho. matka. A on by měl být na poradě a večer by se dozvěděl, jak to doma všechno klape. Místo toho ji tady v nemocnici zvolna přiotravují chemikáliemi a jeho matka zatím hlídá její děti.

„Jak to snáší?“ zeptala se polohlasem, aby ji Jane nemohla zaslechnout, ale ta stejně natahovala uši s takovým soustředěním, že mimoděk posunula na šachovnici babiččinu figurku namísto svojí. Později se babičce vysměje a obviní ji vesele z podvodu, i když bude moc dobře vědět, jak to vlastně bylo. Ale musí si někde vybrat svou dávku dětské nezodpovědnosti, když si to v téhle situaci nemůže jinde dovolit. Vždyť je jí teprve osm a tím smutkem je celá prosáklá. Rozveselit ji je hotové umění.

„Bude to dobré. Teď usnula. Domů bychom se měli dostat zítra před obědem.“

„Budeme vás čekat. A Bernie, nepotřebuješ něco? Hlad nemáš?“

Nebyl zvyklý, že by matka kdy byla taková hospodyňka. Ve Scarsdalu tyto záležitosti nechávala na Hatii. Tohle byla však neobvyklá situace pro všechny. Ovšem pro Liz a Bernieho především. „Buď bez starosti. Dej ode mne Jane pusu a zítra se, mami, všichni uvidíme.“

„Dobrou noc, synku. A pozdravuj od nás Liz, až se probudí.“

„Je mamince už dobře?“ Jane měla v očích takové zděšení, že ji

Ruth honem popadla do náruče, aby ji ukonejšila.

„Je jí dobře, kočičko, a posílá ti pusinku. Zítra dopoledne přijede domů.“ Jane se spíš uklidní, když pozdrav bude od Liz, a ne od

Bernieho.

Ráno se však Liz probudila s bolestí, kterou dosud nezažila. Jako by jí po celé délce hrudníku někdo drtil žebra. Řekla o té neznámé lezavé bolesti doktoru Johanssenovi, který si na to přizval onkologa a další specialisty. Poslali ji nahoru na rentgen k vyšetření kostí, aby měli výsledky dřív, než ji pustí domů.

Vypadalo to špatně. Za pár hodin už bylo jasné, že chemoterapie nezabrala, metastázy se rozrůstaly dál. Domů ji sice pustili, ale Johanssen upozornil Bernieho, že to je začátek konce. Od nynějška budou bolesti postupně sílit. Budou se velice snažit, aby je utlumili pomocí léků, jenže ty časem přestanou zabírat. Johanssen mu to oznamoval v malé kanceláři na opačném konci chodby, než byl její pokoj, a Bernie mu přímo před nosem praštil pěstí do stolu.

„Co, ksakru, myslíte tím, že časem přestanou na bolesti zabírat?

Co má, hergot, tohle znamenat?“ Lékař ho chápal, měl na svůj hněv plné právo, když si lékaři

nevědí rady s jeho smrtelně nemocnou ženou. „Co tu, vy flákači, děláte celý den? Takhle ještě třísku nebo nežit, ale tím to končí, co. Ta ženská vám tady umírá na rakovinu a vy jí ani neumíte dát něco proti bolestem?“ Tohle už křičel mezi vzlyky.

„Dá se pro ni vůbec něco udělat? Ach bože pomozte jí přece někdo“ Byl to konec a on to věděl. A ke všemu se dozvídá, že se nic udělat nedá. Musí umřít v bolestech, které ji budou dohánět k šílenství. To už opravdu není spravedlivé.

Takovou tragédii by si nevymyslel ani v nejděsivějším snu. Takhle moci někoho popadnout pod krkem a lomcovat s ním tak dlouho, dokud nepřizná, že existuje záchrana, že bude žít dál, že to byl jenom hrozný omyl, a ne rakovina.

Opřel si čelo o desku stolu a rozplakal se tou příšernou bezmocí i sebelítostí. Dr. Johanssen mu po chvilce mlčení donesl sklenici vody a jenom potřásal hlavou. Modré oči měl plné smutku. „Je to pro vás nesmírně těžké a mám pro vaši situaci plné pochopení, pane Fine.

Uděláme všechno, co se udělat dá, ale pochopte, prosím, že naše možnosti jsou dosud omezené.“ „To znamená co?“ Bernie měl výraz umírajícího člověka. Zaživa mu rvali srdce z těla.

„Nasadíme jí teď demerol nebo percolan, co jí bude lépe vyhovovat. Postupně ji pak převedeme na injekce dilaudidu, demerolu nebo morfia, až podle toho, co jí víc zabere. Dávky se budou časem zvyšovat a my se budeme snažit, aby netrpěla, dokud to jen bude možné.“

„Ty injekce jí budu moci dávat sám?“ Udělal by všechno na světě, aby od ní zahnal tu bolest. „To jistě můžete, ale časem k ní budete potřebovat ošetřovatelku.

Vím, že máte dvě malé děti.“

Pak Bernieho napadlo, co s jejich plány na léto. „A na Stinsonské pobřeží by to podle vás zvládla? Nebude pro ni lepší, když zůstane někde tady poblíž?“

„Na pobřeží jí to rozhodně neuškodí, změna prostředí jí může jenom prospět. Navíc je to sem pouze půl hodiny autem. Sám tam často jezdívám, člověka to uklidní.“

Bernie souhlasně přikývl. Postavil sklenku s vodou na stůl. „Má to tam moc ráda.“

„Tak to ji tam odvezte v každém případě.“

„A co škola?“ Najednou musel přehodnotit každičkou stránku jejich společného života. Vždyť je teprve jaro a do prázdnin zbývá ještě kolik týdnů. „Má toho hned nechat?“

„Tohle ať si rozhodne sama. Moc jí to ublížit nemůže, pokud vám jde o tohle. To spíš se pro ty bolesti nedokáže soustředit. Ale já bych se přimlouval nechat jí tady volnou ruku.“ Vstal a Bernie si jen povzdychl.

„Co jí teď vlastně řeknete? Vysvětlíte jí, že už tím má prolezlé všechny kosti?“

„Nemyslím, že to je nutné. Podle těch bolestí sama pozná, že nemoc dále pokračuje. Nemusíme ji demoralizovat těmi výsledky,“ podíval se pátravě na Bernieho, „pokud to vy sám nebudete považovat za vhodné.“ Bernie rychle zavrtěl hlavou a v duchu uvažoval, jaké další zlověstné předpovědi je ještě čekají a jestli to vůbec všechno nedělají špatně. Možná ji měl odvézt do Mexika, nebo co třeba Lurdy či lidoví léčitelé? Pořád mezi lidmi kolovalo plno historek o tom, že se někdo vyléčil z rakoviny pomocí speciální diety nebo vlivem hypnózy a víry.

Ten jejich pokus selhal naprosto jednoznačně, ale na druhou stranu si byl jistý, že další metody by Liz rozhodně odmítla. Těžko by přistoupila na nějaké ty ztřeštěné pokusy. Příliš lpěla na svém manželovi a svých dětech, na škole, kde už roky učí. Chemoterapie představovala nejzazší mez, kam až byla ochotná ustoupit, protože trvala na normálním způsobu života, jaký byla zvyklá vést před svým onemocněním.

„Tak už jsi připravená, miláčku?“ Čekala na něj v pokoji už oblečená, na hlavě měla novou paruku, kterou jí teď zase přivezla jeho matka. Tahle vypadala natolik podobná jejím kadeřím, že by nikdo nehádal, že to nejsou její vlasy. Kdyby nebyla tak vyhublá a neměla kruhy pod očima, moc by jí to slušelo. Měla na sobě světle modré šaty košilového střihu, sandály s látkovou podrážkou a vlasy sejí kadeřily přes ramena jako kdysi její vlastní hříva.

„Tak co ses dozvěděl?“ Vypadala utrápeně, samozřejmě jí došlo, že něco není v pořádku. Žebra jí

svírala cizí pronikavá bolest.

„Nic moc a nic nového. Chemoterapie podle všeho zabírá.“

Tentokrát se Liz s otázkou otočila na lékaře. „Tak co potom znamená ta bolest v hrudníku?“ „Zdvihala jste poslední dobou často svého chlapečka?“ odpověděl jí otázkou a“ ona přisvědčila. Nosila ho vlastně celý den, chodit ještě neuměl, a tak se chtěl pořád chovat.

„To ano.“

„A kolik váží?“

Usmála se. „Dětský lékař by mu nejradši nasadil dietu, už má třináct kilo.“

„Tak tohle bych považoval za odpověď na vaši otázku.“ Bernie to sice tak nepochopil, ale byl za lékařův takt neskonale vděčný.

Ošetřovatelka ji odvezla až k vrátnici a tam se Liz zavěsila do

Bernieho. Tentokrát však šla mnohem pomaleji než jindy, a když si sedala do auta, zamžikala bolestí.

„Je to moc zlé, holčičko?“ Zarazila se, ale potom přikývla. Sotva mohla mluvit. „A co kdybys vyzkoušela to dýchání jako při porodu?“

Ukázalo se, že to byl geniální nápad a Liz si to cestou zkoušela a prý jí to pomohlo. Měla s sebou sice tabletky, které jí lékař na bolesti předepsal, ale oddalovala dobu, kdy je bude muset polknout. „Až už nebude jiné vyhnutí. Možná na noc.“

„Ale nedělej zase zbytečně hrdinu!“

„Hrdina jste tady vy, pane Fine.“ Natáhla se k němu, aby ho políbila.

„Já tě mám totiž moc rád, Liz.“

„Jsi ten nejlepší mužský na světě a moc mě mrzí, jaké máš se mnou trápení“

Opravdu to nikdo z nich neměl jednoduché a ona si to uvědomovala, vždyť nejobtížnější to bylo nakonec pro ni samotnou. Ale plné zuby měla všeho hlavně kvůli nim. Občas měla dokonce plné zuby i jich, protože ona umírala a oni budou žít dál.

Dojeli domů a Bernie jí pomohl do schodů. Už tu na ně čekaly,

Jane celá vyplašená, že se opozdili, ale když ten rentgen a ostatní vyšetření přece jen chvíli trvaly. Teď byly čtyři odpoledne a Jane celý den otravovala babičku.

„Vždycky jsou doma už ráno, babi. Něco se jim stalo, já to vím.“

Nakonec Ruth do nemocnice zavolala, ale to už byla Liz na cestě domů. Když uslyšely odemykání domovních dveří, Ruth se na Jane podívala vítězně.

„Tak vidíš!“ Ale na rozdíl od Jane Ruth současně rozeznala, že Liz je mnohem slabší, než byla včera, a že má zřejmě bolesti, které statečně zapírá.

Přestat učit však rezolutně odmítla. Byla pevně odhodlaná ten školní rok dokončit, ať se děje co se děje, a Bernie se s ní nehádal.

Ruth mu sice vytýkala, že to je šílenství, ale nic s ním nesvedla. Kvůli tomu za ním zašla den před svým odletem do obchodu.

„To přece nemůže vydržet! Copak to sám nevidíš?“

Rozkřikl se na ni přes celou kancelář. „Sakra, mami, doktor přece říkal, že jí to nemůže ublížit!“ „Může ji to zabít!“

Hněv, který v sobě nosil nastřádaný, v něm v tu chvíli vybuchl a sesypal se na jeho matku. „To tedy těžko. Zabije ji rakovina, je ti to konečně jasný? Ta pitomá nemoc, která ji zevnitř celou rozežírá tak taji zabije, a čerta záleží na tom, jestli na to čeká poslušně doma nebo jestli učí ve škole, jestli chodí na chemoterapii, jestli vyzkouší Lurdy, prostě ji to zabije úplně v každém případě!“ Slzy ho dusily a on se odvrátil a rozzuřeně přecházel místností. Zastavil se zády k ní a zadíval se z okna. „Promin.“ Byl úplně zlomený a jeho matce pro něj krvácelo srdce. Zvolna k němu došla a objala ho kolem ramen.

„Tak nepředstavitelně mi je to líto tak moc, synáčku tohle by nemělo potkat vůbec nikoho, natož člověka, kterého milujeme.“

„Ani snad našeho nepřítele.“ Nevzpomínal si na nikoho, komu by tohle mohl přát. Vůbec na nikoho. Zoufale se k ní otočil. „Pořád si láme hlavu s tím, jak to bude dál s Jane a s maličkým co si jen bez ní počneme?“ Zase ho příval slz skoro oslepil. Měl pocit, že celé dlouhé měsíce bez ustání pláče, a vlastně to byla pravda. Věděli to šest měsíců, šest měsíců se propadali do té propasti a jenom se modlili, aby něco zarazilo ten pád.

„Neměla bych se tu zdržet trochu déle? Otec by to jistě pochopil, dokonce mi to sám navrhl, když jsem mu volala. Nebo co kdybych odvezla děti, ale to by asi Liz vadilo a jim koneckonců taky.“ Nestačil se divit, kde se v matce bere tolik taktu a porozumění. Ničím už nepřipomínala tu zlověstnou zpravodajku hlásící od rána do večera stav žlučníkových potíží paní Finklesteinové a hrozící srdečním záchvatem pokaždé, když jeho dívka nebyla Židovka. Musel se proti své vůli pousmát, když se mu vybavil ten večer v Cóte Basque, kde se dozvěděla, že její budoucí snacha je katolička jménem Elizabeth

O’Reillyová.

„Jestlipak si na to, mami ještě pamatuješ?“ Dvaapůl roku a jim to připadalo jako celá věčnost. „To víš, že ano. Ale radši bych, abys na to zapomněl.“ Jenže jemu teď taková vzpomínka připadala spíš k smíchu. „Tak co kdybych vám tu ještě nějakou dobu trochu pomohla?“

Bylo mu sedmatřicet a zdaleka si už jako dítě nepřipadal. Cítil se jako stoletý.

„Jsi moc hodná, mami, je to od tebe vážně hezké, ale zrovna teď bude pro Liz asi nejdůležitější, aby se všechno co nejvíc blížilo normálu. Hned jak začnou prázdniny, přestěhujeme se na pobřeží a já za nimi budu dojíždět. A od poloviny července stejně budu mít šest týdnů dovolenou. Možná i víc, kdyby to bylo nutné, Berman je v tomhle moc fajn.“

„Tak tedy dobrá,“ přikývla s pochopením. „Ale pokud mě budete potřebovat, jsem tady nejbližším letadlem. Platí?“

„Jasně, šéfe!“ zasalutoval a potom ji kamarádsky poplácal po zádech. „A teď utíkej po nákupech, a kdyby ti zbyla chvilka, vyber něco pěkného i pro Liz, může teď nosit už jenom dětské velikosti. Z šedesáti kil se spadla na pouhých třiačtyřicet. Určitě by ráda měla na sebe něco nového, ale nákup by už nezvládla.“ I pro Jane musel shánět oblečení sám, ale tu dovedl zásobovat docela obstojně. Vedoucí dětského oddělení si na Jane obzvlášť potrpěla, a když se narodil

Alexander, začala dárky bombardovat i jeho. Bernie tu pozornost oceňoval hlavně teď, protože měl pocit, že je oba příšerně zanedbává. Připadalo mu, že na chlapečka se celého půl roku vlastně pořádně nepodíval a že se na Jane jenom utrhuje, i když v tom chudinka jede s ním, ale on ji navíc lituje a uvědomuje si, jak jsou oba bezmocní. Byla to dřina a Bernieho někdy mrzelo, že děti někam neodvezl, jak mu už dávno radila Tracy, ale Liz to jednoduše nepřipustila. Možná by to trochu pomohlo.

Bylo to ale ještě těžší, když dalšího dne odjížděla Ruth na letiště.

Zastavila se u nich ještě předtím, než Liz odjela do školy. Tracy teď denně vozila Jane a Bernie byl už dávno v práci, jen Liz tu sama čekala na pečovatelku, aby jí předala Alexandra, který teď po snídani spal.

Liz jí přišla otevřít a obě ženy zůstaly stát rovnou ve dveřích. Obě věděly, co Ruthina návštěva vlastně znamená. Nemělo cenu si něco nalhávat. Liz matku zoufale objala.

„Díky, žes přišla.“

„Chtěla jsem se s tebou rozloučit. Budeme se za tebe modlit, Liz.“

„Děkuju, Ruth.“ Pláč jí vzal na chvíli řeč a potom jenom šeptala mezi vzlyky: „Postarej se o ně, babičko a hlavně o Bernieho.“

„Můžeš se spolehnout. A ty na sebe dávej pozor a poslouchej doktory.“ Přitiskla k sobě úzká ramínka a všimla si, že Liz má na sobě šaty, které od ní včera dostala. „Máme tě všichni moc rádi, Lízinko opravdu moc.“

„Já vás taky.“ Ještě chvíli si ležely v náručí a potom se Ruth obrátila k odchodu. Když se taxík rozjel, Ruth mávala, dokud jí postavička ve dveřích nezmizela v dálce.

21. kapitola

Liz nakonec přece jen dokázala dovést svou třídu až do úplného konce školního roku. Bernie i lékař svorně žasli, jak to Může vydržet.

Každé odpoledne teď musela brát demerol a Jane celé dny poplakávala, že maminka jenom spí, ale to jenom nedokázala správně pojmenovat příčinu svého nářku. Ve skutečnosti plakala proto, že maminka umírá.

Poslední den školního roku vyšel na devátého června a Liz se oblékla do nových šatů, které jí s mnoha dalšími dala posledně Ruth.

Ta jim ostatně denně telefonovala a snažila se je trochu pobavit historkami o obyvatelích Scarsdalu. Toho dne vezla Liz Jane sama a holčička si ji pyšně prohlížela.

Maminka byla okatá a čilá stejně jako dřív, moc jí to slušelo, jen byla tak hrozně hubená. Zítra se budou stěhovat na Stinsonské pobřeží a Jane se už nemohla dočkat. Pelášila do třídy v růžových šatečkách a černých kožených střevíčcích, které s Ruth vybraly zvlášť pro tuto slavnostní příležitost. Na rozloučenou bude totiž oslava s koláči, cukrovím a mlékem.

Liz vešla do třídy, tiše za sebou zavřela a otočila se ke svým žáčkům. Byly tu dnes všichni, jednadvacet vymydlených obličejíčků s rozzářenýma očima a s úsměvem předvídajícím prázdninové radosti,

Vycítila, jak ji všichni mají rádi a že vědí, jak ráda má i ona je.

A dneska se museli rozloučit. Ale odejít jen tak, vytratit se z jejich života bez rozloučení, to by nedokázala. Nakreslila na tabuli růžovou křídou veliké srdce a děti se rozesmály.

„Všechno nejlepší k svátku svatého Valentýna!“ zavolala vesele.

Však taky k tomu veselí měla důvod. Vydržela přece až dodneška a to pro ni znamenalo hodně. Byl to dáreček pro žáky, pro Jane i pro ni samotnou.

„Je, dneska není Valentýna!“ vykřikl Billy Hitchcock. „Dneska jsou přece vánoce!“ Dostál své pověsti třídního vtipálka a Liz to ocenila.

„Je to tak, jak říkám. Dneska si uděláme svůj vlastní svátek svatého Valentýna, a to bude pro mne příležitost vám říct, jak moc vás mám všechny ráda.“ Pláč jí stoupal do hrdla, ale teď mu nemohla j podlehnout. „Všichni buďte chviličku zticha. Pro každého tu mám’ malou valentýnku a potom si uděláme svou vlastní malou oslavu, ještě dřív, než začne ta hlavní, pro celou školu.“ Začalo je to zajímat„ skutečně se utišili a uvažovali o tom, že dnes se vidí naposledy. Volala si je jednoho po druhém a každému podala jednu valentýnku, kterou napsala, co se jí na dítěti nejvíc líbí, v čem je nejšikovnější, co je na něm milého, jak veliký pokrok v čem udělalo. Každému připomněla, v čem vyniká mezi ostatními, i kdyby šlo třeba jen o úklid hřiště, byla tu vzpomínka na tu legraci, co si spolu užili, a navíc byla každá valentýnka plničká nalepených a nakreslených obrázků a veselých říkanek, které se k tomu dítěti hodily. Žáčci seděli tiše a vzpřímeně a v dlaních svírali svoje valentýnky jako vzácný dar, kterým ve skutečnosti byly. Jejich výroba jí zabrala celé dlouhé měsíce a stála ji poslední zbytky energie.

Nakonec se vytasila se dvěma tácy vlastnoručně upečených koláčků ve tvaru srdíčka a ještě s dalším podnosem, kde bylo cukroví.

Každé dítě dostalo svůj spravedlivý díl. O tomhle neměla zdání ani

Jane, Liz jí jen řekla, že to bude na tu celoškolní slavnost. Sice jich k té příležitosti taky pár upekla, ale tyhle byly zvláštní, protože je určila: pro „svoje“ druháky.

„A závěrem bych chtěla zopakovat, jak moc jste pro mne znamenali a že jsem pyšná na vaše pokroky. A jsem si jistá, že stejně tak báječně budete pracovat i ve třetí třídě u pani učitelky Riceové.“

„A vy tu už s námi vážně nebudete, paní učitelko?“ zapípal z poslední lavice nesmělý hlásek a černovlasý tmavooký kluk měl oči plné smutku. V jedné ruce svíral valentýnku a v druhé koláček,

který byl tak krásný, že by byla věčná škoda ho sníst.

„Ne, Charlie, opravdu to nejde. Na nějakou dobu musím pryč.“

A teď už ji slzy zradily. „Budete mi všichni strašně moc chybět. Ale jednou se všichni shledáme. Všichni, tak na to nezapomeňte“ Teď už plakala naprosto nezakrytě. „A když potkáte mou malou Jane, dejte jí za mne pusu.“ Z první lavice se s hlasitým vzlykáním vyřítila malá Nancy Farrelová a popadla Liz kolem krku.

„Neodcházejte, paní učitelko! My vás máme tolik rádi!“

„Moc se mi od vás nechce, Nancy, ale tohle nerozhoduji já, víš?

Nakonec přece jenom budu muset odejít.“ Děti k ní začaly přicházet před lavice, každé dostalo pusu a pohlazení. „Všichni jste moc milí.“

Když se ozval zvonek, zaťala zuby. „Asi je nejvyšší čas jít se podívat na tu společnou slavnost.“ Ale děti se tvářily nesmírně vážně a Billy

Hitchcock ji pozval k sobě na návštěvu. „Zkusím někdy přijít, Billy.“

Přikývl a do sálu šli všichni mnohem spořádaněji, než jak byli zvyklí po celý rok chodit. Tiskli k sobě sáčky s dobrotami a valentýnky a ještě hodně dlouho se po ní ohlíželi. V každém z nich už navždy zůstane kousek z ní. Jak se tak za nimi dívala, přistoupila k ní Tracy, která vycítila, co se asi stalo. A kdyby už nic jiného, dovedla si představit, jak je ten poslední den ve škole pro Liz těžký.

„Jak jsi to zvládla?“ zeptala se šeptem.

„Myslím, že fajn.“ Utřela si nos i oči a přítelkyně ji vzala kolem ramen.

„Tys jim to řekla?“

„Víceméně ano. Že odcházím. Ale asi jim to bylo jasné, některým tedy určitě.

„To je pro ně stejně hezký dárek. Nemá se odcházet bez rozloučení.“

„Ani bych to nedokázala.“ Asi by to neudělala nikomu, a proto tolik ocenila, když se u ní Ruth cestou na letiště zastavila. Blížil se pomalu čas, kdy se loučení stane nutností a ona ty příležitosti nechtěla propást. I loučení s kolegy ve škole bylo nelehké, a když k poledni dorazila s Jane domů, byla úplně vyčerpaná. Jane mlčela a Liz začínala mít podezření, že se doslechla o valentýnkové oslavě a že ji to trápí.

Pořád odmítala připustit, že tomu všemu neuteče.

„Maminko?“ Jane měla tvářičku smrtelně vážnou. Liz zaparkovala před domem.

„Co chceš vědět, kočičko?“

„Pořád se ještě neuzdravuješ, že ne?“

„No, trochu možná.“ Ten pokus o lež byl kvůli ní, obě přece věděly, jak to vypadá.

„A nějaký zvláštní lék jen pro tebe neexistuje?“ Vždyť její maminka je sama zvláštní člověk. V osmi letech přijít o svoji milovanou maminku. Proč by se jí nemělo dát pomoci?

„Ale já se cítím dobře, Jane.“ Holčička přikývla, ale tvářičky měla mokré od slz.

Matka ji popadla a chraptivě šeptala: „Tak moc je mi líto, že musím odejít, ale nebudu daleko, pořád se budu dívat na tebe, tatínka i Alexe.“ Jane se schoulila mamince do náručí a trvalo dlouho, než v objetí vešly do domu. Jane se zdála větší než Liz.

Odpoledne si Jane vyzvedla Tracy, zašly spolu na zmrzlinu a do parku a holčička vypadala daleko míň ustaraně než jindy. I Liz se nesmírně ulevilo, od začátku celé té tragédie si teď s Jane byly nejblíž.

Snazší to pro ně nebylo, ale cítily se líp.

Odpoledne si Liz zasedla ke čtyřem listům papíru a každému ze svých milovaných napsala jeden dopis, krátký, ale pro každého zvlášť.

Jak moc je miluje a proč, co pro ni znamenají a jak nesnesitelně jí je líto, že musí odejít. Dopis pro Bernieho, Ruth, Jane a Alexandra. Ten sejí psal nejhůř, protože pro chlapečka bude navždyckyjen neznámá.

Dopisy schovala do své bible v zásuvce prádelníku a zase jí ubyla jedna starost. Dlouho už o tom přemýšlela a teď to tedy udělala.

Bernie jí večer pomohl s balením a ráno se plni sváteční nálady rozjeli na Stinsonské pobřeží.

22. kapitola

Tři týdny po příjezdu na pobřeží, tedy prvního července, poprvé odmítla dodržet termín chemoterapie. Předchozí den Berniemu oznámila, že nikam nepůjde. Začal panikařit a celý bez sebe volal Johanssenovi.

„Tvrdí, že sejí tu líbí a ať jí dáme pokoj. Myslíte si, že to vzdává?“

Schválně si počkal, až odejde s Jane na procházku. Chodívaly k vodě, posadily se a pozorovaly příboj. Jane pomáhala nést chlapečka. Liz na výpomoc nikoho nechtěla a pořád se dokázala starat o vaření a Alexandra úplně sama. Zatím to šlo. Navíc tu byl po ruce Bernie, kdykoliv ochotný pomoci, a Jane, která se o bratříčka starala s opravdovým nadšením.

„Je to docela dobře možné,“ uvažoval lékař. „Ale těžko říct, jestli to bude tak veliký rozdíl, když ji teď k té chemoterapii budete nutit silou. Zkusíme to odložit o týden, tak moc se toho zatím nestane.

Necháme to tak, co říkáte?“

Hned odpoledne s tím přišel za Liz, přiznal, že mluvil s lékařem, a ona se trochu zlobila, ale pak se mu smála. „Na stará kolena se z tebe stává pěkný podvodník!“ Dala mu pusu a jemu to připomínalo ty šťastné chvíle jejich seznamování právě na tomto místě.

„Tati, a pamatuješ si, jaks mi poslal ty plavečky? Já si je schovala!“

Opatrovala je jako oko v hlavě, i když z nich už dávno vyrostla. Za chvíli jí bude devět a v tomhle věku se ztráta matky snáší nejhůře.

Alexandrovi už bylo čtrnáct měsíců a toho dne, kdy měla být Liz na chemoterapii, začal poprvé chodit bez držení. Motal se na břehu a batolil se k Liz s nadšeným výskáním a všichni se mu smáli. Vítězně se otočila k Berniemu.

„Tak vidíš! Dobře, že jsem tam dneska nešla!“ Ale souhlasila, že možná půjde příští týden. Bolesti teď měla skoro pořád, ale zatím vystačila s tabletkami. Nechtěla ještě přejít na injekce, bála se, že pokud začne se silnější drogou příliš brzy, nebude zabírat, až jí bude opravdu zle. Taky to Berniemu naprosto otevřeně přiznala.

Toho večera, co začal chlapeček sám chodit, se jí zeptal, jestli by nechtěla pozvat Billa a Marjorii Robbinsovy. Zkusil jim zavolat, ale nebyli doma, tak místo toho Liz zatelefonovala Tracy a dlouho si spolu vesele povídaly. Smála se ještě dlouho potom, co zavěsila. Tracy byla vážně prima. V sobotu večer jim přichystala jejich oblíbené rodinné jídlo - bifteky. Bernie je opékal a ona zatím smažila hranolky a připravovala chřest a holandskou majonézu. Jako dezert měli fondánový pohár. Alexander do něj namočil celou pěstičku a rozpatlal si ho po celém obličejíčku. Mohli se nad ním usmát. Jane Berniemu připomněla jejich banánový pohár tenkrát u Wolffa. A tím se dostali ke vzpomínání Havaj společná svatební cesta svatba to první společné léto na Stinsonské pláži slavnostní zahájení operní sezóny první cesta do Paříže. Liz si s ním povídala celou noc, připomínala každou maličkost. A druhý den se probudila s příšernými bolestmi, které jí ani nedovolily vstát. Bernie prosil Johanssena, aby honem přijel, a on to kupodivu udělal. Bernieho vděčnost neznala hranic. Píchl jí morfium a Liz usnula a ze spánku se dokonce usmívala. Probudila se až pozdě odpoledne, to už tam byla i Tracy, která Berniemu přijela pomoci s dětmi. Vzala je na pláž, zvlášť si na to přinesla sedačku na záda pro

Alexandra.

Lékař tu pro Liz nechal další dávky drogy, naštěstí uměla Tracy dávat injekce. Byla pro ně hotovým požehnáním. Liz znovu usnula a neprobudila se ani k večeři. Děti se tiše najedly a šly spát. Liz se probudila až k půlnoci.

„Miláčku? Je tu někde Jane?“ Četl si a trochu ho zaskočilo, jak čile a odpočatě vypadá, jako kdyby byla svěží celý den, místo aby se prospala na útěku před bolestmi. Byla to úleva vidět, že je jí dobře.

Dokonce se mu už ani nezdála tak vyhublá a on divoce zadoufal, že se přece jen dočkal toho obratu k lepšímu. Jenomže to byl obrat k něčemu jinému a on o tom neměl ani potuchy.

„Jane už spí, drahoušku. Nechceš něco k jídlu?“ Zdála se mu naprosto v pořádku a rád by jí donesl večeři, kterou zaspala. S úsměvem ale odmítla.

„Já bych ji ráda viděla.“

„Cože, teď?“

Liz přisvědčila a Bernie podlehl naléhavosti v jejích očích. Připadal si sice trochu hloupě, ale přesto si vzal župan a proplížil se kolem

Tracy, která spala na pohovce. Nakonec se přece jenom rozhodla zůstat, co kdyby Liz třeba potřebovala injekci i během noci. A ráno bude Bernie potřebovat obstarat děti.

Když dal Jane pusu do vlasů a na tvářičku, zavrtěla se, potom pootevřela oči a mžourala na Bernieho. „Ahoj, tati,“ zamumlala rozespale, ale potom se naráz posadila. „Je maminka v pořádku?“

„To víš, že ano. Ale stýská se jí po tobě. Nechceš jí dát pusu na dobrou noc?“ Jane velice potěšilo, že ji matka volá kvůli takové důležité záležitosti. Vyskočila z postele a utíkala za ním do pokoje, kde na ni Liz čekala.

„Ahoj, ty moje kočičko.“ Mluvila jasně a pevně, a když se k ní Jane naklonila, aby ji mohla políbit, oči jí jen zářily. Holčičku napadlo, že v životě nebyla maminka tak hezká. To je jí určitě o moc líp. „Ahoj, mami. Už tě nic nebolí?“

„Kdepak, je to dobré.“ Opravdu teď neměla žádné bolesti. „Jen jsem ti chtěla připomenout, že jsi můj malý mazlíček.“

„A můžu si vlézt k tobě do postele?“ Bylo vidět, jak moc jí na tom záleží. Liz se jen usmála a zdvihla přikrývku.

„Tak hop!“ Teprve teď bylo vidět, jak nepřirozeně je hubená, ale tváře jako by se jí znova zakulacovaly. Aspoň jim to tak připadalo.

Špitaly si a povídaly a za chvilku začala Jane usínat, ještě naposledy otevřela oči, usmála se na Liz, která ji znovu políbila se zašeptáním, jak moc ji má ráda. Potom v maminčině náručí usnula nadobro a Bernie ji přenesl do její postele. Když se však vrátil, Liz v pokoji nebyla. Nenašel ji ani v koupelně, až ho napadlo jít k Alexandrově postýlce. Skláněla se nad dítětem a hladila ho po hebkých blonďatých vláscích. „Dobrou noc, ty můj kudrnáčku“ Byl tak roztomilý! Po špičkách se vrátila k Berniemu, který na ni čekal u dveří. „Měla by sis lehnout a spát, miláčku, zítra bys byla unavená.“ Teď ale byla čiloučká a svěží a zachumlala se mu do náruče. Potichu si povídali, Bernie ji hladil po ňadrech a ona si spokojeně broukala a šeptala mu, že je do něj pořád ještě blázen. Jako by se snažila ke každému z nich se připoutat, upnout se k životu, nebo ho prostě prožívat. Už svítalo, když konečně usnula. Šeptali si spolu celou noc a Bernie upadl do dřímoty zároveň s ní, tiskl ji k sobě a cítil její teplo po celém těle. Ještě jednou zdvihla víčka a viděla, jak spokojeně usíná, a s úsměvem pak zavřela oči i ona. V tom spánku pak tiše zemřela Berniemu v náručí.

Než se to však stalo, stačila se rozloučit s každým z nich. Stál u postele a díval se na ni nekonečně dlouho. Bylo těžké uvěřit, že to už není spánek. Nejdřív s ní třásl, potom ji vzal za ruku pohladil ji po tváři Najednou věděl a celý se zlomil v křečovitém pláči. Zamkl ložnici zevnitř, aby sem nikdo nemohl, a otevřel okénko vedoucí na pláž. Tiše vyklouzl ven, utíkal pryč a cítil, že ona je těsně za ním a stejně jako on běží běží běží.

Vrátil se zrovna, když Tracy dávala dětem snídani. Podíval se na ni a ona najednou zmlkla a tázavě se k němu obrátila. Přikývl. Sedl si vedle Jane a, vzal ji do náruče a potom vyslovil to nejhorší, co kdy v životě vůbec uslyší. To nejhorší.

„Maminka odešla, kočičko moje.“

„A kam? Zase jela do nemocnice?“ Odtáhla se, aby mohla spatřit jeho tvář, pochopila a lapla po dechu. Rozplakala se mu na rameni.

Na takové ráno se v životě nezapomíná.

23. kapitola

Po snídani odvezla Tracy děti a kolem poledne přijeli z Halstedova pohřebního ústavu. Bernie na ně čekal v domě sám. Dveře u ložnice nechal dlouho zamčené, nakonec je však otevřel, posadil se k ní a vzal ji za ruku. Naposledy takhle spolu, naposledy v posteli, naposledy vůbec všechno, ale proč to pořád takhle rozebírat, přesvědčoval sám sebe. Už přece zemřela. Když se na ni díval a líbal její prsty, zdaleka mu nepřipadalo, že by ho opustila. Byla přece součástí jeho duše i srdce a celého života. Vůbec nepochyboval o tom, že tomu tak bude navždycky. Pak uslyšel, jak přijíždí auto z ústavu, odemkl a šel jim naproti. Když ji zakrytou vynášeli, odvrátil se. V obýváku s jejich zaměstnancem probral, co všechno si přeje zařídit, a slíbil, že odpoledne už bude ve městě. Jenom tu musí sbalit věci a hned vyjede. Zaměstnanec pohřebního ústavu přisvědčil a pak mu dal svoji navštívenku.

Všemožně se prý budou snažit, aby mu to ulehčili. Hm. Copak se asi dá vylepšit na skutečnosti, že ztratil svoji milovanou ženu, matku svých dětí?

Tracy to místo něj vyřídila s dr. Johanssenem a on zavolal majitelům domku a vypověděl nájem hned toho odpoledne. Návrat zpátky na pobřeží by pro něj byl příliš bolestný. Náhle musel vyřídit tolik věcí a stejně na nich nezáleželo ani za mák. Ten člověk z ústavu toho tolik nadělal kolem rozhodování, jestli rakev z kovu, mahagonu nebo borovice, látku jestli růžovou, modrou nebo zelenou, krucinál, komu tak na tom sejde? Odešla tři roky a teď nic je konec. Srdce ho tížilo jako kámen, když do jednoho batohu házel věci Jane a do druhého Alexandrovy věci. Potom vytáhl zásuvku, v níž ležely Liziny paruky a najednou si sedl a rozplakal se. Věřil, že propláče celý život. Před sebou moře a nad hlavou nebe, zoufale křičel svoji otázku:

„Proč, Bože? Slyšíš, proč?“ Ale nikdo mu neodpověděl. Zůstala tu jen prázdná postel. Opustila ho v noci, ale nejdřív mu dala políbení na rozloučenou a poděkovala mu za společný život i za jejich dítě. Nedokázal jejímu odchodu zabránit, i když se snažil sebevíc.

Připravil věci k odvozu a konečně zavolal rodičům. To už byly dvě hodiny. Telefon vzala matka. V New Yorku bylo parno jako ve výhni a klimatizace vůbec nepomáhala. Měla před sebou schůzku s přáteli, a tak myslela, že jí volají oni.

„Haló?“

„Nazdar, mami.“ Najednou na něj všechno dolehlo plnou vahou a on si nebyl jistý, jestli jí to vůbec dokáže říct.

„Drahoušku, něco se stalo?“

„Víš, já,“ přikývl nejdřív, že ano, a nakonec se rozplakal. „Já„ jenom abyste věděli“ Nedokázal to ani vyslovit. Svět pro něj ztratil smysl a zase si připadal jako malé děcko. Matka se rozplakala, když zaslechla jeho vzlyky. „Umřela dneska v noci umřela“

Nemohl dál a Ruth zamávala na muže, který k ní přicházel celý ustaraný.

„Přijedeme. Hned teď vyrážíme.“ Pohlédla na hodinky a na svého muže ve večerním obleku a při pomyšlení na to děvče, které měl

Bernie tolik rád, na matku svých vnoučat, jí slzy zalévaly celou tvář.

Prostě nemohla věřit tomu, že by umřela, vždyť by to nebylo správné.

Teď ale toužila ukonejšit svého syna. „Nejbližším letadlem jsme u tebe.“ Nesrozumitelně pořád manželovi něco naznačovala, ale on pochopil a vzal si od ní sluchátko. „Myslíme na tebe, synku. Dorazíme tam co nejdřív.“

„Dobře, ano já“ Vůbec netušil, jak to všechno zvládne, co dělat, co říkat jenom by brečel a řval a vztekal se, aby ji přivedl nazpátek, jenomže ona se k němu už nevrátí. Ach bože, už nikdy. „Já nemůžu“ Ale mohl. Musel. Měl na starosti dvě děti a byl na ně sám.

Byly teď to jediné, co mu ještě zbývalo.

„Kde teď jsi, chlapče?“ Lou si o něho dělal veliké starosti.

„Pořád ještě na pobřeží.“ Nabral vzduch do plic. Najednou zatoužil vypadnout z toho domu, kde ona zemřela. Už aby ho měl za zády.

Byl rád, že zavazadla odnesl do auta už předtím. „Tady se to stalo.“

„Tys tam úplně sám?“

„Ano děti si k sobě vzala Tracy a Liz před chvilkou odvezli.“

Dusil se pláčem už jen při tom pomyšlení. Zakryli jí celou tvář i hlavu bylo mu z toho doslova na umření.

„Musím tam stejně ještě zajít. Zařídit to všechno.“

„Zkusíme tam být do večera.“

„Zůstanu s ní ve smuteční síni.“ Jako v nemocnici. Nezůstane o samotě, dokud nebude pohřbená. „Tak dobře. Za pár hodin jsme u tebe.“

„Děkuju, táto.“

Zaznělo to velice dětsky a otec cítil, jak mu pro něho puká srdce.

Zavěsil a obrátil se k-Ruth. Tichounce vzlykala. Vzal ji do náruče a jeho tváře byly náhle také mokré slzami. Plakal pro svého chlapce, kvůli té strašné tragédii, která ho postihla. Takové to bylo milé děvče, a jak ji měli všichni rádi!

Stihli letadlo v devět večer, nejdřív však odvolali večeři u přátel, a o půlnoci místního času byli v San Franciscu. Pro ně to sice bylo jako tři ráno, ale Ruth si trochu zdřímla v letadle a rozhodla, že pojedou rovnou na adresu, kterou měli od Bernieho.

Seděl ve smuteční síni u své ženy. Rakev byla zavřená, protože pohled na ni by ho trýznil ještě víc, vždyť to bylo dost strašné i takhle.

Byl tam úplně sám, ostatní truchlící odešli už před několika hodinami a tady zůstali jenom dva vážní muži v černém, kteří byli ve službě.

Finovi tam dorazili v jednu v noci, po cestě se sice zastavili v hotelu, ale jenom si tam nechali zavazadla. Ruth měla na sobě sukni a halenku, všechno černé a všechno od Wolffa stejně jako černé střevíčky, otec byl v šedivém obleku s černou vázankou stejně jako Bernie. Ten teď vypadal na víc než na svých sedmatřicet. Večer zaskočil za dětmi a zase se sem vrátil. Teď poslal matku domů, aby u nich někdo byl, kdyby se probudily, ale otec prohlásil, že zůstane s ním.

Prohodili sotva pár slov. Ráno přijel Bernie domů, aby se osprchoval a převlékl, zatímco otec šel totéž udělat do hotelu. Matka už dětem chystala snídani a Tracy vyřizovala telefony. Paul vzkázal, že přiletí letadlem v jedenáct, aby stihl pohřeb, který měl být v poledne. Podle židovské tradice měla být Liz pohřbena hned tento den.

Ruth oblékla Jane do bílých šatiček. Alexandra si vezme na starost dívka, která ho často hlídávala. Chlapeček neměl pochopitelně ani potuchy, co se to děje, batolil se kolem kuchyňského stolu a vykřikoval: „Máma, máma, máma?“ Byl tak zvyklý přivolávat Liz a Berniemu to znovu vehnalo slzy do očí. Ruth ho konejšivě pohladila a naléhala, aby si šel na chvíli lehnout, on si však sedl ke stolu vedle Jane.

„Tak co, kočičko? Zvládáš to dobře?“ Kdo by zvládal? Ale musel sejí přece zeptat. Ani jemu nebylo dobře a ona to dobře věděla. Dobře nemohlo být nikomu. Pokrčila ramínky a vklouzla mu ručkou do dlaně. Aspoň se už přestali ptát jeden druhého, proč to maminku a vůbec je všechny potkalo. Prostě se to stalo. A oni teď musí žít dál.

Liz odešla, ale přála si, aby pokračovali i bez ní. Tím si byl jistý.

Problém byl v tom, jak by měl ten jejich další život vypadat.

Zašel ještě do ložnice, protože si vzpomněl na její bibli, při pohřbu by z ní mohl přečíst dvacátý třetí žalm. Když ji vzal do ruky, zdála se mu silnější než obvykle a k nohám mu vypadly čtyři listy. Došlo mu, co jsou zač, až když je sebral. Pro slzy skoro neviděl, když četl dopis určený jemu. Potom zavolal Jane, aby si přečetla ten svůj, další předal matce a dopis pro Alexandra schoval na později, až bude chlapec tak starý, aby to pochopil.

Ten den byl jedním nepřetržitým proudem bolesti, lásky a vzpomínek. Na pohřbu svíral Bernie

Janinu tlapku, vedle něj stál Berman, otec podepíral matku, a všichni nezakrytě plakali, když k nim s vyjádřením upřímné soustrasti přicházeli přátelé, sousedi i spolupracovníci.

Liz bude chybět každému, jak řekl ředitel její školy, a Bernieho dojalo, kolik personálu od Wolffa se tu objevilo. Přišel sem celý zástup lidí, kteří ji milovali a kterým bude -scházet nikomu ale nebude scházet tolik, jako jemu a jejím dětem. „Jednou se zase spolu všichni setkáme,“ slíbila každému, i svým žáčkům před prázdninami, kdy s nimi slavila svůj vlastní svátek svatého Valentýna. A Bernie zoufale toužil, aby měla pravdu aby se s ní ještě někdy uviděl.

Nejdřív však musí vychovat dvě děti. Tiskl Janiny prstíky a spolu naslouchali slovům třiadvacátého žalmu a přáli si, aby tu byla s nimi aby tu zůstala, ale Elizabeth O’Reillyová-Finová se vydala na cestu bez návratu.

24. kapitola

Otec se musel hned vrátit do New Yorku, ale matka se tu tři týdny zdržela a potom si s sebou vzala i děti. To už byl skoro srpen a stejně neměli nic v plánu. Bernie musel nastoupit do práce a Ruth si v duchu myslela, že mu to jenom prospěje. Pronájem domku na Stinsonském pobřeží vypověděl, takže děti by musela hlídat placená pečovatelka celou tu dobu, kdy by byl v zaměstnání. „Budeš si to muset nějak uspořádat, Bernarde.“ Matka se k němu sice chovala fantasticky, ale on se na ni začínal utrhovat. Zuřil na osud, jak s ním zachází, a na celý svůj život, takže si vztek vybíjel na každém. No a ona byla nejblíž po ruce.

„Co tím, k čertu, zase myslíš?“ Děti už byly dávno v posteli a Ruth si zrovna objednala taxík, aby se mohla vrátit do hotelu. Pořád bydlela v Huntingtonu, protože věděla, že Bernie nutně potřebuje trochu soukromí, a ona nakonec taky. Večerní návrat do hotelového pokoje pro ni býval úlevou. Bernie ji teď pozoroval velice nahněvaně.

Toužil po hádce, ale ona mu při tom odmítla nahrávat.

„Co bych tím myslela? Že by ses měl odtud odstěhovat. Možná by bylo nejlíp vrátit se hned teď do New Yorku, a pokud si to nemůžeš zařídit v práci, tak se alespoň odstěhuj z tohohle domu. Máte tu příliš mnoho vzpomínek. Jane se každý den vkrádá do maminčiny šatny a čichá tam její parfém. V každé zásuvce tu máte její klobouk, kabelku nebo paruku. Takhle si přece nemůžete ubližovat. Odejdi odtud co nejdřív.“

„Nepůjdeme nikam!“ Málem si k tomu tvrdohlavě dupl, ale matka to myslela vážně.

„Jsi blázen, Bernarde. Mučíš ty nešťastné děti. A sebe taky.“ Pořád se snažili upnout se na Liz, ale to nešlo..

„To je k smíchu. Přece je to náš dům! Kdepak, my odtud neodejdeme!“

„Vždyť ten dům máš jenom pronajatý, tak proč najednou ten majetnický pocit? Copak je tady tak zvláštního?“ Jenom to, že tu s nimi žila Liz, a on nebyl ochotný se toho vzdát. Ať si kdo chce tvrdí, že jim to neprospívá, stejně nedovolil, aby se s jejími věcmi hýbalo, aby se přestěhoval její šicí stroj. Hrnce zůstanou, kde je ukládala ona.

Před pár dny vysvětlovala Tracy Ruth, že to prožívala stejně. Dva roky jí trvalo, než se odhodlala dát manželovy věci pryč. Jenže Ruth se to stejně nezamlouvalo. Nikomu to nemohlo prospět. Matka měla samozřejmě pravdu, ale Bernie stál tvrdošíjně na svém. „Tak mi alespoň dovol odvézt děti na pár týdnů do New Yorku, než začne Jane škola.“

„Budu o tom přemýšlet.“ Nakonec v tomhle ustoupil a tak jeli.

Odletěli všichni koncem týdne, děti ještě celé vyjukané. Bernie zase zůstával v práci do devíti deseti večer a pak šel rovnou domů, posadil se v obýváku do křesla a tupě zíral do prázdna. Byl tak ponořený do vzpomínek na ni, že často uslyšel telefon teprve po čtrnáctém zazvonění. Většinou se k němu snažila dovolat matka.

„Budeš si muset, Bernarde, najít někoho, kdo se ti o děti postará.“

Už zase mu chtěla matka zařizovat život a on si přál jediné: aby mu dala pokoj. Kdyby měl sklon k

pijáctví, asi by se v té době proměnil v alkoholika, ale takhle tu jenom seděl, nic nedělal, mlčel a zmohl se nejvýš na to, že ve tři v noci padl do postele. Nesnášel ji, protože v ní teď byl sám. S vypětím všech sil se ráno dopotácel do kanceláře a zase jenom seděl. Pořád byl v šoku. První si to uvědomila Tracy, ale stěží s tím mohla něco udělat. Řekla mu, že jí může kdykoliv zavolat, ale nikdy to neudělal. Příliš v něm vyvolávala vzpomínky na Liz. A teď stál v šatně a stejně jako Jane zhluboka dýchal vůní jejího parfému.

„O děti se dokážu postarat sám!“ Opakoval to matce až do omrzení a ona mu pořád dokola opakovala, že se zbláznil.

„To snad chceš přestat chodit do práce?“ dorážela sarkasticky s nadějí, že mu to přece jen dojde. Nechat ho takhle posedávat bylo rozhodně nezdravé, ale otec byl přesvědčený, že dřív nebo později se to zlepší. To už mu víc dělala starosti Jane, která celé noci prokřičela ze spaní a za tří týdny zhubla skoro o tři kila. Bernie v Kalifornii zhubl těch kilo šest, jenom

Alexander kvetl, ačkoli se tvářil udiveně, kdykoliv padlo Lizino jméno, jako by nechápal, kam šla a kdy se vrátí. Na jeho „mami, mami, mami!“ nikdo neodpovídal.

„Proč bych musel přestat chodit do práce, když se chci postarat o svoje děti, prosím tě, mami!“ Byl nerozumný a moc si v tom liboval.

„Aha! Takže si nejspíš budeš Alexandra brát s sebou denně do práce, viď?“

Pravda, na tohle nepomyslel. Uvažoval jenom o Jane. „Může mi hlídat paní, co ji měla Liz, když ještě učila.“ A Tracy by mu určitě pomohla také.

„A ty budeš denně vařit večeři, stlát a luxovat? Nebuď směšný,

Bernarde! Že potřebuješ někoho na výpomoc, to přece není žádná ostuda. Někoho si musíš sehnat. Mám přijet s dětmi a zkusit ti někoho obstarat?“

„To v žádném případě. Tohle snad zvládnu sám!“ Byl zase celý nazlobený. Vůbec teď byl pořád plný vzteku, občas dokonce i na Liz, že mu to vůbec provedla. Nebylo to správné, vždyť mu toho tolik naslibovala a všechno dělala. Pro všechny vařila, pekla, šila, měla je přece tak ráda, i ve škole vydržela až do konce. Jak by takovou ženu mohla nahradit nějaká služka nebo děvče na hlídání? Nedokázal se s tou představou vyrovnat, ani když následujícího dne volal do zprostředkovatelny a vysvětloval, koho vlastně hledá.

„Vy jste rozvedený?“ vyzvídal nakřáplý ženský hlas. Sedm místností, žádné zvíře, dvě děti, žádná manželka.

„Ne, to nejsem.“ Jsem únosce dětí a potřebuju bodnout s péčí o dvě f mrňata. „Děti ne“ Málem by řekl, že děti nemají matku, ale takovou strašnou věc by přece o Liz nikdy nemohl říci. „Prostě jsem na ně sám. Dvě děti, šestnáct měsíců a devět let. Tedy skoro devět. Kluk a holčička. Ta chodí do školy.“

„Jak jinak. S ubytováním?“

„Ne, je doma. Na internát je moc malá.“

„Teď nemluvím o dítěti, ale o pečovatelce.“

„To tedy nevím zatím jsem o tom nepřemýšlel. Stačilo by, kdyby přišla kolem osmé a odešla hned po večeři.“

„A pro děvče k dětem byste místnost měl?“ Uvažoval. Musela by spát u chlapečka, no, snad by to nevadilo.

„Nějak by to udělat šlo.“

„Budeme se snažit.“ Ovšem jejich snaha příliš ovoce nenesla. Skutečně poslali k Wolffovi pár kandidátek a Bernie se zhrozil, když si uvědomil, jaký kalibr to vlastně nabízejí. Většina zájemkyň neměla s dětmi žádné zkušenosti, nebo tu byly ilegálně či nestály za nic v jiném ohledu. Byly to špindíry a některé se ani neuměly slušně chovat. Nakonec si vybral velice nepůvabnou mladou Norku ze sedmi dětí. Vypadala docela důvěryhodně á tvrdila, že chce ve Státech zůstat nejméně rok. A že prý umí vařit. Když se děti vracely domů, šla s ním na letiště. Jane se na ni dvakrát nadšeně netvářila, Alexander ji podrobil zvědavému zkoumání a potom vesele zaplácal ručičkama.

Jenomže ona ho klidně nechala pobíhat po hale bez dozoru, když

Bernie odešel vyzvednout zavazadla a chlapečkův sporťák. Jane mu v poslední chvíli zabránila, aby vyběhl ze dveří. Rozzlobeně ho přivedla zpátky a Bernie se na děvče rozčileně utrhl.

„Že byste na něj, Anno, laskavě dohlédla!“

„Ale jo.“ Přitom však nepřestala dělat oči na dlouhovlasého blonďáka s ruksakem a Jane šeptem vyzvídala.

„Kdes ji, prosím tě, sebral?“

„Na tom nezáleží. Snad se postará alespoň o jídlo.“ Díval se na

Jane celý rozzářený. Po příletu se mu vrhla do náruče, Alexandra muchlali mezi sebou a on výskal nadšením. Bernie je postupně vyhazoval do vzduchu. „Moc jste mi chyběli, trpaslíci!“ Ruth mu už o Janiných nočních děsech vyprávěla do telefonu. Zdávalo sejí o mamince. „A ty zvlášť.“

„Ty mě taky.“ Ale smutná byla pořád stejně jako on. „Babička na mě byla moc hodná.“

„Vždyť tě má taky moc ráda.“ Vyměnili si úsměv plný povzbuzení, a když sehnal nosiče k zavazadlům, mohli už za chvilku ujíždět do města. Jane byla u něj vepředu, vzadu sedělo děvče s Alexandrem.

Anna měla džíny, rudou halenku a dlouhé světlé vlasy měla neučesané. Jane si s ní cestou domů povídala, ale pořád se tvářila všelijak.

Většinou z ní nevytáhli jinou odpověď než jednoslabičné slovo nebo nesrozumitelné zabručení. Do seznamování s dětmi dvakrát žhavá nebyla. Doma jim dala k večeři kukuřičné vločky určené k snídani a nedopečenou topinku. V zoufalství poslal Bernie pro pizzu, a Anna svou porci spucla dřív, než se ostatní vůbec do jídla pustili. Najednou se na ni Jane pozorně zadívala. „Kde jste vzala tu halenku?“ Jako kdyby uviděla přízrak.

„Cože? Tuhle?“ Děvče zčervenalo. Místo své rudé košile teď měla pěknou zelenou hedvábnou halenku, které se v podpaží už začínala rýsovat propocená kola. „No co, visela tamhle v šatně,“ mávla rukou směrem k ložnici a Bernie vytřeštil oči jako předtím Jane. Anna na sobě měla Lizinu halenku.

„To bylo naposledy!“ procedil přes zaťaté zuby a ona otráveně pokrčila rameny.

„Neni to stejně fuk? Domů už stejně nepříde.“ Jane vstala a utekla od stolu a Bernie se jí šel omluvit.

„Promiň, holčičko. Na první pohled vypadala docela snesitelně, byla i čistá, tak jsem si myslel, že s mladým děvčetem si užijete víc než s nějakou mrzutou babkou.“ Vypadal tak nešťastně. Život začíná být velice složitý a to jsou doma teprve první den. Ale instinktivně tušil, že snadno teď už nepůjde vůbec nic.

„Tak co to s ní ještě pár dní zkusit? Když se nezlepší, dostane výpověď!“ Jane přikývla, zjevně se jí ulevilo, že se na ní nechce žádné rozhodování. Pořád to ještě nebylo pro nikoho z nich lehké. Anna je doháněla k šílenství. Liziny šaty si brala dál, dokonce pak už i Bernieho věci. Tahala jeho oblíbené kašmírové svetry, a dokonce mu kradla i ponožky. Vlastně se vůbec nemyla, dům páchl, a když se Jane odpoledne vrátila ze školy, našla Alexandra běhat v počuraných kalhotkách, plínky za ním jen vlály. Pobíhal po domě jen ve spodní košilce a s umazanýma nožkama, pusu upatlanou ještě od oběda, zatímco Anna telefonovala svému příteli nebo poslouchala stere-o.

Jídlo se nedalo pozřít, celý dům byl v nepopsatelném stavu a Jane se sama starala o Alexandra od rána do večera. Sotva přišla ze školy, hned ho vykoupala, převlékala před tatínkovým návratem domů, krmila ho a ukládala, a když v noci plakal, sama k němu vstávala.

Anna se ani neprobudila. Prádlo bylo nevyprané, postele nepřevléknuté, děti neměly co na sebe. Bylo to s ní k zbláznění a po deseti dnech skutečně dostala vyhazov. Bernie to nevydržel, když v sobotu večer spálila v nemyté pánvi bifteky, protože si s někým dlouze telefonovala. Navíc ještě zapomněla Alexandra ve vaně. Jane ho našla, jak se snaží vylézt z vany ven. Docela dobře se mohl utopit, což vyděsilo všechny kromě Anny. Bernie jí poručil, ať se sbalí a okamžitě vypadne, a ona poslechla a ani se neomluvila. Z domu odešla v Bernieho oblíbeném červeném kašmírovém svetru.

„Tak to bychom měli.“ Pustil do pánve ve dřezu horkou vodu.

„Můžu vás, panstvo, pozvat na pizzu?“ Poslední dobou představovala pizza hlavní složku jejich jídelníčku. Rozhodli se, že na ty hody pozvou i Tracy.

Když dorazila, pomohla Jane uložit chlapečka a společně pak uklidili v kuchyni. Trochu jim to připomínalo staré časy, ale dobře cítili, že tu schází někdo velice důležitý. Aby to všechno bylo ještě horší, dozvěděli se od Tracy, že se bude stěhovat do Filadelfie. Jane z toho byla úplně zoufalá. Když byli za pár dní vyprovodit Tracy na letiště, byla ještě celé týdny nešťastná. Připadalo jí, jako by ztratila druhou maminku.

Ani další pečovatelka nebyla žádné terno. Byla to Švýcarka a povoláním byla dětská zdravotní sestra, což při úvodním rozhovoru znělo přímo pohádkově. Zapomněla ovšem dodat, že výcvik absolvovala nejspíš v německé armádě. Dům byl bez poskvrnky, večeře byly velice lehké a nastolená pravidla byla jednak početná, a jednak velice přísná. Alexander v jednom kuse dostával na zadeček a téměř ustavičně plakal. Jane se domů ze školy vracela hrozně nerada, když věděla, co ji tam vlastně čeká. Mléko a koláče neměly do domu vůbec přístup stejně jako ostatní dobrůtky. Pokud nebyl doma otec, muselo se u jídla mlčet. Televize byla hřích a poslouchat hudbu znamenalo urážet Boha. Bernie došel k názoru, že ta ženská je napůl šílená. Když jednou v sobotu Jane zapomněla a nahlas se zasmála, přiběhla ta ženština přes celý pokoj a vrazila jí facku. Jane byla tak vykulená, že se zpočátku ani nerozplakala, ale Bernie vyletěl a celý se třásl. „Ať už jste odtud pryč, slečno Straussová. Okamžitě!!!“ Vyrval jí chlapečka a vzal do náruče Jane, aby se trochu uklidnila. Za hodinu uslyšeli uražené prásknutí dveřmi.

A stejně průšvihové byly i jejich další pokusy. Měl pocit, že už si promluvil se všemi adeptkami na toto zaměstnání, co jich jen ve městě bylo, ale důvěru v něm neprobudila žádná. Sehnal tedy alespoň posluhovačku kvůli úklidu, ale to samozřejmě nestačilo. Všichni začali vypadat posmutněle a zanedbaně, a tak tedy znásobil svoje zoufalé úsilí někoho k dětem sehnat. Každý den se řítil domů starostmi celý bez sebe, aby se začal o děti starat, když v pět odpoledne odejde dívka, která přes den hlídala Alexandra. Matka měla pravdu. Pracovat celý den, a k tomu se starat o děti a celou domácnost i zahradu se prostě zvládnout nedalo.

Ale šest týdnů po začátku-školního roku se na ně konečně usmálo štěstí. Tentokrát se

zprostředkovatelna ozvala sama a on poslouchal obvyklé vábení. Vynořila se pohádková Mary Poppinsová a čekala jenom na ně. Podle té úřednice bude jeho požadavkům vyhovovat přímo ideálně.

„Paní Pippinová je přesně to, co čekáte, uvidíte, pane Fine.“ Otráveně si načmáral její jméno. „Její šedesát, je to Břitká a v posledním místě byla deset let, také dvě děti, hoch a holčička a také -“ ženský hlas zazněl vítězně - „také tam nebyla matka!“

„A to je snad nějaká výhoda?“ Do toho jim přece nic nebylo.

„No, to jistě ne, ale ta paní má zkušenost s podobnou situací.

„Báječné. A jaký to má háček?“

„No dovolte!“ Rozhodně nepatřil mezi příjemné zákazníky. Úřednici upřímně rozhořčovalo, jak podezíravě se stavěl ke každému, koho mu poslali. Než zavěsila, udělala si n jeho jména poznámku, že pokud nju nebude vyhovovat ani paní Pippinová, přestanou mu pečovatelku vůbec shánět. Paní Pippinová zazvonila u domovních dveří ve čtvrtek v šest hodin odpoledne. Bernie zrovna dorazil domů a stačil si tak akorát odložit sako a kravatu. Alexandra držel v náručí a Jane mu pomáhala s přípravou večeře. Měli mít hamburgery - už třetí večer po sobě - hranolky, žemle a salát. Prostě se od neděle nedostal na nákup a objednané maso se buď zatoulalo cestou, nebo se třeba na cestu ani nevydalo.

Bernie šel otevřít a překvapeně se zadíval na droboučkou ženu s krátce ostříhanými bílými vlasy a zářícíma modrýma očima. Měla tmavě modrý klobouk a kabátek a na nohou poctivé černé střevíce, které připomínaly golfové polobotky. Tentokrát měla ta úřednice z agentury pravdu. Doopravdy vypadala jako Mary Poppinsová, svírala dokonce i černý, pevně svinutý deštník.

„Pan Fine, nemýlím-li se?“

„Ano, to jsem já.“

„Posílají mne ze zprostředkovatelny. Jmenuji se Mary Pippinová.“

Měla silně skotsky zabarvenou výslovnost a Bernie ukryl úsměv. Tedy ne Mary Poppinsová, ale Mary Pippinová.

„Vítám vás.“ Ustoupil a vybídl ji, aby šla dál do obýváku, zatímco z kuchyně zvědavě vykoukla Jane, ruce plné sekaného masa. Zajímalo ji, co jim to poslali tentokrát: Paní ji o moc nepřevyšovala, mile se na ni usmála a zeptala se, co dobrého to vaří.

„To jsi moc hodné děvče, že se tak pěkně staráš o tatínka a bratříčka. Já sama vaření moc nedám, víš?“ Usmívala se a Berniemu byla okamžitě sympatická. Potom mu došlo, že ty střevíce nejsou na golf, ale že jsou typicky skotské. Byla to vážně Skotka tělem i duší, tvídová sukně, bílá naškrobená halenka, a když si odložila klobouk, měla dokonce i jehlici ve vlasech.

„Tohle je Jane,“ upřesnil Bernie, když holčička zašla zpátky do kuchyně. „Je jí devět, vlastně jí brzo devět bude. A Alexandrovi je už skoro rok a půl.“ Postavil ho na zem a klučík bleskově odstartoval za sestrou do kuchyně. Bernie se celý rozzářil. „Celý den se nezastaví a v noci se budí každou chvilku. A Jane taky.“ Ztišil hlas. „Mívá zlé sny. Moc potřebuju, aby mi někdo pomohl. Zůstali jsme úplně sami.“

Tohle vykládal všem těm zájemkyním nesmírně nerad, protože většinou jen mlčky a bez zájmu zíraly, ale tahle paní chápavě přikývla.

„Potřebuju celodenní péči o Alexandra, a aby tu někdo čekal na Jane, když se vrací ze školy. Aby si s nimi někdo pohrál a měl je rád“

Poprvé žádal o něco takového, ale nějak se mu zdálo, že ona by to dokázala. „Aby jim někdo uvařil, vypral na ně, koupil jim školní botky, když to já nestihnu“

Mírně se pousmála. „Pane Fine, vy prostě potřebujete chůvu.“

Bylo jí to naprosto jasné.

„Ano. Skutečně jsem to tak myslel.“ Hlavou mu bleskla vzpomínka na tu cuchtu Norku, která pořád tahala Liziný věci, a znovu se uznale podíval na naškrobený límeček paní Pippinové. Bude k ní upřímný. „Byly to pro nás perné chvíle, či vlastně hlavně pro ně.“

Kývl směrem ke kuchyni. „Manželka byla nemocná skoro rok, než“ Ani teď to ještě nedokázal vyslovit. „A odešla před třemi měsíci. Pro děti to byla příšerná rána.“ Že i pro něj, už nedodal, ale viděl jí na očích, že to dobře ví. Najednou zatoužil zalézt si někam do kouta i s tím svým trápením a ji nechat, aby se postarala úplně o všechno. Cítil, že je to konečně ta pravá. „Lehká ta práce zrovna není, ale zvládnout se určitě dá.“ Vyprávěl jí o jejích dvou předchůdkyních, o všech ostatních, se kterými mluvil, a přesně jí popsal, o co mu jde. Bylo to k nevíře, ale to všechno jí připadalo úplně normální.

„Zatím mi všechno připadá báječné. Kdy mohu nastoupit?“ Dál se tvářila vlídně a Berniemu to připadalo jako zázrak.

„Jestli chcete, tak okamžitě. A promiňte, zapomněl jsem. Spát byste musela u malého. Nevadí to?“ „To rozhodně ne. Myslím, že to tak bude dokonce lepší.“

„Možná se časem budeme stěhovat, ale v současné době ještě nic bližšího nevím.“ Přikývla. „No a možná,“ sám se v tom zmatku ve své hlavě pořádně nevyznal, ale měl by jí říct všechno na rovinu, „možná se jednou vrátím do New Yorku, ale zatím se o tom ještě neuvažuje.“

Tichým hlasem ho uklidnila. „Já vám dokonale rozumím, pane

Fine. To, že ještě nevíte, jestli se vy i vaše děti odstěhujete, to je přece naprosto normální. Přišel jste nečekaně o životní oporu a potřebujete čas, abyste se z toho dostal, a potřebujete někoho, kdo by na vás všechny během této doby dohlížel. Bude mi ctí, jestli to budu moci být já, budu velice potěšená, když se budu smět starat o vaše děti. A pokud se budete stěhovat do jiného domu či bytu, nelamte si hlavu, ať už půjde o New York nebo třeba Keňu. Já jsem vdova, bezdětná, a můj domov je vždycky u té rodiny, kde zrovna pracuji. Pokud si to budete přát, mohu vaši rodinu

následovat kamkoliv.“ Shlížela na něj shovívavě jako na oblíbené děcko a on musel potlačit smích. „To je tedy úžasné, paní Poppinsová vlastně Pippinová, promiňte.“

„Ale to je v pořádku.“ Oba se rozesmáli a zašli společně do kuchyně. Byla sice velice drobná, ale vyzařovala z ní síla, a děti k ní měly kupodivu hned důvěru. Jane ji pozvala na večeři, a když paní Pippinová přijala, přidala na pánev další hamburger. Alexander jí vlezl na klín a odmítal slézt, dokud nebyl čas na koupání. Na závěr projednala paní Pippinová s Berniem finanční stránku věci. Požadavky neměla nijak přemrštěné, a navíc byla nejspíš hotový poklad.

Slíbila, že nazítří si přistěhuje svoje věci, „samé krámy“, omlouvala se předem. Předchozí místo opustila v červnu. Děti už vyrostly a přestaly ji potřebovat, takže si udělala výlet do Japonska a přes San

Francisco se vracela vlastně do Bostonu. Jenže město ji doslova okouzlilo, proto se zkusila zeptat po zaměstnání v místní agentuře. To vnuknutí jí musela seslat nějaká vyšší moc.

Po večeři se vydala zpátky do hotelu, a zatímco Jane ukládala bratříčka, Bernie zavolal matce. „Tak jsem ji konečně našel!“ Bylo to to nejspokojnější prohlášení v mnoha posledních měsících. Vlastně se Bernie smál málem nahlas, a v tom smíchu byla navíc znát i obrovská úleva.

„Našel jsi koho?“ Matka byla celá rozespalá, ve Scarsdalu bylo jedenáct v noci.

„Mary Poppinsovou vlastně Mary Pippinovou!“

„Ty, Bernie,“ zeptala se ho přísně a všechna ospalost byla najednou tatam, „že jsi něco pil, viď?“ Nesouhlasně pohlédla na svého muže, který si vedle ní pročítal odborné časopisy. Moc to s ním nehnulo, v těchto dnech měl Bernie na nějaké to napití právo. To by ostatně měl každý. „Kdepak, ale našel jsem pečovatelku. Skotskou chůvu a je přímo báječná!“

„Co je zač?“ Matka byla podezřívavá. Poslouchala a potom opatrně souhlasila. „Vypadá to, že bude v pořádku. Nějaká doporučení sis už sehnal?“

. „Hned zítra to udělám.“ Ale výsledek přesně odpovídal tomu, co už věděl od ní samotné, a bostonská rodina se nad svojí milovanou chůvou jenom rozplývala. Tvrdili, že má z pekla štěstí, a radili, aby si ji nechal nastálo. A když se následujícího dne přistěhovala, měl sto chutí je

poslechnout. Uklidila celý dům, Alexandrovi četla pohádky, našla pro něj někde založený úplně nový obleček, a když večer přišel otec domů, vítal ho Alexander celý vymydlený a načesaný. Jane měla na sobě růžové šatečky, ve vlasech růžovou mašli, u večeře se dokonce smála a Bernie náhle cítil, že se mu svírá hrdlo. Tolik se teď podobala té pětileté holčičce, kterou uviděl tenkrát u Wolffa poprvé také celou v růžovém.

Večeře nebyla žádný zázrak, ale byla jednoduchá a vydatná, stůl byl pěkně prostřený. Po jídle si chůva s dětmi chvíli hrála v jejich pokoji. Do osmi večer byl dům uklizený, stůl prostřený k snídani a obě děti už byly v posteli vykoupané, nakrmené, poslechly si pohádku, pomazlily se s chůvou, a když jim dával pusu na dobrou noc, vedle vděčnosti k paní Pippinové pociťoval Bernie i touhu, aby je takhle mohla vidět i Liz.

25. kapitola

Když se večer po Všech svatých Bernie vrátil domů a začal se probírat poštou, vynořila se paní Pippinová z kuchyně a utírala si ruce do zástěry, aby mu mohla předat vzkaz.

„Je to sotva chvilka, co vám někdo volal, pane Fine,“ oznamovala s úsměvem. Bylo moc příjemné vracet se do domova, kde čekala ona.

A děti ji doslova zbožňovaly. „Nějaký pán, ale nevím, jestli jsem dobře rozuměla jméno.“ „Určitě ano. Děkuji.“ Vzal si od ní proužek papíru a přečetl si to příjmení, nic mu to ale neříkalo. Přeptal se tedy chůvy ještě jednou, když se za chvilku zašel do kuchyně napít. Zrovna obalovala rybí porce ve strouhance, Jane jí při tom pomáhala a na podlaze si s barevnými krabičkami hrál Alexander. Takovou pohodu by kolem sebe uměla při práci vytvořit jedině Liz. Až ho při tom pohledu píchlo u srdce. Pořád mu jí ještě připomínala kdejaká maličkost.

„Jakže se ten člověk jmenoval, paní Pippinová?“

„Křestní jméno jsem si zapsat nestačila, i když ho určitě řekl.“ Byla soustředěná na svou práci a na Bernieho se ani neohlédla. „Příjmení bylo Scott.“ Pořád mu nic nedocházelo. „To křestní bylo myslím

Chandler.“

Srdce se mu zastavilo. Vrátil se do obýváku a dlouho nad jeho telefonním číslem nevesele přemýšlel. Nezmínil se o tom u večeře nikomu, ale to číslo bylo místní a Bernie nepochyboval, že se Chandler stoprocentně vrátil pro další splátku. Rozhodl se výzvu ignorovat, ale když v deset večer zazvonil telefon, měl zlé tušení, už když sahal po sluchátku. Samozřejmě se nemýlil. Byl to Chandler Scott.

„Nazdárek!“ Zase ta předstíraná bodrost jako poprvé, ovšem

Bernie mu na to neskočil.

„Snad jsem se posledně vyjádřil dost jasně!“ reagoval vyloženě nepřátelsky.

„Já tudy jenom projíždím, kamaráde.“

„Tak jen se námi nenechte zdržovat.“

Chandler se rozesmál, jako kdyby uslyšel obzvlášť povedený vtip.

„Jakpak se vede Liz?“ Zrovna jemu bude povídat, co se stalo. Jemu je po tom úplné houby. „Bezvadně.“

„A co moje holka?“

„Nevím nic o tom, že by byla vaše. Teď je moje.“ To ovšem byla chyba. Bernie vycítil, jak to Scotta popíchlo.

„Na to si nějak nevzpomínám!“

„Že by? Ani na těch deset tisíc dolarů?“ Bernie mluvil velice stroze, ale Chandler svůj vlezlý tón nezměnil.

„Ale jo, paměť já mám v pořádku, horší je to s mejma financema.“

„To je mi líto.“

„No a mně teprv. Co si takhle zaseje trochu poklábosit vo ty mojí holce?“ Bernie zaťal zuby a vzpomněl si, co slíbil Liz. Chtěl se však toho mizery zbavit jednou provždy, a ne aby za ním lezl každý rok.

Teď to bude rok a půl, co shrábl ty peníze.

„Já si ale dobře pamatuju, že jsem vás, Scotte, upozornil, že jde o jednorázovou záležitost!“ „No to je docela možný, kamaráde!“ Bernieho ten chlap doháněl k zuřivosti. Kdyby mu tak mohl rozbít tu jeho nevymáchanou hubu.

„Ale možná si to budem muset zvopakovat ještě jednou, víš?“

„Jen abyste se nepletl!“

„Snad bys mi nechtěl napovídat, že ti v prasátku došly drobný?“

Tenhle způsob vyjadřování Bernieho vysloveně provokoval. Přesně se z toho dalo poznat, s kým má tu čest. S kriminálníkem.

„Jenom vám opakuju, že tentokrát jste se přepočítal. Už to chápeš, ty frajere?“

„No a jak by se ti líbilo, kdybych si chvilku zaskočil za tou svojí dcerunkou?“

„Díky, ale nemá zájem.“

„Ale neboj, bude mít, až si popovídáme u soudu. Kolikpa jí teď vlastně je? Sedům? Vosům?“ Ani tohle nevěděl.

„Co je vám vůbec do toho?“ Už jí bylo devět.

„A co takhle přeptat se Liz, jak by se to zamlouvalo jí?“ Berniemu se nad tím vyděračstvím zvedal žaludek. Musel mu říci, že teď už do toho Liz zatahovat nemůže. „Liz je to jedno, Scotte. V červenci zemřela.“ Ve sluchátku bylo ticho.

„Tak to je fakt škoda.“ Na chviličku zvážněl.

„Přispěje to k ukončení našeho rozhovoru?“ Najednou byl rád, že mu to prozradil. Třeba ten hajzl

teď odtáhne s dlouhým nosem. To se ale šeredně přepočítal.

„A pročpak asi? Holka přece neumřela, nebo jo? A proč Liz vlastně umřela?“

„Rakovina.“

„To je blbý, to jo. Ale holka je stejně pořád moje, s Liz anebo bez ní, a vy byste měl bejt moc rád, jestli se zase vypařím. Ovšem nejdřív trochu zacvakáte, ať mám na tom světě taky nějaký to potěšení!“

„A co bude dál? Zase se za rok objevíte? To mě ale trochu podceňujete, Scotte. Tentokrát nedostanete ani halíř!“

„Vaše chyba. Tak to budu muset vážně zaběhnout k soudu a zařídit si tam nějaký ty návštěvy.“ Bernie si znovu vybavil, co slíbil Liz. Přesto odolal. „Tak jen do toho, Scotte. Stavte se třeba na hlavu, mě to vůbec nezajímá!“

„Zmizím za dalších deset táců. Nebo víte co, abyste neříkal, že sem vydřiduch, co takhle řekněme vosům?“

Berniemu přejížděl mráz po zádech.. Panebože, to je ale parchant!

„Jděte do prdele!“ Zavěsil, ale kdyby mu tak mohl rozmlátit tu držku!

Jenže za pár dní zjistil, že Chandler vede na body. Dostal poštou oznámení, že pan Chandler Scott, otec Jane Scottové, bývalý manžel

Elizabet O’Reillyové-Scottové-Finové, žádá o možnost styku se svojí dcerou. Berniemu se při čtení roztřásly ruce. Soud měl proběhnout sedmnáctého listopadu, naštěstí bez přítomnosti dítěte. Ale srdce mu zběsile tlouklo, kďyž vytáčel číslo kanceláře Billa Grossmana.

„Co teď mám, proboha, dělat?“ Byl z toho zoufalý. Naštěstí Grossmana nemusel nikde shánět, vzal telefon osobně a na Bernieho si dobře pamatoval.

„Už to tak vypadá, že k tomu soudu budete muset.“

„A má on vůbec nějaký nárok?“

„Už jste to děcko adoptoval?“

Po těch slovech se zhroutil do sebe. Vždycky mu do toho něco přišlo, miminko, Lizina nemoc, ty poslední měsíce s ní a teď zase bez ní „Ne. To jsem neudělal.“ Ale chtěl, jenže k tomu, sakra, neměl vlastně důvod. A když mu zaplatil, spoléhal, že jim dá už pokoj.

„A jemu jste dal nějaké peníze?“ Teď už byl advokát dost ustaraný.

„Ano. Před rokem a půl jsem mu vysázel deset tisíc.“ Už to vlastně bude dvacet měsíců. Pamatoval si to přesně, brzy po tom se narodil chlapeček.

„Může vám to nějak dokázat?“

„To v žádném případě ne, vždyť jste říkal, že to je proti zákonu.“

Grossman ho tenkrát upozornil, že se to hodnotí jako černý trh s dětmi. Dítě totiž nelze prodat nebo koupit a ve skutečnosti Chandler

Scott prodal Berniemu svoji dceru Jane za deset tisíc dolarů. „Dostal to v hotovosti, v obálce.“ „Aspoň že tak.“ Grossman přemýšlel. „Problém je v tom, že pokud něco takového uděláte, tak se tyhle typy dřív nebo později ukážou znova. Samozřejmě chce zase peníze, viďte?“

„Tím to vlastně všechno začalo. Před pár dny mi zavolal a chtěl ddalších deset tisíc za to, že se zase ztratí. Vlastně mi nabídl slevu, prý by se spokojil i s osmi.“

„No nazdar!“ Tohle vyvedlo z klidu i Grossmana. „To musí být tedy pěkný ptáček!“

„Myslel jsem si, že když mu řeknu, že Liz zemřela, přestane ho to bavit. Počítal jsem s tím, že mu dojde, že já sám mu na to jeho vyhrožování neskočím.“

Grossman to začínal brát vážně. „Netušil jsem, že vaše paní mezitím zemřela. Upřímnou soustrast.“ „To bylo už v červenci.“ Berniemu se při vzpomínce na Liz a na jeho slib zadrhl hlas. Tolik jí záleželo na tom, aby se Chandler Scott za žádnou cenu k Jane ani nepřiblížil. Možná mu měl těch deset tisíc přece jenom zaplatit. Možná ho neměl vyprovokovat.

„Nechala ohledně dítěte nějakou závěť?“ Je pravda, že o tom spolu mluvili, ale kromě darů od Bernieho neměla nic, co by stálo za řeč, a ty dary stejně zůstaly Berniemu a dětem.

„Ne. Neměla žádný vlastní majetek.“

„A co poručnictví? Jejím poručníkem ustanovila vás?“

„Pochopitelně!“ Bernie se skoro urazil. Komu jinému by asi měla svoje děti nechat?

„A písemně to máte?“

„To nemám.“

Bili Grossman si tiše povzdechl. Bernieho případ bude pořádně obtížný. „Po smrti vaší manželky je teď zákon na jeho straně, víte? Je to vlastní otec toho dítěte.“

„To přece nemyslíte vážně?“ Berniemu ztuhla krev v žilách.

„Bohužel ano.“

„Ale ten chlap je hajzl, podvodník, starej kriminálník! Nejspíš zrovna vylezl z lapáku!“

„To tady vůbec nehraje roli. Kalifornie uznává vlastním otcům jejich otcovské právo, ať už je otec, jaký chce. Dokonce i vrah má právo vídat svoje dítě.“

„Takže co teď?“

„Prozatím se asi dohodne termín návštěv, to podle toho, jak celé stání dopadne.“ Raději se teď ani nezmiňoval o možnosti, že Bernie může o své poručnictví přijít úplně. „Stýkal se s dítětem už někdy předtím?“

„Nikdy. Vždyť ona ani netuší, že je naživu. Podle toho, co uvedla moje žena, viděl ji naposledy sotva roční. Nemá se o co opřít, Bille.“

„Ale to víte, že má. Jen si nic nenamlouvejte. Pořád zůstává vlastním otcem toho dítěte. A jak vlastně to celé manželství probíhalo?“

„Spíš neprobíhalo. Vzali se sotva pár dní před narozením Jane a hned nato zřejmě práskl do bot. Objevil se najeden dva měsíce, když

Byl malé Jane rok a potom už zmizel nadobro. Liz dosáhla rozvodu z důvodu opuštění společné domácnosti, dokonce bez jeho souhlasu i vědomí, protože stejně nevěděla, kde vlastně je. Až loni nás začal otravovat.“

„To jste ale udělal parádní hloupost, že jste to dítě už dávno neadoptoval.“

„Ale vždyť o nic nešlo!“

„To se může zdát vám, ale uvidíte, co tomu všemu bude říkat soudce. Myslíte si, že má o to dítě opravdu zájem?“

„A co si tak myslíte vy“, když ji před rokem prodal za deset tisíc a před pár dny byl ochotný to udělat znovu a za osm? On si mládenec představuje, že to dítě funguje jako bezedná pokladna. Když jsem mu tenkrát dával ty peníze, nezmínil se o Jane ani slovíčkem. Tak jaký si asi můžete udělat názor?“

„Že je to vážně hajzl, který z vás chce vyždímat maximum. A dejte na mě, určitě se vám ozve ještě před stáním!“ Grossman měl samozřejmě pravdu. Scott zavolal tři dny předtím, než se měli sejít u soudu, s další nabídkou, že dobrovolně zmizí. Tentokrát však byla cena vyšší, už chtěl padesát tisíc dolarů.

„Vy jste se prostě zbláznil!“

„Ale ne, já si tě jen kapánek proklepnul, kámo.“

„Pro takového hajzla nejsem žádný kámo!“

„No jo, doneslo se mi, že ses takovej zazobanej židáček z New

Yorku a šéfuješ tady ve velikým obchoďáku. Že ti snad dokonce celej patří!“

„To asi sotva!“

„To už je tvoje věc, že jo. Teď mi ale vysolíš padesát táců, nebo to rozjedu.“

„Nanejvýš deset, ale tím to končí!“ Klidně by přistoupil i na dvacet, ale přece mu to nebude nabízet. Jenže Scott se pobaveně zachechtal.

„Padesát, nebo nic.“ Takhle se handrkovat nad cenou dítěte bylo víc než nechutné.

„Poslyšte, Scotte, v tomhle už s vámi nehraju.“

„A co když budeš muset, chytráku? Když Liz umřela, udělá soud to, co budu chtít já. Třeba ji

dostanu úplně, když se mi zachce. Jenom si to trochu promysli, mám takový podezření, že cena je tentokrát sto táců!“ Bernie celý bez sebe hned volal Grossmanovi.

„Vážně si to nevymyslel? Mohlo by to tak dopadnout?“

„Bohužel ano.“

„Ach bože“ S úzkostí uvažoval o možnosti, že o Jane přijde.

Vždyť slíbil Liz a kromě toho, šlo přece o jeho dítě!

„Úředně nemáte na Jane žádný nárok. I kdyby vás vaše žena v poslední vůli pověřila poručnictvím, nárok by na ni měl stejně on.

Vyhrajete jenom v tom případě, když se vám podaří prokázat, že je pro výchovu dítěte naprosto nezpůsobilý, ovšem to musíme dostat alespoň trochu příčetného soudce. Kdybyste však byli oba bankéři nebo právníci či obchodníci, tak by měl šanci on. V tomhle případě však může nejvýš trochu vyhrožovat a dítě bude mít pořádné trauma.

„A abych ji toho ušetřil,“ poznamenal trpce Bernie, „tak by to spravilo sto tisíc dolarů.“

„Nahrál jste si to?“

„To přece dá rozum, že ne! Co si o mně vůbec myslíte? Že se bavím nahráváním svých telefonátů? Šéfuju, sakra, v obchoďáku, a ne překupníkům s drogama!“ Už začínal být vztahovačný, takovou situaci ještě nezažil. „Takže co teď?“

„Jestli mu těch sto tisíc dolarů dát nechcete, což bych jedině schvaloval, protože za pár dní by byl zpátky pro další várku, pak doopravdy k tomu soudu musíme jít a prokázat, že pro výchovu dítěte není způsobilý. Nejspíš mu na nějakou dobu budou chtít s dítětem povolit styk, ale to snad není nic hrozného.“

„Možná ne pro vás, ale dítě ho vůbec nezná. Vlastně vůbec netuší, že je ještě naživu.“ Zoufal si. „Matka Jane řekla, že už dávno umřel.

A těch šoků měla letos až nad ‘hlavu. Od matčiny smrti křičí celé noci ze spaní.“

„Pokud nám tohle potvrdí psycholog, výhledově by se nám mohlo podařit ten styk zakázat.“ „Ale co mezitím?“

„Mezitím bude mít přechodně právo svoje dítě navštěvovat. Soud vychází z předpokladu, že při dočasně povoleném styku nemůže svému dítěti ublížit ani lidožrout.“

„A jakou na to dávají záruku?“

„Žádnou. Prostě tomu dají volný průběh. Pan Scott svým jednáním odsoudil sebe i vás do libovůle soudu.“ I Jane. I ta je odkázána na něčí libovůli. Bylo mu z toho na zvracení a Liz by to určitě strašně zničilo. Byla by to její smrt. V téhle zoufalé situaci mu nepřišla k smíchu ani ironie téhle představy. Ráno, když mělo být první stání, bylo nebe zatažené a tmavé, což jeho pesimistickou náladu jenom prohloubilo. Jane jela do školy s kamarádkou. Při odchodu paní Pippinovou ani neviděl, byla s Alexandrem v jeho pokoji. S nikým o té záležitosti zatím nemluvil, protože pořád doufal, že se to nějak vyřeší. V soudní síni, kde stál po boku Grossmanovi, se v duchu úpěnlivě modlil, aby celý ten problém jednoduše neexistoval. Povšiml si, že o protější zeď se opírá Chandler

Scott v novém sáčku, dokonce i dost obstojném, a v nových značkových střevících. Měl navíc i čerstvý sestřih, a kdo by ho neznal, klidně by dal ruku do ohně za to, že je to slušný člověk. Bernie ho ukázal Billovi, který se tím směrem nenápadně podíval.

„Ale vždyť docela ujde,“ zašeptal.

„Toho jsem se bál nejvíc.“

Grossman tvrdil, že to všechno zabere asi tak dvacet minut. Když jim soudce udělil slovo, uvedl, že dítě skutečného otce vůbec nezná, že nedávno prožilo těžký šok z matčiny smrti, a navrhoval, aby se rozhodnutí o dočasné možnosti styku otce s dítětem odložilo do té doby, dokud celá záležitost nebude uzavřená. Navíc je jeho klient přesvědčen, že zná fakta, která mohou konečné rozhodnutí soudu výrazně ovlivnit.

„O tom nepochybuji,“ přikývl soudce a tvářil se stejně přívětivě na oba otce i jejich právní zástupce. Byla to pro něj jenom každodenní rutina a city v ní neměly prostor. Měl ovšem to štěstí, že nevídal

ty děti postižené jeho rozsudky. „Ale to bychom nebyli spravedliví k panu

Scottovi, kdybychom mu upřeli právo vídat vlastní dceru.“ Přátelsky se na Scotta usmál a stejně chápavě se otočil ke Grossmanovi. „Plně si uvědomuji, jak nepříjemné se toto rozhodnutí jeví vašemu klientovi, ale při rozhodujícím jednání si samozřejmě ochotně vyslechneme jeho argumenty. Prozatím však soud navrhuje umožnit panu Scottovi každotýdenní návštěvy jeho dcery.“ Bernie málem omdlel. Zasyčel

Grossmanovi do ucha, že Scott je přece starý kriminálník, jenže ten ho zarazil.

„Tohle teď vybalit nemůžeme.“ Bernie by zoufalstvím plakal. Teď si vyčítal, že mu těch deset tisíc nedal, nebo třeba i těch padesát. Sto tisíc by už sotva zvládl.

Grossman se zeptal. „Kde se mají ty návštěvy konat?“

„Jak bude pan Scott chtít. Dítěti je,“ soudce zalistoval v papírech a opět se otcovsky obrátil k oběma stranám „je mu už devět let, takže není důvodu, proč by svého otce nemohlo navštívit. Pan

Scott si ji vyzvedne v jejím bydlišti a zaseji přivede zpátky. Řekněme od devíti dopoledne do sedmi večer. Vyhovuje tento návrh oběma stranám?“

„Proboha ne!“ zuřivě šeptal Bernie.

Grossman ho ovšem tiše upozornil, že jinou možnost nemají. „Musíme se teď podřídit, pokud chceme mít příště vůbec nějakou šanci.“

A co Jane? Jakou šanci má ona?

Cestou na chodbu se Bernie neznal vzteky. „Co je zas tohle za svinstvo?“

„Trochu se ovládejte,“ napomenul ho Grossman tlumeně a nasadil si kamennou tvář, protože zrovna kolem nich procházel Scott se svým právním zástupcem. Byl to ten nejmíň důvěryhodný advokát široko daleko, jak Grossman později Berniemu prozradil, a vůbec nepochyboval o tom, že přijdou ještě s dalším podrazem, jako například se žádostí, aby soudní výlohy platil výlučně Bernie. O tomhle se teď raději nerozšiřoval, protože i tak měli starostí nad hlavu. „Prostě se s tím musíte nějak vyrovnat.“

„A proč bych vůbec měl? Je to zločin. Proč bych měl chtít pomáhat spáchat zločin na své vlastní dceři?“ Neuvědomil si, co to vlastně vyslovil. Grossman však ano.

„Právě že to není vaše vlastní dcera, je jeho a o to tu vlastně celou tu dobu jde.“

„Tady jde jenom o to, že celou tu dobu chce ten hajzl po mně peníze. Jenže tolik, kolik si představuje, já prostě dát nemůžu!“

„A neměl jste je dávat ani poprvé. Takoví jako on budou otravovat donekonečna. Radši by se to mělo vážně vyřešit soudně. Stání bude v každém případě čtrnáctého prosince, takže ten měsíc návštěv nějak vydržte a potom se zřejmě stanete pravoplatným poručníkem. Myslíte si, že na ty návštěvy vážně přijde?“

„Nejspíš ano.“ Ale v duchu Bernie doufal, že snad ne. „A co když ji unese?“ Tahle představa ho pronásledovala už od chvíle, kdy se

Scott objevil poprvé. Šlo o jeho soukromou odrůdu stihomamu, ale

Grossman ji okamžitě zavrhl.

„Nebuďte k smíchu. Ten chlap je sice blázen do peněz, ale šílenec to tedy není. Muselo by mu přeskočit, kdyby ji chtěl unést během návštěv!“

„Ale co když ano?“ Chtěl tu pomyslnou situaci domyslet, aby věděl, co na to jeho rádce řekne. „Takové věci se dějou jenom ve filmech.“

„No dobře, dejme tomu.“ Bernie se k němu otočil s nebezpečně přimhouřenýma očima. „Ale to vám povídám, jestli jí provede něco podobného, tak toho chlapa vlastnoručně zabiju!“

26. kapitola

Scottovy návštěvy se měly rozběhnout už od soboty, takže Berniemu moc času nezbývalo. Druhý

den po stání vzal Jane do města na večeři a dlouho se odhodlával, než se do toho pustil. Hippo byla sice jejich oblíbená restaurace, ale Jane tu seděla skoro beze slova a Bernie nakonec zjistil, že tuší, že jí chce něco vážného říci. Vycítila, že se něco děje, ale neměla ani zdání, o co může jít. Třeba se budou stěhovat do

New Yorku nebo se blíží nějaká další rodinná tragédie. Vzal ji za ruku a v tu chvíli si byla jistá tou druhou možností. Oči sejí žalostně leskly.

„Kotě, musím ti něco říct.“ Srdce jí zběsile bušilo a nejradši by utekla. Vypadala tak vyplašeně, že mu to rvalo srdce. Už si ji vůbec nedokázal představit takovou, jaká kdysi bývala. Přesto se s pomocí paní Pippinové poslední dobou trochu uklidňovala, nebyla tolik plačtivá a uměla se občas i smát. „Ale nejde o nic tak strašného, kočičko.

Nemusíš se zase tak lekat.“

Očí však měla dál plné hrůzy. „Já se bála, že mi řekneš“ Nemohla to vyslovit, tak tiše čekal a tiskl jí dlaň.

„Co vlastně, kočičko moje?“

„No že máš taky rakovinu.“ Vydechla to sevřeným hrdlem a s takovým zoufalstvím, že mu to vehnalo slzy do očí. Tahle představa byla pro oba tím absolutně nejhorším, co vůbec mohlo na světě existovat.

„Kdepak, buď klidná. Jde o něco úplně jiného. Víš, pamatuješ si přece, že maminka byla už jednou vdaná?“ Bylo to trochu divné, mluvit s dítětem na takové téma, ale musel se dostat k podstatě problému.

„Ano. Vyprávěla mi, že její manžel byl jeden moc hezký herec, ale že umřel, když jsem byla ještě malinká.“

„Tak nějak.“ Tuhle verzi si nepamatoval.

„A taky říkala, že ho měla moc ráda,“ pokračovala Jane s děsivou nevinností a on trpěl.

„Opravdu?“

„Vážně mi to povídala!“

„No dobře. Mně zase říkala něco trochu jiného, ale na tom zas tolik nesejde.“ Blesklo mu hlavou, jestli ji skutečně nenavádí proti člověku, kterého Liz doopravdy milovala. Třeba to tak bylo a ona jenom nenašla odvahu mu to přiznat. Jenže pak si připomněl tu naléhavost, s jakou vymáhala jeho slib. „Víš, mně řekla, že ten člověk, tedy tvůj otec, odešel od vás, sotva ses narodila, a moc ji tím zklamal.

Myslím, že udělal nějakou hloupost, asi někoho okradl nebo tak, a musel jít do vězení.“ Jane na něj zůstala v šoku zírat.

„Můj tatínek?“

„No ano. Prostě zmizel a objevil se, až když ti bylo devět měsíců, jenže brzy zase něco vyvedl, a když ti byl rok, vypařil se nadobro.

Maminka ho už nikdy neviděla. Takhle to je.“

„To tedy tenkrát umřel, viď?“ Měla v tom pěkný zmatek, ale když číšník odnesl talíře a Jane zadumaně usrkávala minerálku, pustil se do dalšího výkladu.

„Ne, kočičko, on totiž vůbec neumřel. Proto ti taky tohle celé vyprávím. Roky po něm prostě nebylo vidu ani slechu, tak se s ním maminka rozvedla. Po nějaké době poznala mě a vzali jsme se.“ S úsměvem jí stiskl prstíky a ona mu ten rozzářený pohled oplatila.

„To bylo tenkrát, když jsme měly to štěstí tak to maminka říkávala.“ Zřejmě matčin náhled na tuto věc sdílela, jako ostatně na všechno. Za těch pár měsíců si maminku stačila zidealizovat mnohem víc, než když Liz ještě žila. Přesto ji vylekalo, že podle Bernieho tatínek ještě žije.

„To bylo tenkrát, když mě potkalo štěstí. Prostě ten pan Chandler

Scott zmizel a objevil se až před pár týdny tady, v San Franciscu.“

„A proč se na mne nepřišel podívat?“

„Nevím.“ Měla by se ale dozvědět úplně všechno. „Vlastně asi před rokem se ozval, ale to od tvé

maminky chtěl jenom peníze, no a když mu je dala, tak zase zmizel. Teď se tedy vrátil, ale já si nemyslím, že si nějaké peníze ode mne zaslouží, takže žádné nedostal.“ Pravda, bylo to velice zjednodušené, ale byla to pravda. Nezmínil se o tom, že ho podplatili, aby se Jane vyhnul, a že Liz ho z hloubi duše nenáviděla. Však si Jane sama udělá vlastní názor, až se s ním setká. Těžkou hlavu mu ale dělala obava, že se jí bude zamlouvat.

„A on se chce se mnou vidět?“ Hezký herec ji zajímal.

„Teď ano.“

„A to k nám někdy přijde na večeři?“ Její svět byl tak nádherně jednoduchý! Bernieho záporná odpověď ji zaskočila.

„Je to trochu složitější, víš? Dneska jsem se s ním setkal u soudu.“„

„Vážně? A proč?“ V údivu bylo slyšet strach. Soud, to bylo zlověstné slovíčko.

„Protože si myslím, že to není hodný člověk. Chtěl jsem tě před ním chránit, přála si to i tvoje maminka.“ Slíbil to přece Liz a snažil se slib dodržet ze všech sil.

„To jako že by mi mohl ublížit?“

Zase ji nechtěl moc zastrašit, koneckonců s ním za dva dny musí strávit celých deset hodin. „To jistě ne. Ale podle mne ho peníze zajímají víc než ty. A vlastně ho nijak moc neznáme.“

Podívala se mu pátravě do očí. „Proč mi maminka řekla, že umřel?“

„Asi věřila, že to tak pro tebe bude snazší než neustálé přemýšlení nad tím, kde teď asi je a proč vlastně odešel.“ Jane sice přikývla, byla to přece pravda, ale zklamání neskrývala.

„Když já myslela, že mi nikdy nezalhala!“

„To já vím, že ti nikdy nelhala, ale tohle bylo něco jiného. Nechtěla, aby ses trápila.“ Jane se poctivě snažila tuto matčinu ochranitelskou logiku pochopit. A navíc teď začínala převládat zvědavost. „A co vám u toho soudu řekli?“

„Že musíme přijít ještě jednou, za měsíc. Ale mezitím tě může navštěvovat. Každou sobotu od devíti ráno až do večera.“

„Ale vždyť já ho vůbec neznám! Co si s ním budu celý den povídat?“

Tohle byla v dané situaci trochu legrační starost a Bernie se pousmál. „Něco si už vymyslíš.“ Tohle byl ten nejmenší problém.

„A co když se mi nebude líbit? Moc hodný asi nebude, když od maminky pořád utíkal.“

„Toho se taky bojím.“ Radši jí snad řekne pravdu. „Když jsem se s ním setkal poprvé, tak se mi doopravdy nelíbil.“

„Vy že jste se sešli?“ Byla z toho celá vykulená. „Kdy?“

„Tenkrát, když chtěl ty peníze od maminky. Zrovna se měl narodit

Alexander, tak mě poslala, abych mu ty peníze dal já.“

„Copak ona ho vidět nechtěla?“ Když Bernie přisvědčil, začínala holčička matčin přístup chápat. „No, nechtěla.“

„Třeba ho zas tak moc ráda neměla.“

„Třeba ne.“ Tohle by s ní rozebíral jen velice nerad.

„A vážně byl ve vězení?“ Tahle skutečnost ji zřejmě odpuzovala.

„A co když s ním v sobotu nikam nepůjdu?“

Teď to bude zlé. „Bohužel budeš muset, kotě.“

„Ale proč?“ A už zase slzy. „Vždyť je to úplně cizí pán. A možná vůbec není hodný.“

„Nějak to prostě musíš vydržet. Než znovu půjdeme k tomu soudu, tak přijde jenom čtyřikrát.“ „Cože?“ Slzičky jí tekly až na bradičku.

„Každou sobotu.“ Měl pocit, jako by svoji jedinou dceru házel na pospas vlkům. Teď už necítil nenávist jenom ke Scottovi a jeho advokátovi, ale i ke Grossmanovi a soudci, který to všechno rozhoduje. Ke Grossmanovi, který mu zabránil riskovat, zvlášť. Nikdo nemá právo dovolit Chandleru Scottovi, aby mu odvedl dceru.

„Tatínku, já nechci,“ vzlykala nešťastně a on ji neměl čím utěšit.

„Musíš, kočičko moje.“ Podal jí svůj kapesník a Jane si k němu přesedla na jeho sedátko. Objal ji kolem ramen a ona mu vzlykala v náručí, protože život byl tak těžký! Jako by ji všechno od narození pronásledovalo, a teď navíc ještě tohle! Kdo tohle dovolil? „Ale jdi, čtyřikrát to vydržíš. A máme se na co těšit, z New Yorku přiletí děda s babičkou na Díkůvzdání, už brzy.“

Zase musel odříci cestu do Evropy, protože byl v té době bez sebe starostmi se sháněním pečovatelky pro děti, a Berman nenaléhal.

Rodiče už neviděl pár měsíců, vlastně od srpna, když si matka odvážela děti. Paní Pippinová slíbila, že na Díkůvzdání upeče krocana.

Pořád ještě zůstávala přesně takovým pokladem, jakým se jevila hned od začátku, a Bernie ji měl moc rád. Jenom si trochu lámal hlavu s tím, jak se asi shodne s jeho matkou, věkem si sice blízké byly, ale ve všem ostatním se lišily jako noc a den. Matka v luxusním oblečení a nalíčená, trošku marnivá, a pokud sejí zachtělo, i parádně nesnesitelná, a paní Pippinová pečlivě nažehlená a naškrobená, nenápadná, bez špetky ženské ctižádosti, až do krajnosti zdvořilá, vlídná a schopná, úžasná k dětem a skrznaskrz britská. Ty dvě budou zajímavý párek.

Zaplatil večeři a autem se vrátili domů. Paní Pippinová už na

Jane čekala aby jí pomohla při koupání, a že ji po pohádce uloží spát.

Když se však Jane podívala na svoji Nanny, jak jí teď říkali, vrhla se jí ještě ve dveřích kolem krku a zoufale zanaříkala: „Nanny, já mám ještě jednoho tatínka!“ Bernie se proti své vůli musel pousmát, ale když Nanny odváděla Jane do koupelny, sama měla slzy na krajíčku.

27. kapitola

Ten „druhý“ tatínek, jak mu říkala Jane, se objevil v sobotu ráno skoro nachlup ve čtvrt na deset. Za týden mělo být Díkůvzdání.

Všichni vyčkávali v obývacím pokoji, Bernie, Jane, paní Pippinová i Alexander.

Hodiny na krbové římse nelítostně odměřovaly jejich napjaté čekání a postupně začínal Bernie doufat, že se Chandler Scott zaplaťpámbu neukáže, ale tohle štěstí se jim vyhnulo. Zvonek zadrnčel a Jane sebou až trhla, když šel Bernie otevřít. Pořád ještě byla odhodlaná s tím člověkem nejít, ale přesto, že se držela u Nanny a hrála si přitom s Alexandrem, snažila se současně zahlédnout toho muže, který ve dveřích mluvil s tatínkem. Nezahlédla ho sice, ale slyšela. Hovořil hlasitě a přátelsky, možná proto, že to koneckonců přece jen herec byl, či alespoň býval.

Konečně Bernie ustoupil stranou a muž vešel do obývacího pokoje.

Pohlédl nejdřív na ni a potom na Alexandra, skoro jako by si v hlavě nedokázal srovnat, které dítě je to jeho. Stačil zaregistrovat i Nanny a konečně se rozhodl pro Jane.

„Nazdar. Já sem tvůj táta.“ Znělo to hrozně trapně, ale trapná byla celá ta situace. Ruku jí nepodal, ani se k ní nijak nepřiblížil, a Jane se jeho pohled moc nezamlouval. Oči měl stejně modré jako ona, ale neklidně těkaly po celé místnosti a s evidentně větším zájmem zkoumaly „opravdového tatínka Bernieho“ nežli vlastní dceru. Zahlédl na

Bernieho zápěstí zlaté rolexky a pokračoval v rentgenovém zkoumání celého pokoje včetně nažehlené paní v modrém stejnokroji a skotských střevících, která mu pohled oplácela s Alexandrem na klíně.

Zřejmě netoužil po představování.

„Seš hotová?“

Jane ucouvla a Bernie naopak udělal krok dopředu. „Neposadíte se u nás chvilku? Třeba byste se měli trochu seznámit, než si spolu vyjdete.“ Scotta nabídka očividně nenadchla. Podíval se na hodinky a mrzutě prohlásil: „Na to nám už nezbejvá čas.“ Proč? Kam to s ní vlastně půjde? Berniemu se to nelíbilo ani v nejmenším, ale nedal na sobě nic znát, aby se Jane ještě víc nevyplašila.

„Pár minut se snad zdržet můžete. Dal byste si čaj nebo třeba kávu?“ Moc se musel přemáhat, aby

zůstal zdvořilý, ale pořád si uvědomoval přítomnost Jane. Scott kávu stejně odmítl a Jane se usadila na postranním opěradle Nannina křesla a z bezpečí si ho prohlížela. Měl na sobě rolák a džíny s koženým sáčkem a byl skutečně moc hezký jenže jí se nelíbil. Vypadal jakoby obnošeně, zdaleka se nepodobal jejímu mazlivému a příjemnému tatínkovi, navíc bez taťkových vousů se jí zdál vyloženě nezajímavý.

„Jak se menuje ten malej?“ pokývl směrem k chlapečkovi, ale bez viditelného zájmu. Nanny odpověděla, že Alexander, a nepřestávala pozorovat jeho tvář, a hlavně oči. Stejně jako Berniemu se jí ten pohled vůbec nelíbil. Oči sice prováděly podrobnou inventuru celé místnosti, ale Jane míjely naprosto bez zájmu. „S Liz to byla holt smůla,“ prohodil Chandler zřejmě k Jane a ta se málem pustila do pláče. „Seš jí podobná.“

„Děkuji,“ pronesla Jane zdvořile, načež se zdvihl a podíval se znovu na hodinky.

„Tak se mějte, lidi.“ Nejen že nevzal Jane za ruku, ale neobtěžoval se jí ani říci, kam že ji to vlastně vede. Prostě zamířil ke dveřím a samozřejmě předpokládal, že za ním poběží jako pejsek. Holčička s námahou zadržovala slzy. Bernie jí pohladil s povzbudivým úsměvem, když ho míjela a úzkostlivě k sobě tiskla svetřík stejně růžový jako její šatečky. Podle oblečení by se dalo hádat, že jde na nějakou slavnost.

„Tak vydrž, kočičko,“ zašeptal. „Za pár hodin jsi zase zpátky!“

„Ahoj, tatínečku,“ pověsila se mu na krk. „Ahoj, Nanny. Nazdárek, Alexi.“ Zamávala jim, chlapečkovi poslala pusinku. Najednou mu na té cestě ke dveřím připadala zase jako úplně malá holčička a Bernie si vzpomněl, jak ji uviděl poprvé. Moc se mu chtělo vyběhnout ven a zastavit ji, ale to nesměl. Alespoň se za ní díval oknem.

Chandler Scott jí něco říkal po cestě k autu, byla to odřená rachotina.

Bernie si jasnozřivě poznamenal číslo. Jane se upjatě posadila dopředu a pak jen práskla dvířka. V momentě byli pryč a Bernie se otočil.

Setkal se s nesouhlasným pohledem paní Pippinové.

„To není dobrý člověk, pane Fine.“

„Já mám naprosto stejný názor, ale soud o tom nechce ani slyšet, přinejmenším tenhle měsíc ne. Jenom se modlím, aby se jim nic nestalo. To bych toho hajzla zabil.“ Nanny si zašla do kuchyně pro šálek čaje. Kolem sice bylo plno práce a Alexandra by měla šoupnout do postýlky k dopolednímu spánku, ale myšlenkami teď byla úplně jinde. Celý den měla plnou hlavu Jane a Bernie ostatně také. Bloumal bezcílně po domě a přitom si domů přinesl plno práce, i v kanceláři by bylo co dělat, ale nedokázal se na nic soustředit. Zůstal dnes doma, kdyby Jane telefonovala. V šest už seděl netrpělivě v obýváku, nervózně podupával nohou a čekal. Sice zbývala hodina, ale už ho začínalo zneklidňovat, že se Jane neobjevuje.

Nanny se objevila s chlapečkem, šla ho uložit, ale Bernie si ho ani pořádně nevšímal. Odnesla Alexe do dětského pokoje sama celá nesvá. Nechtěla nic říkat, ale z člověka, který odvedl Jane, jí bylo skoro fyzicky zle. Měla zlé tušení, že se něco stalo, ale čekajícímu

Berniemu si to netroufla říci.

28. kapitola

„Tak si vlez do auta.“ Tohle bylo jediné, co k ní utrousil, když sešli po domovních schodech. Jane dostala sto chutí vzít do zaječích, vůbec se jí s ním nikam nechtělo. Nedokázala pochopit, jak se do něj kdy mohla maminka zamilovat. Jí připadal přímo strašný. Měl lstivé oči a špínu za nehty. Co ale bylo nejhorší, děsila se způsobu, jakým s ní mluvil. Otevřel dveře u auta, posadil se, a když jí znovu nařídil, aby udělala totéž, mrkla naposledy toužebně do okna, za kterým stál

Bernie, a váhavě poslechla.

Auto okamžitě vyrazilo a Jane se musela přidržovat dvířek, aby se ve zběsile řezaných zatáčkách neskulila na sedadlo. Mířili k jižní výpadovce.

„Kam to, prosím, jedeme?“

„Vyzvednem kámošku na letišti.“ Měl to všechno vykoumané do posledního detailu, ale zrovna jí to tak akorát bude vykládat. Po tom je jí houby.

Chtěla poprosit, aby trochu zpomalil, ale bála se vůbec otevřít pusu, a on na ni už vůbec nepromluvil. Zajel na parkoviště, ze zadního sedadla vytáhl dámskou kabelu a popadl Jane za loket. Ani se neobtěžoval se zamykáním auta. Táhl ji za sebou k odbavovací hale.

„Kam tak pospícháme?“ Teď už slzy neschovávala. Nelíbil sejí ani za mák a chtěla domů. A to hned, ne až večer.

„Dyť ti to snad povídám, ne? Na letiště!“

Ľ „A kam ta vaše přítelkyně poletí?“

„Ty seš ta kámoška. Poletíme do San Diega.“

Ľ „Najeden den? To stihneme?“ Věděla, že tam je známá zoologická zahrada, ale tatínek přece řekl, že do sedmi musejí být zpátky. Ten člověk vedle ní představoval přesně ten typ, s jakým jí rodiče zakazovali pouštět se na ulici do hovoru, a teď tu s ním najednou byla úplně sama a měla s ním odletět do San Diega.

„Jo. Do večera sme tu.“

„A neměla bych to radši taťkovi zatelefonovat?“

Její nevinnost ho rozesmála. „Žádný takový, zlatoušku. Taťka sem

Ľ teď já. Volala bys zbytečně, brnknu mu sám, jen co se tam dostaneme.

Na to můžeš vzít jed, že mu určitě brnknu!“ Měla z něj nesmírný strach a on jí znovu pevně stiskl paži a táhl ji za sebou přes silnici k budově letiště. Náhle cítila neodolatelnou chuť mu utéct, ale svíral ji příliš pevně. Dobře poznala, že moc velkou šanci by stejně neměla.

„A proč tam vlastně poletíme, pane tedy tati?“ Zřejmě chtěl, aby mu tak říkala, a třeba když bude poslušná, bude na ni hodnější.

„Zaskočíme si tam za jedním známým.“

„Aha.“ Bylo jí sice divné, proč se ta návštěva nedá odložit na jindy, ale pak ji napadlo, že by byla hloupá, kdyby si takové dobrodružství neužila. Aspoň bude mít večer o čem vyprávět. Když však míjeli policistu, tiskl jí paži doslova bolestivě a přiškrceným hlasem jí připomněl, aby sebou hodila. Napadlo jí, že se dovolí na toaletu, třeba tam bude telefon a podaří se jí zavolat domů. Měla takový pocit, že by je její odlet až do San Diega s tím druhým tatínkem velice zajímal.

Sotva uviděla dveře se známou značkou, odtáhla se, ale Chandler

Scott po ní skočil a strhl ji nazpátek tak prudce, že leknutím až vyjekla. „Kdepak, krasavičko, tady zůstaneš!“

„Ale já tam musím!“ namítala plačtivě. To už jí bylo jasné, že něco není v pořádku. Z nějakého důvodu ji nechce ani na chviličku ztratit z očí, jinak by ji na tu toaletu pustil.

„Pudeš až v letadle.“

„Ale já bych tatínkovi vážně měla zavolat, určitě by chtěl vědět, kam letíme!“

Teď už se jí vysmíval. „Pusť to z hlavy. Sem ti snad říkal, že mu budu volat sám.“ Pořád ji držel a někoho zřejmě vyhlížel. Po chvilce k nim přišla žena s odbarvenými vlasy a tmavými brýlemi. Měla vypasované džíny, červenou bundu, kovbojské boty a na hlavě baseballovou čapku. Vypadala dost neurvale. „Lístky máš?“ zeptal se a ona jenom přikývla. Mlčky mu je podala a přidala se k nim. Jane pořád nic nechápala. „Takže tohle je vona?“ zeptala se dívka konečně a tentokrát zase přikývl Scott. Jane až zamrazilo. Zastavili se u automatu a za dolar pořídili čtyři její fotografie. Potom Scott k jejímu nesmírnému úžasu vytáhl pas a jednu z těch fotografií tam nalepil.

Padělek by sice při pečlivější prohlídce neobstál, ale Scott dobře věděl, že dětských pasů si obvykle všímá málokdo. Když vycházeli k letadlu, zkusila Jane utéci podruhé, ale Scott po ní hrábl tak surově, že až vykřikla. Pak jí konečně pověděl, o co vlastně jde.

„Jestli jen pípneš nebo zase zkusíš zdrhnout, tak ten tvůj milovanej taťka, jak mu říkáš, a ten tvůj malej brácha budou oba do večera voddělaný. Je ti to jasný, ty moje poupátko?“ V tváři mu seděl

škodolibý úsměv, když jí takhle polohlasem vyhrožoval. Žena si zatím zapálila cigaretu a velice nervózně se rozhlížela kolem.

„Ale kam tedy jedeme?“ zeptala se strachy polomrtvá. Měla v rukou životy svých drahých a rozhodně neudělá nic, čím by jim Bernieho a chlapečka vydala na pospas. Nebyla si jistá, jestli nakonec nechtějí zabít ji, ale utěšovala se tím, že by se setkala s maminkou.

Protože o tomhle nepochybovala ani v nejmenším, celá ta situace jí připadala trochu míň děsivá. „Vyrazíme si na vejlet.“

„A v letadle budu smět na toaletu?“

„Možná.“ Shlížel na ni bez špetky soucitu a ona nepřestávala žasnout, jak se kdy mohl mamince líbit. Vypadal jako surový a nelítostný člověk a hezkého na něm neviděla už vůbec nic. „A to ti povídám, dej si majzla, krasavičko,“ zavrčel skrz zaťaté zuby. „Nehneš se od nás ani na krok. Seš totiž můj zlatej důl, ty moje dcerunko milovaná!“ Ještě stále jí nedocházelo, co se to ve skutečnosti děje, a tak dál věřila tomu, že ji chtějí zabít. Zaslechla, jak Scott své přítelkyni barvitě líčí rozměry Bernieho zlatých rolexek.

„Třeba by vám je dal, kdybyste mne vrátili,“ navrhla nesměle, ale oni se rozeřvali smíchy a šoupli ji do letadla před sebou. Letuška si zřejmě nepovšimla ničeho neobvyklého, navíc by si Jane po té hrozbě ohledně Bernieho a bratříčka ani nedovolila na sebe nějak upozornit.

Dál se s ní nebavili. Po startu si oba dali pivo a pro Jane objednali kolu, ale ta se jí ani nedotkla, neměla hlad ani žízeň. Jenom se tichoučce choulila na sedadle a dumala, kam ji to asi s tím falešným pasem odvážejí a jestli ještě někdy uvidí Bernieho, bratříčka nebo paní

Pippinovou. Prozatím se to zdálo jako velice nepravděpodobné.

29. kapitola

Už bylo osm pryč, když Bernie konečně zavolal Grossmanovi. Hodinu vydržel přesvědčovat sám sebe, že se docela obyčejně opozdili.

Třeba píchl, však to taky byla kára, nebo něco podobného ale do osmi by se proboha snad k telefonu dostali. Najednou cítil naprostou jistotu, že se přihodilo něco strašného.

Grossman doma byl, dokonce pořádal večírek a Bernie se začal omlouvat, že vyrušuje. „Ale to je v pořádku. Tak jak to dneska dopadlo?“ Doufal, že bez problémů, protože to bude pro všechny lepší, když se prostě smíří s nevyhnutelným. Ze zkušenosti věděl, že se typ jako Chandler Scott jen tak nesetřese.

„Kvůli tomu právě volám, Bille. Měli být zpátky už víc jak hodinu a pořád nic. Začínám si dělat starosti. Upřímně, jsem z toho pořádně vyděšený.“ Grossman si pomyslel, že Bernie panikaří poněkud předčasně a že Chandlera jako zloducha dost přeceňuje.

„Třeba píchli pneumatiku.“

„To by snad zavolali. Ostatně, kdy jste třeba vy píchl naposledy?“

„Když jsem si v šestnácti tajně vypůjčil tátovu mercedesku.“

„Tak to vidíte. Zkuste jiný důvod, ale hlavně - co teď budeme dělat?“

„Nejdřív ze všeho se uklidněte. Nejspíš se jí snaží vlichotit a oba se objeví kolem deváté s tím, že byli dvakrát v kině a desetkrát na zmrzlině.“ Bernie ho svým stihomamem rozhodně nenakazil. „Takže prozatím bych radil klid.“

Bernie se podíval na hodinky. „Dobře. Dám mu ještě hodinu.“

„A potom co? Vyběhnete na ulici s brokovnicí?“

„Mně to tak moc k smíchu nepřipadá, Bille. On je totiž pryč s mojí dcerou!“

„Já vím, tak promiňte. Ale jeho dcera to je taky. A musel by to být úplný blázen, aby něco vyvedl hned napoprvé. Ten chlápek sice moc sympaticky nevypadá, ale cvok to určitě není.“

„No, doufejme, že máte pravdu.“

„Tak víte co? Počkejte do devíti, potom mi znovu zatelefonujte, a pokud nepřijdou, uvidíme, co nás napadne.“

Bernie zavolal přesně za pět minut devět, protože už by nevydržel čekat ani vteřinu. „Ohlásím to na policii.“

„Ale co jim proboha chcete říct?“

„Tak především jsem si zapsal číslo té jeho rachotiny. A řeknu jim, že mi unesl dítě.“

„Bernie, nechte si to přece vysvětlit. Já vím, jste teď v těžké situaci, ale trochu uvažujte! Především to není vaše dítě, úředně vzato je to jeho dítě, a za další, pokud ji někam odvezl, o čemž upřímně pochybuju, stejně nejde o únos, ale jen o krádež nebo zadržení dítěte.“

„Copak je v tom snad nějaký rozdíl?“ Bernie to nemohl pochopit.

„Jistě, krádež dítěte je pouhý přestupek, protože dítě u sebe zadržuje jeden z pravoplatných rodičů.“

„Ale tohle přece není žádné zadržení, ale docela sprostý únos!

Vždyť je to protřelý kriminálník! Ježíši, on s ní nepromluvil ani slovíčko, když si pro ni přišel. Jenom si prohlížel, kde tu co je, a potom se sebral a ona za ním musela běžet bez jediného pobídnutí. Odjeli v takovém otřískaném auťáku a ví bůh, kde je jim teď konec.“ Z toho všeho i z vědomí, že nedodržel slib daný Liz, byl už málem hysterický.

Liz ho přece tolik prosila, aby Chandler Scott Jane neublížil, a on přesně tohle dopustil.

V deset Bernie zavolal na policii, kde k němu sice byli přívětiví, ale moc starostí si nepřipouštěli. Stejně jako Bili ani v nejmenším nepochybovali o tom, že se Scott nakonec objeví. Podle nich nejspíš někde trochu přebral. Ale v.jedenáct, když už málem šílel, se konečně uvolili přijet a sepsat s ním hlášení. Teď už to začínal brát vážně i Grossman.

„Pořád nic?“ V domě byla ještě pořád policie.

„Ne, všechno při starém. Už mi věříte?“

„Krista, snad nakonec nemáte pravdu!“ Popsal policii, co měla

Jane na sobě. Nanny tu s ním tiše čekala v obýváku, na sobě župan a bačkory. Vypadala velice upraveně a její přítomnost byla nesmírně uklidňující, což bylo veliké štěstí, protože už za hodinu policie zjistila, že podle čísla od Bernieho odjel Scott v autě, které ráno někde ukradl.

Začínalo jít do tuhého, alespoň podle Bernieho. Policie měla přesně takový přístup, jaký Grossman předvídal. Krádež dítěte byl přestupek, žádný zločin, a Scottův přes metr dlouhý trestní rejstřík je vůbec nevzrušoval. To ukradené auto jim dělalo větší starosti, takže pátrání se rozjelo kvůli němu, a ne kvůli jeho dceři.

O půlnoci to zatelefonoval Grossmanovi, a sotva položil sluchátko, zazvonil telefon a byl to konečně Chandler.

„No, nazdar, kámoši!“ Bernieho ta slova rozpálila doběla. Policie už byla pryč a tak teď neměl žádné svědky. A Scott mu přitom ukradl dceru!

„Kde jste, kčertu?“

„Janinka i já se máme fajn.“

„Ptám se vás, kde vlastně jste?“

„Trochu jsme vypadli z města. A vona se má přímo báječně, co říkáš, zlato?“ Krutě se zachechtal. Krčila se v telefonní budce vedle něj a celá se třásla. Měla jen svetřík, a už byl přece listopad. „Co myslíte tím ,z města’?“

„Jenom ti chci takhle dát čas, aby sis sehnal prašule.“

„Peníze?“

„Pět set táců, jestli teda chceš svoji Janinku nazpátek. Že je to tak, zlatíčko? Znovu se na ni podíval, ale viděl něco úplně jiného než dítě.

„Janinku vlastně ještě napadlo, že bys docela rád přihodil ty svoje zázračný hodinky, cos dneska měl, a podle mě je to senzační nápad.

Klidně přihoď ještě jedny i pro moji kámošku.“

„Jakou kámošku?“ Bernie horčeně uvažoval, ale hlavu měl dočista prázdnou.

„Nech to bejt. Rači si poď pokecat vo penězích. Jak rychle to můžeš dát do kupy?“

„To myslíte vážně?“ Srdce mu tlouklo jako zvon.

„Bez debat.“

„To tedy víte vy, proboha, kolik je to vlastně peněz? Hotové jmění! Tolik prostě sehnat nedokážu!“ V očích ho pálily slzy. Tak neztratil tedy jenom Liz, teď přišel i o Jane a nejspíš navždycky. A bůhví, kde je a co s ní ten člověk vyvedl.

„Dobře ti radim, abys ty prachy sehnal, Fine, jinak se můžeš s Janinkou rozloučit. Já dokážu čekat dlouho, ale počítám, že ji budeš chtít zpátky v každým případě.“

„Ty svině zatracená!“

„Ty nejseš nic lepšího, až holt na ty prachy.“

„Jak vás seženu?“

„Zavolám ti zejtra. Buď u telefonu a ani slovo fizlům, nebo ji voddělám!“ Když to Jane slyšela, pozorovala ho s hrůzou promíšenou se zvědavostí. Scott se však plně věnoval rozhovoru s Berniem. „Jak ale můžu vědět, že jste to už neudělal?“ Taková představa byla více než strašná, už jen ji vyslovit bylo skoro k nepřežití. Měl pocit, jako by mu neviditelná ruka drtila srdce.

Nakonec Chandler Scott přistrčil sluchátko k jejímu obličeji. „Tak tomu svýmu fotrovi taky něco řekni.“ Dobře věděla, že nesmí prozradit, kde teď právě jsou, koneckonců to ani sama pořádně nevěděla.

Ale jejich pistole viděla jasně a pochopila, že se jedná o obchod.

„Ahoj, tatínku.“ Měla hlásek jako malá holčička a s pláčem pokračovala: „Moc se mi stýská ale jsem v pořádku“

„Však já tě dostanu domů, kočičko moje ať už to stojí cokoliv, slibuju, že“ Ale Chandler Scott jí už na odpověď čas nenechal.

Vyškubl jí sluchátko a zavěsil.

Celý rozklepaný vytočil Grossmanovo číslo. To už bylo půl jedné.

„Takže ji má!“

„To já přece vím, že ji má? Ale kde je?“

„To mi neřekl, ale chce za ni půl miliónu dolarů!“ Bernie ještě pořád nemohl popadnout dech, jako by s tou zprávou běžel z veliké dálky. Grossman dlouho mlčel a pak se znova ujistil: „Opravdu ji tedy unesl?“

„Jasně že jo, vy hlupáku! Neříkal jsem to snad? Promiňte. Ale

Co budeme, krucinál, dělat teď? Já tolik peněz prostě nemám!“ Věděl jen o jediném člověku, který je má, ale vlastně si nebyl jistý ani jím.

Rozhodně to nebude v hotovosti. Ale zeptá se přesto.

„Asi bychom měli zavolat na policii.“

„To už jsem udělal.“

„Jenže tohle je zase něco jiného.“ Nebylo. Rozhodně to na ně neudělalo větší dojem než jeho oznámení před hodinou. Pokud věděli, šlo o soukromou záležitost mezi dvěma muži, kteří se tahají o jedno dítě, a do toho policie prsty strkat nebude. Ten chlap to s těmi penězi zřejmě nemyslí doopravdy.

Nanny Pippinová tu s ním proseděla celou noc, vařila mu čaj a občas mu donesla sklenku brandy. Zatraceně to potřeboval. Byl bílý jako stěna. Jednou si mezi telefonáty našla chvilku, aby ho chlácholila jako vyděšené děcko.

„Však ji najdeme, uvidíte.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože vy jste inteligentní člověk a máte právo na své straně.“

„Moc bych tomu chtěl věřit, Nanny.“ Vděčně ji pohladil po ruce a zavolal Bermanovi do New Yorku. Ale Berman se přiznal, že tolik peněz nemá. Celá ta událost jím sice otřásla, ale vysvětlil, že v hotovosti nemá skoro nic, všechno je uloženo v akciích, jejichž spolumajitelem je jeho manželka. K

prodeji by musel mít její souhlas, a navíc by přišel o celé jmění, protože trh teď nenabízí zrovna příznivé podmínky. A pak - trvalo by to velice dlouho. Bernie věřil, že mu říká pravdu.

„A policii jsi to hlásil?“

„Je jim to úplně jedno. Krádež dítěte, nebo jak tomu vlastně říkají, není v tomhle státě nijak závažná. Podle nich přece pravý otec dítěti neublíží.“

„Zasloužil by odprásknout!“

„Jestli ho najdu, tak to udělám.“

„A dej vědět, kdybys něco potřeboval.“

„Díky, Paule.“ Hned potom volal zas Grossmanovi.

„Ty peníze prostě neseženu. Co si počnem?“

„Dostal jsem nápad. Jednou jsem řešil nějaký případ společně se soukromým detektivem.“ „A dá se mu volat okamžitě?“

Grossman zaváhal jenom na vteřinku, protože to byl nakonec slušný člověk, i když trochu moc důvěřivý. „Zavolám mu.“ Za pět minut se ozval nanovo a tentokrát slíbil, že do půl hodiny tam bude i s detektivem.

Kolem třetí ráno se tedy všichni sešli v Bernieho obýváku, Bili

Grossman, Bernie a detektiv, nenápadný rozložitý člověk ke čtyřicítce, a žena, kterou si Bernie nedokázal zařadit, a v neposlední řadě i Nanny v županu a v pantoflích. Uvařila všem čaj a kávu a Berniemu donesla další brandy. Usoudila, že ostatní musí zůstat střízliví, pokud chtějí úspěšně vypátrat Jane.

Detektiv se jmenoval Jack Winters, z jeho společnice se vyklubala jeho manželka Gertie. Kdysi společně působili v protidrogové jednotce, ale po létech policejní práce se rozhodli osamostatnit a podle Grossmana byli jedním slovem báječní.

Bernie jim vyprávěl všechno, co jen o Chandleru Scottovi věděl, o jeho manželství s Liz, pobytu ve vězení, jeho vztazích či spíše o jejich neexistenci s Jane. Nakonec jim předal i číslo toho ukradeného auta a s hrůzou čekal, co mu na to řeknou.

„Myslíte, že ji dokážete najít?“

„Možná jo.“ Detektivův zplihlý knír a celkové vystupování nevyvolávaly dojem člověka, kterému to nějak zvlášť zapaluje, ale z té bezvýrazné tváře hleděly ty nejpronikavější oči, jaké kdy Bernie viděl. Žena představovala podobně zajímavou kombinaci, protože její všední zjev skrýval bystrý intelekt. „Nejspíš odletěli do Mexika nebo tam někam.“

„Proč myslíte?“

Detektiv se na něj podíval. „Prostě mám takové tušení. Za pár hodin vám řeknu, jaké měl možnosti odjezdu nebo odletu. Žádnou jeho fotku samozřejmě nemáte?“ Bernie záporně zavrtěl hlavou, jistě ji nikde ani Liz neschovávala. V každém případě nikdy žádnou doma nezahlédl.

„A co až zavolá? Co mu mám vlastně říct?“

„Že ty peníze sháníte. Jen ať pěkně čeká a netvařte se před ním moc zastrašeně. Mohl by si myslet, že ty prachy máte.“

Berniemu to dělalo starosti. „Když já mu už prozradil, že je nemám.“

„Na tom vůbec nezáleží. Stejně vám to nevěřil.“

Přislíbili, že se s ním hned večer spojí a doporučili, aby si zatím odpočinul. Ale ještě se jich na něco, i když nerad, musel zeptat.

„A co si myslíte troufne si neublíží jí nějak?“ Myslel tím, jestli ji nezabije, ale v pět ráno a v takové situaci se taková věc vyslovit nedala. Gertie, která měla v tomhle směru hodně zkušeností, k němu obrátila své moudré oči a uklidňovala ho.

„Určitě ne. A my uděláme všechno, abychom ho našli dřív, než by se k něčemu takovému mohl odhodlat. V tom se na nás můžete spolehnout.“

Zkusil ji poslechnout a skutečně byli po dvanácti hodinách zpátky.

Berniemu ten den připadal k nepřečkání. Přecházel nervózně po pokoji, lil do sebe spousty kávy, čaje a brandy, až se nakonec v deset dopoledne vrhl do postele vysílený a zoufalý. Nanny si toho dne nešla lehnout vůbec, celý den pobíhala kolem Alexandra a večer zrovna dávala Berniemu večeři, když zadrnčel domovní zvonek a detektivové byli tady. Kdovíjak se jim podařilo sehnat hromadu informací. Zřejmě toho taky moc nenaspali.

Z policejních archívů sehnali všechny dostupné Scottovy fotografie a jeho trestní rejstřík. Seděl už celkem v sedmi státech a bylo to pořád dokola - zlodějny, loupeže, podvody a falešné sliby. Plno zatčení bylo i kvůli zfalšovaným šekům, ale většinou mu to prošlo, protože škodu uhradil a poškození si buď nebyli stoprocentně jisti, jak to bylo, nebo jim zas na nějaké té menší částce tolik nesešlo.

„Zajímavé je to určité schéma. Ten člověk tohle všechno udělal jenom pro peníze. Žádné drogy, sex nebo jiná vášeň, kdepak, jenom peníze! Zřejmě je to jeho jediná zábava.“

Bernie se žalostivě ohradil. „Půl miliónu dolarů není žádná zábava.“

Winters přikývl. „Teď rozehrál opravdu vysokou hru.“

Spojili se s jeho vyšetřovatelem, protože, jak se ukázalo, byl to Jackův starý známý, sehnali ho hned napoprvé, což bylo v neděli vlastně obrovské štěstí, a zjistili, že Scott ve městě bydlel. Včera se v hotelu odhlásil a někomu tam prý vykládal, že se chystá do Mexika.

Ľ Odcizené auto skutečně stálo u letiště a na let do San Diega byly ukradeny tři letenky. Ovšem trojice, která na ně letěla, už byla dávno pryč, a letuška, kterou Gertie zastihla právě mezi dvěma lety, si snad na nějaké děvčátko vzpomínala, ale dvakrát jistá si nebyla.

„Podle všeho jsou opravdu v Mexiku a budou tam Jane schovávat tak dlouho, dokud neseženete peníze. Ale abych se přiznal, když jsme si probrali ten jeho trestní rejstřík, trochu se mi ulevilo. Ublížení na těle se neobjevilo ani jednou! Alespoň něco. Při troše štěstí by jí tedy neměl ublížit.“ „Ale jak ho, krucinál, chcete dostat?“

„Hned dneska rozjedeme pátrání. Pokud budete chtít, pustíme se na jih ještě dneska v noci. Rád bych začal přímo v San Diegu, třeba tam chytnem nějakou stopu. Nejspíš tam ukradli další auto nebo si nějaké pronajali, ale nehodlají ho vrátit. Stopy nebudou zametat nijak zvlášť úzkostlivě, protože dobře vědí, že nic tak hrozného jim zase nehrozí. Není to únos v pravém slova smyslu a krádež či zadržení dítěte je v očích zákona pouhá prkotinka.“ Bernie sice při těch slovech zuřil, ale uvědomoval si, že je to pravda. Musí udělat všechno pro to, aby Jane co nejdřív našel.

„Začněte okamžitě!“ Přikývli. Však už se zařídili pro případ takového rozhodnutí. „A ještě jednou, když zavolá, co mu mám přesně říct?“ Zatím se pořád ještě neozval.

„Že ty peníze sháníte a že vám to může tak týden dva trvat. Musíme přece získat čas, abychom se tam vůbec dostali a trochu se porozhlédli. Dva týdny by měly k jejich vysledování stačit bohatě.“ Byla to sice prognóza zdánlivě přehnaně optimistická, ale získali i dobrý popis Scottovy přítelkyně, která za sebou měla taky dost pestrou minulost.

Bydlela spolu s ním v tom hotelu, ze kterého se včera odstěhoval.

„To myslíte vážně, že ho za dva týdny dokážete najít?“

„Budeme se zatraceně snažit.“

„A kdy odlétáte?“

„Pravděpodobně ještě dnes večer kolem desáté. Musíme ještě zařídit pár věcí.“ Měli zrovna rozdělané tři další případy, ale tenhle byl nejzávažnější, a proto museli materiál k těm ostatním předat svým zaměstnancům. „A když už o tom mluvíme,“ uvedl Jack ještě jejich taxu, která sice byla pořádně vysoká, ale Bernie nesmlouval. Nějak to už zařídí. Bude muset.

„Výborně. A kde vás seženu, pokud zavolá do vašeho odletu?“

Dostal číslo, na kterém se budou zdržovat. A skutečně Scott se ozval dvacet minut po jejich odchodu.

„Tě pic, kámo! Tak jak pokračuješ?“

„Buďte bez obav. Dávám dohromady ty peníze.“

„Tak to rád slyším! Dokdy tak všechno schrastíš?“

Najednou dostal vnuknutí. „Nejdřív tak do jednoho dvou týdnů.

Musím kvůli tomu do New Yorku.“

„Do prdele práce.“ Scott byl evidentně naštvaný a Bernie slyšel, jak se zdlouhavě dohaduje se svojí přítelkyní. Pak se zase vrátil k telefonu.

Zaplatpámbu, skočil na to. „Tak fajn. Ty dva’ tejdny ještě beru.

Zavolám ti přesně za čtrnáct dní a ty koukej bejt u telefonu, nebojí vážně voddělám.“ Načež okamžitě zavěsil a ani mu nedovolil promluvit si s Jane. Celý vyplašený vytáčel Wintersovo číslo. „Ale co znamená ten New York?“ nemohl pochopit Winters.

„Poletím s vámi, tak proto.“ Winters váhal.

„Myslíte to doopravdy? To pátrání může být pěkně nebezpečné, a navíc vás může poznat.“ „Já tam ale musím kvůli Jane. Až ji najdete, bude mne potřebovat.

Má teď jenom mne. Stejně jen sedět a čekat, to bych asi nedokázal.“

Ušlo mu, že ve dveřích do pokoje se mihla Nanny, vteřinku se zaposlouchala a zase tiše zmizela. S tím jeho nápadem jet do Mexika plně souhlasila. „Takže se můžu přidat? Zaplatím vám tak jako tak.“

„Teď přece nejde o peníze, ale o vás. Nebylo by lepší tu přece jen zůstat a zkusit to normálně vydržet?“

„Všechno normální přestalo být včera v sedm večer a zůstane to tak, dokud nenajdete tu moji holčičku.“

„Tak dobře, za hodinu se pro vás zastavíme. Moc si toho neberte.“

„Zatím na shledanou.“ Hned mu bylo trochu líp. Ještě zavolal

Grossmanovi, který slíbil druhý den ohlásit nepovedenou návštěvu u soudu, potom Bermanovi do New Yorku a svému zástupci do obchodního domu. Naposled si nechal matku.

„Mami, nelekej se, ale špatná zpráva.“ Hlas se mu roztřásl při pomyšlení na to, co všechno jí musí říct, ale Díkůvzdání je definitivně v háji, možná i vánoce a Nový rok a kdoví třeba i zbytek života. „Něco se stalo malému?“ Hrozně se vyděsila.

„Ne, je to Jane.“ A všechno na ni naráz vychrlil. „Teď nemám čas na další podrobnosti, ale věc se má tak, že se vynořil Lizin první manžel, strašný hajzl a kriminálník a snažil se ze mne vymámit nějaké peníze. No, a když neuspěl, tak unesl Jane. Že prý ji vrátí jen za půl miliónu dolarů.“

„Můj ty bože!“ Vycítil, jak těžce ji to ranilo. „Ach bože, Bernie!“

Pořád tomu nemohla uvěřit. Co jen to může být za člověka? Tohle by dokázal snad jenom šílenec. „A víš o ní vůbec něco? Je v pořádku?“’

„Předpokládáme, že ano. Ale policie si z toho těžkou hlavu nedělá, protože pravý otec své vlastní dítě unést nemůže, nejvýš zadržet nebo ukrást. Takže od toho dali ruce pryč.“

„Bernie, ach Bernie!“ Teď už plakala.

„Uklidni se, mami, prosím tě. Už je toho na mě moc. Volám ti hlavně proto, že večer odlétám do Mexika, abych ji ještě se dvěma detektivy zkusil najít. Prý bude nejspíš tam. Takže tím padá oslava Díkůvzdání.“

„Ale na tom přece vůbec nezáleží. Jen abyste ji našli. Ach bože“

Poprvé v životě se bála, že dostane srdeční záchvat, a zrovna teď musí Lou vysedávat na nějaké zatracené konferenci, ani si přesně nevzpomínala, jestli v nemocnici nebo kde vlastně.

„Když to jen trochu půjde, dám ti vědět, co a jak. Detektivové si myslí, že bychom je-měli do dvou týdnů mít.“ Pro něj tahle doba znamenala naději, pro ni naopak představovala nekonečný zlý sen.Křečovitě vzlykala.

„Proboha, Bernie“

„Už musím jít, mami. Měj se hezky, budu na tebe myslet.“ Utíkal si sbalit věci. Na sebe si navlékl teplý lyžařský svetr, džíny, bundu a zimní boty. Potom hrábl do kufříku a otočil se k Nanny Pippinové, která tu stála s chlapečkem v náručí. Řekl jí, co podniká, teď hned odjíždí a zavolá jí z Mexika co nejdřív. Ať dává pořádný pozor na dítě, teď už se bál úplně o všechny, ale Nanny ho ujišťovala, že se o sebe postarají.

„Jenom nám přiveďte Janinku hodně brzo nazpátek.“ Byl to spíš příkaz a on se na ni usmál, když dával synkovi pusu na rozloučenou.

„A buďte na sebe hodně opatrný, pane Fine. My vás potřebujeme živého a zdravého.“ Mlčky ji objal a bez ohlížení se rozběhl ke dveřím. Už ho opustilo tolik lidí Jane i Liz ale teď bral schody po třech, protože zvenčí na něj troubila Wintersova dodávka, kterou řídil jeden z jeho zaměstnanců.

30. kapitola

Při cestě na letiště přemýšlel Bernie o tom, jak podivně se jeho život vyvíjí. Ještě před rokem byl úplně tuctový, manželka, kterou miloval, miminko a dítě z jejího prvního manželství. A zčistajasna Liz zemřela,

Jane mu unesli pro výkupné a on sám teď míří do Mexika, aby ji se dvěma placenými detektivy zase našel. A myšlenky na Jane potlačily všechno ostatní. Děsil se toho, že jí Chandler Scott nebo ti jeho kumpáni třeba ublíží. Celý večer se trápil představami, jak ji obtěžují, ale když se na letišti svěřil Gertii, tvrdila, že Scott jede jenom po penězích, a Bernie se nechal přesvědčit docela ochotně. Z letiště ještě jednou zavolal Grossmanovi a slíbil, že ho bude o výsledku pátrání průběžně informovat. Byla to noc k nepřečkání.

V půl dvanácté dorazili do San Diega a najali si tam silný vůz. Winters ho předem telefonicky objednal už se San Francisca, takže v něm odjížděli už přímo z letiště. Nechtěli ztrácet čas přespáním v hotelu.

V Tijuaně překročili hranice. Bez zastávky prosvištěli skrze Rosarito a Descanso a do hodiny byli v Ensenadu. Winters předpokládal, že projížděli právě tudy, ostatně i celník v Tijuaně si na ně pod vlivem padesátidolarovky vzpomněl. To už sice byla jedna po půlnoci, ale bary vřely rušným životem, takže v Ensenadu strávili celou hodinu tím, že obcházeli bary. Každý si vždycky vzal na starost hned několik podniků, objednali si pivo a ukazovali lidem Scottovu fotku. Tentokrát měla úspěch Gertie, jeden barman si dokonce vzpomínal i na dítě.

„Taková světlovlasá holčička a z těch dvou byla asi dost vyjukaná.“

Scottova dívka zjišťovala, kdy odjíždí přívoz do Guaymasu v Cabo

Haru.

Gertie pelášila s informací zpátky k autu a honem se pustili cestou, kterou jim barman naznačil: nejdřív na jih přes San Vincente, San

Telmo, Rosario a potom na východ přes Baju k El Marmolu. Bylo to celkem asi dvě stě mil a strávili na těch příšerných silnicích pět hodin.

V sedm hodin ráno v pondělí brali v El Marmolu benzín a v osm si dali bleskově něco k jídlu cestou na východní pobřeží v Baju. Do San

Ria je čekalo dalších dvě stě mil a dorazili tam chvilku před třetí, vyčerpaní k smrti. Dvě hodiny museli počkat na přívoz do Guaymasu, ale zase měli z pekla štěstí, protože člověk, který jim pomáhal najet na plavidlo autem, si na tu skupinku dobře pamatoval.

„Tak jaký z toho máte pocit, Jacku?“ Pozorovali z paluby, jak se

Baja ztrácí v dálce. Gertie byla někde poblíž.

„Zatím to klape, ale rozhodně to pořád tak snadno nepůjde. To už tak mám vyzkoušené, že nic nejde moc lehce. Ale počinek máme tedy dobrý.“

„Třeba je vážně najdem cobydup,“ doufal Bernie, ale Jack Winters si žádné iluze nedělal. Podle něj to bylo vysoce nepravděpodobné.

Sto mil to měli ze Santa Rosalia do Empalme a potom je čekalo dalších dvě stě padesát do Espiruta Santa, kde podle obsluhy přívozu měl Scott vystoupit. Tam se ovšem dokaři dušovali, že stoprocentně pokračoval do Mazatlánu, což představovalo dalších dvě stě padesát mil. Tam už ztratili stopu úplně. Do středy toho tedy nezjistili o moc víc, než co věděli už v San Franciscu. Ovšem zabralo jim .celý další týden, než s mravenčí trpělivostí pročesali každičký bar, restauraci, obchod i hotel, aby se stopa protáhla do Guadalajary, což bylo od

Mazatlánu jenom nějakých tři sta dvacet pět mil. Mezitím uteklo osm drahocenných dní. V Guadalajaře zjistili, že trojice bydlela jeden čas v mrňavém hotýlku Rosalba v takové zastrčené uličce, a tím to končilo. Podle

Jacka pokračovali určitě do vnitrozemí, nejspíš pak zarazili v některém z těch městeček na cestě do Aguascalientesu. Ztratili na tom zase dva dny a Berniemu už moc času nezbývalo, protože nesměl promeškat Scottův telefonát.

„Tak co dál?“ Radili se, jestli má tedy Bernie z Guadalajary raději odletět do San Francisca, protože za dva dny se má ozvat Scott.

Winters by zůstal tady v Mexiku a zavolá mu, aby zjistil, co Scott.

Denně informovali Grossmana a Bernie volával Nanny a Alexandrovi. Oba byli v pořádku, ale Berniemu se po synkovi ukrutně stýskalo.

Jak se však blížil konec jejich vyměřené lhůty, dokázal už přemýšlet jenom o Jane a o tom parchantovi, který si z ní udělal rukojmí.

„Nejlepší vážně bude, když se hned zítra vrátíte,“ uvažoval Winters nahlas, když spolu seděli v hotelu nad cervezou. „A zkuste mu říci, že ty peníze máte.“ Oči se mu zúžily, jak usilovně vymýšlel další plán, ale

Berniemu se to nezdálo.

„Půl miliónu? A co mu potom vlastně dám? Přiznám se, že jsem ho tahal za nos?“

„Stačí, když si s ním domluvíte schůzku. O to ostatní se už postaráme sami. Třeba se s vámi bude chtít sejít někde tady a to by nám hodně napovědělo. Vysvětlil byste mu, že vám cesta sem den dva zabere, a s trochou štěstí ho do té doby dávno budeme mít.“

Oběma se samým úsilím hlava div nerozskočila. „A co když se mezitím stačil vrátit do Států?“ „Na to můžete vzít jed, že ne,“ tvrdil Winters. „Na to má před policií přece jen trochu velký vítr, tedy pokud mu to vůbec trochu zapaluje. Kvůli té věci samotné by na něj sice moc nemohli, ale s jeho trestním rejstříkem ho za mříže snadno dostane i to ukradené auto.

V každém případě by mu pak mohli přišít zneužití podmínečného propuštění z vězení.“

„No to je přece nádhera!“ vybuchl hořce Bernie. „Tak on milostpán, prosím, ukradne dítě, vyhrožuje mu, možná ho citově nadosmrti poznamená, a oni si dělají starosti kvůli nějaké otřískané káře. Ten náš systém je ale vypečený, co? To by jednoho dohnalo do náruče komunistům. Nejradši bych za to toho hajzla pověsil!“

„Toho se ovšem nedočkáte.“ Winterse nic nevyvedlo z jeho věčného klidu. Už toho viděl tolik a mnohem horšího, že mu to stačilo k pevnému rozhodnutí nikdy si nepořizovat vlastní dítě. A Gertie s ním ochotně souhlasila. Dokonce si neobstarali ani nového psa, když jim toho jejich někdo ukradl, otrávil a potom pohodil na schody.

Kdo jiný, než nějaký ptáček, kterému pomohli za mříže.

Dalšího dne se nedostali o moc dál, a tak se Bernie v sobotu večer vrátil zpátky domů. V devět večer se nedočkavě řítil přes město za svým chlapečkem. Vždyť už měl jenom jeho. Liz odešla a Jane taky a on by rád věděl, jestli ho v chodbě bude ještě někdy vítat její výskání

„Ahoj, tatí!“ Tahle představa ho však příliš trýznila, a tak odložil zavazadla v Nannyně pokoji, po špičkách se vrátil do obýváku a s obličejem v dlaních se lítostivě rozvzlykal. Přijít o oba bylo hrozné, ale přijít o Jane zrovna takovýmhle způsobem bylo prostě děsivé. Měl pocit, že zradil Liz v té jediné věci, na které doopravdy záleželo.

„Pane Fine?“ Nanny zahlédla, jak se tváří, nechala spícího Alexandra v postýlce a zamířila do

ztemnělého obýváku s vědomím, co za ty dva týdny asi musel zkusit vlastně za těch čtrnáct měsíců. Takový to byl slušný člověk velice s ním soucítila. Ona samotná odolávala jenom díky své pevné víře v Boha, proto ani v nejmenším nepochybovala o návratu Jane. Zkoušela mu to vysvětlit hned ve dveřích, ale

Bernie jí neodpovídal. „Však tu zase bude s námi. Bůh nás osvítí, kde ji hledat.“ A on místo toho myslel na únos Lindberghova synka a na to peklo, kterým ti nešťastní rodiče museli projít. „A co když ji nikdy nenajdeme?“ Ptal se jako malé děcko, protože se sám bránil uvěřit tomu, že ztratil všechnu naději. Pomalu zdvihl oči k té postavičce oblévané září rozsvícené chodby. „Nanny, já bych to nepřežil.“

„S pomocí boží ani nebudete muset.“ Šla až k němu a konejšivě ho pohladila po rameni. Potom mu běžela pro konvici horkého čaje a obložený chléb. „Dneska byste si měl jít lehnout hodně brzy. Ráno budete vidět všechno trochu jinak, pane Fine.“ Ale jak jinak? Jak dokáže tvrdit, že má půl miliónu dolarů, když to není pravda? Strašně se bál, celou noc se nervózně převracel a horečně uvažoval.

Ráno se ukázal Bili Grossman, donekonečna probírali celé pátrání, zjištěné skutečnosti i zmizelou stopu v Guadalajaře. Winters jim ráno zavolal, prý nevědí nic nového, jenom Gertie navrhuje jít na to jinudy.

„Podle ní jsou nejspíš v Puerto Vallartě.“ Už o tom sice přemýšleli dřív, ale potom tu možnost zavrhli s tím, že je to moc na ráně, že se ta trojice pravděpodobněji odjela skrýt až do vnitrozemí. „Ale co když má pravdu? Ten chlápek může být tak nestydatě drzý, že klidně riskne i tohle. A že si na zábavičku potrpí, to víme všichni. Třeba si trénuje jachting.“ Ale Bernie si myslel, že z toho spíš nic nebude.

„No, za pokus to snad stojí.“ Celý den se zdržoval doma pro případ, že-by se Scott ozval dřív, než slíbil. Měl panickou hrůzu z toho, že by ho třeba propásl. Grossman tu s ním zůstal až do pozdního odpoledne. Už mu oznámil, že soud , je velice znepokojen neuváženým rozhodnutím pana Scotta.“ „Znepokojen?“ řval Bernie.

„Znepokojen?“ Copak už zešíleli opravdu všichni? Moje děcko je kdovíkde jenom proto, že u soudu sedí halda pitomců, a oni jsou znepokojeni? Bože, to je dojemné!“ Grossman chápal, jak mu asi je, a věděl, že zuří plným právem. A to mu ještě radši ani neřekl, že podle názoru sociální pracovnice se pan Scott tímhle způsobem snaží dohnat ztracený čas a seznámit se se svojí dceruškou opravdu důkladně.

Vsadil by se, že jakmile by to Bernie uslyšel, přiřítil by se k městskému soudu a jednoduše by ji zabil. Nebo skoro. Když v pět zazvonil telefon, měl už Bernie nervy napnuté k prasknutí. Byl si jistý, že je to

Scott, proto se nejdřív zhluboka nadýchl, než sáhl po sluchátku.

„Prosím?“

Byl to však zase Winters. „Něco bychom pro vás měli. Už volal?“

Trochu to připomínalo hru na policajty a zloděje.

„Zatím ne, ale bude to určitě každou chvíli. Děje se něco?“

„Ještě to nevíme na sto procent, ale je možné, že ho máme. Gertie to nejspíš vyhmátla. Podle všeho prolezl už celé Puerto Vallarta.“

„A má u sebe Jane? Proboha, jen ať ji nezabije“ Pořád si připomínal ty spousty rodičů, kteří se v podobné situaci už se svými dětmi neshledali. Tisíce každým rokem vlastně se to číslo nebezpečně blížilo ke stu tisícům.

„Tím si jistý nejsem. Většinu času prý tráví v zapadáku U Carlose

O’Briena.“ To ostatně v Puerto Vallartě skoro každý, byl to nejoblíbenější bar ve městě a Scott byl pořádný hlupák, že se tam ukázal. Ale na dítě či ženu si nevzpomínal nikdo. Nejspíš je nechával v hotelu.

„Až se tedy konečně ozve, zkuste z něj vytáhnout, co se dá. Třeba se trochu rozpovídáte tvařte se

na něj kamarádsky.“ Při té představě se Bernie otřásl.

„Tak já to tedy zkusím.“

„A dejte si s ním schůzku. Jako že ty peníze už máte.“

„Dobře.“

Když Bernie zavěsil a pustil se do vysvětlování situace Grossmanovi, byl už úplně na dně. Sotva po pěti minutách telefon zazvonil znovu a tentokrát to byl Scott. Na tu dálku měl bídné spojení. „Tak jak to de, kámo?“ Znělo to spokojeně a odpočatě. Bernie toužil dostat se k němu a škrtit ho tak dlouho, až by měl navždycky pokoj.

„Bezvadně. A mám pro vás dobrou zprávu!“ Snažil se mluvit nevzrušeně, i když sluchátko svíral tak křečovitě, až mu bělely klouby.

„A copak asi?“

„Půl miliónu dolarů.“ Zaválel jak rozený herec. „A jak se vede

Jane?“

„To je prima.“ Ale neznělo to tak nadšeně, jak by se dalo čekat.

„Ptal jsem se, co je s Jane?“ visel Bernie na sluchátku a Grossman ho napjatě pozoroval. „Ta je v pohodě. Ale já mám pro tebe zase špatnou zprávu.“

Berniemu ztuhla krev v žilách. „Cena zatím trošku povylezla. Je to takovej cukroušek roztomilej, asi sem tu cenu napoprvý pořádně nevodhad.“

„Ale jděte?“

„Jo, jo, je to tak. Teď už nemůžu chtít míň než milión. To přece musíš uznat.“

„Tím se to všechno trochu komplikuje, nemyslíte?“ Načmáral pro

Grossmana cifru na kus papíru. Ale zase tím získají víc času.

„To budu muset na další výpravu.“

„A těch pět set táců máš u sebe?“

„Jistě,“ lhal statečně.

„Tak co to udělat na splátky?“

„A to bych po první splátce Jane dostal?“

„To asi sotva, ty chytrej.“ Ten parchant se mu bude ještě vysmívat.

Bernie nikdy k nikomu ještě necítil tolik nenávisti, ostatně nikdy k tomu zatím neměl tak pádný důvod. „Vrátí se, až vyplázneš celej miliónek.“

„Proč ne, ale na ty splátky rychle zapomeňte.“

Scottův hlas najednou zhrubl. „Tak hele, tu druhou půlku laskavě seženeš do tejdne, jasný, Fine? A jestli náhodou ne“ Chamtivější tvor snad neexistoval. Ale na druhou stranu mají na hledání další týden. Když budou mít jen trochu štěstí, tak najdou Jane v Puerto

Vallartě.

„Chtěl bych s ní mluvit.“ Zvolil stejně úsečný tón jako Scott.

„Neni tady.“

„Tak kde je?“

„Uklizená. Jenom neměj péči.“

„Tak aby bylo mezi námi jasno, Scotte, Jestli jí zkřivíte jen jediný vlásek na hlavě, tak vás zabiju! Došlo vám to? A pokud ji neuvidím živou a zdravou, nedostaneš ani měďák!“

„Ale vo to se nebojte.“ Uchechtl se. „Dyť je dokonce i vopálená.“

Takže přece jen Puerto Vallarta.

„Ale kde ji máte?“

„Co je vám po tom? Až příde domů, tak siji vyzpovídejte. Zavolám ti přesně za tejden a koukej zatím schrastit ty prachy, milej Fine!“

„A vy koukejte přivézt Jane!“

„To budeš mít kšeftíček, co?“ Zalykal se smíchy. „Za milión dolarů!“ Zavěsil a Bernie se zhroutil do křesla. Na čele mu stály krůpěje potu, a když se ohlédl po Grossmanovi, právník se otřásal hnusem.

„To je tedy chlapík k zulíbání!“ Bylo mu z toho na zvracení.

„A neříkal jsem to?“ Bernie ovšem nemluvil vítězně. I kdyby mu ji vrátili, hned tak se z toho všeho nevzpamatuje.

Za půl hodiny volal opět Winters a vzal to zkrátka. „Máme ho.“

„To myslíte vážně? Můj ty bože. Teď jsem s ním domluvil.“ Berniemu se třásly ruce i hlas. „Myslím tím, že víme, kde bydlí. Číšnice z baru U Carlose O’Briena jim občas hlídá Jane. Budu jí muset dát tisíc dolarů, aby držela klapačku, ale vyplatí se to. Povídala, že holčička je v pořádku. Prý jí vyprávěla, že Scott není její opravdový tatínek, ale jenom ,bývalý’, protože kdysi byl manželem její maminky, a že jí pohrozil, pokud uteče nebo bude volat o pomoc, tak že zabije vás i malého. Podle všeho měla ta jeho přítelkyně hlídání už plné zuby, protože Scott vytloukal bary bez ní, a tak si sehnali na hlídání tuhle číšnici.“

„Kristepane, jak jí mohl něco takového napovídat?“

„To oni běžně dělávají. Většinou dětem namluví, že jejich rodiče zemřeli nebo že je už nikdy nechtějí vidět. To byste koukal, čemu může takové vyděšené dítě uvěřit.“

„A proč to děvče nešlo na policii?“

„Že prý se nechce do ničeho zaplést, prý jeden nepozná, kdy dítě říká pravdu a kdy si jenom vymýšlí. A od něj navíc dostává peníze, ovšem my ho přeplatíme. Možná že s ním i spí, ale to u ní zřejmě moc velkou roli nehraje.“ Nabídla totiž i Wintersovi číslo za sto dolarů.

Samozřejmě obchod odmítl, a když to vyprávěl Gertii, společně se nad tím rozesmáli. „A jaký vlastně byl jeho telefonát?“ Měl strach, aby se teď honem zas někam nepřestěhoval, určitě by mu došlo, že je sledovaný..

„Teď už trvá na celém miliónu a mám na to jenom týden.“

„No proč ne. Nejspíš trochu ztratí ostražitost. Zkusím mu dítě vyfouknout hned dneska večer. Za tu tisícovku mi číšnice půjde na ruku. Platí? Má hlídat u Jane právě dnes, tak se to bude hodit.“ Bernie měl srdce až v krku. Bože, ať sejí nic nestane. „Dneska v noci tu žádné letadlo nestihneme, ale pomažeme si to bleskově do Mazatlánu a tam pak chytíme ranní spoj.“ Každým coulem profesionál, ale

Bernie by tam stejně radši byl. Věděl, že to bude pro Jane další šok, vždyť Bili i jeho žena budou zase jen dva cizí lidé. Ovšem zase budou rychlejší, než kdyby pro ni přijel i on s Nanny a s Alexem. „Jestli to klapne, máte ji zítra doma.’

„Dejte mi vědět.“

„Do půlnoci se ozveme.“ Byla to nejdelší noc v jeho životě. Kolem sedmé už musel jít Grossman domů, ale chtěl, aby mu Bernie volal hned, jak se něco dozví, na době nezáleží. Bernie toužil zavolat i matce, ale nakonec to odložil, dokud se nedozví víc.

Winters se však ozval mnohem dřív, než sám předpokládal. Chvilku po desáté Berniemu oznámili výzvu z Valle de Banderas v Jaliscu.

„Berete hovor na vlastní účet?“ zeptala se spojovatelka a on honem souhlasil. Zrovna si v kuchyni vařil kávu, protože Nanny Pippinová si tentokrát šla lehnout.

„Jacku?“

„Tak ji máme, živou a zdravou. Spí s Gertii v autě, je hrozně vyčerpaná. Nerad to říkám, ale parádně jsme ji vyděsili. Děvče nám otevřelo a my ji rovnou popadli a ven. Scottovi řekne, že to byli policajti. Třeba potom dá na chvilku pokoj. V každém případě máme na devátou ráno letenky z Mazatlánu a do té doby přespíme v hotelu.

Nikdo se k ní ani nepřiblíží.“ Bernie dobře věděl, že jsou ozbrojeni.

Tváře měl mokré slzami a zkusil zachránci nesouvisle děkovat, potom si v kuchyni sedl ke stolu, opřel si hlavu do dlaní a vzlykal úlevou a bolestí z prožité hrůzy. Jeho maličká se k němu vrací! Kdyby se s ní tak mohla vrátit i Liz

31. kapitola

Letadlo přistálo v jedenáct dopoledne a na letišti už netrpělivě čekal

Bernie a Nanny s Alexandrem i Grossman. Jane se vedla s Bertií za ruku. Bernie se k ní vrhl, popadl ji do náruče, choval ji jako malou holčičku a nezakrytě plakal. I Nanny protentokrát ztratila svůj neotřesitelný klid, když ji celá uslzená líbala na přivítanou. Jane dostala pusu dokonce i od Grossmana.

„Ach ty moje kočičko už je to všechno za námi“ Bernie sotva mohl mluvit a Jane v slzách a přitom celá rozesmátá rozdávala pusy tatínkovi, bratříčkovi i Nanny.

„Když oni mi říkali, že jestli něco prozradím nebo uteču, tak“

Znovu se rozplakala a potom dokončila větu tak, jak to uslyšela od

Wintersových: „Že prý vás pořád hlídají.“

„To byla lež, kočičko, ostatně lhali každému a pořád.“

„Tatínku, ten ti je ale hrozný! Vůbec nevím, jak si ho naše maminka mohla tenkrát vzít. A není ani trochu hezký, ošklivý je, a ta jeho kamarádka je příšerná!“ Gertie už s Jane mluvila o samotě a teď ho ujišťovala, že dítě nikdo neobtěžoval. Šli výhradně po penězích a teď museli šílet vzteky, když zjistili, že Jane je pryč.

Doma se Jane rozhlížela tak okouzleně, jako kdyby přišla do ráje.

Bylo to přesně šestnáct dní od chvíle, kdy odešla se Scottem a kdy se jejich život proměnil v jediný zlý sen. Šestnáct dní a čtyřicet tisíc dolarů byla cena za její nalezení. Rodiče museli prodat pár akcií, aby mu pomohli zaplatit Winterse, ale Bernie nelitoval ani haléře. Zavolali hned do New Yorku, aby si Jane mohla sama popovídat s babičkou, ale moc z toho neměla. Ruth vzlykala tak, že nakonec musela předat sluchátko manželovi. Vůbec nepochybovala o tom, že ji zabijou. Živě si vzpomínala na Lindberghův případ. V té době byla sice ještě děvče, ale poznamenalo ji to na celý život. Bernie choval Jane celé hodiny na klíně. Policii oznámili, že mají dítě zpátky, ale nikdo se tam nad tím moc nepozastavil. Dali to na vědomí i soudu, kde se dozvěděli, že jsou potěšeni, načež Bernie zatrpkl vůči každému kromě Jacka Winterse. Nechal si od něj obstarat osobního strážce a Jane s Alexandrem nesměli opouštět dům bez ozbrojeného doprovodu, ostatně ten pro Jane vyžadoval Bernie i doma, pokud musel jít někam ven. Hermanovi oznámil, že ráno se vrací do obchodu. Chyběl tam sice jenom asi dva týdny, ale jemu to připadalo, že zatím uběhla věčnost.

„A nestalo se jí nic?“ Herman se z toho pořád nemohl vzpamatovat. Na ty chudáky padá jedna rána za druhou, nejdřív umírající Liz a teď tahle hrůza. Upřímně s Berniem soucítil a už začal sondovat, kdo by ho mohl v Kalifornii zastupovat. Sám Berman si začínal uvědomovat, že by nebylo správné nechávat tam Bernieho ještě dál.

Ten mládenec si už svoje užil. Pravda, náhradu nenajde dřív než za pár měsíců nebo možná až za rok, ale aspoň se už do toho pustil.

„Všechno je prima.“

„Všichni jsme se za ni modlili, Bernie.“

„Díky, Paule.“

Zavěsil s novým přívalem vděčnosti, že má tu svou malou zase u sebe. Vzpomněl si, kolik rodičů se už se svými dětmi v životě nevidělo, do smrti se ti otcové a matky nedozvěděli, zda jejich děti ještě vůbec žijí, jenom hýčkali fotografie pětiletých, kteří ve svých dvaceti či třiceti ani netušili, že jejich rodiče jsou ještě naživu, protože únosci jim napovídali spoustu báchorek. Podle Bernieho byla krádež dítěte horší než vražda.

Telefon zazvonil, sotva zasedli k večeři. Nanny přichystala bifteky s chřestem a s holandskou omáčkou, což Jane přímo zbožňovala, a upekla obrovský čokoládový dort, který Alexander zrovna mlsně okukoval, když Bernie odešel k telefonu. Ten u nich ostatně vyzváněl celé odpoledne, samí gratulanti, kteří byli z té jejich smůly celí pryč, a teď jim zase přáli, jak to šťastně dopadlo. Dokonce se z Filadelfie ozvala i Tracy, ale volala moc brzy, takže s ní mluvila jen Nanny.

„Prosím?“ Bernie se díval na Jane celý rozzářený. Od shledání nespouštěli oči jeden z druhého a

chviličku před večeří mu dokonce dřímala na klíně.

Ve sluchátku se dal rozeznat povědomý prskot a šum a nakonec i známý hlas. Bylo to sice k nevíře, ale přesto honem zapnul nahrávací zařízení, které mu včera přinesl Grossman. Nahrál už i požadavek na milión dolarů. „Tak máš to mrně zase u sebe, co?“ Scott dvakrát nadšený nebyl, Bernie neodpovídal a pozoroval magnetofon. „Nejspíš ti píchli chlupatý, že jo?“ Děvče tedy splnilo svou úlohu a to

Bernieho potěšilo.

„Nemám, co bych dodal.“

„Ale soudu to jistě vysvětlíš docela vochotně, co?“ Tohle byl ovšem vtip. Bylo přece jasné, že se Scott k soudu po tomhle neodváží.

„To mi starost nedělá, Scotte. A pokud se k ní jen přiblížíte, dám vás zavřít. Vlastně vás můžu dostat za mříže tak jako tak.“

„Ale di! Krádež dítěte je nejvýš přestupek, ty chytráku, a když se budou vopravdu snažit, tak u nich tak jednou přespím.“

„Ovšem únos za účelem vydírání se místnímu soudu asi tak moc zamlouvat nebude, nemyslíte?“ „Tak mi to dokaž, frajere. Písemnýho nemáš nic, a pokud ses takovej moula, že tohle všechno nahráváš, tak si to můžeš dát tak akorát za klobouk, páč nahrávky se u soudu jako důkaz nedovolujou.“

Ten chlápek přesně věděl, do čeho leze. „Ještě smě spolu zdaleka neskončili, Fine. Voškubat tě může i jinak.“ Jenže to už Bernie práskl sluchátkem a zastavil i nahrávání. Po večeři zavolal Grossmanovi a Bili mu potvrdil, že Scott má pravdu ohledně nahrávek jako důkazu.

„Tak proč mne s tím kčertu vůbec otravujete?“ V tomhle sporu zákon rozhodně nestál na jeho straně a nikdo mu zatím příliš nepomohl.

„I kdyby nám to jako důkaz neuznali, ať si to alespoň u soudu poslechnou a sami se přesvědčí, jakého to máte protihráče.“ U soudu sice nahrávku převzali, ale moc vlídně je vůči nim nenaladila, protože tvrdili, že pan Scott buď žertoval, nebo jednal v psychickém stressu, do něhož se dostal, když uviděl po dlouhé době svoji dceru a zároveň se dozvěděl, že jeho bývalá manželka zemřela na rakovinu.

„To se zbláznili, nebo to snad nemyslí vážně!“ Bernie nevěřil vlastním uším. „Ten starý kriminálník ji unese do Mexika, aby za ni vylákal milión dolarů, šestnáct dní ji má někde pod zámkem, a podle nich pan Scott žertoval?“ Bylo to neuvěřitelné. Nejdřív policii nezajímá případ únosu a teď zas soud nezajímá případ vydírání.

Ale největší rána přišla až následující týden, kdy obdrželi vyrozumění, že Scott žádá stání ohledně získání poručnictví.

„Poručnictví?“ Když mu to Grossman zavolal, Bernie málem vyrval telefon ze zdi. „Poručnictví? A komu chce ten vypečený hajzlík tak asi dělat poručníka, co?“

„Samozřejmě že své dceři. Tvrdí u soudu, že ji unesl jedině z toho důvodu, že ji nesmírně miluje a chce ji mít u sebe, protože tam je její místo.“

„Kde že je její místo? V kriminále? A berou se vůbec do San

Quentinu i děti? Tam přece ta svině patří, ne?“ Bernie málem zdemoloval celou kancelář. Tou dobou byla Jane v parku s Nanny Pippinovou, s chlapečkem, a navíc s černým strážcem, který před lety býval ragbyovým útočníkem a vážil dobře sto čtyřicet kilo. Bernieho by moc potěšilo, kdyby toho člověka Scott něčím pořádně naštval.

„Tak se uklidněte. Zatím ještě poručníkem není, jenom to zkouší.“

„Ale proč? Co vlastně proti mně má?“

„A to nevíte vy sám?“ Grossman ještě neměl horší případ a Scotta začínal nenávidět stejně jako Bernie, ovšem dobře si uvědomoval, že to není žádné řešeni. Musejí si teď zachovat chladnou hlavu. „No přece proto, že pokud, chraňbůh, dostane poručnictví, nebo dokonce povolený styk s dítětem, tak vám ji může odprodat zpátky. Nešlo to únosem, tak to půjde právní cestou. On má

jako pravý otec svoje práva, vy máte zase peníze, tak co si to prohodit?“

„To už mu je můžu dát rovnou. Proč kolem toho chodit jako kolem horké kaše. Chce peníze, no tak mu je nabídneme.“ Bylo to velice prosté. Scott své peníze může dostat a nemusí pokračovat v dalším mučení.

„Tak jednoduché to zase není. Nabídnout mu odstupné je proti zákonu.“

„Hm. Chápu. Ale na druhé straně je stejnému zákonu jedno, že unese dítě a chce za něj miliónové výkupné. To jde, ale když ho chci, hajzla, uplatit, tak to se nesmí. Kriste Ježíši!“ bezmocně praštil pěstí do stolu a přitom srazil telefon na podlahu. Sluchátko nepustil, i když přístroj zoufale řinčel. „Co se to, proboha, v tomhle státě děje?“

„Nesmíte si to tak brát, Bernie,“ zkoušel ho Grossman uklidnit, ale tím jen přilil olej do ohně. „Cože si nemám brát? Že chce být poručníkem mého dítěte? Unesl ji, já se za ním tloukl přes celé Mexiko strachy bez sebe, že ji třeba zabil. Tak tohle si nemám brát? Copak jste se taky zbláznil?“ To už řval do telefonu z plných plic, potom práskl se sluchátkem a zlomeně se rozplakal. Stejně je to všechno jenom její vina. Kdyby neumřela, nemohlo by se to stát. Jenže tohle pomyšlení ho rozlítostnilo ještě víc.

Samota bez Liz bolela při každém pohybu, a děti, ty to všechno dělaly ještě těžší. Ale ono už nic nebude stejné jako dřív domácnost, děti,

„jídlo, způsob skládání kapesníků Všecko, i maličkosti už ztratily tu svoji důvěrně známou tvář, která se nikdy nevrátí. Ještě nikdy se ve svém životě necítil tolik ukřivděný jako nyní. Dál žalostně vzlykal s hlavou na stole, protože poprvé si uvědomil tu strašnou pravdu, že

Liz už nikdy a odnikud nepřijde zpátky. Už nikdy.

32. kapitola

Další stání bylo určeno na jednadvacátého prosince, mělo přednost jako případ žádosti o poručnictví. Záležitost s ukradeným autem byla zřejmě uložena k ledu, a proto také nedošlo ani k trestnímu stíhání.

Majitelé auta se nechtěli na policii příliš ukazovat, protože byli podle

Winterse zapleteni do obchodů s drogami. Chandler Scott se tedy mohl vrátit s čistým štítem. Přišel opět se svým právním zástupcem a vypadal velice důvěryhodně a pokorně. Vedle Bernieho v tmavomodrém obleku a bílé košili stál Grossman. Černý strážce doma hlídal Nanny Pippinovou a obě děti. Bernie se jim ráno musel smát, ona tak drobounká, bělovlasá a britská až do morku kostí včetně těch důkladných polobotek, a on černý, obrovský a vypadající velice zlověstně, pokud ovšem v úsměvu neukázal oslnivě bílé zuby, když vyhazoval Alexandra do výšky či skákal s Jane přes švihadlo. Jednou vyhodil do vzduchu dokonce i Nanny a ona se s dětmi smála, až se zalykala. Jeho přítomnost v domě byla pravým požehnáním, i když její příčiny byly tak veskrze neradostné. Jmenoval se příznačně Robert Blake a Bernie byl moc rád, že tam s nimi je.

Teď v soudní síni však Bernie myslel jen na to, jak nesnesitelně nenávidí Chandlera Scotta. Měli zase stejného soudce jako minule, nakonec byl k dispozici jako jediný soudce pro rodinné záležitosti.

Ten bělovlasý a ospale vyhlížející muž s vlídným úsměvem žil pravděpodobně v celoživotním bludu, že každý miluje každého, nebo by alespoň mohl, kdyby se jen trochu snažil.

Pokáral mírně Scotta za „přehnanou touhu mít dceru u sebe předčasně“ a Grossman musel Bernieho držet, aby nevyskočil ze židle.

Poté se soudce obrátil k Berniemu a procítěně naléhal, aby pochopil touhu pravého otce po přítomnosti své jediné dcery. To už ale Bernie nevydržel.

„Jeho touha se neprojevila plných devět let, Vaše ctihodnosti..

A pokud je mi známo, nejsilnější touhou pana Scotta bylo vyždímat ze mne milión dolarů za bezpečný návrat mé dcery, když“

Soudce se na Bernieho chápavě usmál. „Ale to byl jistě jenom žert, pane Fine, to by přece nikdo nemohl myslet vážně. Prosím, posaďte se.“ Berniemu bylo do breku, když si uvědomil, kam ten případ spěje.

Včera večer volal matce, aby ji trochu uvedl do obrazu, a ta tvrdila, že ho znevýhodňují, protože je žid. Ale tak to opravdu nebylo, jeho jedinou nevýhodou byla skutečnost, že nebyl pravý otec. Jako by na tom tolik záleželo! Chandler Scott měl jako jedinou zásluhu to, že se vyspal s Liz a přivedl ji do jiného stavu. Tím ovšem jeho podíl na existenci Jane a jejím způsobu života končil, zatímco dobrou polovinu jejího života jí byl otcem právě Bernie. Na tohle se snažil Grossman ze všech sil poukázat. „Můj klient má všechny důvody předpokládat, že pan Scott není ani hmotně, ani emocionálně připraven převzít dítě do své péče.

Možná až za jistou dobu, Vaše ctihodnosti.“ Bernie sebou opět škubl, ale Grossman ho přejel přísným pohledem. „Pan Scott měl již několikrát problémy se zákonem a stálé zaměstnání nemá již řadu let, alespoň pokud jsme byli schopni zjistit. A v současnosti má přechodné bydliště v hotelu v East Oaklandu.“ Scott se neklidně ošil.

„Je to pravda, pane Scotte?“ Soudce dychtivě čekal na Scottovo vysvětlení, jak se hodlá stát dobrým otcem, a Scott mu začal stejně dychtivě dokazovat, že to se svým polepšením myslí vážně. „Je to trochu jinak, Vaše ctihodnosti. Donedávna jsem žil z peněz, které mi před časem zanechala moje rodina.“ Opět ta atmosféra malého města, ale Grossman ji bystře naboural.

„A můžete to, pane Scotte, nějak dokázat?“

„Ale samozřejmě jenže ty peníze už stejně bohužel nemám. Tento týden však nastupuju u banky Atlas.“

„S tím trestním rejstříkem?“ namítal tiše Bernie Grossmanovi.

„Ať je to jak chce, stejně to bude muset dokázat.“

„A včera jsem si ve městě pronajal byt,“ dodal Scott vítězně a soudce ho přikývnutím pochválil. „Pochopitelně nemám tolik peněz jako Fine, ale snad to Jane tolik vadit nebude.“

Soudce se opět zatvářil spokojeně, celý žhavý najít na Chandlerovi jenom to dobré. „Hmotné statky nejsou podle nás rozhodující. Nepochybuji, že budete souhlasit s tím, že panu Finovi umožníme pravidelně dítě vídat.“

Bernie se s hrůzou otočil na Grossmana. „O čem to, proboha, mluví? Jaké pravidelné návštěvy? Copak vážně zešílel?“

Grossman se na to soudce otázal a ten po chvíli oběma zúčastněným stranám vysvětlil svoje rozhodnutí. „Není jistě pochyb o tom, že pan Fine svoji nevlastní dceru miluje, také se soud tímto problémem nezabývá. Skutečností však zůstává, že pravý otec má na své dítě

.„ právo v případě, že z jakýchkoliv důvodů není matka přítomna.

Politováníhodné úmrtí paní Finové tedy znamená, že Jane se musí přestěhovat ke svému otci. Soud plně chápe, jak je toto rozhodnutí

Ľ pro pana Fina bolestné, proto mu s největší ochotou vyjde vstříc ohledně úpravy jeho dalšího styku s dítětem.“ Soudce se blahosklonně usmál na Scotta, zatímco Bernie zatínal pěsti bezmocí. Tak ji vážně definitivně zradil, svoji Liz. Přijde o Jane. To už mu můžou rovnou oznámit, že mu utnou paži, nakonec by tomu snad i dal přednost.

Obětoval by za to dítě kus sebe samého, ale takovou možnost mu nikdo nenabízí. Soudce dokončil vynášení rozsudku s otcovským všeobjímajícím pohledem na všechny přítomné. „Rozhodnutím soudu se tedy poručníkem stává pan Chandler Scott s tím, že panu Finovi umožní dostatečný styk s dítětem, navrhujeme druhý týden. Dítě bude panu Scottovi předáno do osmačtyřiceti hodin ve svém dosavadním trvalém bydlišti, dvacátého třetího prosince. Jsem pevně přesvědčen, že ono nešťastné nedorozumění v Mexiku bylo pouze projevem netrpělivosti pana Scotta, aby už mohl začít se svou dcerou vést normální rodinný život. Soud jen uvítá, pokud se tak stane v nejkratší možné době.“ Poprvé v dospělosti měl Bernie strach, že omdlí, a to při zvuku soudcova kladívka. Bledý jako smrt se díval do stolu a celá místnost se s ním otáčela. Teď Liz zemřela ještě jednou.

Vždyť ji zas slyšel

„Přísahej, Bernie, že se k ní ani nepřiblíží!“

„Není vám zle?“ vylekal se Grossman. Sklonil se k němu a potom zamával na zřízence, aby donesl sklenici vody. Podal Berniemu zmuchlaný papírový pohárek se zteplalou vodou a to mu pomohlo se trochu sebrat. Mlčky vstal a vyšel za Grossmanem ze soudní síně.

„Dá se proti tomu vůbec něco podniknout? Je to napadnutelné?“

Už nemohl dál.

„Můžete požádat o odvolací řízení, ale mezitím dítě stejně vydat musíte.“ Snažil se být věcný, aby ještě víc nejitřil Bernieho city, ale marně. Bernie měl v očích plno nenávisti nejen ke Scottovi a soudci a celému systému, ale i vůči samotnému Grossmanovi. Ani se tomu moc nedivil, proti tomu výsměchu spravedlnosti byli naprosto bezmocní.

„A co by se stalo, kdybych mu ji toho třiadvacátého prostě nedal?“ zeptal se venku polohlasem. „To byste dřív nebo později šel do vězení, ovšem na to by si musel přivést zástupce šerifa.“ „Tak fajn.“ Bernie vysunul bojovně bradu. „Takže se radši rovnou chystejte, jak mě z toho vysekáte, protože já mu Jane opravdu nedám.

Až si pro ni přijede, nabídnu mu peníze. Chce mi tu holku prodat?

Prima, beru. Jen ať si ráčí říct, kolik za ni chce.“

„A nebylo by vážně snazší mu Jane nejdříve dát a potom se s ním zkusit dohadovat? Takhle se to nemusí soudu zamlouvat.“

„Jděte s tím svým soudem do háje!“ utrhl se na něj Bernie. „Jste s nimi jedna ruka! Všem vám hajzlům může být to dítě úplně ukradené. Jde vám jen o to, abyste byli spokojení a nikoho moc nedráždili.

Jenže teď jednáte o mém dítěti a já nejlíp vím, co je pro ni dobré a co ne. A kdyby mi ten parchant holčičku třeba zabil, tak mi nanejvýš vyjádříte politování. Koukali jste na mě jako na blázna, když jsem vám tvrdil, že ji chce unést! No a jak to dopadlo? A teď vám tedy povídám, že ve čtvrtek mu ji zkrátka nedám! A pokud se vám to, milý

Grossmane, neráčí zamlouvat, tak rovnou dejte od toho případu pracky pryč!“ Grossman se nezlobil, jenom s ním velice soucítil. Byla to zapeklitá situace.

„Chtěl jsem vám jenom vysvětlit, jak se na podobné případy dívá soudce.“

„Ten váš soudce si nevidí na špičku nosu a citu nemá ani za mák.

Je to akorát mrňavej starej páprda, který skončil v soudcovském křesle, protože na advokáta neměl dost filipa, a připadá si strašně důležitej, když tak lidem ničí život. Kašlal na ten únos, a kdyby Scott Jane znásilnil, kašlal by na to zrovna tak!“

„Nepřehánějte, Bernie.“ Nerad hájil ten řád, pro který pracoval a který jej živil, ale Bernie měl bohužel až příliš pravdu. Bylo to zdrcující.

„Nezdá se mi, že bych moc přeháněl!“ Bernie se celý zsinalý vrhl k výtahu a Grossman ho následoval. Cestou z budovy se k němu

Bernie znovu otočil. „Já jen, aby nedošlo k mýlce. Až se ten mizera ukáže, tak Jane nedostane. Budu tam na něj čekat s Blakem ve dveřích a pošlu ho někam. Buď se vymáčkne rovnou, kolik chce, nebo potáhne tak jako tak, za nos se vodit nenechám. Pokud mu ale zaplatím, tak to bude jednou provždy, a ne jako posledně. Jinak ho to bude stát krk.

A pokud skončím za mřížemi, tak mne vysekáte buď vy sám, nebo mi seženete jiného zástupce.“ Grossman přikývl a Bernie uháněl bez rozloučení domů.

Večer to všechno zavolal rodičům. Jak jinak, matka zase plakala.

Vždyť už víc než rok si telefonovali jenom samé špatné zprávy, nejdřív ta všelijak tutlaná úzkost z Liziny nemoci a teď to trápení s Chandlerem Scottem. Na rovinu jim řekl, co plánuje udělat a že ho to může přivést do kriminálu, načež matka byla při pomyšlení na vnouče, které možná ztratí, a na syna kriminálníka už naprosto k neutišení.

Počítali, že tento pátek by mohli přijet, ale podle Bernieho by bylo lepší počkat. S tím zmatkem

kolem Chandlera Scotta teď bylo všechno tak nejisté. Ovšem když zavěsil, paní Pippinová si troufla nesouhlasit.

„Jenom ať babička přijede, pane Fine. Děti ji potřebují a vy konečně také. Všem by to prospělo.“ „A co když budu zrovna ve vězení?“ Trošku se té představě sice usmála, ale zachovávala svůj stoický klid.

„To bych pak musela krocana naporcovat já sama.“ Její smysl pro humor mu moc pomáhal. Dokázala by se stejným nadhledem čelit zřejmě všemu, potopě, epidemii i hladomoru.

Když ukládal večer Jane ke spánku, znovu si bolestně připomněl, jak nepředstavitelně se to dítě bojí návratu ke Scottovi. Pokoušel.se to vysvětlit sociální pracovnici, ale ta po asi pětiminutovém rozhovoru s Jane došla k vlastnímu názoru, že dítě je zkrátka „plaché“ a svého pravého otce se stydí. Ovšem pravda byla, že se ho Jane děsila a tentokrát ze spaní křičela jako ještě nikdy. Ve čtyři ráno se Bernie srazil v její ložnici s paní Pippinovou, protože Jane ze sna plakala hrůzou. Nakonec si ji přestěhoval k sobě do postele, držel ji pevně za ručku a ona zase usnula s nedětsky ustaraným výrazem v tvářičce.

Tragédie, které je od Alexandrova narození tak pronásledovaly, se

„nedotkly jedině chlapečka, byl věčně rozesmátý a právě začínal mluvit. Byl jediný, kdo v tomhle trápení dokázal Berriieho trochu rozveselit. Ve čtvrtek ráno dostal další hlášení od Jacka Winterse. „Tak ten byt opravdu má, před pár dny se tam nastěhoval i s tou svojí přítelkyní. Ale s tím jeho zaměstnáním u banky Atlas je to nějaké divné. Prý ho přijali v rámci jakéhosi programu, který má dát šanci bývalým kriminálníkům, ale nic extra to asi nebude a stejně se tam ještě neukázal. Bude to nejspíš jedna z těch líbivých akcí, kterou chtějí dokázat, jak jsou liberální. Ještě to trochu proklepneme a dáme pak vědět.“ Berniemu se dvakrát nezamlouvala ta dívka ve Scottově bytě. Nebylo pochyb o tom, že jakmile by dostali Jane, práskli by do bot nanovo. Teď už ale Bernie dohlédne, aby se nic podobného neopakovalo. Bob Blake seděl od rána u nich v kuchyni a v podpaží měl v pouzdře svoji osmatřicítku, na kterou Alexander nadšeně pokřikoval „bum!“ a Nanny nad tím nesouhlasně vrtěla hlavou. Bernie ale trval na tom, aby byl Blake ozbrojený a aby to Scott dobře viděl, až si přijde v poledne pro Jane. Teď už to nebude žádná legrace, začíná jít do tuhého. Stejně jako poprvé i nyní se Scott opozdil. Jane si zalezla, do svého pokoje a Nanny se ji pokoušela trochu rozptýlit.

Scott se však neukázal ani v jednu, ani ve dvě. Mezitím volal Bili

Grossman, který už nemohl to čekání dál vydržet, ale Bernie nic nevěděl. V půl třetí se Jane vyplížila ven ze svého pokoje, ale Bob a Bernie pořád ještě seděli v obýváku a dál čekali, zatímco v kuchyni

Nanny s Alexandrem pekli koláč, jako by se nic nedělo.

„Že se neukázal?“ divil se Bernie, když se zase ozval Grossman.

„Těžko by na takovou věc zapomněl.“

„Třeba se namazal. Koneckonců, vánoce jsou za dveřmi třeba to přehnal na podnikovém večírku.“ V pět hodin se Nanny pustila do přípravy večeře a Bernie začal uvažovat, že pošle Boba domů, ovšem ten trval na tom, že zůstane, dokud se něco nedozvědí. Nakonec

Bernie souhlasil a šel jim oběma namíchat drink, zatímco si Jane pustila televizi kvůli pohádkám či zábavnému pořadu, ale šel jenom přehled denních událostí. A vtom ho spatřila.

Nejdřív ve zpomaleném záběru, potom na chvíli úplně nehybně stál na obrazovce s pistolí v ruce a držel s ní v šachu plnou místnost lidí.

Bylo to v bance Atlas. Film se rozběhl dál a světlovlasý urostlý Scott vypadal jako vyložený krasavec. Usmíval se, když tiskl spoušť. Vedle kohosi se roztříštila lampa a on se zatvářil ještě pobaveněji. Jane byla hrůzou doslova ochromená, nebyla schopná ani se rozplakat, natož zavolat Bernieho. Ten se zrovna vracel a Jane jenom ukázala na obrazovku. Bob s Berniem nevěřili svým očím. Chandler Scott tam měl za bílého dne s pistolí v ruce pod kontrolou celou banku.

„Střelec, který v té době ještě nebyl identifikován, vešel do banky

Atlas dneska dopoledne krátce před jedenáctou. Doprovázela ho žena s tváří zamaskovanou punčochou. Pokladní dostala papír s výzvou, ať odevzdá půl miliónu dolarů.“ Tahle suma pro něj zřejmě měla zvláštní neodolatelné kouzlo. „Když jim sdělila, že tolik v hotovosti nemá, střelec poručil, aby tedy dala všechno, co může.“ Hlas se znova odmlčel a ze záznamu průmyslové kamery se rozjela další část filmu, to už mohli vidět, jak Scott začal střílet. Pokladní se podařilo zapnout poplašné zařízení a policie stačila uzavřít všechny ústupové cesty. Teď měl Scott plnou místnost rukojmích, ale „přestože ze strany útočníka a jeho společnice došlo k dětinskému pokusu o přestřelku, z rukojmích nebyl nikdo zraněn. Lupič sice prohlásil, že by sebou měli hodit, protože má v poledne jistou schůzku, ale tou dobou už začínalo být zřejmé, že se ven nedostanou, pokud se nevzdají nebo nebudou vyhrožovat zraněním rukojmích. Nakonec se oba lupiči pokusili cestu ven si prostřílet, oba však byli zabiti dřív,’ než doběhli na silnici. Vysoký blonďák byl identifikovaný jako Chandler Anthony Scott, pravým jménem Charlie Antonio Schiavo, v ženě byla poznána jistá Anně Stewartova.“ Jane zírala na obrazovku celá bez sebe.

„Tati, to je ta paní, co s námi byla v Mexiku! Jmenovala se Annie!“

S úžasem sledovala záběry, které ukazovaly Scotta i tu ženu na chodníku obličejem v kaluži krve a potom sanitku odvážející jejich těla. Rukojmí se hrnuli z banky ven a někde v dálce bylo slyšet koledy.

„Tati, oni ho vážně zastřelili!“ Bernie se díval střídavě na Jane a na

Blakea. Všichni z toho byli v pořádném šoku, Bernieho dokonce napadlo, jestli se nejedná o nějakého jiného Chandlera Scotta, ale to bylo vyloučeno. Přesto zažívali nezvyklý pocit teď už budou mít klid. Přitáhl si Jane na klín a naznačil Billovi, aby zatím vypnul televizi.

„Tolik jsi zkusila, kočičko moje ale teď už je to za námi.“

„Byl hrozný, tatínku!“ řekla to nesmírně smutně a vypadala jako úplně malá holčička. Pak k němu zdvihla ty pomněnkové oči. „Jsem ráda, že se to nedozvěděla maminka. Asi by se moc zlobila.“ Bernie se nad tou formulací pousmál. „To máš pravdu. Ale teď je pryč už napořád.“ Bylo to prostě k neuvěření a pořád mu to ještě úplně nedošlo, ale přece jen si pomalu začínal uvědomovat plný dosah skutečnosti, že Chandler Scott navždycky zmizel z jejich života.

Zavolali hned babičce Ruth, aby chytila nejbližší letadlo. Bernie sice situaci vysvětlil, ale Jane znovu opakovala babičce všechny ty hrůzné detaily. „A potom už jenom tak ležel v té obrovské louži krve, babi no vážně, rovnou na chodníku! A fakt to bylo moc ošklivé.“

Ale přesto se jí zřejmě velice ulevilo. Zase si mohla dovolit stát se tou bezstarostnou malou holčičkou. Honem to oznámili i Grossmanovi a Nanny pozvala Boba na večeři, jenže ten pospíchal za manželkou.

Měl před sebou vánoční večírek. Bernie, Jane, Nanny a Alexander se konečně posadili k večeři. Jane si náhle vzpomněla, jak s babičkou a s dědečkem vždycky v pátek rozsvěceli svíčky. To ještě žila maminka. Teď najednou měla čas myslet i na takové věci. Už vždycky bude mít ze všeho jenom radost.

„A tati, zapálíme zítra svíčky?“

„Svíčky? Jaké?“ Zrovna jí dával maso na talíř, ale potom pochopil.

Trochu se zastyděl, že zapomíná na tradice, se kterými vyrůstala. „Ale samozřejmě, kočičko.“ Dal jí pusu a Nanny se na ně usmála, zatímco

Alexander se zájmem šťoural prstíkem do bramborové kaše. Pomalu to začínalo vypadat jako normální rodinný život. Třeba se ho jednou dočkají.

33. kapitola

Bernie se málem otřásl, když musel znovu vstoupit do té samé soudní síně, i když teď sem šli kvůli záležitosti, která byla stejně důležitá pro něho i pro Jane. Kvůli téhle události sem dokonce přiletěli i jeho rodiče. Grossman pak požádal soudce, jestli by se věc nemohla vyřídit raději v pracovně. Přišli

totiž k soudu kvůli adopci.

Už tam na ně čekaly vyplněné formuláře a soudce, kterého Jane nikdy předtím neviděla, si s úsměvem prohlédl ji i celý rodinný doprovod. Byl tu samozřejmě Bernie s rodiči i Nanny ve svém svátečním modrém stejnokroji ošetřovatelky, se zářícím bílým límečkem. Ještě si nevybrala ani den volna a vždycky byla upravená a v čisťoučkých naškrobených stejnokrojích, které si nechala posílat z Anglie. Hlídala

Alexandra.

Chlapeček byl v modrém sametovém oblečku a se spokojeným žvatláním si stavěl schůdky z knih, které vytahal z dolních polic soudcovy knihovny, aby se po nich mohl vydrápat na ty knihy, jež pro něho byly příliš vysoko. Bernie ho radši zdvihl do náruče a poslouchal, když jim soudce vážně objasňoval příčinu jejich předvolání.

„Jak jsem vyrozuměl,“ obrátil se na Jane, „přeješ si být adoptována panem Finem, který si to přeje rovněž.“

„Je to přece můj tatínek,“ objasnila mu Jane rozvážně situaci, čímž soudce zmátla, takže se znovu začal radit se svými papíry. Bernie by sice byl mnohem raději, kdyby adopci prováděl někdo jiný, protože si tohoto soudce pamatoval až příliš živě z toho hrozného prosincového stání, kdy Chandler Scott dostal poručnictví. Teď o tom však nepadla ani zmínka.

„Ach ano ještě se na to podíváme.“ Znovu si prostudoval adopční materiály a potom požádal Bernieho o podpis. Grossman byl svědek. Bernie požádal, aby se jako svědci mohli podepsat i jeho rodiče.

„A já se taky můžu podepsat?“ udeřila Jane na soudce, aby snad nezůstala stranou. Soudce to sice vyvedlo trochu z míry, protože _ s takovou žádostí se ještě ve své praxi nesetkal, ale nakonec to vyřešil.

„Nutné to sice není ehm Jane ale pokud si to tolik přeješ, klidně se podepiš.“

Jane se rozzářeným pohledem na Bernieho přesvědčila, že to je v pořádku a potom přikývla. „Tak to teda podepíšu.“

Soudce k ní přistrčil formuláře, Jane si je důležitě prohlédla a potom na ně naškrábala svůj podpis. Soudce povstal. „Prohlašuji z moci úřední, kterou mě pověřil stát Kalifornie, že Jane Elizabeth Finova je nyní po adopci provedené dvacátého osmého ledna tohoto roku v očích zákona dcerou pana Bernarda Fina.“ Při zvuku svého kladívka se sám neubránil úsměvu, a přesto, že se posledně k Berniemu zachoval vyloženě ohavně, teď mu potřásl rukou se srdečným blahopřáním. Bernie zdvihl Jane do náruče, jako by byla malá holčička, vlepil jí pusu a zase ji postavil.

„Já tě mám tolik ráda, tati,“ zašeptala mu.

„Však já tebe taky, kočičko!“ Kdyby tu tak s nimi mohla být Liz a kdyby býval tohle udělal už dávno! Mohli si tak ušetřit veškeré trápení, protože by tím Chandleru Scottovi vyrazili zbraň z ruky. Jenže teď už nemělo cenu litovat toho, co neudělali, už to všechno bylo za nimi. Teď byla Jane doopravdy jeho dcerou, kterou zrovna s pláčem líbala babička Ruth, a dědeček zatím tiskl Berniemu ruku.

„Gratuluju, synku.“ Trochu to připomínalo druhou svatbu. Na oběd šli do Traders’Vicu, jenom Nanny a Alexander zamířili domů.

Zatímco ostatní si objednávali oběd, Bernie vzal Jane za ruku a s láskyplným úsměvem jí na prstík navlékl prstýnek, krásný zlatý kroužek s jednou perličkou. Jane se na něj podívala s radostným úžasem.

„To je ale nádhera, tati!“ Jako kdyby se spolu zasnoubili. Teď už dokázala konečně uvěřit tomu, že ji od něj nikdo neodvede. Nikdo a nikdy.

„Ty jsi nádherná, kočičko moje. A taky jsi moc a moc statečná.“

Oba si vzpomněli na dobrodružství v Mexiku, ale teď už bez bolesti.

Dívali se na sebe a mysleli na Liz. A Bernie až do morku kostí cítil, že Jane Elizabeth Finova je skutečně jeho dcerou.

34. kapitola

Poprvé po dvou letech si vzal Bernie zpátky na starost import zboží, ale cesta do Paříže, Říma a Milána byla bez Liz tentokrát velice bolestná. Znovu si živě vybavoval, jak prožívala svoji první cestu do

Evropy, jak byla nadšená šaty, které jí tam vybíral, jak uchváceně se procházela v muzeích a jak s ním bezstarostně obědvala u Fouqueta a večeřela u Lippa a Maxima. Teď to bylo úplně jiné. Ale protože se ocitl zpátky ve svém živlu, práce ho za chvíli zcela pohltila. Měl pocit, že nesledoval hlavní proud vývoje velice dlouho, ale pocítil příliv chuti do života, zvlášť když si prohlížel novou konfekci a diskutoval se svými oblíbenými návrháři. Přesně odhadl, co bude letos ideální pro Wolffovy obchody. Na zpáteční cestě se zastavil v New Yorku a na obědě s Paulem společně dlouze rozebírali další Bernieho plány. Paul upřímně obdivoval energii, s jakou to Bernie všechno zvládal, a nezakrytě se těšil, že budou moci zase pracovat společně. Ovšem zatím ještě nenatrefil nikoho, kdo by byl vhodným kandidátem na nynější Bernieho místo, najisto však tvrdil, že do roka má Bernieho zpátky v New Yorku.

„Budeš s tím počítat, Bernarde?“

„Nevím, co by mi do toho mělo přijít.“ Zatím ho to zas tak moc nevzrušovalo, svůj starý byt stejně zrovna prodal, protože by pro ně všechny nestačil, a ten člověk, který jej měl od něj už roky pronajatý, o odkoupení stejně dávno stál. „Jenom budu muset včas vybrat Jane vhodnou školu, ale zatím to nijak nespěchá.“ Opravdu už neměl proč pospíchat s přestěhováním, když se to týkalo jenom Nanny s dětmi.

„Jakmile se někdo šikovný ukáže, dám ti okamžitě vědět.“ Jenže ono to nebude nic jednoduchého najít tak schopného člověka. Už si pár kandidátů oťukl, ale všichni se mu zdáli příliš úzce specializovaní.

Navíc jim chyběly Bernardovy zkušenosti i přesný odhad. Nechtěl, aby se z pobočky v San Franciscu stal provinční a docela obyčejný krám. Pod Bernieho vedením jim vedle centra v New Yorku poskytoval největší zdroj příjmů, což se Paulu Hermanovi pochopitelně zamlouvalo. A hlavnímu vedení se to zamlouvalo ještě víc.

Bernie se před odletem stihl zastavit u rodičů a matka naléhala, aby jí poslal děti na celé letní prázdniny.

^ „Stejně s nimi celý ten čas být nemůžeš a potom, co by v tom městě vůbec v létě dělaly?“ Ani jí nemusel říkat, že na Stinsonské pobřeží letos nepojedou, měli na něj příliš smutné vzpomínky, ale na žádnou náhradu přijít nemohl. Vždyť tam jezdil s Liz od prvního léta stráveného v Kalifornii a nic jiného vymyslet nedokázal.

„Budu o tom uvažovat.“

„A Janě by se třeba líbilo i na skautském táboře.“ Bylo jí už, pravda, devět let, ale neměl moc chuti ji od sebe pouštět. Oba toho měli za sebou trochu moc.

Liz umřela teprve před devíti měsíci, a proto se ho tak hluboce dotklo, když mu matka začala říkat, že čerstvě rozvedená dcera paní

Rosenthalové se zrovna přestěhovala do Los Angeles, jako kdyby ho touhle zprávou chtěla k něčemu vyburcovat.

„Nechceš se tam za ní někdy zajet podívat?“ Byl to stejně absurdní nápad, jako kdyby mu navrhla procházku po ulici jenom ve spodním prádle. Pořádně se rozzlobil. Neměla žádné právo mu zase mluvit do života, nebo mu dokonce nadháňět ženské.

„A proč bych to měl vůbec dělat?“

„Je to moc příjemné děvče, Bernarde.“

^ „A co má být?“ To už zuřil. Svět byl přímo přecpaný příjemnými děvčaty, ale Liz se žádná rovnat nemohla, takže na ně prostě kašlal.

Ale matka se konečně odhodlala mu říci to, co plánovala už při své poslední návštěvě v San Franciscu. „Měl by sis občas někam vyjít.“

„Jen se nestarej. Chodím tam, kam potřebuju.“

„Takhle to přece nemyslím. Měl by sis někdy vyjít i s děvčetem.“

Měl sto chutí jí říct, aby se, sakra, starala o sebe, vždyť mu tím jenom sype sůl do rány. Tohle si ale líbit nenechá.

„Došlo ti vůbec, že mi už je devětatřicet? Ta tvoje ,děvčata’ mi můžou být ukradená!“

„Ty ale moc dobře víš, jak to myslím, miláčku!“ Tak ona toho rýpání nenechá! Jeho takové zábavy vůbec nezajímají. V šatně pořád ještě visely všechny Liziny šaty, jenom její parfém pomalu vyprchával.

Občas tam zašel se svými vzpomínkami, a ta vůně ho vždycky úplně omámila, strhla ho do proudu vzpomínek a on pak lehával dlouho do noci vzhůru a plakal. „Vždyť jsi ještě tak mladý! Musíš přece myslet také na sebe.“ Nejradši by na ni zařval, ať už mu dá pokoj. Ještě pořád se bez svých vzpomínek nedokázal obejít. Jakmile se jich vzdá, ztratí

Liz úplně a navždycky, a on na to ještě nebyl připravený. A nikdy nebude. V šatně ty její šaty zůstanou už napořád. Měl své děti a své vzpomínky. Víc už od života ani nečekal, ale toho se Ruth právě bála.

„Vůbec se o tom s tebou nebudu bavit.“

„Stejně by ses nad tím měl zamyslet.“ Příkaz to sice nebyl, ale ten její věčný soucit a rady mu lezly krkem tak jako tak.

„Nikdo mne nemůže k ničemu takovému nutit. Budu si dělat, co budu chtít já!“ utrhl se na ni a tím to pro něj končilo.

„A co mám říci paní Rosenthalové? Slíbila jsem jí, že Evelýnce někdy zavoláš!“

„Klidně jí přiznej, že jsem to číslo zahodil.“

„Nech si ty vtipy, ano? Chudák holka je tam jako ztracená, nezná v tom městě živou duši.“ „Tak co tam vůbec lezla?“

„A kam se měla po rozvodu asi tak vrtnout?“

„On už jí New York nebyl dost dobrý?“

„Chtěla zkusit prorazit v Holywoodu. Je to velice hezká dívenka,

„.’ víš? Než se vdala, dělala modelku u Ohrbacha. No a“

„Mami! Tohle snad ne!“ Zvýšil hlas možná víc, než bylo nutné, však mu potom bylo líto, že je na ni tak hrubý, ale vážně to ještě nedokázal snést. A ani si nemyslel, že to kdy dokáže. S nikým se Ľ prostě scházet nechtěl. Už nikdy.

Po návratu do San Francisca pomáhal s oslavou Alexandrových druhých narozenin. Nanny zařídila malé pohoštění pro jeho kamarády z parku, sama upekla dort, na který se Alex vrhl s obrovským nadšením a většinu své porce si rozpatlal po tvářičce a ručkách, i když do pusy se mu taky něco podařilo dopravit. Zamířil na fotoaparát široký čokoládový úsměv, a když si Bernie uvědomil, že ho Liz takhle nikdy neuvidí, padl na něho těžký smutek Náhle byl zas plný vzpomínek na chlapečkovo narození. Byl svědkem darování i odebrání života v té jejich rodince. Všechno se udalo v krátké době, že pro něj bylo obtížné všechno strávit. Když dal Alexovi pusu na dobrou noc, odcházel do ložnice osamělejší než kdy předtím. Zamířil přímo do Liziny šatny. Vdechoval tu její známou vůni se zavřenými víčky a pronikala jím prudká fyzická bolest z odloučení.

Ľ Další víkend nevěděl co dělat s dětmi, tak je vzal nazdařbůh na projížďku autem. Vedle něj seděla Jane a vzadu žvatlal ze sedačky

Alexander s Nanny. Tentokrát se pustil jiným směrem, než jakým jezdíval obvykle, kdy se potulovali kolem Marina a Rajské zátoky, po okolí Belvederu nebo když se zastavili v Sausalitu na zmrzlině. Teď mířili na sever mezi vinice, kolem bylo plno bujné a nádherné zeleně.

Nanny se pustila do vzpomínání na dětství na farmě ve Skotsku.

„Vlastně to vypadalo podobně jako tady,“ poznamenala s údivem, když míjeli rozlehlou mléčnou

farmu silnicí, kterou stínily stromy s mohutnými korunami. Jane se smála, kdykoliv spatřila koně, ovce nebo krávy, a Alexander výskal, když ukazoval prstíkem a neomylně poznával, jestli jde o „bů“ nebo „bé“, což jim připadalo velice směšné.

Byl to opravdu pohádkově požehnaný kraj.

„Je to tu moc hezké, viď, tati?“ Ve všem potřebovala jeho podporu a schválení. Po těch trablech s Chandlerem Scottem si byli velice blízcí. „Strašně se mi to líbí!“ Někdy se zdála vyzrálejší, než by odpovídalo jejímu věku. S úsměvem přisvědčil, protože měla pravdu.

Vinice vyhlížely velice udržovaně a malé viktoriánské domky podél cesty byly jedním slovem kouzelné. Najednou ho napadlo, že by nebylo špatné strávit na takovém místě letní prázdniny. Mohl by to být zážitek o to silnější, že zdejší krajina se vůbec nepodobala okolí

Stinsonského pobřeží. Rozjařeně se obrátil na Jane.

„Co kdybychom si sem někdy zajeli na víkend a pořádně to tady prozkoumali?“ Jako se kdysi o všem radil s Liz, tak ho teď zajímal názor její malé dcery.

Taková vyhlídka ji nadchla. Vzadu mezi Alexandrovými výkřiky

„ještě ještě bú BÚ!!!“ bylo slyšet Nanny. Chlapeček pozoroval celé stádo najednou a byl u vytržení. Další víkend se tedy vrátili zase zpátky a ubytovali se v hotelu v Yountvilleu. Byla to fantazie. Vzduch voněl a hřál, ani stopy po té pobřežní mlze, která někdy padala na celé Stinsonské pobřeží. Děti si celý den mohly hrát v husté trávě. Druhý den objevili ideální letní sídlo přímo v Oakvilleu. Byl to nádherný viktoriánský domek u silničky vedoucí k výpadovce, majitelé ho nedávno opravili, ale potom se přestěhovali do Francie. Teď hledali na pár měsíců nájemníky, protože se ještě pořád nerozhodli, jak to vlastně bude s jejich návratem. Tip jim dal majitel hotelu a moc se jim tam líbilo. Jane radostí tleskala rukama a Nanny prohlásila, že by se tu moc dobře držela kráva.

„A co kuřata, tati? A kozu budeme mít taky?“ Holčička byla vzrušením celá bez sebe, ale Bernie ji musel se smíchem trochu usměrnit.

„Radši se, vy blázínci, rychle uklidněte, nebudem přece zařizovat žádnou farmu starého Mac Donalda. Budeme tady jenom na jedno léto.“ Opravdu ta šance za to stála. Zavolal do agentury, která měla pronájem domku na starosti, a dokonce i cena zněla docela přijatelně.

Dům byl volný od prvního června do konce srpna. Berniemu podmínky vyhovovaly, takže podepsal smlouvu, vyplnil šek a zpátky se vraceli domů už s vědomím, že mají prázdninové sídlo. Měl z toho opravdu radost, nerad by posílal děti k matce, chtěl je mít co nejvíc u sebe. Z Napy bude moci do práce dojíždět stejně dobře, jako dojížděl kdysi ze Stinsonu. Byla to, pravda, delší trasa, ale ne o moc.

„Myslím, že nějaké myšlenky na letní tábor můžeme pustit docela klidně z hlavy, viď?“ usmál se spokojeně na dceru.

„Bezva!“ I ona měla radost, moc se jí tam nechtělo. „Myslíš, že babička s dědou tam přijedou za námi?“ V domě bylo dost místností, aby se jeden pokoj dal vyšetřit pro hosty.

„Určitě ano.“ Ale Ruth se celý ten podnik od samého začátku vůbec nezamlouval. Bylo to vnitrozemí, nejspíš tam budou pořádná parna a plno chřestýšů. Nepřestávala tvrdit, že by dětem bylo mnohem líp u ní ve Scarsdalu. „Ale jdi, mami, už se nemůžou dočkat.

Místečko je to vážně překrásné!“

„A co tvoje zaměstnání?“

„Klidně budu dojíždět, je to tak hodinka jízdy.“

„Další trable. Máš jich snad takhle málo ? Ty nejspíš nikdy nedostaneš rozum!“ Moc by ji zajímalo, jestli konečně zavolal Evelyně Rosenthalové, ale snad by se radši ptát neměla. Jenže chudinka Evelyna byla v Los Angeles tolik osamělá, že začínala docela vážně přemýšlet o návratu do New Yorku. Hodila by se k němu naprosto dokonale, možná ne tolik, jako Liz, ale bylo by to krásné i tak. A dětem by to rozhodně prospělo, Evelyna měla ostatně také chlapce a holčičku.

Nakonec bláhově neodolala. „Víš, že jsem dneska potkala Lindu

Rosenthalovou? Ta její dcera je pořád ještě v Los Angeles.“

Nemohl uvěřit vlastním uším. Proč mu tohle vůbec dělá. To tedy jenom předstírala, že má ráda Liz? Příšerně se rozzuřil. „Už jsem ti řekl, že nemám zájem. Stačí?“ Hlas mu zněl přiškrceně, při pomyšlení na nějakou jinou ženu cítil až bolest na prsou.

„A co proti ní máš, Bernarde? Takové hezké děvče, to“

„Mami, já zavěsím!“ Tohle tedy nebylo bezpečné téma a Ruth s ním cítila, ostatně jako pořád. „Promiň. Jenom mne napadlo“

„Tvoje nápady mne vůbec nezajímají!“

„Nejspíš jsem si vybrala nevhodnou chvíli, viď?“ Tohle ho ovšem rozběsnilo ještě víc.

„Žádná chvíla nebude vhodná, pamatuj si to. Nikdy bych nenašel takovou, jako byla ona.“ Slzy ho pálily v očích a při těch slovech musela jeho matka potlačit pláč.

„Takhle přece nemůžeš uvažovat,“ napomínala ho něžně. Uvědomila si, v jaké neustálé bolesti její syn žije, a už se slzám nebránila.

„Ale můžu. Ona byla vším, o co jsem kdy v životě stál. Druhá stejná už nebude.“ Nešťastně se mu zlomil hlas.

„Tak najdeš někoho jiného, koho budeš moci mít stejně rád, i když třeba jinak.“ Musí na něj opatrně, když je tolik přecitlivělý. Jenže už je to přece deset měsíců. Pro něj ovšem teprve deset měsíců. „Alespoň si občas někam vyjdi mezi lidi.“ Věděla od paní Pippinové, že věčně sedí doma. To mu nemohlo donekonečna prospívat.

„Ale já vážně o nic takového nestojím, mami. Radši jsem u dětí.“

„A co až ti vyrostou? Tys mi přece taky vyrostl!“ Bylo by to k smíchu, kdyby nevěděl, že jí zbyl pořád ještě Lou. Málem aby se za to svoje štěstí styděla.

„Tak o tohle se nějakých šestnáct let starat nemusím. Proč si tím lámat hlavu teď?“ Přestala tedy naléhat a raději se rozpovídali o tom domku v Napě.

„Jane by moc chtěla, abys tam za námi na léto přijela, maminko.“

„No tak tedy dobrá přijedu.“ A opravdu se tam vypravila a moc se jí pobyt líbil. Bylo tam tak krásně, že by se chtělo brouzdat se s rozpuštěnými vlasy orosenou trávou, houpat se v síti pod korunami obrovských stromů a jen tak se dívat do nebe. Na pozemku byl dokonce i potůček, který se dal přejít po kamenech a dalo se v něm i brodit, zrovna jako v Catskillsu, kde trávil své prázdniny malý

Bernie. Když si všimla, jak dobře Berniemu dělá pohled na děti dovádějící v trávě, bylo Ruth trochu líp. Bylo to vážně ideální místečko, přiznala Berniemu před odjezdem. Ten po dlouhé době vypadal skoro spokojeně a děti jakbysmet.

Ruth letěla do Los Angeles, protože Lou byl v Holywoodu na lékařském kongresu. Spolu pak měli ještě odletět se známými na

Havaj. Zkusila Bernieho znovu oťukat kvůli Evelyně Rosenthalové, vždyť Los Angeles je, co by kamenem dohodil, ale tentokrát se jí vysmál. Už nebyl celé dny bez nálady, ovšem o Evelynu nestál stejně.

Na matku si však nevyjel, spíš si ji začal dobírat.

„Naděje umírá poslední, co, mami?“

Už se ani nezlobila. „No, jako když jsem nic neřekla.“ Když ho na letišti líbala na rozloučenou, zkoumavě si ho prohlédla. Pořád to byl ten její urostlý a mužně hezký syn, jenom na skráních mu přibyly šediny, vrásky kolem očí se mu prohloubily a celý byl takový posmutnělý. A byl to teprve rok. Pořád ještě po své Liz teskní stejně jako na začátku, potřeboval by se z té závislosti vymanit. Aspoň že už se přestal na Liz zlobit, že mu odešla, ale ta nesmírná samota ho stále ještě pohlcovala. Nebyla to jenom manželka a milenka, ale také jeho nejlepší kamarád. „Tak jen buď na sebe opatrný, synku!“

„Však ty taky.“ Objali se, a když pastupovala do letadla, naposledy jí zamával. Během posledního roku mezi nimi vzniklo hluboké citové pouto, ovšem za jakou cenu! Bylo až k nevíře, kolik se toho za

tak krátkou dobu udalo. Cestou do Napy vzpomínal znovu na Liz. Jak jenom uvěřit tomu, že zemřela že jenom někam neodešla, že se jednoho dne neobjeví mezi nimi. Člověk se těžko smiřuje s tím, co je neodvolatelné. Roztesknělý po Liz zaparkoval a v domě na něho už čekala Nanny, ačkoliv bylo deset hodin večer a dům byl jako po vymření. I Jane už usnula v posteli nad knížkou.

„Alexandrovi není dobře, pane Fine.“

Bernie se zatvářil ustaraně, však taky pro děti jenom dýchal.

„A copak s ním je?“ Chlapeček je teprve dvouletý, v jeho očích pořád vlastně miminko, ale pro svého otce ten chudinka siroteček zůstane miminkem napořád.

Nanny se zatvářila trošku provinile. „Asi jsem mu dovolila moc dlouhé koupání v bazénku. Večer si stěžoval na ouško. Kápla jsem mu do něj trošku teplého olejíčku, ale asi to moc nepomohlo. Jestli se to do rána nezlepší, čeká nás výlet k doktorovi.“

„Tak si s tím zatím nelamte hlavu.“ Usmál se na ni. Byla tak neuvěřitelně svědomitá, že ještě pořád nepřestával děkovat osudu, že mu ji přivál do cesty. Při vzpomínce na sadistickou Švýcarku či tu norskou šmudlu, která pořád tahala Liziny věci, se jenom otřásal

Jirůzou. „Jenom si jděte lehnout, Nanny, však ono to bude v pořádku.“

„Nechtěl byste trochu teplého mléka, abyste líp usnul?“

„Ne, ne, děkuji.“ Ona si však už celé týdny všímala, že ho dlouho do noci trápívá nespavost. Za pár dní to bude rok od Liziny smrti a Nanny nejlíp věděla, jak těžce to snáší. Alespoň že Jane už nekřičí ze spaní. S pláčem se ale té noci probudil malý Alexander. Byly zrovna čtyři a Bernie si konečně šel lehnout, ale bleskově na sebe hodil župan a běžel do dětského pokoje, kde Nanny už chlapečka chovala a zpívala mu, aby ho nějak utišila. „Opravdu je to ouško?“ Nanny jen přikývla. „Mám zavolat, aby se tady zastavil doktor?“

Zavrtěla hlavou. „Radši byste s ním měl rovnou zajet do nemocnice. Bolí ho to tolik, že by další čekání asi nevydržel, chudáček můj malý.“ Políbila dítě na tvářičku a do vlásků a ono se k ní nešťastně tulilo. Bernie k němu přiklekl na koberec. Při pohledu na syna prožíval vždycky směsici štěstí a zoufalství, protože mu tak strašně připomínal Liz.

„Je ti moc zle, co kamaráde?“ Alexe otcův hlas na chviličku utišil,

„No tak pojď k tatínkovi.“ Vzal ho do náruče a přesvědčil se, že

Nanny má pravdu. Alexander jen hořel a na pravé ouško si nedal ani sáhnout. Vážně to vypadalo na jízdu do nemocnice. Dětský lékař mu dal číslo na kolegu, kdyby se snad dětem něco přihodilo. Podal chlapce Nanny do náruče, šel se obléknout a potom vyhledal to číslo v zásuvce. Dr. M. Jonesová. Zavolal do nemocnice a požádal, aby sehnali paní doktorku Jonesovou, ale spojovatelka mu řekla, že paní doktorka má zrovna v nemocnici případ na pohotovosti, takže jí nemusí volat domů.

„A může nás přijmout? Můj syn má veliké bolesti.“ S ouškama míval problémy už dřív, ale vždycky mu zabrala injekce penicilínu.

A samozřejmě láskyplná péče Jane, Nanny a tatínka.

„Zkusím se zeptat.“ Ozvala se skoro vzápětí. „Tak jen přijeďte.“

Vysvětlila mu cestu do nemocnice. Popadl Alexe a šetrně ho upoutal do dětské sedačky v autě. Nanny musela zůstat doma kvůli Jane a starostí byla celá bez sebe, když přibíhala s přikrývkami a s medvídkem, aby trochu utišila ten zoufalý pláč. Radši by s nimi sama jela.

„Nemám z toho vůbec dobrý pocit, pane Fine, že vás takhle pouštím samotného.“ Když byla unavená, byl její skotský přízvukc mnohem silnější. „Ale vy přece dobře víte, že Jane tu nemůže zůstat bez dozoru. Co kdyby se probudila, vyděsila by se k smrti, že tu nikdo není.“ Od toho únosu věděli oba moc dobře, jak se vyleká i maličkos^ ti.

„To je v pořádku, Nanny. My to s Alexem už nějak zvládneme. Za chvilku budeme nazpátek.“ Rychle zamířil k nemocnici, už bylo půl páté pryč. Dorazil tam před pátou, však to z Oakville do Napy byl pořádný kus cesty, a celou tu dobu Alexander proplakal. Bernie ho v čekárně pohotovostní služby

nejdříve posadil na stůl, ale radši si ho pak vzal na klín, aby dítě neoslňovalo stropní světlo. Do místnosti vešla vysoká tmavovláska v džínách a v roláku. Byla mladá a ve výšce ho suverénně dohonila. Nad příjemným úsměvem se jí vlasy černaly až do modra. Trochu jako Indiánka, napadlo ho unaveně, ale oči má modré jako Jane a jako Liz Zaplašil vzpomínku a vysvětlil, že tu čeká na paní doktorku Jonesovou. Tuhle ženu si zařadit neuměl, nejspíš to bude někdo z kartotéky pohotovostní služby.

„To jsem já.“ Měla hluboký a přitom ženský hlas. Napřáhla k němu chladnou a pevnou dlaň, a přesto, že byla tak urostlá a zřejmě profesionálně zdatná, vyzařoval z ní cit a něha. Působila současně ochranitelsky a přitažlivě. Jemně Alexandrovi vyšetřila ouško a celou tu dobu odváděla jeho pozornost od bolesti povídáním. Při tom všem ještě stačila chvílemi sdělovat Berniemu, jak to s děckem vypadá.

„Tohle ouško má pěkně zapálené a to druhé je taky nehezky zarůžovělé.“ Podívala se chlapečkovi na mandle a vyšetřila mu pro jistotu taky bříško. Potom mu dala rovnou injekci penicilínu. Alexander ještě chvíli plakal, ale když mu nafoukla balónek a s Bernieho svolením nabídla lízátko, sklidila veliký úspěch i přes jeho žalostný stav. Zadumaně přihlížel z Bernieho náruče, jak usměvavá paní doktorka píše předpis na antibiotika, aby přece jen něco nezanedbali. Bernie dostal dvě kodeinové tabletky, kdyby chlapečka trápily bolesti, ale pak si povšimla, jak se Alexovi třese bradička. „Ale proč by se měl vlastně takhle trápit i teď?“ Odešla pro lžičku a přinesla v ní rozdrcenou tabletku. Vlasy jí při chůzi vlály přes ramena. Než si dítě uvědomilo, co se to na něj chystá, mělo lék v sobě a ještě se smálo, jaká to byla legrace. Pak se uvelebilo na tatínkově klíně, a než ten stačil podepsat vyplněné formuláře, usnulo i s lízátkem v puse. Bernie se na něj láskyplně usmál, ale pak se obdivně zadíval na lékařku. Její pacienti jí rozhodně lhostejní nebyli.

„Mockrát děkuju.“ Prohrábl chlapečkovi propocenou čupřinu.

„Umíte to s ním báječně.“ Taková věc u něj platila, protože děti byly jeho jediným důvodem k existenci.

„Před hodinou jsem tu měla navlas stejný případ.“ Napadlo ji, že půjde o pozorného tatínka, který ohleduplně neposlal s dítětem ustaranou a unavenou matku, a radši přijel s děckem sám. Bylo docela pěkné setkávat se v praxi s muži, kterým na rodině tolik záleželo.

Ovšem že mu to neřekla. A třeba je jenom rozvedený a nic jiného mu nezbývá. „Vy v Oakvilleu bydlíte?“ Nadiktoval jí jejich letní adresu.

„Kdepak, my jsme z města. Sem jsme přijeli jenom na léto.“ Začala vyplňovat formulář pro pojišťovnu.

„Ale pocházíte z New Yorku, že je to tak?“

„Jak jste to uhodla?“ Tohle ho docela potěšilo.

„No, já jsem také z východu. Boston, víte? Podle přízvuku si vás snadno zařadím někam k nám.“ Ano, i on si teď konečně povšiml, jak mluví ona. „Už jste tady dlouho?“

„Celé čtyři roky.“

„To já tady už studovala medicínu. Ve Stanfordu, no a pak jsem tu už uvízla. Bude to teď čtrnáct let.“ Takže jí je šestatřicet, ale rozhodně vypadala mladší. A vůbec, celé její vystupování se Berniemu moc líbilo. Srdečná, inteligentní a podle těch jiskřících očí by hádal, že má i obstojný smysl pro humor. I ona si ho prohlížela se zájmem. „Žije se tu moc příjemně. Myslím tady v Napě.“ Pak se podívala na

Alexovu sladkou spící tvářičku. „Za den nebo dva mi ho přiveďte do ordinace. Je to v Saint Heleně, to budete mít blíž než sem.“ Do těchhle aseptických neosobních prostor děti moc ráda nezvala, pokud to ovšem nebyl naléhavý případ.

„To člověka uklidní, když máme lékaře tak blízko. U dětí člověk nikdy neví.“

„Kolik jich máte?“ Možná že tady bude klíč k té záhadě, proč vlastně nepřišla matka. Třeba mají deset mrňousů, tak u nich musela zůstat. Ta představa ji pobavila, skutečně měla v péči jednu rodinu s osmi dětmi a moc si na ně potrpěla.

„Mám dvě,“ svěřoval se Bernie. „Tady Alexe a devítiletou Jane.“

Ten člověk sejí vážně líbil, vždyť jak se mu rozzářily oči, když přišla řeč na děti. Jinak měl pohled smutný jako bernardýn. Teď si ale v duchu vynadala. Samozřejmě, byl to velice přitažlivý muž se zajímavým stylem chůze a s plnovousem ale dost! Přísně se okřikla a už mu jenom dala poslední pokyny a on odcházel s Alexem v náručí.

Začala se také chystat k odchodu a pobaveně prohodila k ošetřovatelce. „Budu muset přestat s tím přijímáním pozdních nočních pacientů.

V takovou dobu se mi pak začínají líbit všichni tatínkové bez rozdílu.“ Obě se rozesmály, však to také jako žert myslela. Jinak své malé pacienty i jejich rodiče brala velice vážně. Rozloučila se s personálem a vyběhla ke svému malému austinovi, kterého měla ještě z dob studií.

Střechu nechala dole, a když se řítila po silnici k Saint Heleně, vlasy jí ve větru divoce vlály. Předjela opatrněji jedoucího Bernieho, který na ni zamával. Velice ho zaujala, i když sám nevěděl proč. Když zahnul na odbočku do Oakvilleu, slunce se zrovna vyhouplo nad hory a on se cítil skoro šťastný.

35. kapitola

Za dva dny se tedy s Alexandrem vypravil k paní doktorce Jonesové na kontrolu, tentokrát do její ordinace, kterou našli v prosluněném viktoriánském domku na okraji města. Lékařka se o ordinaci dělila ještě s kolegou a sama bydlela hned v patře nad ní. Na Bernieho opět udělalo dojem její citlivé chování k dítěti a líbila se mu možná ještě víc než poprvé. Přes džíny měla bílý plášť. S dítětem zacházela nesmírně jemně, jako by ani nešlo o profesionální úkon. Když se s nimi potom rozesmála, měla v očích plno něhy.

„Tak ouško je skoro v pořádku.“ Ovšem nezapomněla na varování. „Radši se, kamarádíčku, ještě načas bez koupání obejdi, ano?“

Vjela Alexovi do světlých vlasů a Berniemu to gesto připadalo velice mateřské. Bodlo ho u srdce, ale rychle ten pocit zaplašil.

„Máme se ukázat ještě na další kontrolu?“ Zavrtěla hlavou a jemu to bylo na chvilku skoro líto. Pak měl na sebe ovšem vztek. Jistě, je milá a inteligentní. A co má být? Pokud zase s Alexem něco bude, bude nejspíš bezpečnější poslat sem Nanny. Moc se zlobil, když sám sebe nachytal, jak si okouzleně prohlíží tu modročernou hřívu. A očima tolik připomíná Liz

„Další kontrola už podle mne není nutná. Ale vás teď poprosím o pár údajů pro moji evidenci.“ Mile se usmála a Bernie se zoufale vyhýbal těm povědomým očím a marně se pokoušel o lhostejný výraz.

Přesvědčoval sám sebe, že musí myslet na něco jiného. Ale ty Liziny oči Násilím se soustředil na její otázky.

„Dva roky a dva měsíce.“

„Vážnější zdravotní problémy?“

„Žádné.“

„Očkování?“

„V pořádku.“

„Kdo je vaším dětským lékařem?“ Tohle bylo snazší, při takových úředních otázkách se na ni ani nemusel dívat, tedy pokud nechtěl.

„Další rodinní příslušníci?“ Potěšilo ho, že si pamatovala celé jeho jméno. „„Jste pan Bernard Fine, viďte?“

„Správně. A Alex má sestřičku Jane, devítiletou.“

„Ach ano, vzpomínám si.“ Čekala s připraveným perem. „A dál?“

„To je všechno.“ Na další děti prostě s Liz neměli čas, i když by si je přál. Jenže rakovina přišla příliš brzy.

„A jméno vaší paní?“ V očích se mu mihla hluboká bolest a ji napadlo, že to byl asi opravdu ošklivý

rozvod.

Odmítavě potřásl hlavou. Třebaže na tu otázku čekal, bylo to jako úder do tváře. „No ona není.“ Lékařka se zarazila. Tohle byla podivná formulace a pohled, který a ni ten člověk upíral, byl najednou strašně vzdálený. „Co není?“

„Naživu.“ Řekl to šeptem a ona naráz, pochopila, jak moc mu tou otázkou ublížila. Zaplavil ji soucit. Proti smutku ze smrti ji neobrnila ani její profese.

„Promiňte“ Podívala se na chlapečka. Musí to být pro všechny hrozné, zvlášť pro to děvčátko. Alex byl naštěstí příliš malý, aby se nad tou ztrátou dlouho trápil. Otec však vyhlížel velmi zdrceně. „Nevěděla jsem“

„Samozřejmě. Jak byste mohla.“

„Jak už je to dlouho?“ Asi moc dlouho ne, když jsou Alexovi teprve dva roky. Srdce jí nad tou rodinou usedalo lítostí a cítila, že jí nebezpečně vlhnou oči.

„Loni v červenci.“ Zřejmě to však pro něj bylo příliš bolestivé téma, proto honem zavedla řeč jinam, ale myslet na ně nepřestala, když odešli, musela pořád vzpomínat na toho otce, zlomeného děsivou rodinnou tragédií. Koncem týdne na ně narazila v samoobsluze trochu ji to zaskočilo. Alex seděl jako obvykle ve sporťáčku a tentokrát s nimi byla i Jane. Holčička něco brebentila a Alex ukazoval na regály a křičel: „Žvejku, táto, žvejku!“ Málem by do nich vrazila.

Potěšeně zaznamenala, že zdaleka neodpovídají jejím představám o žalem zdrcené rodině, naopak vypadali docela spokojeně.

„Dobrý den, tak jakpak se má ten můj kamarád?“ Pohladila dítě po hlavičce, zatímco ji Bernie srdečně zdravil.

„O moc líp. Antibiotika rozhodně zabrala.“

„Bere je ještě pořád, že?“ Už si nevzpomínala, na jak dlouho mu je předepsala, ale otec by tohle měl vědět.

„To sice ano, ale už je zase ve své kůži.“ Vypadal úplně normálně a z kraťasů mu vykukovaly na mužského docela pěkné nohy. Nechtěla ho moc okukovat, ale neodolala, protože to byl vážně velice přitažlivý muž. On si ji ostatně prohlížel stejně pozorně. Měla zase ty svoje džíny, tričko a sandály a čerstvě umyté vlasy se jí jen třpytily. Lékařský plášť ovšem neměla, a tak Jane neměla ani ponětí, o koho se může jednat. Bernie je představil a Jane k ženě napřáhla ruku tak opatrně, jako by se bála, že se spálí. Měřila si jí nesmírně podezřívavě, ale zmínila se o ní až v autě.

„KDO to byl, tati?“

„Paní doktorka, která tuhle v noci vyšetřovala Alexe.“ Tvářil se jakoby nic, ale připadal si, jako když ho v pěti letech vyslýchala matka. Tahle podobnost ho málem rozesmála, matka se vážně ptávala přesně stejným tónem.

„A proč jsi s ním šel zrovna k ní?“ Velice přesně pochopil, co Jane myslí, a nevycházel z úžasu, proč dítě k té ženě cítí takový odpor.

Copak může dítě takhle absurdně žárlit?

„Číslo na ni mi dal náš pan doktor Wallaby, kdybyste vy děti potřebovaly pomoc, jako tuhle Alex. Byl jsem moc rád, že ho ošetřila a i v noci byla na něj moc hodná. Navíc tam čekala i na jiné pacienty, takže to bude asi pořádně obětavá paní doktorka, nemyslíš?“ Vzpomněl si, že vystudovala ve Stanfordu.

Jane jenom něco zabručela a tím to prozatím padlo, jenže když lékařku za pár týdnů potkali nanovo, ignorovala ji a odmítla třeba, i jen pozdravit. Bernie jí potom v autě rozzlobeně vynadal. „Předvedla ses tedy jako pěkná nezpůsoba! Že se nestydíš, Jane!“

„A to se mám zbláznit? Co na ní vůbec máš?“

„Je to paní doktorka a jednou ji můžeš potřebovat. A navíc ti ale vůbec nic neudělala, tak co to, prosím tebe, vyvádíš? Hanbou jsem se mohl propadnout!“ Zaplaťpámbu, že si na ni Alex tolik potrpěl, a když ji v obchodě zahlédl, s radostným pokřikem ji zdálky zdravil.

Pamatoval si ji velice dobře. I ona se s ním bouřlivě přivítala a z kapsy vykouzlila lízátko. Byla to pro

něj doktorka Meg. Jane svoje lízátko odmítla, ale Megan to velkoryse přehlédla.

„Chovej se k ní slušně, rozumíš, kočičko?“ Byla teď pořád hrozně přecitlivělá. Neměl zdání, jestli je to blížící se pubertou nebo steskem po Liz. Nanny byla přesvědčená, že to bude obojím, a Bernie by přísahal, že má pravdu. Ostatně ten symbol bezpečí v podobě Nanny

Pippinové uznával pokaždé bez výhrad.

S Megan se pak náhodou sešel znovu na večírku na konci srpna, na který se nechal umlouvat hodně dlouho. Už tři roky vlastně nikde pořádně nebyl, rozhodně ne od té doby, co Liz

onemocněla, a od její smrti už vůbec ne. Ovšem ten agent, který mu dohodil pronájem jejich domku, naléhal tak vytrvale, že ten piknik bez Bernieho nebude ono, p až nakonec podlehl, protože mu bylo trapné pořád se vymlouvat.

Jenže si tam připadal jako nový žáček poprvé ve škole mezi neznámými dětmi, a kromě toho, že tu neznal živou duši, tak si ještě připadal nevhodně oblečený, protože všichni měli kraťasy nebo džíny a tričko, zatímco on přišel v bílých kalhotách a světle modré košili. To by se ovšem hodilo líp někam na Capri nebo Beverly Hills než do údolí

Napa, a proto, když mu hostitel nalil pivo a zajímal se, na jakou trachtaci se to od nich vypraví, viditelně zrozpačitěl.

„Ale to už bude zřejmě příznak profesionální deformace, dělám už léta do oděvů.“ Hostitel si ho potom vzal stranou a zeptal se, jestli si nechce ten domek ještě pronajmout na dalších pár měsíců. Majitelé zůstanou ještě nějakou dobu ve Francii a on jim jako nájemce vyhovuje. „Vlastně proč ne, Franku“ Franka to viditelně potěšilo a navrhl, aby si smlouvu vždycky na konci měsíce o další čtyři týdny prodlužoval. Nadšeně horoval o podzimních krásách tohoto údolí, však jen co se zbarví listí, uvidíš!

„Ale ono to ujde i v zimě. Určitě vám bude vyhovovat, že můžete vypadnout z města, kdy se vám jen bude chtít, a to nájemné taky není nijak hrozné. Ani na vlastním večírku v sobě nezapřel obchodníka, ale

Bernie teď přemýšlel, jak se nenápadně vytratit domů.

„Ale ano, věřím, že to bude báječné.“

„Že by vám Frank zrovna prodal nějaké vinice?“ ozval se vedle něj rozesmátý a stříbrně zvonivý hlas a Bernie se otočil. Zahlédl houštinu jiskřících černých vlasů a modré oči, které ho tolik vyváděly z míry.

Megan Jonesové to dneska velice slušelo. Všiml si, jak pěkně je opálená, modré oči ostře kontrastovaly s její tmavou pletí. V bílé selské sukni, v bílých sandálech a rudé cikánské haleně byla krásná tak, až mu to skoro nedělalo dobře. Snáz by se mu o ní přemýšlelo, kdyby si ji mohl představovat jenom v džínách a v doktorském plášti.

Takhle však byla přitažlivá až příliš. Snažil se dívat se jí jenom do očí, ale pohled mu nechtěně pořád klouzal na ta hladká obnažená ramena.

Očima Liz sice připomínala, ale ty její byly odvážnější, zralejší a moudřejší. Vůbec byla celá naprosto jiná než Liz. Ta její účast s bolestmi každého člověka, kterého kdy poznala, ji činila starší, ostatně ve své profesi ji uplatnila jistě v plné míře. S překvapením si uvědomil, že od ní nemůže odtrhnout oči. „Ale to nic, Frank mi jenom prodlužoval mou nájemní smlouvu,“ vysvětlil jí a ona si všimla, že se usmívá jenom ústy, oči zůstávaly pořád vážné. Z jejich mírného a posmutnělého výrazu bylo zřejmé, že si Bernie od lidí udržuje záměrný odstup.

Jeho žal byl ještě příliš čerstvý, než aby se s ním mohl a chtěl kdekomu svěřovat. Znovu si vzpomněla na jeho děti.

„Vy byste se tu chtěl usadit natrvalo?“ Pomalu upíjela bílé víno s místních vinic.

„Asi jenom na víkendy. Děti jsou tu moc šťastné. A Frank mi přísahal, že podzim tu bývá kouzelný.“ „A má pravdu. To mě tu taky vlastně drží. Široko daleko jediné místo, kde podzim za něco stojí. Listí se barví stejně nádherně jako u nás na východě, celé údolí zrudne a zezlátne. Je to úžasný pohled.“ Zkoušel myslet jenom na to, co mu povídá, ale dokázal vnímat jenom ta holá ramena a modré oči

ponořené hluboko do jeho vlastních, jako by mu chtěly prozradit něco důležitého. Tohle ho na ní zaujalo hned při prvním setkání.

„A cože jste se rozhodla usadit tady?“

Nerozhodně se ošila. Když se natahoval pro další pivo, silou se snažil nevnímat kouzlo její dokonalé, bronzově snědé pleti. Byla tak přitažlivá, až dostal strach. „Ani vám nepovím. Asi bych nedokázala v Bostonu vést usedlý život a nikdy nevybočit z konvencí.“ V očích jí tančily nezbedné plamínky, jejichž existenci vytušil už dávno. A ten smích! Ach bože!

„Že by byl Boston tak maloměšťácký? Ale proč ne, může být, a třeba i pořádně.“ Při tomhle nezávazném tlachání mu to slušelo natolik, že se odhodlala vytáhnout z něj něco osobního. Něco už stejně věděla.

„A co vy, proč jste nezůstal v New Yorku?“

„To už je osud. Pracoval jsem pro obchodní dům a byl jsem pověřený otevřením nové pobočky tady v San Franciscu.“ Teď už by se tomu dokázal i usmát, ale oči se mu zamžily při vzpomínce na Liz a na důvod, proč tu vlastně nakonec zůstal protože Liz umírala.

„No a nějak jsem se odtud ještě nedostal.“ Podíval se jí do očí a ona pochopila.

„Takže tu chcete zůstat dál?“

Potřásl hlavou. „Nejspíš se co nevidět do New Yorku přece jenom vrátím. Někdy během příštího roku.“ Asi ji to moc nepotěšilo a on se proti své vůli cítil polichocený. Nakonec byl rád, že na ten večírek přišel.

„A co děti, jak ty se těší na stěhování?“

„Nemám zdání.“ Ale náhle zvážněl. „Možná že Jane to bude špatně snášet, bydlí tu od narození a bude si muset zvykat na novou školu a nové kamarády.“

„Však ona to zvládne.“ Ale nepřestávala na něj upírat pátravý pohled, rozhodně by chtěla vědět víc. Tenhle člověk zákonitě musel v lidech budit zvědavost. Rozhodně musel mít zajímavé plány. Takových mužů ještě moc nepotkala byl citlivý, silný i mužný, a přesto si nepouštěl lidi k tělu. Nakonec přece znala i důvod. Moc ráda by se mu dostala pod kůži a upřímně si s ním popovídala, jenže nevěděla jak do toho. „Mimochodem, pro který obchod děláte?“

„Pro Wolffa,“ prohodil ležérně, jako by šlo o nějaký pouliční stánek, a ona vyprskla smíchy. Teď už chápala, proč je tak vystrojený.

Zřejmě instinktivní vliv jeho každodenního styku se špičkovou módou. Přesto mu to nijak neubíralo na mužnosti, které se tolik obdivovala. Spoustu toho na něm obdivovala.

„Ale to je přece úžasný obchod! Sama tam čas od času zajdu, třeba jenom proto, že si tam všechno pořádně prohlédnu. Tady nahoře moc podobných příležitostí nemáme.“

„Toho jsem si v létě taky všiml.“ Toto téma ho zajímalo. Tajnůstkářsky jí prozradil: „Vždycky jsem si přál otevřít obchod na podobném místě. Takový menší provinční obchůdek, kde by se našlo všechno od jezdeckých bot po veškerou konfekci, ale opravdu jen prvotřídní zboží. Lidi nemají čas trmácet se odtud stovky mil kvůli pořádnému oblečení. Velký obchod by se tu nejspíš neuživil, ale něco menšího a přitom luxusního, to by mohlo být pořádné lákadlo. Co byste tomu říkala?“ Hořel nadšením a ona cítila stejné vzrušení. Byl to bezvadný nápad. „Trval bych ovšem na kvalitě, a proto i na menších sériích,“ rozvíjel svoje představy dál. „Možná by na to nebyl špatný některý z těch viktoriánských domků. To by byl vážně netradiční obchod.“

Začínalo se mu to zamlouvat čím dál tím víc. Ale pak jenom mávl rukou. „Vzdušné zámky. Jak jednou člověk dělá v obchodě, nedokáže myslet na nic jiného.“

Pobaveně ho pozorovala. Když se takhle rozhorlil, oči mu doslova zářily.

„No a co vám brání pustit se do toho? Když nepočítám pár ušmudlaných krámečků s prázdnými regály, tak tu není absolutně žádná možnost nákupu. A lidi se tady doslova topí v penězích, zvlášť v létě, ale vlastně díky těm vinicím jsou všichni v balíku dvanáct měsíců do roka.“

Zamyšleně přimhouřil oči, ale pak jenom zavrtěl hlavou. Už o tom uvažoval, ale nic z toho nebylo. „Nevím, kde bych na to sebral čas.

A navíc se stejně budu brzy stěhovat. Jenže snít o tom je moc pěkné.“

Už dlouho o ničem nesnil. Ani o nikom. Však ona to dobře vycítila.

Ale povídalo se s ním velice příjemně a ten nápad jí vůbec nepřipadal špatný. A on sám byl taky prima. Srdečný, mužný a přitom zdrženlivý. Takhle citlivé jsou jen skutečné osobnosti a to ji na něm přitahovalo.

Povšiml si, že i tady má u pasu bzučák. Řeči o obchodě mu najednou připadaly víc než přízemní, nemohl tušit, j.ak moc ji to zajímá. „Mám noční pohotovost čtyřikrát týdně a šestkrát týdně mám v ordinaci denní. Pokud zrovna na někoho únavou nezívám, tak jsem pořád v akci.“ Tohle mu velice imponovalo. Tu svoji nelehkou profesi zřejmě brala velice zodpovědně, proč by jinak přišla s vysílačkou i na večírek! A navíc si dobře všiml, že druhou sklenku vína už odmítla. „Tady je málo všeho, doktorů i obchodů,“ omlouvala se vesele. „S kolegou jsme jediní pediatři v okruhu dvaceti mil. Ono se to třeba nezdá, ale někdy vážně nevíme, kam dřív skočit. Když jste za mnou byli v nemocnici, tak to už byl tu noc v pořadí třetí zánět středního ucha. Za jedním děckem jsem jela a s druhým případem jste se těsně minuli. Rozhodně by tenhle způsob života rodinnému soužití moc dobroty nenadělal.“ Ale nevypadala zrovna nešťastně, vypadala sama se sebou i se svojí milovanou prací docela spokojená. Když o ní mluvila, oči jí svítily nadšením. Uznale si vzpomněl, jak úžasně to uměla s malým Alexandrem.

„A co vás k té medicíně přivedlo?“ Propadla něčemu,co jeho osobně příliš nelákalo. Od dětství věděl, že nebude pokračovat v otcově kariéře.

„Můj tatínek je taky doktor,“ vysvětlila. „Gynekolog, ale tohle mne nikdy nezlákalo. Bráška je psychiatr. Ovšem pediatrie mi připadala jako to jediné pravé. Všichni zřejmě máme medicínu v genech, maminka to dokonce za války chtěla dotáhnout na zdravotní sestru, ale pak skončila jenom jako dobrovolnice u Červeného kříže.“ Neřekla mu, že také všichni studovali na Harvardu. Ostatně to nevykládala nikomu. Z Radcliffu přešla na medicínu do Stanfordu a skončila jako druhá nejlepší v ročníku, na čemž teď ale ani za mák nezáleželo.

Měla práce nad hlavu, záněty středního ucha, očkování, průdušky a zlomeniny, tohle všechno trápilo její milovanou drobotinu.

„Já mám taky tátu doktora.“ Měl radost, že mají něco společného.

„Ušní, nosní, krční. Ale mne to nikdy nenadchlo. Původně jsem vlastně chtěl přednášet literaturu někde na přípravce v Nové Anglii.“

Teď mu ten sen připadal pošetilý, jeho vášeň pro ruskou literaturu vyvanula už před mnoha lety. Skoro to bylo k smíchu. „Říkávám si, že nebýt Wolffa, tak jsem se dávno někde zaživa zahrabal. Učit v nějakém tom městečku, kde lišky dávají dobrou noc, no pěkně děkuju. Ještě že mně nikde nechtěli. Jinak by ze mne touhle dobou musel být už nevyléčitelný alkoholik.“ Smáli se té představě společně.

„Anebo bych se už dávno pověsil. Pořád je zábavnější prodávat boty, kožichy a veky, než se dobrovolně pohřbít v nějaké maloměšťácké díře.“

Popis jeho pracovní náplně u Wolffa ji bavil. „Takže takhle vy k tomu přistupujete?“

„Víceméně ano.“ Pocítil kamarádské spojenectví.

Ještě chvilku nezávazně probírali obchod a všechno, co to obnáší, když se z jejího bzučáku ozval signál. S omluvou odběhla k telefonu.

Vrátila se se zprávou, že ji čekají v nemocnici.

„Snad to nebude nic moc vážného,“ staral se Bernie, ale ona na takové případy byla zvyklá. Nakonec to jediné dávalo jejímu životu smysl.

„Rozbitá hlava, nic víc, ale přesto chci pro jistotu toho kloučka vyšetřit.“ Opatrná, pečlivá a podle všeho odborně na výši. „Bylo to milé setkání, Bernarde.“ Stiskla mu ruku chladnou pevnou dlaní, a jak se k němu naklonila, ovanula ho vůně jejího parfému. Byl nevtíravý a vzrušující stejně jako ona. „Zastavte se někdy za mnou v obchodě. Vlastnoručně vám prodám nějaké ty briošky, abych vám dokázal, jak v tom umím chodit.“

„I tak si ale myslím, že byste měl v Napě otevřít obchod svých snů!“

„To by vážně bylo moc fajn.“ Jenomže on dobře věděl, že je to opravdu pouhý sen. Svůj pobyt v Kalifornii už může počítat málem na dny. Naposled mu pohlédla do očí a nerada odcházela, ještě jednou poděkovala hostiteli a zmizela. Slyšel venku startovat auto a pak se kolem oken mihly její rozevláté vlasy. Vypravil se domů hlavu plnou

Megan. Moc by se s ní chtěl znovu setkat. Pořád se ještě sám sobě divil, jak se mu někdo může takhle líbit, jak moc jí to v té cikánské haleně s obnaženými rameny slušelo.

36. kapitola

Asi za měsíc v sobotu už od rána lilo jako z konve. Bernie obíhal v Saint Heleně nákupy, kterými ho pověřila Nanny, a zrovna vycházel ze železářství, když doslova vrazil do Megan. Měla na sobě dlouhý žlutý pršiplášť, červené gumové sandály a na tmavých vlasech červený šátek. V náručí držela hromadu balíčků. Hrozně se vylekala, ale potom ho srdečně pozdravila. Od jejich setkání na večírku jí prostě vyšel z hlavy. Teď ji ta náhoda potěšila.

„Nazdárek! Jak se pořád máte?“ Oči jí zářily jako modré drahokamy a on si uvědomil, že je radost se na ni dívat.

„Pořád stejně práce, však to znáte. Ale ujde to. A vy?“

„Dřu se jako kůň.“ Nevypadala ale, že by ji to moc trápilo. „Děti jsou v pořádku?“ Tuhle otázku sice kladla každému, ovšem v tomto případě nešlo o profesionální dotaz.

„Těm se vede báječně.“ Trochu si vedle ní připadal taky jako děcko, ale nebyl to zas tak nepříjemný pocit.

Bernie měl sice na sobě starý tvídový klobouk a přes džíny pršiplášť, ale proudy deště byly stejně pořádně nepříjemné. Popadl ji za paži. „Dáte se pozvat někam na kávu, nebo máte zase naspěch?“ Vzpomněl si totiž na bzučák a případ s rozbitou hlavou, ke kterému spěchala z večírku.

„Dneska mám volno. Sedla bych si někam moc ráda.“ Rozběhla se ke kavárně kousek níž v ulici a on se pustil za ní. Pokaždé měl radost, když ji uviděl, a pokaždé se na sebe tolik zlobil, že se jí dá tolik vzrušovat. Nepřipadalo mu to správné. Nikdo neměl právo ho vzrušovat a on neměl právo nechat se vzrušit. Chvilku se dohadovali, než si vybrali místo a konečně se usadili. Megan si objednala horkou čokoládu a on kapucína. Potom měl čas si ji v klidu prohlédnout.

Pořád znovu žasl, jak je krásná i bez nalíčení a šperků. Na první pohled možná vypadala nenápadně, ale člověk si postupně začal uvědomovat, že v ní dříme netušená krása, že má nádherné oči a pleť hedvábnou a čistou. Tyhle střípky se pomalu skládaly v úchvatný celek, který ovšem na člověka nezaútočil naráz, jen pozvolna v něm svítalo vědomí přítomnosti skutečné krásy. „Na co se to tak díváte?“

Pod tím jeho upřeným pohledem si začínala myslet, že vypadá prostě příšerně, jenže on docela rozjařeně pohodil hlavou.

„Jenom si vás prohlížím, protože vám to dneska hrozně sluší.“

Myslel to vážně a ona se přiměla k úsměvu, i když jí ta poklona vehnala krev do tváří.

„Tak to musíte být buď slepý, nebo opilý. Už ve školce jsem bývala nejdelší holka ze třídy. Bráška se mi smál, že mám nohy jako sloupy veřejného osvětlení a zuby jako klávesy.“ A vlasy jako hedvábí a oči jako modré drahokamy a Bernie jen s vypětím vůle zahnal hříšné představy a zkusil trochu civilnější tón.

„Tohle asi říkávají všichni bratři, ne? Já jsem jedináček, nemohu mluvit z vlastní zkušenosti, ale myslím si, že jejich hlavním životním posláním je mučit od rána do večera své sestřičky.“ Tahle charakteristika v ní vyvolala vzpomínky. „Ten můj v tom byl tedy velmistr. Ale i tak ho mám moc ráda. Už má šest dětí,“ doložila maličko zamyšleně. Bernie nedokázal zakrýt úsměv. Takže další katolička. Jeho matka aby se zbláznila. Rozhodně tu nesedí s žádnou dcerou paní Rosenthalové, s-tou modelkou od Ohrbacha. Na druhou stranu je to však lékařka. To by ji v matčiných očích mohlo

zase rehabilitovat a otec by byl teprve rád. Pokud by tedy na tom záleželo.

Jenže pak si uvědomil, že tady jde jenom o posezení v kavárně, kam je navíc zahnal déšť. „Váš bratr je katolík?“ Irští katolíci. Tím by se mohla vysvětlit ta její černá hříva. Megan však vesele zavrtěla hlavou.

„Kdepak, je u episkopaliánů, ale prostě má rád děti. Jeho manželka jich plánuje dvanáct.“ Znělo to trošku závistivě a Bernie s ní ten pocit sdílel.

„Vždycky jsem tvrdil, že početná rodina musí být strašně prima.“

Donesli jim šálky, ten její s čepicí šlehačky a jemu kávu s mlékem. Upil a přitom nepřestával dumat, co je to vlastně za člověka, jak žije, jestli má taky svoje vlastní děti. Neví o ní vůbec nic. „Vy nejste vdaná, viďte, Megan?“ Sice to tušil, ale chtěl se ujistit.

„S tím osmnáctihodinovým pracovním dnem a s tou věčnou noční pohotovostí mi na to prostě nezbývá čas.“ Jistě svoji práci milovala, ale všechno se tím zdůvodnit přece jenom nedá. Potom si však stejně jako kdysi Liz uvědomila, že před tímto mužem nemá cenu něco skrývat, a odhodlala se k přiznání.

„Už je to strašně dávno, co jsem byla zasnoubená. Byl to takový lékař.“ Jako by mu tou upřímností zasadila ránu do obličeje. „Po studiích musel do Vietnamu, a tam ho zabili, zrovna když jsem nastoupila na fakultě na stáž.“

„To ale pro vás muselo být něco hrozného!“ Soucítil s ní opravdu hluboce, líp než kdo jiný si uměl představit to peklo, kterým musela projít. Už to bylo přece jen dlouho, a přestože na Marka stále ještě nezapomínala, její bolest už nebyla tak živá, jako ta Bernieho, vždyť

Liz umřela teprve před rokem. Ale mohla ho pochopit a on v ní najednou začal vidět spřízněnou duši.

„Hrozné to tedy opravdu bylo. Byli jsme zasnoubeni celé čtyři roky a čekali jsme jenom na to, až dostuduju. Už v Harvardu studoval, když jsem tam přišla do prváku.“ Na chvilku odvrátila oči. „Mírně řečeno, byla to rána. Chtěla jsem dokonce odložit svůj nástup na stáž, ale rodiče mi to naštěstí vymluvili. Taky jsem uvažovala, že nechám medicíny nebo že se zašiju někde ve výzkumáku. Pořádně mi to nabouralo život, to ano, ale na stáži jsem se zase postavila na nohy.

Nakonec jsem skončila tady.“ Její úsměv byl důkazem, že člověk může přežít i tu největší ztrátu. „Těžko uvěřit, že už to bude deset let.

Potom jsem už nikdy neměla na nikoho pořádně čas.“ Trochu se začervenala, ale pak vzdorně pohodila hlavou. „Samozřejmě to neznamená, že jsem občas nějakou tu známost neměla, ale nikdy z toho nebylo nic vážného. Je to vlastně divné.“ Teď jí to samotnou překvapilo. Deset let - a jí to připadalo, jako by z Bostonu odjeli teprve včera. Do Stanfordu šla kvůli němu a zůstane tu i potom, protože tak mu svým způsobem byla nejblíž. Teď už by se do Bostonu ani nedokázala vrátit. „Někdy mi je pochopitelně trochu líto, že jsem se nevdala a že nemám houf dětí. Teď už je na něco takového skoro pozdě, tak si to vynahrazuju svými malými pacienty. Potřebují tolik péče a mazlení!“ Bernie ale tomu jejímu úsměvu moc nevěřil, i když ji obdivoval.

„To přece není totéž!“ oponoval mírně. Vážně to byla zajímavá žena!

„To sice máte pravdu, ale svým způsobem to přesto může přinášet uspokojení. Ten pravý prostě nepřišel, ono jen málo mužů snese manželku, která dělá nějakou kariéru. Takže nemá cenu brečet, že něco nevyšlo. Člověk musí žít, jak se dá.“ Mluvila mu z duše, vždyť sám to teď zažíval na vlastní kůži, když zkoušel existovat bez Liz, ale někdy to bylo tak zpropadeně těžké! Konečně se má ale komu svěřit, protože ona to jistě pochopí.

„Vím, jak to myslíte moje Liz moje žena myslím, že už nikdo nebude takový, jako byla ona.“ Vůbec o tom nepochyboval a jí pro něj srdce krvácelo.

„V tom máte nejspíš pravdu. Ale kdybyste chtěl, mohl by to být někdo úplně jiný.“

Zavrtěl hlavou. Jí to svěřit může. „Když já ale nechci.“ Ještě to nikomu nepřiznal a moc se mu tím ulevilo.

„Taky jsem ten pocit zažila, ale ono časem všechno přebolí.“

„Tak proč jste se tedy nevdala?“ Byla to sice od něj surovost, ale ona se nad tím velice vážně zamyslela.

„Prostě jsem nechtěla. Pořád jsem věřila, že se hodím jedině k němu. S nikým jiným jsem už ten pocit nezažila.“ Tohle ještě nikomu neřekla, rodičům už vůbec ne. „Pořád jsem hledala jeho a možná že by se mi dobře žilo i s někým úplně odlišným, jestli ne dokonce líp.

Třeba by ten .Pravý’ ani nemusel být pediatr, který chce pracovat zrovna na venkově. Mohla jsem být šťastná třeba i s právníkem nebo s truhlářem či s učitelem, a sama jsem už mohla mít šest dětí.“ Bernie ji zkoušel jemně utěšit.

„Přece ještě nemůže být pozdě!“

Cítila, jak z ní během tohoto rozhovoru padá letitá tíha, a byla šťastná. „Teď už jsem si příliš přivykla tomuto způsobu života. Stará panna do morku kostí, s tím se nedá nic dělat.“

„A jste na to jaksepatří pyšná, viďte?“ popichoval ji, ale samozřejmě tomu nevěřil. „Moc jste mi pomohla. Známí mi pořád nechtějí dát pokoj, prý proč jsem v jednom kuse zalezlý doma, ale já prostě ještě na nějaké zábavy nejsem dost zralý.“

Trochu se jí tím omlouval, že cosi chce i nechce současně, že při pohledu na ni sám sobě nerozumí, když v něm ožívají ty staré vzpomínky. Sám v sobě se vůbec nevyznal.

„Jen si nenechte nikým diktovat, Bernarde. Sám to poznáte, až bude čas. A bude to snadnější i pro děti, však víte,‘jak to myslím. Jak je to vlastně dlouho?“ Teď už ho tahle otázka tolik nebolela. „Něco přes rok.“

„Tak máte ještě hromadu času.“

Pátravě se na ni podíval. „A co pak? Co přijde potom, když člověk nemůže prožít znovu to samé?“ „Zamilujete se do někoho jiného.“ Vzala ho konejšivě za ruku. Už dlouho nepotkal tak vnímavou a citlivou ženu. „Na to máte právo.“

„A vy jste snad to právo neměla?“

„Třeba jsem jenom nechtěla nebo jsem neměla dost odvahy znovu hledat.“ Chvilku si ještě povídali jen tak o Bostonu, New

Yorku, o domě, který si tady pronajal, o jejím kolegovi, s nímž se dělila o praxi. Bavil ji historkami o Nanny Pippinové a moc se jim spolu nasmáli. Bylo to nesmírně příjemné odpoledne a Bernie litoval, když se zvedla k odchodu. Večer šla s někým na večeři a jeho by moc zajímalo s kým, a pokud s mužem, jestli jde o přítele nebo milence.

Díval se, jak odjíždí v dešti, a připomněl si, jak se přiznala: „Třeba

Ľ’: jsem jenom neměla dost odvahy znovu hledat.“ Nebude on jednou i taky takový? Radši se honem rozjel domů, kde na něj čekala Nanny s jeho dětmi.

37. kapitola

Bernie byl zrovna zabraný do práce, když mu přišla sekretářka oznámit, že má návštěvu. Nějakou dámu.

„Dámu?“ Zaboha si nemohl vzpomenout, o koho by mohlo jít.

„Co je to zač?“

„Ještě tu za vámi nebyla.“ Sekretářka byla stejně vyjevená jako on.

Ženské návštěvy obyčejně nemíval, nanejvýš někoho od tisku nebo kolegyně z New Yorku od Paula Bermana či zástupkyně ženských spolků, které si přišly domluvit módní přehlídku. Ve všech případech se však ohlásily předem. Teď však nečekal nikoho. Sekretářka si dobře všimla, jak je ta žena přitažlivá, ale zařadit ji nedokázala. Rozhodně ničím nepřipomínala jednatelku Mládežnické ligy, která se už deset let neobjevila jinak než s odbarvenými prameny vlasů, zlatými náušnicemi a střevíci s přezkou ze zlatého řetízku, nepatřila ani mezi ty matróny z dobročinných organizací, chyběl jí i dravčí vzhled redaktorů či nákupčích z New Yorku. Vyhlížela velice upraveně a přitom osobitě, ačkoliv žádný módní výkřik na sobě neměla, pouze modrý kostým s béžovou hedvábnou

halenkou, perlové náušnice a modré střevíčky s podpatkem. Přestože byla skoro stejně vysoká jako šéf, sekretářka musela uznat, že má moc pěkné nohy.

Bernie chvíli bezmocně zíral na sekretářku, celý popletený z toho, že mu návštěvu nemůže pořádně ohlásit. „Copak jste sejí ani nezeptala, co vlastně chce?“ Jinak docela schopná dívka byla tentokrát naprosto vyvedená z míry.

„Řekla jenom, že si přišla koupit veku já ji upozornila, že musí jít do vhodného oddělení, tady že jsou kanceláře vedení, ale trvala na tom, že prý“ Bernie se rozesmál a sám běžel otevřít. A tady v předpokoji skutečně seděla Megan Jonesová, byla velice elegantní a ničím nepřipomínala svoji profesi. Kdeže zůstaly džíny a bílý plášť! Vítal ji už ode dveří a ona se na něj uličnicky usmála. „Strašně jste moji sekretářku vyděsila,“ zavyčítal jí rozjařeně. Co vás sem přivádí? Aha, už vím jdete si nakoupit bagetky.“ Sekretářka se taktně vytratila zadními dveřmi a on pozval Megan dál do kanceláře. Zvědavě se tam rozhlížela. Všechno kolem svědčilo o tom, že je úspěšný a schopný obchodník, a to jí velice imponovalo. Zabořila se do obrovského koženého křesla a on se posadil na roh stolu. Měl z její návštěvy nelíčenou radost. „Tak co tady děláte, paní doktorko?

Kromě nakupování vek a bagetek, pochopitelně.“

„Kamarádka z medicíny. Nedostudovala, protože se brzo vdala a pořídila si děti. Tenkrát mne to šokovalo, ale teď už to vidím trochu jinak. No a právě má své páté mrně, tak jsem slíbila, že jí ho přijedu pochválit. A taky bych si ráda koupila něco na sebe, chystám se na svátky domů a maminka by omdlela, kdybych se objevila ve svém obvyklém zdejším úboru. Pořád si musím znova připomínat, že lidé v Bostonu berou spoustu věcí jinak.“ Plaše se pousmála. „Musím taky o sebe začít trochu pečovat. Do půlky týdne se sice zase pokorně vrátím k džínám, ale tentokrát jsem si dala záležet.“ Ukázala na svůj modrý kostýmek. „Dneska mám generálku. Jak to vlastně vypadá?“ Na chviličku znejistěla, a jeho to úplně dojalo, vždyť jinak byla tak soběstačná a sebevědomá! „Jste nesmírně elegantní, a navíc krásná žena, víte?“

„Bez svých džin si připadám jako nahá.“

„A bez svého bílého pláště, co? Stejně si vás neumím jinak než v plášti nebo v pršáku vybavit.“ Pobaveně s ním souhlasila, protože sama sebe brala podobně. Ona si zase pořád připomínala jeho modrou rozhalenku a bílé kalhoty, které měl na tom večírku. Tenkrát mu to moc slušelo, ale teď v obleku ostatně také. Působil v něm ovšem velice přísným dojmem, na ni však ne, vždyť ho znala. „Mohu vás provést po obchodě?“ Podle těch stohů papírů na jeho stole však správně usoudila, že je zavalený prací, proto ho odmítla vytrhovat.

Bylo příjemné vidět ho alespoň na chvilku.

„Díky, tohle zvládnu sama. Jen jsem se s vámi chtěla pozdravit.“

„Udělala jste mi vážně radost.“ Ale zas tak lehce ji propustit nemínil. „Kdy se máte objevit u té své kamarádky s miminkem?“

„Domluvily jsme se kolem čtvrté, pokud do té doby stihnu všechny nákupy.“

„A nezašla byste si potom se mnou na skleničku?“ zeptal se s nadějí. Občas si vedle ní připadal jako malý kluk. Toužil být jejím přítelem nebo něčím víc a přece to nechtěl. Předstíral sám sobě, že netuší, co víc by mu mohla nabídnout než jenom přátelství. Ale zatím si s tím nemusel lámat hlavu, jejich kamarádský vztah jim zřejmě vyhovoval oběma a asi i ona nic jiného nechtěla. Ale to pozvání ji potěšilo.

„Moc ráda. V Napě musím být až v jedenáct, zatím to za mne táhne

Patrick.“

„To hned nastupujete na noční pohotovost?“ Bernie se doopravdy zhrozil, „a kdy vlastně spíte?“ „Když se to tak vezme, tak skoro nikdy. Dneska jsem na nohou od pěti hodin ráno, musela jsem k miminku se záškrtem. Na to si člověk časem zvykne.“

Ohromeně zasténal. „To já bych tedy nemohl. Taky proto dělám tady a neskončil jsem jako doktor, ať si to maminka přála sebevíc.

Jestlipak víte, že vy jste ztělesněný sen každé židovské matky? Kdybych měl takovou sestru, štěstí

mé matky by se vymklo lidským představám.“

Smála se mu. „No vidíte, a mne moje maminka prosila doslova na kolenou, abych na medicínu nechodila. Pořád do mne vtloukala, ať jsem ošetřovatelka nebo učitelka a třeba i sekretářka. Prostě ať si vyberu nějakou takovou příjemnou práci, při které se můžu dobře seznámit a vdát se.“ Bernie však tenhle lehkovážný popis dobře prokoukl. „O co, že je na vás jaksepatří pyšná?“ Megan se zatvářila skromně. „No, někdy snad ano. Ještě že má díky mému bratrovi dost vnoučat, jinak bych z ní někdy musela zešílet.“ Mrkla na hodinky a honem se loučila. „Už musím běžet. Kde se tedy večer sejdeme?“

„V JÉtoille třeba v šest?“

Vyhrkl to bez rozmýšlení a potom dumal, jestli vybral dobře. Když nepočítal matku, tak tam od Liziny smrti ještě s žádnou ženou nevkročil. Ale co. Prostředí tam bylo velice příjemné a ona si trochu pozornosti zaslouží. Neodolatelně ho lákala. Dávno si uvědomil, že to není žádné obyčejné děvče. Byla to chytrá holka, báječná přítelkyně a vynikající lékařka.

„Tak platí.“ Zbytek dne mu po jejím odchodu připadal velice úsměvný. Z kanceláře odešel už v půl šesté, aby byl dochvilný. Celý rozjařený jí přinesl bagetku a lahvičku jejího oblíbeného parfému. „Proboha, co to je?“ Nejdřív se málem vylekala, ale měla radost. Na očích jí však poznal, že se přes den zrovna moc nebavila.

„Něco se stalo?“ zeptal se nakonec, když už drželi každý svoji sklenici. Zjistili, že oba milují stejný koktejl. Ke všemu odhalil, že rok studovala v Provenci a že mluví prvotřídní franštinou, což na něj dělalo hluboký dojem.

„Ani sama nevím“ Nakonec se s povzdechem přiznala. „Když jsem se dneska dívala na to miminko, najednou“ Trpělivě čekal.

„Poprvé jsem pocítila tu bolest, o které toho tolik napovídají bezdětné ženy že jsem v životě něco propásla, že mi proklouzl mezi prsty.“

Smutně se napila. „Je to strašné nemít dítě, viďte? Nikdy dřív mě to nenapadlo. Třeba jsem ale jenom unavená, moc jsem toho kvůli tomu nemocnému děcku nenaspala.“

„To tím nebude. Že mám děti, je ta nejlepší věc, která se mi v životě mohla přihodit. A vy jste dost chytrá na to, abyste to věděla. Poznala jste, co vám chybí, zatímco spoustě žen to často ani nedojde.“

„A co mám tedy dělat? Ukrást někomu dítě nebo se zapomenout se svým řezníkem?“ Pokoušela se sice o křečovitý úsměv, ale lehko jí jistě nebylo. Bernie to však nebral tak tragicky.

„To si myslím, že byste našla kvalitnější dobrovolníky.“ Zrudla, protože by těžko mohla tvrdit opak. V zešeřelé místnosti hrál tiše klavír.

„Sice máte pravdu, ale že bych byla nadšením bez sebe z představy, že vychovávám dítě jako svobodná matka, to tedy nejsem. Ani pořádně nevím, jestli o to dítě vůbec stojím. Jenom dneska odpoledne,“ zasnila se s otevřenýma očima, „když jsem chovala tu holčičku děti jsou vážně zázrak.“ Plaše a omluvně se po něm podívala. „Jsem hloupě sentimentální, viďte? Vždyť co mi takhle vlastně chybí?“

Utěšoval je oba dva najednou. „Třeba všechno bude jednou lepší.“

„To doufám.“ Radši však honem zavedla řeč jinam, taková témata jí připomínala Marka a byla bolestná i po létech. Nikdo se mu nemůže vyrovnat. „Navíc si představte to věčné přebalování. Já si můžu jen tak přiběhnout se svým nářadíčkem a mít ráda všechny děti bez námahy.“ Ale vyznělo to hrozně opuštěně. Bernie by si život bez Jane a Alexandra představit nedovedl a taky jí to přiznal. „Alex se narodil, když mi bylo sedmatřicet, a nikdy jsem nic krásnějšího v životě nezažil.“ Tohle doznání ji dojalo. „A kolik bylo vaší paní?“

„Skoro devětadvacet, ale dítě by určitě chtěla, i kdyby jí bylo o deset víc. Moc toužila po dalších dětech.“ A byla to hanba, že je mít nemohli. Hanba je, že už nežije ani ona, ani Mark. Ale už je to prostě tak, že další děti nepřišly a že Bernie i Megan přežili svoje drahé.

„To já během své praxe vídám mnohem starší matky. Podle mne je to docela odvaha, protože si

prosadily to, co považovaly za správné.

Stačily si užít volnosti i vybudovat kariéru, tedy pokud o ni kdy stály.

Myslím si, že jsou z nich ty nejlepší matky.“

„No tak si to dítě ještě pořiďte.“ Takhle nějak by radila jeho matka.

Rozesmála se. „Jen počkejte, řeknu našim, jak mne navádíte!“

„Kdepak, to vám jenom dávám svoje požehnání.“

„To beru.“ Spiklenecky se na sebe usmáli a konečně se na chvilku zaposlouchali do hudby. „Jací vlastně jsou vaši?“ Pořád se mu zdálo, že toho o ní ještě neví dost. To, že touží po dětech, že jí snoubenec zahynul ve Vietnamu, že do Napy přišla z Bostonu, to je jen hrstka faktů. Navíc ovšem sám zjistil, že to je zpropadeně hezké děvče a že se mu moc líbí. Až se bál sám přiznat, jak moc. Tvářil se, že to s ním ještě není tak hrozné.

„Naši?“ Otázka ji trochu zaskočila. „Prima, řekla bych. Otec se dře jako kůň a matka ho vyloženě zbožňuje. Bráška je oba považuje za pěkné cvoky. On sám tvrdí, že chce vydělat pořádné prachy hezky v pohodlí, a ne lítat celé noci od jednoho porodu k druhému. Proto se prý dal na psychiatrii, a ne gynekologii. Já si ale stejně myslím, že tu svou profesi bere strašně vážně a zodpovědně. On je vůbec bráška pořádně potrhlý. Mrňavý, blonďatý, jako by mamince z oka vypaďl.“

Bernie si pobaveně představil ten rodinný obrázek.

„Takže vy jste po tatínkovi?“

„Navlas!“ Ale moc se tím ani netrápila. „Bráška mi říkává ty obříku. Já mu zase trpajzlíku. Když jsme byli malí, rvali jsme se kvůli tomu v jednom kuse.“ Bernie se zasmál. „Vyrůstali jsme v nádherném domě na Beacon Hillu, patřil dědečkovi. Matčina rodina se na otce dívala pěkně zvysoka, doktorské řemeslo jim zřejmě nepřišlo dost aristokratické. Jenže taťka by bez své práce umřel, a navíc je hotový kouzelník. Ještě na medicíně jsem s ním o prázdninách chodívala k porodům a viděla jsem pěknou řádku dětí, které zachránil, a nejmíň jednu matku, která by to bez jeho zkušeností určitě nepřežila. Málem mne zviklal, abych šla taky na gynekologii, ale myslím si, že pediatrie mi sedne mnohem líp.“

„A proč jste vlastně nezůstala v Bostonu?“

„Pravý důvod? Asi jsem se chtěla vymanit z jejich vlivu. Nechtěla jsem dělat otcův obor ani někomu dělat oddanou manželku jako matka, ‘která vážně žila jen pro manžela a děti. Podle ní měl Mark doktořit a já na něj poslušně čekat doma a dělat mu pomyšlení. Asi by na tom nebylo nic špatného, ale mně ta představa prostě nesedla.

Nesnesla bych to maloměšťácké puritánství. Nakonec by mě třeba vážně za někoho provdali a já bych žila přesnou kopii jejich vlastního života.“ Už jen ta myšlenka ji zřejmě děsila. „Jsem zkrátka jiná než oni, víte? Potřebuju víc prostoru a vůbec svobody, poznávat pořád nové tváře a nosit svoje milované džíny. Ten jejich styl života by dokázal člověka pěkně omezovat.“

„To rád věřím. Ono to bude úplně stejné jako v maloměšťáckém

Scarsdelu. Židi, katolíci nebo episkopaliáni, všechno to nakonec vyjde nastejno. Problém je v tom, že vás vždycky chtějí předělat k obrazu svému. Někdy se s nimi dá vyjít, někdy ani náhodou. Kdybych se býval dal, tak je teď ze mne židovský doktůrek, za ženu bych měl hodné židovské děvče, které si zrovna teď dává dělat manikýru.“

Megan mu však vesele oponovala. „Moje nejlepší kamarádka ze školy byla Židovka, dělá teď v Los Angeles do psychiatrie a nadělala si na tom už hotové jmění, ale můžete vzít jed na to, že nikdy nechodila na žádnou manikýru!“

„Tak to je vzácná výjimka.“

„A vaše paní byla Židovka?“ Už ho ta zmínka tolik nebolela a při vzpomínce na dávnou scénu s matkou se dokonce dokázal i usmát.

„Kdepak, jmenovala se Elizabeth O’Reillyová, a když se to moje matka dozvěděla, málem ji sklátila srdeční mrtvice.“

Zkusil to rozesmáté Megan celé převyprávět. „Přesně tohle udělali moji rodiče, když jim bráška

představil svoji snoubenku. Byla stejně potrhlá jako on, a navíc Francouzka. Maminka byla přesvědčená, že každá Francouzka se živí pózováním pro pornomagazíny.“ Trumfovali se navzájem pošetilostmi svých rodičů, dokud Bernie nezjistil, že už je osm. Věděl, že ona se potřebuje do jedenácti vrátit do Napy.

„Dáme si tady něco k jídlu?“ Předpokládal, nebo alespoň doufal, že spolu povečeří, a bylo mu celkem jedno kde, jen když budou ještě chvíli spolu. „Nebo si zajdem do čínské restaurace na něco exotického?“

Zaváhala a v duchu počítala, jak to stihne. V jedenáct musím do služby, takže abych odtud vyjela nejpozději v půl desáté.“ Omluvně se na něj podívala. „Moc byste se zlobil, kdybychom si někam jen tak zaběhli na hamburger? Bylo by to rychlejší. Kdybych se zpozdila, bude Patrick hrozně navztekaný, jeho žena je v devátém měsíci a on má pořád strach, že začne rodit, až nebudu k zastižení, abych ho vystřídala. Musím být doma vážně včas.“ Ne že by se jí dvakrát chtělo, s Berniem by dokázala propovídat celé hodiny.

„Nějak to už přežiju. A dokonce tu vím o jednom prima podniku hned kousek odtud, pokud ovšem nemáte námitky proti trochu různorodější společnosti.“ Zaplatil a vydali se tam. Měl pravdu, v podniku našli absolutní všehochuť lidských typů, ale prostředí mělo osobitou atmosféru, která se Megan docela zamlouvala. Dali si u pultu hamburger a jablkový koláč. V půl desáté se jen neochotně rozloučila, ale ze strachu, aby se nezpozdila, se ke svému autíčku málem rozutíkala. „Zvládnete tu cestu dobře?“ staral se Bernie, podle něj bylo dost pozdě na tak dlouhou jízdu, ale ona jen bezstarostně pohodila hlavou.

„Ačkoliv jinak jsem dost háklivá na narážky ohledně mé výšky, přesto si teď troufám poznamenat, že už jsem velká holka.“ Ocenil její smysl pro humor, dobře věděl, že svoji výšku považuje za svou Achillovu patu. „Moc vám děkuju za pěkný večer.“

„Já vám taky děkuju.“ Myslel to vážně, protože tak dobře se nebavil už celé věky. Bylo mu s ní moc dobře a bylo nádherné, že se mohli a uměli navzájem svěřovat.

„Kdy se zas vy ukážete v Napě?“ zajímala se.

„Prozatím nic neplánuju. Příští týden odlétám do Evropy a Nanny tam s dětmi sama nepojede, je s tím plno práce, balení a tak. Vrátím se za tři týdny. Potom vám zavolám, mohli bychom si zajít někam na oběd.“ Pak si ještě vzpomněl. „A kdy pojedete domů do Bostonu?“

„Až na vánoce.“

„To my budeme v New Yorku. Ale do Napy pojedeme možná na

Díkůvzdání.“ Ve městě by ho pronásledovaly smutné vzpomínky.

„Hned po příletu se tedy ozvu.“

„Buďte na sebe opatrný a s tou prací to nepřehánějte!“ varovala ho až z auta.

„Rozkaz, paní doktorko. Totéž vy, ale navíc byste měla řídit velice opatrně.“

Naposledy mu zamávala a vyrazila. Bylo přesně devět třicet pět a on jí z domova zavolal ve čtvrt na dvanáct. Megan prý sotva sundala kabát.

„Jen jsem se chtěl přesvědčit, že jste dojela úplně v pořádku. Jezdíte jako blázen,“ napomínal ji skoro něžně.

„Moc se staráte,“ odmlouvala.

„To už máme v rodě,“ přiznal jí vesele a nakonec měl přece pravdu.

Dělal si starosti celý život, ale jedině proto se také vypracoval v takového perfekcionistu, který pak mohl uspět i u Wolffa.

„Tady je dneska večer krásně, Bernie. Vzduch je čistý a svěží a spousta hvězd.“ San Francisco bylo zachumlané do mlhy, ale jemu se líbilo všude. Tentokrát by s ní ale byl moc rád. „Kam že přesně odlétáte do té Evropy?“ Jeho životní styl se tak lišil od jejího!

„Paříž, Londýn, Milán, Řím. Musím tam služebně dvakrát do roka. Většinou tu trasu zakončím nějakou poradou v New Yorku.“

„To musí být zajímavé, viďte?“

„Ano. Někdy ano.“ S Liz a předtím taky. Teď už to nebylo ono, jako ostatně všechno v jeho současném životě, i tyto cesty byly poznamenané samotou.

„Ještě jednou díky, Bernie, moc hezky jsem se dneska pobavila.“

Musel se smát, když si připomněl tu jejich večeři u pultu. „No, jako u Maxima to nebylo.“ „I tak, bylo to báječné.“ Pak se ale ozval její bzučák a ona musela svůj rozhovor ukončit. Zavěsila, ale v uších mu pořád ještě zněl její hlas, a tak aby trochu vystřízlivěl, zašel do šatny a nabral do plic vůni Lizina parfému. Už se sotva dal rozeznat, proto za sebou raději tiše zavřel dveře. Cítil se trochu provinile. Dneska totiž nemyslel na Liz, ale na Megan. A byl to její parfém, po kterém toužil.

38. kapitola

V New Yorku se Bernie musel zdržet déle, než předpokládal. Tento rok měl klíčový význam pro další trendy ve vývoji konfekce a Bernie by nerad ztrácel krok s dobou. Když se konečně vracel do San Francisca, cítil ze svých obchodních úspěchů zdravou radost a málem by býval zapomněl na šátek, který pro Megan koupil v Hermes.

V Napě ho konečně vylovil z kufru a rozhodl se odnést ho raději osobně. Rozjel se do města k jejímu viktoriánskému domku, kde měla byt i ordinaci, ale její kolega mu oznámil, že Megan jela za pacientem.

Nechal u něj tedy balíček s cedulkou: „Pro Megan z Paříže. Zdraví

Bernie.“

Hned večer mu volala a nadšením se jenom rozplývala. Měl z toho velikou radost. Ten

modročervený šátek se zlatými nitkami mu připomínal Megan v jejích oblíbených červených střevících, džínách a žlutém pršiplášti.

„To jsem rád, že se vám líbí. V březnu tu s tímhle zbožím otevřeme butik.“

„Nádhera. Přesně takové věci zbožňuju.“

„Každý je zbožňuje. Určitě budeme mít ohromný úspěch.“ Zmínil se stručně o svých dalších objevech a plánech a Megan zazáviděla.

„No vidíte, a já za ty tři týdny stihla jenom tři záněty středního ucha, sedmkrát angínu, průdušky a slepé střevo, pokud nepočítám prkotinky jako je hromada rozbitých kolen, boulí na hlavě, zadřených třísek a jeden zlomený palec.“ Tato inventura ji podle všeho neuspokojovala, ale on ji začal obhajovat.

„Mně tohle připadá o moc důležitější, než je ta moje profese. Život nezávisí na italské halence nebo střevíčkách z Francie. Bez vaší práce by lidi těžko existovali.“

„Ale to já všechno vím.“ Zřejmě ji trápil pocit hlubokého neuspokojení nad vlastním životem. Patrikova manželka před týdnem porodila holčičku a Megan opět prožívala tu starou známou bolest, jenže teď o tom před Berniem nemluvila. Tak moc ho zase neznala a on by si mohl myslet, že je labilní, když ji cizí děti tolik vyvádějí z míry.

„Dozvěděl jste se aspoň, jak to máte s tím stěhováním do New

Yorku?“

„Zatím ne, vůbec na to nezbyl čas. V obchodě je teď všechno vzhůru nohama, pořád se něco děje. A nešla byste se mnou zítra na oběd?“ Plánoval s ní schůzku v kavárně v Saint Heleně.

„Já bych moc ráda, ale Patrick se v tomhle týdnu stal novopečeným otcem, takže sloužím i za něho. Ale až pojedu za pacienty, mohla bych se u vás na skok zastavit. Nebo myslíte, že by to Jane příliš rozrušilo?“

Proč by mu něco zastírala, když dobře vycítila, jaký odpor v malé

Jane vzbudila už při prvním setkání. Byla by nerada, kdyby se holčička kvůli ní měla trápit. „Co by ji mělo rozrušit?“ Nebyl tak bystrý znalec dětí jako Megan.

„Mám dojem, že nestojí dvakrát o to, abyste měli kolem sebe plno žen.“ Myslela tím jenom jeho,

ale ať si vybere sám.

„Myslím, že může být klidná.“

Nebyla si jistá, jestli Bernie v tomhle dokáže Jane pochopit. Člověk se nemohl divit, že hájila matčinu vzpomínku. A Megan se domnívala, že není zapotřebí násilím rozbíjet její vysněný svět. „Nerada dělám vrásky komukoliv.“

„Já budu mít vrásky, když se nezastavíte. Navíc je načase, abyste se seznámila s Nanny Pippinovou. Jediný člen naší rodiny, který za něco stojí. V kolik si tak myslíte, že by vám to mohlo vyjít?“ „Tak kolem deváté. Není to na vás moc brzo?“

„To v žádném případě. Budeme zrovna u snídaně.“

„Tak zítra na shledanou.“ Při představě, že ji zase brzy uvidí, se mu rozbušilo srdce. Namlouval si, že je zkrátka zajímavé děvče a přísně si zakazoval připomínat si tu její černou lesklou hřívu a vzrušení, které mu hlodalo v břiše při pouhé vzpomínce na ni.

Ráno pro ni připravil příbory a Megan se skutečně ve čtvrt na deset ukázala. Když chystal prostírání navíc, Jane se podivila.

„A tati, pro koho?“

„Pro paní doktorku Jonesovou.“ Tvářil se, jako by se nechumelilo, a dál listoval v novinách. Ovšem Nanny si ho pozorně prohlížela a Jane po něm střihla očima jak ostříž.

„My jsme nemocní?“ útočila.

„Nejsme. Zastaví se tu jenom na kávu.“

„A proč? On ji někdo pozval?“

Bernie se k ní otočil. „Měla by ses trochu mírnit, kočičko. Je to moc hodná paní. A koukej dopít tu šťávu!“

„Já šťávu nemám!“ Měla pravdu, jedli právě jahody, ale Bernie s nepřítomným pohledem opakoval: „Na tom nezáleží. Vypij to.“

Jane se sice zasmála, ale současně ho začala podezřívat. Nikoho do jejich rodiny nepustí. Docela dobře si vystačí oni dva s Alexem a Nanny Pipovou. Takhle jí začal říkat Alex, její příjmení se mu zdálo moc složité, ale přezdívka se okamžitě ujala v celé rodině.

Megan konečně přijela, přivezla kytici žlutých květin a zářivý, všeobjímající úsměv. Bernie ji představil a Nanny Pippinová jí potřásla rukou celá nadšená, zřejmě na ni Megan udělala dobrý dojem hned napoprvé.

„Paní doktorka, to je ale milá návštěva! Pan Fine mi vyprávěl, jak jste byla hodná na chudáčka Alexe!“ Megan si s ní chvíli povídala a Nanny se mohla úslužností přetrhnout, zřejmě na důkaz toho, že ji schvaluje jako lékařku i jako ženu. Nalila jí kávu, podala pečivo, vajíčka, slaninu i párky a obzvlášť vrchovatou misku jahod, zatímco

Jane si Megan měřila se špatně skrývanou nenávistí. Co sem má tahle co chodit! Co se má co kamarádit s Berniem!

„To tedy nechápu, proč vás táta vůbec zval!“ poznamenala schválně hodně hlasitě, zrovna když Megan chválila, jak Nanny dobře vaří.

„Tady jsou úplně všichni zdraví!“ Bernie nad její neomaleností doslova ztuhl stejně jako Nanny, která Jane okřikla, ale Megan se jen usmála a vůbec nevypadala rozzlobeně.

„Já musím poznat své pacienty, i když jsou naprosto v pořádku.

Někdy je snazší nemoc vyléčit, pokud víme, jak pacient vypadá, když je zdravý,“ vysvětlovala mírně. Úplně přitom ignorovala Janin znechucený výraz.

„Když my stejně máme svého pana doktora v San Franciscu.“

„Už toho bylo dost, Jane!“ Bernie už měl Janina zlobení plné zuby.

Omluvně se obrátil k Megan, ale k té se mezitím doštrachal Alex a se zájmem ji studoval. „Chovat!“ poručil si. „Chovat či!“ Jeho řeč sice zpravidla zněla jako neumělý překlad z řečtiny, ale Megan mu rozuměla výborně.

Zdvihla ho k sobě a podala mu jahodu, kterou si chlapeček nacpal do pusy. Najednou si Bernie

povšiml, že Megan má přes rameno přehozený šátek, který jí včera přinesl, a docela ho to potěšilo. Jenže současně s ním si toho všimla i Jane, ostatně tu krabičku u něho včera na stole viděla a on jí řekl, že to je šátek pro kamarádku. Navíc věděla, že podobné věci vozíval z Evropy Liz. A co hůř, tentokrát jeden šátek dovezl i pro Nanny Pippinovou, modrobílou nádheru se zlatými nitkami, která se hodila k jejímu stejnokroji ošetřovatelky, a k tomu ještě klobouk, ve kterém vypadala jako Mary Poppinsová.

„Kde jste vzala ten šátek?“ napadla Jane Megan jako zlodějku a mladá žena sebou trhla. Bleskově však nalezla ztracenou rozvahu a vyfoukla Jane její vítězství těsně před nosem.

„Ach tenhle šátek dostala jsem ho od kamarádky, ale už je to hodně dávno. To jsem ještě studovala ve Francii.“ V dané chvíli to byla jediná správná reakce a Bernie pocítil hlubokou vděčnost. Najednou se z nich stali spiklenci a bojovali na jedné straně barikády.

„Opravdu?“ užasla holčička. Neměla ani zdání, že by Bernie nebyl jediný, kdo ví, kam pro takovou krásu chodit.

„Samozřejmě.“ Odpověď zněla velice přesvědčivě a vyrovnaně.

„Žila jsem v Provenci celý rok. Vzal tě už tatínek do Paříže, Jane?“ otázala se nevinně a Bernie musel znovu pobaveně uznat, že s dětmi to tedy umí. Zatraceně dobře to s nimi umí. Alex se u ní se spokojeným broukáním mazlil v náručí, už jí zbaštil všechny jahody a teď se sápal po jejím vajíčku na slanině.

„Do Paříže ještě ne. Ale v New Yorku jsem už byla!“ Najednou si připadala velice důležitě. „No to musela být nádhera. A co tam mají nejhezčího?“

„Sál městského rozhlasu!“ Ani si neuvědomila, že se už drápkem chytila. Sice se potom na Megan koukla pěkně podezřívavě, protože si připomněla svoje předsevzetí nemít ji ráda, ale už nic nezachránila ani tím, že se s ní přestala bavit a odpovídala nanejvýš jednoslabičně.

Bernie se za ni omlouval, když šel doprovodit Megan k autu.

„Vážně se za ni stydím, takhle nevychovaná nikdy nebyla. To snad žárlí, či co?“ Pořád to nedokázal pochopit, ale Megan si to zase tolik nepřipouštěla. Moc dobře tomu všemu rozuměla, nakonec starosti dětí byly její obor.

„Tak jen se tím přestaňte trápit. Vždyť je to naprosto pochopitelné.

Má už jenom vás a Alexe, takže vás před každým vetřelcem brání zuby nehty.“ Nerada by mu ublížila tím, že by snad byla k jejich citům lhostejná. Dobře věděla, jak je ještě celý rozbolavělý. „Chrání svoji vzpomínku na maminku, proto jí tolik vadí vidět ve vaší blízkosti ženu, i když naprosto neškodnou. Nejlíp, když nebudete domů vodit žádné atraktivní blondýnky, mohla by jim nasypat jed.“ Když jí galantně přidržel dvířka od auta, už byli oba v mnohem lepší náladě.

„Zkusím se podle té rady zařídit. Ale zvládla jste ji, Meg, přímo fantasticky.“

„Nezapomínejte, že to mám v náplni práce. Vy prodáváte veky a já se zase vyznám v dětech. Alespoň většinou.“ Rozesmáli se a on se k ní sklonil s neodolatelnou touhou ji políbit, ale v poslední chvíli celý vyděšený ucouvl.

„Budu si to pamatovat. Doufám, že brzy na viděnou.“ A náhle si ještě na něco vzpomněl. Díkůvzdání už mělo být za dva týdny a oni chtěli přijet sem, na venkov. „Nechtěla byste k nám pak přijít na večeři?“ Tohle pozvání si převracel v hlavě celou cestu z New Yorku domů.

Zamyslela se. „A myslíte, že se s tím Jane vyrovná? Nespěcháte na ni příliš?“

„A co tedy mám podle vás dělat? Až do smrti sedět sám doma?“

Trucoval jako zklamané děcko. „To už nesmím mít ani přátele?“

„Ale jistě, že ano, jenom jí ještě dejte čas, aby se trochu vzpamatovala. Zastavím se u vás na chvilku po večeři, ano? Bude to takový malý kompromis.“

„A vy už jste si něco naplánovala?“ Samozřejmě tím myslel, jestli bude mít s někým schůzku. Zdála se pořád v jednom kole a jeho by zajímalo, kdo ji takhle zaměstnává. Těžko se dalo věřit, že by to byla jenom její práce, ale zřejmě to tak vážně bylo.

„Slíbila jsem Jessice, to je Patrickova manželka, že jí trochu pomůžu. Přijedou jim z města příbuzní,

takže bude mít plno starostí s večeří. Co kdybych ji tedy vytáhla z toho nejhoršího a potom se vypravila k vám?“

. „A to už je všechno, co máte v plánu? Nechcete se ještě zastavit za někým blízkým?“ Tohle nepochopí. Pořád jen dělala spoustu věcí pro druhé a na sebe zřejmě vůbec neměla čas. „To už je to se mnou tak vážné?“ polekala se. O tomhle nikdy nepřemýšlela, taková už jednou byla a jemu se to na ní moc líbilo.

„Když vy se staráte jenom o druhé a sebe hrozně zanedbáváte,“ káral ji starostlivě.

„Nejspíš mi to tak docela stačí. Moc toho pro sebe nepotřebuju.“

Nebo přinejmenším donedávna si to myslela, ale pomalu to přestávalo platit. Začínala si uvědomovat, co všechno jí vlastně schází, zvlášť když se k ní malý Alexander sápal na klín, a dokonce i když viděla rozhněvaná očka Jane. Už se jí pomalu zajídalo to věčné prohlížení bolavých oušek a krčků. Najednou to bylo málo.

„Tak tedy na shledanou na Díkůvzdání večer. Alespoň na tu kávu, když jinak nedáte.“ Stejně ho ale mrzelo, že ji nepřesvědčil úplně.

V duchu z toho obviňoval Jane. Vrátil se do donui pořádně na ni rozzlobený, a když začala Megan pomlouvat, už toho měl tak akorát.

„Teda páni, ta je ale ošklivá! Viď, že jo, tati?“ Pozorně přitom číhala, jak se bude tvářit, ale přísně ji okřikl.

„To tedy není, milá Jane. Je to moc hezké děvče.“ Nemůže ji přece nechat, aby si tohle dovolovala, ať už je to jak chce.

„Je, prý děvče! Vždyť je stará jako čarodějnice!“

Zaťal zuby, ale nakonec se ovládl.

„Proč ji vlastně tak moc nemáš ráda, Jane?“

„Protože je hloupá!“

„To určitě není. Naopak je velice chytrá, víš? Jak jinak by mohla dělat paní doktorku?“

„Když ale mně se stejně nelíbí.“ Oči sejí zalily slzami a talíř, který pomáhala Nanny odnést do kuchyně, se rozletěl po podlaze.

Bernie ji vzal konejšivě kolem ramen. „Je to vážně jenom kamarádka, kočičko. Nemusíš míťz ničeho strach.“ Takže Megan přece jenom měla pravdu. Jane se opravdu bála sokyně. „Vždyť tě mám pořád nejradši na světě.“

„Tak jí řekni, ať už sem nechodí.“ Alexander zvědavě přihlížel, jak sestřička pláče, ačkoliv neměl nejmenší tušení, oč by mohlo jít.

„Ale proč ne?“

„Protože my ji tady nepotřebujeme!“ Utekla do svého pokoje a vzdorně za sebou práskla dveřmi. Nejdřív chtěl jít za ní, ale Nanny

Pippinová ho zarazila.

„Jen ji nechte, ať se v klidu vypláče, pane Fine. Však ona bude v pořádku. Jenom si musí zvyknout na představu, že všechno nemůže věčně zůstat, jak je.“ Chápavě se usmála. „Byla bych ráda kvůli vám i kvůli Jane. Mně se paní doktorka moc líbí.“

„Mně taky.“ Bernie byl celý šťastný, že našel spřízněnou duši. „Je to fakt příjemné děvče a bezvadná kamarádka. Jen kdyby Jane nebyla tak příšerně zaujatá!“

„Má strach, že vás ztratí.“ Ano, to říkala i Megan.

„To je přece nesmysl.“

„Musíte ji hodně často ujišťovat, jak moc vám na ní záleží. Prostě si bude muset zvyknout. Když ji nebudete do ničeho nutit, bude mít za chvíli stejný názor jako vy.“ Nutit do čeho? Nebylo k čemu ji nutit, ať už šlo o Megan nebo někoho jiného. Zamyšleně namítl: „Ale tohle je, Nanny, něco úplně jiného. Byl bych rád, kdyby tomu Jane uvěřila.“

„To já nemohu rozhodnout, jestli to je něco jiného. Máte přece právo vést jiný život, než je tohle poustevničeni. Ostatně by ani nebylo zdravé takhle zůstat až nadosmrti.“ Nejlíp věděla, jaký celibát

si uložil, jak často se on i Jane chodí zavírat do šatny ještě plné Lizina oblečení, i když vždycky mají nějakou tu záminku připravenou. Tušila, že by bylo načase ty šaty dostat z domu, ale on na to zřejmě ještě nebyl připravený.

39. kapitola

Večer na Díkůvzdání Megan dodržela slovo a zastavila se na kávu.

Nejdřív ovšem pomohla Jessie a Patrickovi, kteří se svým novým miminkem nevěděli, kam dřív skočit. Přivezla s sebou vlastnoručně upečený drobenkový koláč, který Nanny nadšeně pochválila, ale Jane prý už neměla hlad. Jedl ho tedy především Bernie, kterému velice chutnal.

„No to je prima, že mi ho chválíte!“ Tvářila se potěšeně a v červených šatech koupených u Wolffa při poslední návštěvě v San Franciscu jí to vážně moc slušelo. „Jako kuchařka jsem doslova příšerná. Uvařit vajíčko je pro mne úžasná dřina a káva v mém podání chutná jako utrejch. Bráška mne vždycky zapřísahá, abych se kuchyni vyhýbala obloukem.“

„No to je tedy pěkný bratr.“

„Když v tomhle on má vážně pravdu,“ rozesmála se Megan.

Alexander se jí vydrápal na klín tentokrát už bez dovolení a Megan mu dala ukousnout z koláče. Chlapeček sousto okamžitě vyplivl.

„Neříkala jsem to? Alexander se vyzná. Že je to tak?“ Dítě jí vážně přikývlo a všichni se mohli potrhat smíchy.

„Maminka vařila senzačně, viď tati?“ porovnávala zlomyslně, ale i posmutněle Jane.

„To ano, kočičko.“

„A pekla skoro každý den.“ Vzpomněla si na perníková srdíčka v poslední školní den a polkla slzičky. Najednou byla zase strašně nešťastná.

„To já nikdy pořádně neuměla. Je to asi fajn, když člověk umí takové věci.“

Jane přikývla. „A ta vám byla hezká!“ Najednou už to nebyla žádná zlomyslnost, ale obyčejné smutné vzpomínání, při kterém zesmutněl i Bernie. Jenže proti tomu nebyl žádný lék.

„Měla zlaté vlasy a byla hubená a drobná.“

Megan se na Bernieho proti své vůli usmála. Rozhodně jí nehrozilo, že by ho přitahovala podobností s jeho zemřelou manželkou, když byla tak dokonalým protikladem. Nakonec to tak bylo lepší. Nikdy nedělá dobrotu, když se lidé snaží nahradit ztracenou lásku její přesnou kopií. Asi by těžko snesla věčné porovnávání s nějakou svou předchůdkyní.

„Asi tomu nebudeš věřit, ale právě tak vypadá i moje maminka a bratr.“

„Vážně?“ Jane to přišlo k smíchu.

„No vážně. Maminka mi sahá sotva sem.“ Ukázala si někam k rameni. „Já jsem celý tatínek.“ Žádná škoda, ať už je po kom chce, myslela si Jane. Oba své rodiče pokládala za pohledné.

„A to je ten váš bratr i tak malý jako maminka?“ Jane to zaujalo.

Bernie s nadšením sledoval, jak se dítě zbavuje své ostražitosti.

„Představ si, že ano. Říkávala jsem mu trpajzlíku.“

„To na vás musel mít pořádný vztek!“ Už se na sebe obě usmívaly.

„To určitě. Proto se asi taky dal na psychiatrii, aby se s tím nějak dokázal vyrovnat.“ Nanny jim zrovna přinášela čaj a obě ženy po sobě vědoucně mrkly. Alexander musel jít do vany a Megan zatím pomohla Berniemu a Jane sklidit ze stolu, odnesli zbylé jídlo, umyli nádobí, a když se Nanny zase objevila, už bylo všechno hotovo.

Nanny se nejdřív chtěla zmínit o tom, jak je to fajn, mít v domě ještě jednu pomocnici, ale potom se moudře ovládla a diplomaticky se spokojila s poděkováním.

Megan se zdržela ještě asi hodinku, společně si povídali u krbu.

Potom se ozval její bzučák a ona dovolila Jane, aby zavolala na dispečink místo ní a nechala ji potom poslouchat hlášení. Nějakému děcku zaskočila kost v krku, sice ji vytáhli, ale krček byl pěkně

rozedřený. Sotva zavěsila, zadrnčel bzučák nanovo a tentokrát to byla holčička, která potřebovala pár stehů na rozříznutou ruku.

„Brrr,“ otřásla se Jane. „To asi bude ošklivé.“

„Někdy jsou ošklivá zranění, ale tohle nebude nic hrozného. Hlavně když to přežily všechny prstíčky.“ S omluvným úsměvem se začala loučit. „Tak to vypadá, že budu muset vyrazit.“ „Ale vrátíte se?“ Moc o to stál, ale ona by nerada vyplašila Jane.

„Na to už bude nejspíš moc pozdě. Těžko odhadnout předem, kolik času který případ zabere. Přece byste nechtěli, abych vám tu bušila na vrata někdy_o půlnoci.“ Bernie si tím sice moc jistý nebyl, ale přesto ustoupil. Dokonce i Jane litovala, že paní doktorka odchází, a vykoupaný Alex se rozplakal. Tohle Berniemu znovu připomnělo, co vlastně dětem tolik schází, a přemýšlel, jestli Nanny přece jen neměla pravdu, že by bylo správné jejich život změnit. Teď si však takovou možnost ještě představit nedokázal. Zatím, pokud jde o změny, počítal s možným přestěhováním do New Yorku, i když by se tam zrovna nehrnul. V Kalifornii se mu poslední dobou docela líbilo.

Před odjezdem na vánoce do New Yorku už Megan neviděli, na venkov se nedostali, protože Bernie měl před svátky v práci shon a děti chodily s Nanny na vánoční zábavy. Vzala je na Louskáčka a na vánoční divadlo, samozřejmě nesměli vynechat ani Mikuláše u Wolffa. Alex byl u vytržení, a Jane se to také líbilo. I když pochopitelně už na pohádky nevěřila, šla tam především kvůli bratříčkovi. Bernie Megan před odletem alespoň zavolal. „Užijte si vánoční svátky hodně hezky,“ popřál jí upřímně. Za tu svou obětavost by si to zasloužila.

„Vy taky. A pozdravujte Jane.“ Na tu cestu do New Yorku jí poslala růžový vlněný klobouček a šál, ale pošta to zatím ještě nedoručila. Alexovi vybrala roztomilého panáčka.

„Moc mě mrzí, že se teď před svátky už neuvidíme.“ Ani netušila, jak hodně. Poslední dobou na ni myslel ve dne v noci.

Dostala nápad. „Třeba se potkáme v New Yorku!“

„Copak vy nejedete za rodiči do Bostonu?“

„Ale ano, jenže ten můj potrhlý bráška s manželkou trvají na tom, že s nimi musím na svatbu jedné té naší nafoukané sestřenice. Bude to obrovská trachtace v Koloniálním klubu. Jenom si nejsem dvakrát jistá, jestli dokážu něco podobného vůbec přežít, ale všichni o mě kupodivu stojí, takže jsem slíbila ještě o tom popřemýšlet.“

Vlastně s tou svatbou souhlasila, aby měla záminku se s ním v New

Yorku uvidět, ale teď jí to přiznání připadalo trapné. Bernieho ta vyhlídka ovšem nadchla. „Hned jak přijedete, musíte mi zavolat!“

„Samozřejmě. Nejdřív zjistím program a hned potom vám dám vědět, jak jsem na tom s časem.“ Nadiktoval jí číslo k rodičům a doufal, že to opravdu vyjde.

Večer pak od ní dostali veliký balík plný dárků. Šál a klobouček pro Jane, panáček pro Alexe, teplá vesta pro Nanny přesně podle jejího vkusu a krásná, v kůži vázaná kniha pro Bernieho. Určitě šlo o vzácný exemplář a uvnitř byl lísteček, že kníhaje po jejím dědečkovi, jí že pomohla v nejtěžších chvílích života, a ona proto doufá, že pomůže i jemu. A že všem přeje šťastné vánoce a hodně radostí v příštím roce. Zastesklo se mu po ní. Škoda že na vánoce nemohou být v jednom městě, přece jenom jim to komplikuje život. Pro něj osobně jsou vánoce smutným obdobím, plným vzpomínek na Liz a na jejich výročí. V letadle skoro nemluvil a vypadal hrozně smutně. Liz mu pořád bolestně chyběla.

Ve svém letadle zase Megan vzpomínala na svého snoubence i na

Bernarda a s rozmyslem je porovnávala. Tolik se od sebe lišili, ale ona cítila úctu k oběma. Postrádala však jenom Bernarda. Hned večer to už nevydržela a zavolala mu, jen aby ho uslyšela. Jeho matka byla údivem bez sebe, když se ženský hlas dožadoval jejího syna, sotva dorazil, ani děti ještě nestačili uložit. Celá popletená mu předala sluchátko, prý ti volá nějaká doktorka Jonesová, a ochomýtala se kolem tak dlouho, dokud jí nervózně nenaznačil, že by měla odejít.

Nejdřív ze všeho ji totiž s úlekem napadlo, že někdo z nich přijel nemocný, ale to Bernieho jen

pobavilo. Však jí to potom vysvětlí, teď ale musí nejdřív mluvit s Megan. Umíral touhou slyšet ji. „Megan?“ Tvář se mu rozzářila jako vánoční stromeček. „Jak jste zvládla cestu?“

„Díky, docela to ušlo.“ Byla tak šťastná, že s ním může mluvit, dokonce se zapomněla stydět za to, že mu zavolala jako první. Jenže v Bostonu se jí začalo stýskat tak ukrutně, že odhodila všechny konvenční zábrany. „Ty první dny jsou doma vždycky podivné. Jako kdyby všichni zapomněli, že už jsem dospělá, a komandují mě jak malou. Když odtud vypadnu, zas na to zapomenu, ale ono je to pokaždé stejné.“ Smál se spolu s ní, vždyť přesně tohle míval doma on sám. Vzpomněl si, jak spali s Liz poprvé v jeho studentském pokojíku a jak mu to připadalo divné. Tehdy si zas připadal jako čtrnáctiletý a doma byl pro něho sex skoro tabu. Sám by radši bydlel v hotelu, ale s dětmi to pochopitelně nešlo a pak, přijeli přece na svátky k babičce a k dědečkovi. A tady doma se tolik nepoddával smutku. Moc dobře tedy věděl, na co Megan naráží.

„Tohle znám z vlastní zkušenosti. Jako by se čas vrátil o kus nazpátek a dával jim za pravdu, že je vám sotva čtrnáct a že je budete poslouchat -jenže to vy neuděláte a nakonec se na vás každý jenom naštve.“

Pobaveně si uvědomila, že u nich v Bostonu to už dotáhli k tomuto stádiu. Otec se hrozně urazil, že se s ním nevyřítila k nějakému porodu, protože se omluvila, že je unavená, maminka jí už stačila vynadat za to, že nemá teplé boty, že má rozházený kufřík a nakonec že má nepořádek v pokoji. Po osmnácti letech samostatného života to bylo, mírně řečeno, nepříjemné. „Bráška mi slíbil, že mne večer vysvobodí. Pořádají večírek.“

„A jaký? Bostonský maloměšťáček, nebo trhlý?“

„Předpokládám, že od každého trošku. Bráška se nejspíš příšerně namaže a určitě se najde někdo, kdo si pod vlivem jeho zabijáckého punče začne odkládat, nějaký ten vyznavač Junga, no a tak. Tohle je jeho oblíbená zábava.“

„Dávejte pozor, aby ten punč nedostal i vás.“ Neuměl si ji představit.v takové společnosti, jak tam po něm teskní. Došlo mu, jak strašně ji postrádá, ale netroufal si to přiznat, protože to nějak nezapadlo do toho jejich kamarádství, i když už dávno to bylo víc. „A na tu svatbu sem přijedete?“ Ani jí nepřiznal, jak se na to těší.

„Bráška s rodinou rozhodně, ale já nemám tušení, jak by se tvářili naši, kdybych hned po příjezdu zase na pár dní vypadla. No, oťukám je a dám vám vědět.“

„To bych rád, kdybyste mohla!“ Jak dychtivý studentík, a oba se tomu syndromu čtrnáctiletých upřímně rozesmáli.

„No však víte, jak to myslím.“

„Přijeďte alespoň na jeden den. Já bych vás strašně rád viděl.“

Přesně tohle ona chtěla taky. Měla ho už celé týdny plnou hlavu a bylo jí moc líto, že se před svátky už nesetkali, ale oba měli tolik práce a tolik povinností. Ale možná že schůzka v New Yorku není tak Ľúplně špatný nápad. „Udělám, co se dá. Bylo by to moc fajn.“ Ale potom ji napadlo ještě něco lepšího. Uličnicky mu navrhla: „Tak se mnou na tu svatbu pojďte! Máte tady smokink?“ Určitě by to byla legrace.

„To nemám, ale vím, kde jich mají spoustu.“ Zasmáli se. „Jste si jistá, že se to hodí, když neznám nevěstu ani ženicha?“ Svatba v Koloniálním klubu bude podle něj velice důstojná událost, která by mu naháněla bázeň, ale Megan to vesele odbyla.

„Každý se strašlivě namaže, takže jim bude úplně jedno, co jste zač.

Můžeme se pak spolu vytratit a zajít si někam jen tak - třeba do

Carlyle poslechnout si Bobbyho Shorta.“ Poslouchal ji úplně bez dechu, vždyť tohle byl důvod, proč New York tolik miloval. Bobby byl jeho dávná láska. Vracel se za ním už celé roky.

„To by bylo vážně báječné.“ Při představě, že ji uvidí, mu hlas vzrušením ochraptěl. Připadal si nesmírně mladě, jako by život pro něj teprve začínal, jako by dávno neskončil před dvěma lety tou strašnou tragédií. „Megan! Zkuste přijet!“ zaprosil.

„Tak dobře. Přijedu určitě.“ Skoro ji lekalo to napětí, které viselo mezi nimi, i když tolik toužila ho

spatřit. Nechtělo se jí čekat až do

Napy. „Udělám pro to, co je v lidských silách. Klidně si můžete šestadvacátého prosince rezervovat pro mne. To se ráno ubytujeme v Carlyle, tam totiž ten můj příšerný bráška pokaždé bydlí.“ „A já si mezitím obstarám nějaký slušný smokink.“ Zatím mu to všechno připadalo jako zábava, jenom ta svatba ho trochu děsila, vždyť to bude jenom tři dny před jeho výročím s Liz. Letos by to byly čtyři roky. Ale přece nemůže pořád myslet jenom na tohle, nemůže pořád slavit výročí, která už přestala platit. Toužil po Megan, třeba mu pomůže vytěsnit ty bolestné vzpomínky. Všimla si změněného tónu v jeho hlase a trochu jí to začalo vrtat hlavou. Ani netušila, jak dobře ho vlastně zná. Oba si uvědomovali, jak je ten jejich vztah nenormální.

„Není vám něco?“ zeptala se starostlivě, ale on ji unaveně uklidňoval.

„Jsem naprosto v pořádku. To jenom někdy mívám taková smutná vidění v tomhle období zvlášť často!“

„Každý to máme těžké.“

Prošla si tím také, ale už to bylo tak dávno, navíc o vánocích vždycky mívala s někým schůzku nebo neměla čas se trápit pro samé povinnosti v nemocnici nebo v terénu u pacientů. V každém případě však netrpěla tolik jako on. Doufala, že rodina s ním má trpělivost.

Svátky budou pro něho, a hlavně pro malou Jane hodně smutným obdobím. „Co dělá dcerka?“ „Ta je tu v sedmém nebi. S mojí matkou jsou nerozlučné jako spiklenci a pořád plánují, co všechno za ty tři týdny společně stihnou.

Já musím být v San Franciscu na poradě už třicátého, ale Jane má školu až od desátého ledna, takže tu zůstanou celých čtrnáct dní navíc. Fantasticky se těší.“

Tušila, jak bude běh dětí osamělý.

„Než všichni přijedou, ukážete se mezitím v Napě?“

„Vidíte, to bych mohl.“ Odmlčeli se, protože je oba napadla stejná představa a oba se jí polekali. Slíbila se tedy během týdne ozvat, aby mu řekla, jak to vypadá s jejími plány. Ale mezitím jí stejně zavolal, bylo to zrovna na Štědrý večer. Vzal to její otec a halasně ji přivolával k telefonu, honem, honem.

Celá bez dechu se přiřítila ke sluchátku a Bernie si uvědomil, jak je šťastný, když slyší její hlas. „Šťastné a veselé, Meg.“ Usmála se tomu důvěrnému slůvku, na které si v poslední době zvykl. Tak jí říkávala v dětství její nejlepší kamarádka a jí připadalo krásné, že ji někdo zase tak hezky mazlivě oslovuje.

„Totéž vám, Bernie.“ Cítil, jak ráda ho slyší, ale kolem ní bylo plno ruchu a pobíhání a někdo volal, ať si Megan pospíší.

„Volám nevhod, viďte?“

„Zrovinka odjíždíme do kostela. Můžu vám potom zavolat?“ Opět se jeho matce ohlásila jako doktorka Jonesová a báječně si popovídali. Když po dlouhé době konečně zavěsil, matka si ho zvědavě změřila.

Děti si právě ve svém pokoji hrály s novými dárky, Nanny tam na ně dohlížela. Sice většinu dárků dostaly na Chanuku, ale na Štědrý den

Ruth také nezapomněla. Přece by nemohla zklamat ta svoje milovaná vnoučátka, takže k nim přišel i Ježíšek, což bylo zdrojem Bernieho veselí. Kdyby on jako dítě chtěl slavit vánoce, ta by ho hnala. Pro její mazlíčky se ovšem sneslo modré z nebe. Těmi léty přece jenom ztrácela na razanci, i když teď zase přešla do útoku.

„Kdopak to byl?“ bezúspěšně se snažila tvářit lhostejně.

„Jedna známá.“ Tuhle hru už spolu hráli tolikrát, že mu to v duchu přišlo k smíchu.

„A znám ji?“

„Asi ne, mami.“

„Jakže se vlastně jmenuje?“

Ani by jí moc nevadilo, kdyby jí na to odsekl jako kdysi na fakultě.

Ale neměl před ní co skrývat. „Megan Jonesová.“ Matčin výraz byl úžasnou směsicí radosti, že se syn vůbec s někým schází, a nesouhlasu, protože jméno neznělo jako Ráchel Schwarzová. „Aha, zase jedna taková.“ Ale přece jen měla spíš tu radost.

Telefonovala mu žena, takže její syn se zase probouzí k životu. V očích měl něco, co ji opravňovalo ještě k silnější naději. Lou večer musel vyslechnout všechny její dohady, ale moc to s ním nehnulo. Jemu všechno připadalo při starém, protože postrádal bystrozrak všímavé

Ruth. „Jenom mi vysvětli, proč se taky někdy nescházíš i s židovskými děvčaty?“ Nebyla to otázka, spíš stížnost. Jenže tentokrát se jí už uměl smát.

„Nejspíš proto, že už nechodím do kostela.“

S tím by souhlasila, ale nevěděla, jestli se náhodou na boha nezlobí kvůli Liz. Moudře se však rozhodla po tom nepátrat. „A copak je ona zač?“ Otázky sice měly mezi sebou pořádné pauzy, ovšem Ruth si šla za svým naprosto cílevědomě.

„Patří k episkopaliánům.“ Oba si současně vzpomněli na scénu v Cote Basque.

„Ach!“ Ale nebyla to předzvěst zhroucení, jenom smíření se s daným stavem věcí.

„Tak takhle. A je to vážné?“

Trochu ji překvapilo, jak spěšně tohle podezření odmítl. „Tohle sem vůbec netahej. Povídám, že je to jenom kamarádka.“

„A že ti tak často volá?“

„Volala zatím dvakrát.“ Nezmínila se, že dobře ví, že on jí volal také.

„A je hodná? Má ráda děti?“ To sice byly dvě otázky, ale aspoň mu umožní říci něco v Meganin prospěch, aby jí zajistil matčin respekt.

„Je to dětská lékařka, pokud to tedy v tomhle hraje nějakou roli.“

Dobře věděl, že hraje. Musel se usmát, když uviděl matčino překvapení.

„Lékařka? No ovšem, doktorka Jonesová! Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Neptala ses.“ A stará hra pokračovala dál podle starých pravidel.

Už jim to skoro chybělo, vždyť tuhle písničku mohli docela dobře považovat za jednu z rodinných tradic.

„Řekni mi ještě jednou to jméno!“ Požene otce, aby si ji vyhledal.

„Megan Jonesová. Harvard, medicína ve Stanfordu, potom na fakultě na stáži. To aby ji táta nemusel dlouho hledat. Už mu ty oči tolik neslouží.“

„Nebuďdrzý!“ Tvářila se sice naoko pohoršeně, ale ve skutečnosti to na ni udělalo dojem. Bylo to samozřejmě lepší, kdyby lékařem byl on, a ona dělala u Wolffa, ale život je příliš krátký na to, aby se do něj vešla všechna přání a představy. Tolik už z jejich rodiny věděl každý.

„A jak vlastně vypadá?“

„Samá bradavice a zuby jako králík.“

Světe, zboř se, matka se usmála! Téměř čtyřicet let jí trvalo, než se naučila smát se spolu se svým synem!

„A jestlipak tu tvoji krásku s tím pohádkovým diplomem taky někdy uvidím?“

„Pokud se tady objeví, je to docela dobře možné.“

„A Bernie -je to vážné?“ Vyčkávala s pozorně přivřenýma očima, ale tentokrát jí odmítl odpovědět. Na zralé úvahy ještě nebyl ten správný čas. Zatím byli jenom kamarádi a vůbec nezáleželo na tom, jak často si volají.

„Není.“

Ruth už ale měla své zkušenosti. Viděla, jaký si Bernie nasadil výraz, takže toho raději nechala, mlčela dokonce i večer, když mu

Megan zavolala, aby věděl, kdy si ji má zítra v Carlyle vyzvednout. Na tu svatbu tedy vážně půjdou spolu. Smokink si už donesl, padl mu jako ulitý. Matka byla celá u vyjevení, když příštího dne zjistila, že jde do společnosti. A potom uviděla, že venku čeká velká černá limuzína se šoférem, a to už nechápala vůbec nic.

„To auto je její?“ zeptala se s bázní. Co by to mohlo být za lékařku?

Ani po čtyřiceti letech praxe v centru New Yorku by si to Lou nemohl dovolit, i kdyby o to stál. „Ne mami, já jsem si ho najal.“

„Ach tak.“ Trošku se uklidnila a dívala se na něho s pýchou. Když nasedl do auta a odjížděl, tajně za ním vykukovala ukrytá za závěsem.

Vzdychla si a potom zjistila, že v pokoji je i Nanny Pippinová a zvědavě ji pozoruje. „Jenom jsem se chtěla přesvědčit, že nic nezapomněl je tam dneska tak mrazivo.“ Sama nevěděla, proč by se měla omlouvat.

„Je to hodný člověk, paní Finova,“ uklidňovala ji Nanny s pýchou skoro mateřskou a Ruth to hrozně dojalo.

Opatrně se rozhlédla, jako kdyby je někdo mohl slyšet, a přistoupila blíž k chůvě. Loni se docela spřátelily, ale zatímco z Ruthiny strany šlo víc o respekt, Nanny ji měla úplně obyčejně ráda. Ruth předpokládala, že Nanny do synova života přece jen trochu vidí. „Jaká ta paní doktorka je?“ zeptala se sotva slyšitelně a Nanny se usmála.

„Moc milé děvče. A velice inteligentní.“

„A je taky krásná?“

„Je moc hezká. A tolik jim to spolu sluší,“ ovšem Nanny jí nechtěla dělat žádné zbytečné naděje. Zatím by bylo předčasné uvažovat, nakolik je ta známost vážná, ať už se jí zamlouvala sebevíc. „Byla by pro něho jako stvořená. Vážně je to vynikající děvče, paní Finova, nemusíte si dělat žádné starosti. Třeba z toho jednou něco bude.“ Tím nic neslibovala a Ruth jenom přikývla a znovu pomyslela na svého syna, který ujíždí s cizí ženou v najaté limuzíně. Takový to býval hezký chlapec a jaký je z něj hodný muž. V tomhle má Nanny pravdu. Zhasla světla a zamířila do ložnice. Po cestě si setřela zatoulanou slzu, to jak ze všech sil myslela na synovo štěstí.

40. kapitola

Silnice byla plná sněhu, takže jízda do města se trochu protáhla.

Bernie si hověl na zadním sedadle a myslel na Megan. Zdálo se mu, že ji naposled viděl před celou věčností. Byl vzrušený nedočkavostí i z těch romantických okolností, za kterých se setkají. Její klidný a prozaický život, plný lásky a obětavosti, se mu sice líbil, ale zajímavá musela být i její rodina v Bostonu, trhlý bráška, o kterém tak ráda a tak láskyplně vyprávěla, i namyšlení příbuzní, o nichž s oblibou dávala k lepšímu historky, nakonec ta sestřenice, co se dneska vdává, je zřejmě typickým reprezentantem. Cítil k Megan úctu, obdiv a sílící náklonnost. Už si nemohl nalhávat, že mu je fyzicky lhostejná, i když provinilý pocit ho kvůli tomu neopouštěl. A ta touha v něm narůstala každým dnem. Limuzína svištěla po Madison Avenue v posolené sněhové břečce a on dumal nad tím, jak nesmírně je ta jeho přítelkyně přitažlivá.

Vystoupil a v elegantní recepci zjistil, jaký pokoj Megan má. Správce u pultu prolistoval knihu hostí a důležitě mu prozradil, že paní doktorka Jonesová má pokoj číslo čtyři sta dvanáct.

Vyjel výtahem do čtvrtého patra a podle instrukcí zahnul doprava.

Se zatajeným dechem stiskl dychtivě zvonek, a když mu otevřela, její postava v modrých atlasových šatech ho doslova připravila o řeč.

Nádherný safírový náhrdelník se stejnými náušnicemi - ty šperky měla po babičce - ho zdaleka tak neokouzlily jako její třpytivá černá hříva, modré oči a tvář, takže ji na přivítanou impulzivně objal a přitiskl k sobě. Oběma to připadalo naprosto přirozené. Bylo až k nevíře, jak hodně se navzájem postrádali po tak krátkém odloučení, ale nezbyl jim čas něco si říci, protože do pokoje vtrhl její bratr s oplzlou francouzskou odrhovačkou na rtech a vážně vypadal tak, jak mu ho Megan tolikrát popisovala, to znamená jako velice pohledný a aristokraticky křehký zlatovlasý žokej. Samuel Jones zdědil všechnu matčinu eleganci i její jemné rysy, celý byl jako zmenšenina dospělého člověka, pokud se ovšem nepočítala jeho ústa, bujarý hlas a podle něj i posedlost sexem. Rázně Berniemu

potřásl rukou, vychrlil na něj varování před sestrou jako kuchařkou a tanečnicí a vrazil mu do hrsti dvojitou whisky, zatímco Bernie se marně snažil prohodit pár slůvek s Megan. Za okamžik přiběhla i její švagrová, rudo vlasy diblík, který kolem sebe házel rozhihňané francouzské výkřiky a odlesky ze spousty obrovských smaragdů. Bernie si připadal jako ve víru uragánu a teprve v limuzíně měl čas se pohodlně usadit a pořádně si svoji společnici prohlédnout. Sam s manželkou jeli ve vlastním autě.

„Úžasně vám to sluší, Megan.“

„Vám zrovna tak.“ Kdeže zůstaly jejich džíny a trička!

Potom se odhodlal prozradit něco ze svých rozbouřených citů.

„Strašně jste mi chyběla. Tenhle návrat domů je vážně podivný, celou tu dobu, co jsem tady, si přeju být v Napě a vyjít si s vámi na procházku nebo třeba i někam na hamburgera.“

„To byste vyměnil za tohle všechno?“ škádlila ho s poukazem na jejich elegantní šaty a rychlou limuzínu.

„Asi bych přece jenom dal přednost údolí Napy. I když je to tam mnohem obyčejnější.“ Láskyplně si připomněl, jak se tam líbí jeho vlastní rodině. „Třeba ani netušíte, jak dobře jste udělala, když jste nadobro vypadla z Bostonu.“ On sám se tentokrát vracel do New

Yorku skoro s nechutí. Už ho sem vlastně nic netáhlo. Teď se mu zase stýskalo po Kalifornii, po jejím mírném počasí a zdvořilých lidech, kde vídal Megan v džínách a v doktorském plášti. Ať se to zdálo divné sebevíc, stýskalo se mu po domově.

Megan mu rozuměla. „Mívám pokaždé navlas stejné pocity.“ Sama se nemohla dočkat, až se za ty čtyři dny zase vrátí domů. Musí tam být na Silvestra, protože bude mít pohotovost i za Patricka, který slouží teď o vánocích. Oba svorně tvrdili, že by do svého obvodu nutně potřebovali ještě třetího lékaře. Ale dneska se tyhle starosti zdály být nesmírně daleko. Když u chrámu sv. Jakuba vystupovali z auta, vzal ji Bernie za ruku, pyšný, že se vede s tak krásnou ženou.

Představila ho své sestřenici, chvilku si povídal ještě s jejím bratrem a švagrovou a zjistil, že to jsou velice sympatičtí lidé. Začínalo mu docházet, že od Liz se Megan liší pevným rodinným zázemím své rozvětvené rodiny, zatímco chudinka Liz byla na celém světě úplně sama.

Zatančil si s Meganinou švagrovou, ale co bylo nejlepší, tančil hlavně s Meg a to až do dvou do rána. Do půl páté potom seděli v Carlyle a povídali si, svěřovali se a objevovali se navzájem. Ve Scarsdalu ho limuzína vysadila až chvíli před šestou, ale hned v poledne měli spolu ještě domluvený oběd. Od devíti seděl u Bermana na poradě, a přes veškerou svoji únavu měl současně povznášející i blažený pocit, když v Jedenadvacítce viděl, jak roztomile vypadá ve svém červeném vlněném kabátku. Narazili tu zase na jejího bratra, který se tvářil, že tu nachytal manželku u baru, a tvrdil, že v tomhle on je strašně staromódní. Držel dlaň na manželčině zadečku i při objednávání oběda, a Berniemu připadal nesmírně legrační, vždyť mu už bylo pomalu jednačtyřicet a on stále ještě vypadal jako velice hezký, ale provokující a trochu přidrzlý mladíček. Nakonec odešli s Marie-Annou nahoru a oni dva konečně zůstali sami. Už ráno bratr Megan - naznačil, že by měla Bernieho klofnout, podle něj je to prima kluk do společnosti i do postele, ale zapomněl na jednu mnohem důležitější věc, a sice Bernieho dobráckou a obětavou povahu, kterou na něm

Megan milovala nejvíc. U oběda si povídali, jak se oba těší domů, do údolí Napa. Už aby to bylo. „Tak tam přece ten svůj obchod rozjeďte, Bernarde!“ Ten nápad jí pořád ještě ležel v hlavě a sotva o tom padla zmínka, jemu se rozsvítily oči.

„Ale Megan, vždyť to nejde. Takový podnik se jen tak bokem nezvládne!“

„Prosím vás, to přece stačí jenom znát ty pravé lidi, kteří pro vás budou pracovat. Jakmile se obchod jednou rozjede, můžete mu šéfovat ze San Francisca nebo klidně i z New Yorku.“ Její naivita byla milá. Nemohla si představit, kolik úsilí a dřiny by si to všechno vyžádalo. „Trošku tu celou záležitost podceňujete.“

„I tak. Měl byste to alespoň zkusit!“ Nepřestávala ho povzbuzovat a najednou se odvaha začínala rodit i v něm.

„Budu o tom ještě přemýšlet.“ Teď ho však daleko více vzrušovaly plány ohledně Silvestra. Rozhodli se strávit jej společně, i když bude

Megan ve službě. Tohle mu nevadilo. Slíbil přijet do Oakvillu hned třicátého po té poradě. Loučení je tedy ani tak moc nebolelo. Megan se musela v Carlyle sbalit a vrátit se k rodičům do Bostonu, zatímco on zase utíkal za Paulem Bermanem. Měl celé dva dny na to, aby si s rodiči a s dětmi vychutnal vánoční pohodu. V letadle do San

Francisca už zase myslel jenom na Megan. Trpěl při představě, že do

Oakvillu pojede až příští den. Ona už byla den doma, ale když ji zkoušel chytit telefonem, dozvěděl se, že je v nemocnici u dítěte se zánětem slepého střeva. Doma cítil tak propastnou samotu, že si sám nebyl jistý, jestli to je steskem po Liz nebo po Megan, a když v jedenáct večer zazvonil telefon, málem vzlykl úlevou. Právě si chystal věci do Oakville. Samozřejmě že to byla Megan.

„Jste v pořádku, Bernie?“ Starala se takhle často a jemu ta péče dělala moc dobře.

„Teď už ano.“ Přestal s tou věčnou hrou na schovávanou. „Je tady tak smutno bez dětí a“ A bez Liz a bez tebe. Teď už dokázal myslet jenom na ni a čert to vem, jestli to bylo správné nebo ne! Přiznala se mu, že na ni na stole čeká kupa lékařských časopisů, čímž mu úsměvně připomněla jeho otce. Na oplátku si postěžoval, jak dlouhá porada ho čeká druhý den, což ona využila, aby mu znovu nabízela vybudování jeho vlastního vzdušného zámku v Napě. Prý má přítelkyni, která by mu tam šéfovala přímo pohádkově..

„Jmenuje se Phillippa Winterturnová a moc by se vám zamlouvala.“ Tohle nadšení jí tolik slušelo. Vždycky přímo překypovala novými nápady.

„Ale proboha, co to je za jméno?“

Megan se chichotala. „Hrůza, co? Ale k ní to sedne. Má předčasně prošedivělé vlasy a úroveň, že byste zíral. Dneska jsem ji natrefila v Yountvilleu. Ona je vážně dokonalá, Bernie! A navíc je ke všemu právě volná. Já vás seznámím, co vy na to?“ O ten obchod tolik stála, pochopitelně že kvůli němu. Dobře věděla, co by to pro něj znamenalo.

„Dobrá, dobrá. Něco s tím uděláme.“ Teď měl však plnou hlavu silvestrovských plánů.

Dohodli se, že večeři si udělají společně v jejím bytě. Nakoupí ona a o vaření se podělí. Když budou mít jen trochu štěstí, nebude před půlnocí žádný případ s výjezdem. Bernie byl nedočkavý jako malý kluk. Dlouho se potom díval na dveře Liziny šatny, ale tentokrát tam nevešel. Už se nechtěl zase vracet. Opouštěl ji kousek po kousku, ale to musel, i když ho to nesmírně bolelo.

41. kapitola

Příští večer dorazil do Napy už v šest a nejdřív se zašel do svého domku převléknout. S radostí ze sebe shodil městské oblečení a vklouzl do pohodlných flanelových kalhot, rozhalenky, a navrch si natáhl silný, ručně pletený svetr. Když dojel k ordinaci, srdce mu vzrušením bušilo až v krku. Otevřela a on ji bez rozmýšlení popadl do náruče a vesele se s ní zatočil dokola.

„Tak se trochu ovládejte, doktorko Jonesová!“ káral ji dobrácky její kolega. Zdála se mu poslední dobou šťastná, no a teď už mu bylo jasné, proč. Spočítal si dokonce, že se ti dva nejspíš sešli i v New

Yorku, i když mu nikdo nic neřekl.

Z ordinace odešli všichni tři společně a Bernie jí nesl nákup. Vyprávěla, jak probíhal den, a on ji škodolibě škádlil, že se tak moc nepřetrhla. Měla jednačtyřicet pacientů.

Odjeli k němu a připravili si bifteky se salátem. Sotva dojedli, už se ozval bzučák a ona se s omluvou zvedla.

„Promiňte. Přesně tohle jsem tušila.“

„Jen si vzpomeňte, že já taky. Ale klid, dneska v tom jedeme spolu.“ Postavil zatím na kávu a Meg se za chvilku vrátila celá ustaraná.

„Jeden z těch mých puberťáčků se namazal a zamkl se v koupelně.“

Vděčně se natáhla po kávě.

„Nebyli by tady víc platní požárníci?“

„Ale oni je zavolali, jenže kluk omdlel a oni teď mají strach, jestli nejde o otřes mozku. A možná si prý zlomil nos..“

„Páni! Tak já vám budu dneska dělat šoféra!“ nabídl jí rozjařeně.

Na Silvestra by ji jen nerad viděl za volantem. Megan tahle pozornost udělala moc dobře. „No to by byla nádhera, Bernie!“

„Tak honem dopijte tu kávu a já zatím odnesu nádobí do dřezu.“

Za pár minut už jeho BMW ujíždělo k městu. „To je fantasticky pohodlný vůz, vrněla Megan slastně. Poslouchali hudbu a sváteční náladu jim nezkazila ani skutečnost, že ona je vlastně ve službě. „Ale já jsem někdy ráda, že do mého austina zatéká. Pořádně v něm protahuje, ale když se tak vracívám domů v nějakou nekřesťanskou hodinu, drží mne ta nepohoda vzhůru. Zaplaťpámbu, jinak bych se taky mohla jednou probudit omotaná kolem nějakého stromu. Zmrznutí se tady ale bát nemusím.“ Představa, jak se Megan vystavuje nebezpečí nebo třeba i jenom nepohodlí, se mu moc nelíbila. Byl rád, že dneska může být s ní, když se po silnici motá tolik opilců. Z nemocnice se zase honem vrátí na zákusek a na kávu. Šampaňské pít ve službě nechtěla.

„Doktorka Jonesová doktorka Jonesová má případ na pohotovosti Už ji tady sháněli, takže se Bernie uvelebil v čekárně s kupou časopisů. Slíbila, že si pospíší, a skutečně byla zpátky ani ne za půl hodiny.

„Hotovo.“ V bílém plášti vypadala velice nepřístupně. Sundala si ho a odnášela ho přehozený přes ruku.

„Nebylo to nic vážného. Ten chudáček byl sice úplně vyřízený, ale neměl ani otřes mozku, ani zlomený nos. Akorát bouli jako hrom.

A zítra mu bude strašlivě zle, protože vytáhl odlivku rumu dřív, než si toho rodiče stačili všimnout. „Brrr. Tohle jsem taky jednou na koleji udělal, a ráno jsem si myslel, že mám nádor na mozku.“ Smála se. „Já si to užila na jednom příšerném mexickém večírku.

Nohy mě zničehožnic vůbec neunesly. To jsem byla v druháku a vyváděla jsem jako utržená z řetězu. Snad až na to, že jsem se štěkotem nepobíhala nahá po ulicích, tak jsem jinak vyzkoušela určitě všechno.“ Vzpomínky je pobavily. „Někdy si při tom vzpomínání připadám jako stoletá.“ Něžně se po sobě podívali.

„Naštěstí na to nevypadáte.“ Vážně by jí nehádal ani třicet, natož o šest víc. A ona zase nemohla uvěřit, že mu příští rok už bude čtyřicet.

Nechápal, kde jsou všechny ty roky.

Hodinku a půl po tom, co vyjeli, už zase zatáčel na příjezdovou cestu k jeho domku. Zašel do obýváku rozdělat oheň a ona šla zatím do kuchyňky uvařit čerstvou kávu. Sice to byl poněkud zvláštní silvestr, ale jim se to líbilo. Potom jí ke krbu donesl šálek kouřící kávy a usmál se na ni. Uvelebila se tam s nohama křížem a vypadala uvolněně a šťastně. „Já jsem tak ráda, že tu se mnou jste, Bernie.

Vážně jste mi moc chyběl.“

Tohle se poslouchalo moc hezky, zvlášť když byl naladěný na stejnou strunu. „A vy mně taky hodně. Doma mi bylo hrozně smutno, ale takový silvestr je docela fajn. Je prima být s někým, na kom člověku záleží.“ Opatrně volil slova a ona to chápala.

„Možná se tu zdržím celý týden, než přijedou zpátky děti. To dojíždění nic není.“ Nadšeně se rozzářila.

„No to by bylo úžasné!“ Ale do její radosti se ozval znovu bzučák.

Tentokrát to však byla jen pětiletá holčička se zvýšenou teplotou.

Megan dala rodičům instrukce, objednala si je na ráno a upozornila, aby se ozvali, kdyby se dítěti přitížilo. Tenhle případ se tedy obešel bez výjezdu.

„Jak jen tohle můžete vydržet noc co noc? Vždyť musíte být úplně vyčerpaná!“ Ale věděl, jak jí na

té práci záleží. „Rozdáváte se trochu marnotratně, Megan.“

„A co mám dělat, když o to nikdo jiný nestojí?“ odsekla mu docela vesele, nakonec tohle spolu probrali už stokrát. Svým způsobem se za svou práci provdala. Jenže teď se stalo něco zvláštního. Bernie už nedokázal zůstat v mezích, které si sám určil. Když ji předtím objal, otevřel tím stavidla své bezbřehé touze. A tak jako by šlo o nejpřirozenější věc na světě, uchopil ji do náruče a začal ji líbat. A líbal ji dlouho, předlouho, jako by se pomalu rozpomínal, jak se to vlastně dělá, a jako by tomu teprve přicházel na chuť. Pustil ji, až když byli oba úplně bez dechu. „Bernie?“ Nevěděla, co a proč to vlastně dělají, jasné jí bylo jenom, že ho miluje.

„Chceš, abych se ti omluvil?“ V jejích očích však spatřil tolik něhy, že nečekal na odpověď a začal ji líbat znovu.

„A zač asi, prosím tě?“ Líbal ji celou zmatenou a zoufale ji tiskl k sobě. Už se nemohl zastavit, podvědomě po ní toužil příliš dlouho a ta touha se mu teď vymkla z ruky. Náhle se však prudce odtáhl a vstal. Uvědomil si, že má mohutnou erekci, a bylo mu před ní trapně.

„Promiň, Meg.“ Zkoušel se uklidnit, zkoušel myslet na Liz, ale zjistil, že nemůže. Zpanikařil a zoufale se obrátil k Megan s výrazem vyděšeného dítěte.

„Neboj se, Bernie já ti přece nechci ublížit.“ Znovu ji k sobě pevně přitiskl a svíral ji mezi vzlyky v náručí, jako kdyby mohl bez jejího tepla zemřít. Potom se jí podíval do tváře s vážným výrazem a s ještě vlhkýma očima.

„Moc se v tom nevyznám, Meg, ale vím, že tě miluju.“

„Já tebe taky a navíc bych pro tebe chtěla zůstat i přítelkyní, víš?“ Věřil tomu. Pohladil ji po ňadrech, ale ruka mu sjela po jejím plochém břiše až k džínům a touha po ní mu málem vyrazila dech.

Začal ji něžně laskat a ona přivřela oči a tiše zasténala. Nebránila se, když ji odnesl na pohovku a tam, přímo u ohně, se začali seznamovat s tělem toho druhého. Měla pokožku bílou a něžnou jako stříbrné měsíční světlo a její malá pevná ňadra mu tuhla pod rukou. Jemně mu rozevřela kalhoty a cítila, jak jí celý roztoužený míří vstříc. Pomalu oba vyprostil ze šatů a potom se tiskl k ní a do ní, až vykřikla tou nesnesitelnou touhou. A pak už křičeli oba zoufalstvím, úzkostí, vášní, radostí a štěstím, a když dosáhla vrcholu, přimkla se k němu až křečovitě, a on měl dojem, že z něj vyprchal všechen život, jak se tak společně vznesli do oblak a pak spolu přistáli na pevné zemi.

Dlouho si potom zůstali ležet v náručí. Megan se plná své lásky tiše dívala do ohně a on ji se zavřenýma očima mlčky hladil.

„Děkuju,“ zašeptal potom. Věděl, jak moc mu dala a jak zoufale to potřeboval. Asi si nikdy sám neuvědomí, jak moc potřeboval její lásku a teplo, její pomoc. Opouštěl Liz a bylo to stejně bolestné jako její smrt, možná víc, protože tohle už bylo navždycky.

„Radši mlč, drahý. Já tě mám přece ráda.“

Otevřel oči, a když spatřil její něžnou tvář, šťastně jí uvěřil. „Nikdy mne nenapadlo, že to ještě dokážu vyslovit.“ Cítil teď nesmírnou úlevu, mír a pocit bezpečí jenom z toho vědomí, že tu je s ní. „Já tě vážně miluju,“ opakoval šeptem. Usmála se a přitiskla ho k sobě jako nalezené dítě. Usnul jí v náručí.

42. kapitola

Ráno se probudili celí ztuhlí, Megan se dokonce chvěla zimou. Úzkostlivě chvíli pozorovali jeden druhého, a když zjistili, že ze sebe nemusejí mít navzájem žádný strach, začali se zase tvářit’ šťastně. Byl první den v roce a Megan se blaženě usmívala, když si z ní Bernie dělal legraci kvůli tomu netradičnímu Silvestru.

Šel postavit vodu na kávu a Megan se zatím zabalila do jeho starého koupacího pláště. Dlouhé černé vlasy měla jako vrabčí hnízdo, když si však opírala bradu do dlaní s lokty na kuchyňském stolu, vypadala k zulíbání. „Ty jsi tak krásný mužský, Bernie.“ Ještě nikdy se nemilovala s tak

přitažlivým mužem a k nikomu ještě necítila totéž, co k němu. Věděla však, jak to může být nebezpečné, pro ni tedy rozhodně. Ještě pořád se nevyrovnal se ztrátou svojí manželky a za pár měsíců ho čeká stěhování do New Yorku. To jí ostatně řekl na rovinu. A ona už byla dost stará, aby věděla, že člověku nejvíc ubližují ti, co mu říkají plnou pravdu.

„O čem teď přemýšlíš? Vypadáš strašlivě vážně, ty moje holčičko.“

„Napadlo mi, jak budu smutná, až se vrátíš zpátky do New Yorku.“ Proč mu něco nalhávat. Musela přežít už horší tragédie, které ji poznamenaly na celý život.

„No vidíš, já už se na to taky netěším, a to jsem se zpočátku nemohl vůbec dočkat.“ Podal jí šálek s kouřící kávou a ona upila. „Nechce se mi nazpátek. Opravdu. Teď se tím netrap.“

„Hrozné to bude stejně. Ale řekla bych, že za tu bolest stojíš,“ dodala zamyšleně.

„Docela hezky mi lichotíš.“ Přinesl by pro ni jakoukoliv oběť, miloval ji mnohem víc, než byl ochoten si přiznat.

„Tenkrát, jak ses ukázal v nemocnici s malým Alexem, to ses mi líbil tak moc, že jsem se málem podřekla před ošetřovatelkami. A to jsem si ještě myslela, že jsi ženatý. Po cestě domů jsem si pořádně vynadala, že bych si neměla nechat poplést hlavu tatínky svých pacientů.“ Ještě jednou ho úsměvně ujišťovala: „Vážně jsem to udělala.“

„To jsou řeči. V noci se mi nezdálo, že bys zachovávala chladný odstup.“ Zrudla a on si k ní přisedl znovu celý roztoužený. Toužil po ní tak moc a navždycky. Teď žili oba v pohádkové říši lásky a tak hnaný touhou až bolestivou začal znovu rozvazovat župan, který si tak pečlivě zavázala teprve před chviličkou. Cestou do ložnice jej odhodil na zem a miloval se s ní tentokrát v posteli a potom ještě jednou, než mu definitivně utekla do sprchy, protože už měla být dávno v nemocnici s Patrickem na vizitě.

„Pojedu s tebou.“ Otočila se k němu ještě celá mokrá ze sprchy a oba měli v očích lásku a žár. „To myslíš vážně? Ještě tě to neomrzelo?“ Byla štěstím bez sebe, protože to bylo tak báječné, být blízko něho a prožívat všechno spolu s ním. Je to pro ni ale nebezpečné, protože dřív nebo později stejně zůstane sama.

„Když já to bez tebe nemůžu vydržet, Meg.“ Jako kdyby po ztrátě jedné velké lásky měl strach tu druhou pustit z očí třeba jen na hodinu.

„No tak dobře.“

Následující víkend byli doslova nerozluční, společně jedli, spali, procházeli se a smáli se, a k tomu se milovali i třikrát či čtyřikrát denně. Bernie byl vyhládlý nejen po lásce a sexu, ale po citu vůbec, a pořád se jí nemohl nabažit. A celý následující týden se denně vracíval z města už brzo odpoledne a hned za ní utíkal do ordinace, přinášel jí dárečky a pozornosti a plno dobrých věcí. Takhle se dvoříval i Liz, ale teď to bylo jiné. Oba věděli, že tahle idyla jednoho dne skončí. On půjde do New Yorku a konec. Jenže tahle hrozba je zatím v nedohlednu, Paul Berman teprve hledá náhradu. Večer před návratem dětí si otevřeli šampaňské a Megan přichystala slavnostní večeři. Službu měl tentokrát Patrick, a tak spolu strávili klidnou, a přesto vášnivou noc.

Druhý den měl volno, aby se ještě užili, ale letadlo mělo přistát v šest, proto musel do města vyrazit už ve čtyři.

„Vůbec se mi od tebe nechce.“ Bylo to krásných deset společných dní a bylo mu smutno z rozloučení. Teď už to nebude takové, zvlášť kvůli Jane. Byla přece jen už příliš velká a chytrá, než aby jí mohl něco nalhávat, a veřejně spolu chodit taky nemohli, protože tím by ji naráz připravili o všechny jistoty, kterým kdy věřila a věří. Budou se kvůli milování muset scházet někde jinde, nebo on bude spávat u Megan a odjíždět domů už v šest hodin ráno, aby to stihl, než se děti probudí. „Zatraceně moc mi budeš chybět, Megan.“ Vypadal, že má slzy na krajíčku, a ona ho za to políbila. „Vždyť ti přece nikam neodcházím. Budu tu na tebe pořád čekat.“

Tahle oddanost ho dojímala, jenže ona na někoho podobného čekala už celé věky. Jen ona sama věděla, jak hluboce a opravdově ho miluje i přes to vědomí, že ho nesmí k ničemu zavazovat. Neměla právo na něm chtít cokoliv a rozhodla se zařídit se podle toho. „Uvidíme se příští víkend,

miláčku.“ Ale že to nebude ono, to bylo jasné oběma, a tak jí alespoň slíbil večer zavolat, jen co se děti dostanou do postele.

Při čekání na letišti ho však přepadl náhle pocit, že přišel o něco nesmírně cenného, a musel se mocí ovládnout, aby se neutíkal nazpátek přesvědčit, že je všechno na svém místě a jenom čeká na jeho návrat. Až když s Nanny a s dětmi dojel domů, tak mu došlo, o co vlastně jde.

Tentokrát šel do té šatny jenom něco hledat, krabici se starými fotografiemi babičky a dědečka, Jane tvrdila, že tam někde musí být.

Chtěla z nich pro Ruth sestavit album jako dárek. Otevřel dveře a najednou měl pocit, že tu stojí ona a vyčítá mu, že ji zradil s Megan.

Přibouchl dveře s pocitem podvodníka a celý zděšený se vrátil do pokoje bez fotografií, i když Jane o ně tolik stála. Prostě už nedokázal v Lizině Šatně vydržet.

„Nenašel jsem je.“ Pod vousy bylo vidět, že je smrtelně bledý. Co to jen udělal? Co jen to provedl svojí milované Liz? To už na ni úplně zapomněl? Jistě, je to tak. Strašlivě zhřešil a Bůh ho za to musí potrestat. Zradil svoji Liz.

„Ale ty fotky tam určitě jsou!“ otravovala Jane. „Říkala to i babička.“

„Nejsou a dost!“ zařval na ni celý rozlícený. „Stejně plete páté přes deváté!“

„Tatínku, stalo se ti něco?“ nechápala Jane, která se v něm na druhou stranu už dost vyznala. „Nestarej se.“

„Tatínku, něco ti je, viď? Není ti dobře?“ Otočil se k ní a ona spatřila, jak se mu z očí řinou slzy. Celá vyděšená ho utíkala obejmout.

„Promiň, kočičko. Stýskalo se mi po vás tolik, že jsem to dvakrát dobře nezvládal.“ Nevěděl sám, jestli ta omluva patří dítěti nebo Liz, ale sotva byly děti v posteli, zavolal Megan a znovu cítil ten prudký příval touhy být s ní, a to pokud možno okamžitě. Jako by měl bez ní zešílet.

„Copak to s tebou je, miláčku?“ Už po hlase mu poznala, jak je rozrušený.

Tušila, o co asi jde. Návrat do míst, kde žil s Liz, musel velice bolet.

Zvlášť teď, když si navíc připadal jako zločinec.

„To nic není.“ Ale bylo.

„Ale ty máš přece na svoje starosti plné právo.“ Prokoukla ho tedy dobře a on si jenom povzdechl. Na jednu stranu to bylá úleva, na druhou stranu ho to docela obyčejně štvalo. Bylo mu před ní trapné, že se v té své situaci plácá a připouští si pocit viny, ale prostě to tak bylo. S tím se nedalo nic dělat.

„Vedeš už řeči jako moje matka.“

„Ale jdi!“ Sice se dál smála, ale odpověď jí dlužil.

„No tak tedy dobrá.“ Nakonec zjistil, že jeho upřímnost ještě posílila to těsné pouto mezi nimi. „Mám hrozný pocit provinění.

Zašel jsem do její šatny a jako by tam byla ona sama“ Nevěděl sice, jak dál, ale Megan už bylo všechno jasné.

„Ty máš ještě všechno její oblečení?“

Připadal si trapně. „No ano. Já jenom chtěl“

„Proč bys mi něco vysvětloval, Bernie. Tohle je přece tvůj život a ty si v něm můžeš všechno rozhodovat sám.“ Tak tohle ještě neslyšel od nikoho a jeho láska k ní ještě vzrostla.

„Moc o tebe stojím. Po dlouhé době mne potkalo něco fajn, a to jsi ty. Jenom si myslím, že ti někdy musím jít pěkně na nervy.“

„To si tedy piš. Ale z úplně jiného důvodu, než co si myslíš ty.“

Zrudla. „Moc hezky mi jdeš na nervy.“

Už zase se vyhříval na výsluní svého štěstí. Nesmírně dlouho už necítil takový šťastný klid. „Jak to zařídíme, abychom mohli být na víkend spolu?“

Vymysleli si plán, kde strávit páteční noc, aby se Bernie stačil ráno vrátit domů, a ono to šlo. Totéž si zopakovali v sobotu a ve středu, kdy řekl Jane, že musí služebně do Los Angeles.

Začínal se takhle vymlouvat každý týden, jednou dokonce dvakrát za sebou. Pravdu znala jenom Nanny Pippinová, té on vždycky říkal, kde je k zastižení, to pro případ, že by se něco stalo s dětmi. Sice jí neprozradil, o koho jde, dostala jen telefonní číslo pro nejnutnější případy, ale i tak mu to bylo trochu trapné. Ona však neudělala sebemenší narážku a ani ji to zřejmě nepohoršovalo. Nejspíš jí bylo všechno jasné. Vždycky ho vyprovázela s přátelským poklepáním na rameno. Na víkendy teď pravidelně jezdili do Napy a Megan u nich byla v jednom kuse. Ukázala Jane, jak uplést hnízdečko pro ptáčka, který vypadl z hnízda, pomohla jí ošetřit ho, když se zjistilo, že si při pádu zlomil nožičku. Alexe brávala na dlouhé výpravy, a kdykoliv ji zdálky viděl přicházet, nadšeně jí výskal na přivítanou. Dokonce i Jane pomalu roztávala.

„A tati, proč ji máš vlastně tolik rád?“ zeptala se jednou, když spolu odnášeli nádobí do kuchyně. „Je to moc milá paní, víš. Chytrá, hodná a starostlivá. Tolik dobrých vlastností se pohromadě najde jen málokdy.“ On sám měl to štěstí v životě dokonce dvakrát. A kliku má i jinak. Dokud nepadne rozhodnutí o New Yorku, smí zůstat šťastný. Ale pořád častěji se nad tím chystaným stěhováním zamýšlel.

„A ty ji miluješ?“

Zaváhal. Co jí tak může odpovědět? Chtěl být čestný, ale zase by jí nerad ublížil. „Myslím, že ano.“ Jane to vyrazilo dech.

„Ty ji miluješ? Stejně jako jsi miloval maminku?“ V překvapení bylo znát i hněv.

„Stejně ne. Zatím ještě ne. Na to ji neznám dost dlouho.“ Tohle

Jane stačilo. Takže je to vážné. Ale ať se snažila sebevíc, Megan nenávidět nedokázala. Byla k dětem tak fantastická! Když musel

Bernie v dubnu do Evropy, přišla Jane s dotazem, jestli by nemohli na víkend do Meganina domku. To bylo opravdu veliké vítězství a Bernie málem plakal úlevou a vděčností, když se s tím vytasila. „Vážně by sis je k sobě vzala?“ plnil slib Jane, že se alespoň zeptá.

„Nanny by ti s nimi samozřejmě pomohla.“

„Byla bych moc ráda.“ Domek byl sice maličký, ale když si prosadí, že bude spát na pohovce, mohla by se Nanny uložit ve studovně a děti v její ložnici. A užili si to opravdu nádherně, odjeli k ní hned v pátek, jen co Jane skončila škola. Bernie se vrátil zrovna včas na

Alexovy třetí narozeniny, které oslavili všichni společně. Večer si vyšel

Bernie s Megan na procházku.

„Tak copak je v New Yorku nového?“ vyzvídala se stínem obav.

„Jsi nějaký zamlklý.“

„Berman prý někoho sehnal na moje místo tady v San Franciscu.

Chce přetáhnout nějakou vedoucí z jiného obchoďáku. Zatím se dohadují kvůli platu, ale tyhle bitvy Berman většinou hladce vyhrává.

Co si mám počít, Meg?“ Obracel se k ní plný úzkosti a ji zabolelo u srdce. „Já od tebe nechci odejít.“ V Evropě ji postrádal tak zoufale, až se toho sám děsil.

„Pokud to jinak nepůjde, budem to muset nějak zvládnout.“ V noci se milovali, jako by už nikdy neměli dostat žádnou příležitost. Za čtrnáct dní se ale přiřítil z města zvlášť kvůli tomu, že prozatím bylo nebezpečí zažehnáno. Té ženské zvedli v jejím nynějším místě plat skoro dvojnásobně, takže Berman neměl šanci. Tyhle starosti jim tedy prozatím odpadly, ale Bernie si moc dobře

uvědomoval, že na náhodu spoléhat donekonečna nemůže.

„Sláva bohu!“ Oslavili to šampaňským, vyšli si na večeři a prožili spolu nádherný večer. Ráno v osm se chtěl vrátit do města, ale Megan prý mu musí něco strašně důležitého ukázat. Vezla ho po silnici ve svém starém autíčku. Cílem byl překrásný domek ve viktoriánském stylu, který se krčil v zeleni vinic blízko výpadovky.

„Viď, že je to nádhera? Komu to vlastně patří?“ prohlížel si ho s vědomým odstupem, jako by šlo o cizí manželku, kterou člověk sice obdivuje, ale vlastnit ji netouží. Megan se na něho tajnůstkářsky usmála.

„To je totiž soukromý majetek. Patřil stařičké paní Mosesové, umřela teď, cos byl v Evropě, však už jí také bylo jednadevadesát. Ten dům je v perfektním stavu.“

„A ty ho snad chceš koupit?“ Překvapilo ho, jak dobře je informovaná.

„Kdepak, já mám lepší nápad.“

„A sice?“ Nenápadně mrkl na hodinky, měl nejvyšší čas vyjet, aby nezmeškal tu poradu. „Že tady bys měl otevřít ten obchod. Nechtěla jsem s tím začínat, dokud jsi nevěděl, jak to bude s tím tvým stěhováním. Ale byla by to fantastická investice, i kdyby šlo třeba jen o pár měsíců, vážně, Bernie!“ Ve svém vzrušení vypadala velice dívčí. Bernieho ta její starostlivost dojala, ale prostě si to nemohl dovolit. Neměl tušení, kdy dostane příkaz k odjezdu.

„Ale Megan, to přece nejde.“

„A proč by nešlo, prosím tě? Aspoň ti ale představím Filipu.“

„Holčičko moje“ Byl strašně nerad, že ji musí zklamat, ale když ona neměla ani zdání, co to je za dřinu, otevřít nový obchod. „Nejde přece jenom o vedoucího, to musím mít ještě architekta, nákupčího“ Radši toho nechal.

„To je snad zbytečné, když tohle všechno umíš sám. A architektů je tady jako máku.“ Oči mu zajiskřily, ale jen na chviličku, a ona pocítila zklamání.

„Slibuju, že o tom budu přemýšlet, ale teď už musím jet. Na viděnou v sobotu!“ To bylo za dva dny. Měřili čas podle dnů strávených společně.

„Ale s Filipou na oběd půjdeš?“

„Ale jistě, ať je po tvém.“ Veseleji pleskl přes zadeček a zamával jí už při jízdě. Do nemocnice se Megan vracela ve velice dobré náladě, protože se ještě pořád nevzdávala naděje. Věděla, jak hodně o to stojí, a nechápala, proč by se do toho podniku nemohl pustit. Pomáhala by mu při tom ze všech sil. Měl právo vyplnit si svůj sen a možná, když to jen trochu půjde, možná že nakonec přece jen zůstane v Kalifornii.

43, kapitola

Bernie si uvědomil, že v životě neslyšel legračnější jméno a nespatřil krásnější tvářičku. Oboje patřilo Filipe Winterturnové, pohledné bělovlasé ženě něco přes padesát, která za sebou měla skutečně požehnanou praxi. Šéfovala v obchodě na Palm Beach, potom měla pod sebou celý řetěz obchůdků na Long Islandu, pracovala v redakci módního časopisu a při tom všem ještě navrhovala konfekci pro děti. V oblasti módy se za posledních třicet let nevyskytlo nic, co by ona neznala. Ti dva se do hovoru zabrali tak, že to Megan přišlo až k smíchu.

Nakonec ji ani moc nemrzelo, když ji odvolali do nemocnice k osmileté holčičce se zlomenou rukou. Vrátila se zpátky do restaurace a oni si ještě pořád měli o čem povídat. Na konci oběda plály Berniemu oči vzrušením. Filipa dokázala přesně rozpoznat, o co se mu jedná, a hned by se s ním do toho pustila. Peníze do podnikání sice neměla, ale Bernie by to s půjčkou a s výpomocí od rodičů zřejmě utáhl.

Zbýval jediný problém, a sice ten, že Bernie si prostě nemohl dovolit něco takového rozjet, návrat do New Yorku hrozil teď každou chvíli. Stejně mu však ta představa nešla z hlavy.

Několikrát míjel ten domek, který mu Megan ukázala, a pořád se mu moc líbil. Neviděl však nic rozumného v nákupu nemovitostí v Kalifornii, pokud nešlo o předem naplánovanou investici. Kdykoliv teď Berman zavolal, mluvil s ním Bernie jako duchem nepřítomný. Zase trpěl svými starými depresemi a pořád si v duchu porovnával Megan a Liz.

Celé léto se dřel v San Franciscu v obchodě, tedy fyzicky určitě, ale myšlenkami se toulal někde úplně jinde. Samozřejmě že v Napě u Megan, v domě, který by rád koupil, v obchodě, který by tak rád otevřel. Měl z toho svého zmatku provinilý pocit a Megan dobře vycítila, co se v něm všechno děje. Dál však zůstávala klidnou a bezpečnou oporou. Kvůli plánům s tím obchodem už nenaléhala a on jí za to byl nesmírně vděčný. Byla to výjimečná osobnost, ale i tahle skutečnost se teď pro něj

stala zdrojem dalších starostí.

Tajně se scházeli už celých sedm měsíců, a tak dřív nebo později svůj vztah budou muset vyřešit, protože on se odstěhuje. Vůbec se na to netěšil. Miloval její přítomnost, líbily se mu jejich společné procházky, noční rozhovory, a dokonce ji rád doprovázel i do nemocnice, když měla noční pohotovost. Navíc to přímo fantasticky uměla s dětmi, Alex do ní byl celý blázen a Jane za ním nezůstávala pozadu,

Nanny ostatně jakbysmet. Věděl, že by se k němu hodila ideálně, ale jeho ještě pořád trápila vzpomínka na Liz. Zkoušel ty dvě neporovnávat, nakonec byly přece každá jiná. Pokud se o to Jane někdy pokusila, Megan jí to rychle a přitom inteligentně zarazila.

„Tvoje maminka byla moc a moc výjimečná, té se nemůže podobat vůbec nikdo.“

K tomu ovšem nebylo co dodat, a navíc to Jane dělalo moc dobře.

V dětech se Megan vyznala rozhodně perfektně a v Berniem možná ještě o trochu líp. Tomu se už pomalu začínal městský život zajídat, doma ho stejně jenom pronásledovaly ty věčné můry. Už si nedokázal přivolat šťastné vzpomínky, uměl teď myslet jenom na Liz v jejím umírání, jak se zoufale snaží odolat, jak se plahočí do školy, po domácích pracích, a přitom slábne hodinu po hodině. Už mu to všechno začínalo lézt na nervy. Uběhly dva roky od její smrti a on radši myslel na úplně jiné věci. Vracela se teď k němu jenom v představě jejího děsivého umírání.

V srpnu se za dětmi přijeli podívat rodiče. Stejně jako loni byli všichni celé léto v Napě. Babička s dědečkem vzali zase Jane na výlet, a když se s ní vrátili, představil je Bernie Megan. Podle dřívějších zmínek poznali, o koho se jedná. Matka ji sice podrobila tradičnímu rentgenovému prozkoumání, ale s výsledkem byla spokojená, dokonce moc. Kdo by ostatně mohl proti Megan něco mít? „Tak vy jste ta paní doktorka!“ Skoro to zaznělo pyšně a Megan to dojalo k slzám, když líbala Ruth na přivítanou. Následujícího dne byl Bernie v práci, ale ona měla volno, tak je pro vezla celým údolím v roli průvodce. Otec musel po pár dnech odletět do San Diega na lékařský kongres, ale Ruth tentokrát raději zůstala s dětmi. Starosti jí teď však dělal především její syn, protože přesně odhadla, že ani ta jeho velká láska k Megan nedokáže zaplašit smutek pro Liz. Jednou si o tom s Megan pohovořila na obědě v Saint Heleně. Měla pocit, že před touto sympatickou mladou ženou nemá cenu něco tajit.

„Ještě pořád není ve své kůži,“ stěžovala si zoufale a dumala, jestli se to vůbec kdy může zlepšit. Svým způsobem byl teď citlivější a vyzrálejší než dřív, ale s Lizinou smrtí z něj vyprchala veškerá radost ze života.

„Ono to ještě nějakou dobu potrvá, paní Finova.“ Vždyť po těch dvou letech se začínal teprve teď trochu zotavovat. Navíc měl před sebou tolik závažných rozhodnutí. Bolestivé rozhodování mezi Megan a Lizinou památkou, mezi San Franciscem a New Yorkem, mezi vlastním obchodem a věrností k Wolffovi a k Paulu Bermanovi.

Rvalo ho to na všechny strany a Megan s ním soucítila.

„Když on je teď takový zamlklý,“ žalovala dál Ruth, jako kdyby rozmlouvala s dávnou přítelkyní, a Megan jí věnovala stejně chápavý úsměv, jaký měla vyhrazený pro své malé pacienty. Na Ruth působil stejně uklidňujícím dojmem. Uvědomila si, že s touto ženou by její syn mohl být zase šťastný.

„Má to moc těžké. Teď teprve začíná uvažovat nad tím, jestli se těch vzpomínek vůbec zbavovat chce. Ono to totiž vyžaduje dost odvahy.“

„Jak zbavit?“ nechápala Ruth.

„Setřást tu iluzi, že se jeho žena jednou třeba vrátí. Podobným vývojem prošla nakonec i Jane. Dokud mě dokázala odmítat, pořád ještě věřila v maminčin návrat.“

„Tohle mu ale nemůže nijak prospět, to je vyloženě nezdravé.“

Ruth nesouhlasně potřásala hlavou.

„Ale je to přesto všechno normální.“ O Bernieho snech ohledně toho obchodu se radši nezmínila. Bylo by to možná ještě horší.

„Myslím, že teď má toho rozhodování příliš, paní Finova. Až to bude mít za sebou, bude i pro něj všechno lepší a snazší.“

„To bych byla moc ,ráda.“ Neptala se, jestli snad jedním z těch problémů není případný sňatek s Megan, ale rozhovor ji přece jen uklidnil. „To děvče je opravdu moc milé,“ svěřila se večer Berniemu.

A potom se odvážila. „A je do tebe zamilované až po uši, víš to vůbec?“ Poprvé v životě měla strach ze synova hněvu, ale ten se na ni jenom usmál.

„Já to vím, že je úžasná.“

„A ty s tím nechceš udělat nic?“

Dlouho mlčel, než pohlédl matce do očí. „Ona svoji praxi do New

Yorku přestěhovat nemůže a mě tu zas Wolff taky navždycky nenechá, mami.“ Teď viděla, jak vypadá rozervaně a nešťastně. Litovala ho.

„S obchodem se ale těžko můžeš oženit, Bernarde,“ napomenula ho něžně. Teď sice vystupovala proti vlastním zájmům, ale pro ni byly rozhodující zájmy jejího syna.

„Vždyť já už o tom taky uvažoval.“

„No a?“

Zoufale rozhodil rukama. „Sama dobře víš, kolik jsem Bermanovi dlužen.“

To už se ale Ruth dopálila. „Rozhodně ne tolik, abys mu obětoval svůj život nebo štěstí své rodiny. Po tom všem, cos tady pro ně udělal, ti má být zač vděčný on a pořádně!“

„Ale mami, ono to není tak jednoduché.“ Vypadal ublíženě a ona mu přitom chtěla jenom pomoci. „Stejně bys to měl udělat, drahoušku. Jenom si to ještě jednou pořádně promysli.“

„To ti snad slíbit můžu.“ Políbil ji na tvář už s úsměvem. „Děkuju, f mami.“

Za tři dny odlétala za manželem do San Diega a Bernie doopravdy litoval, že musí odjet. Během posledních několika let se z nich stali skuteční kamarádi, a dokonce i Megan ji začínala mít ráda. „Tvoje matka je vážně báječná, Bernie.“

Celý šťastný se usmíval na tu ženu, do které byl tak zoufale zamilo^ vaný. Sešli se hned večer po matčině odjezdu a vychutnávali tu slast moci zas společně ležet v její posteli. „Tohle ona o tobě říká taky,

Meg.“

„Ona si ale opravdu zasluhuje úctu. Žije jen pro tebe.“ Byl rád, že si navzájem padly do oka. A Megan byla šťastná už jenom z jeho přítomnosti. Nikdy ji neomrzel, celé hodiny dokázali strávit povídáním, mazlením a milováním. Někdy celou noc ani nespali, aby si nepřestali uvědomovat toho druhého.

„Jako bych tě neviděl už celé týdny,“ šeptal, když ji líbal na krk.

Byl vyhládlý po jejím těle i po její nahé kůži, kterou cítil na svojí.

Milovali se, dokud je nepřerušil telefon.

Ještě pořád je udivovalo, že se toho druhého prostě nemůžou nasytit. Po těch osmi měsících, co se už spolu milovali, jejich vášeň zdaleka nevychladla. Když se od něho omluvně natáhla směrem k telefonu, sotva popadal dech. Ale byla teď ve službě místo Patrika.

Tiskl se k ní, hladil ji po ňadru a odmítal ji pustit.

„Miláčku, já ale musím.“

„Pro jednou se toho snad tolik nestane. Když neseženou tebe, zavolají Patrikovi.“

„Třeba ho nemůžou najít.“ Ani její láska k němu z ní nemohla vyhnat profesionální svědomitost. Odtáhla se ještě plná vůně jejich milování a popadla sluchátko ve chvíli, kdy se ozvalo už čtvrté zazvonění. Šel za ní a hladil ji po zadečku. „Doktorka Jonesová.“

Úřední tón vystřídalo ticho, to poslouchala hlášení. „Kde? Jak je to dlouho? Co s ní je? Cože? Honem na jednotku intenzívní péče a ať ze San Francisca přiletí vrtulníkem chirurg.“ To už se soukala do džínů, milování bylo zapomenuto a ona vypadala pořádně vyděšeně. „Ještě

anesteziologa nějakého solidního. Za minutu tam budu.“ Upustila sluchátko a otočila se k

Berniemu. Nebyl čas chodit kolem horké kaše. Musí mu to říct.

„Co se stalo?“

Ach bože ještě nikdy nemusela nikomu tolik ublížit! „Miláčku

Bernie, víš“ Styděla se, že neovládla slzy, a on ihned poznal, že se něco přihodilo jeho drahým. „Je to Jane.“ Srdce se mu zastavilo hrůzou. „Vletěla na kole pod automobil.“ Bleskově na sebe házela šaty a ještě ho stihla pohladit po tváři. Vypadal nechápavě, ale to jenom nemohl uvěřit té strašné zprávě. Bůh přece nemůže být takhle nemilosrdný. Ne dvakrát za sebou.

„Co s ní je? Proboha, Megan, co se jí vlastně stalo?“ Křičel na ni a ona tolik pospíchala. Každý okamžik je drahý!

„Sama pořádně nevím. Úraz na hlavě a taky k ní jede ortopéd.“

„Zlomila si něco?“

Musí mu to okamžitě říci, škoda každé chvilky. „Ruku, nohu, snad má i něco s pánví, ale horší je, že nejspíš sejí stalo i něco s páteří. Ještě se to neví přesně.“

„Kristepane!“ Zakryl si obličej rukama, ale ona mu hodila jeho džíny a běžela pro jejich boty. Navzájem si pomáhali.

„Teď se nesmíš složit. Nemůžeme si to dovolit. Musíme co nejrychleji do nemocnice. Třeba to nebude tak hrozné.“ Ale věděla, že je.

Podle toho, co slyšela, hrozilo dítěti ochrnutí. A jestli je ke všemu ještě poškozený mozek, tak to už by bylo přímo k zešílení.

Stiskl jí bolestivě paži. „Ale ono to může být hodně zlé, viď? Může ochrnout nebo umřít, že je to tak?“

„Ne!“ Rázně si otřela oči a vlekla ho za sebou ke dveřím. „Ne! To je vyloučeno! Teď ale sebou koukej hodit!“ Vyrazila zběsile na výpa-Ľ dovku, ani se nesnažila dát přednost v jízdě, ale on se jen strnule díval před sebe. Snažila se udržet ho v kontaktu za každou cenu. „No tak,

Bernie, povídej něco!“

„Víš ty, proč k tomu vůbec došlo?“ Upíral před sebe vyhaslý pohled. Přesně tak mu bylo uvnitř. „No, proč?“ Aspoň že mluví. Řítila se devadesátkou a modlila se, aby jí policie razila cestu. Sestra jí řekla, jaký má Jane krevní tlak.

Bylo to mezí životem a smrtí a tak měli v pohotovosti dýchací přístroj.

„Protože jsme spolu byli v posteli, tak. Tohle je boží trest.“

Slzy jí vhrkly do očí a ona ještě víc přišlápla plyn. „My jsme se jenom milovali, Bernie. Za tohle Bůh netrestá.“

„Ale ano. Nemám právo zrazovat svoji Liz a“ Začal křečovitě vzlykat. Mluvila na něj celý zbytek cesty do nemocnice, aby se nerozsypal úplně.

U parkoviště nakázala: „Teď vystřelím z auta co nejrychleji. Ty pořáďně zaparkuj a přiběhni za mnou. Jak to jen trochu půjde, přijdu ti všechno říct.“ Otočila se k němu. „A ty se za ni modli, Bernie.

Nemůžeš dělat nic jiného. Stejně tě miluju.“ Zmizela a objevila se až za dvacet minut v zeleném chirurgickém plášti, v čepici a masce, přes boty návleky.

„Teď ji má v práci ortopéd. Teprve zjišťuje, jak vážné je to poranění. Ze San Francisca sem letí helikoptéra se dvěma chirurgy.“ Pochopil, co tohle znamená.

„Ona to nepřežije, že je to tak, Megan?“ zeptal se zkomírajícím hlasem. Už mluvil s Nanny a pro samý pláč mu málem nebylo rozumět. Chůva mu nařídila, aby se trochu sebral, že prý bude čekat u telefonu na další zprávy. Nechtěla Alexandra zbytečně plašit nemocnicí, ostatně se mu o tom neštěstí ani nehodlala zmiňovat. „Ona je?“ Megan si uvědomila, jaký má Bernie provinilý výraz. Toužila ho utěšit, že to neštěstí opravdu nezavinil, že to není žádný trest za zradu Liz, ale teď jí na to nezbýval čas. Musí to počkat na později.

„Přežije to, buď bez obav, a když budeme mít pořádnou dávku štěstí, tak bude i chodit. Teď mysli hlavně na tenhle problém.“

A co když chodit nebude?“ Ale to už byla Megan pryč a on tady o samotě zoufale přemýšlel o téhle strašné možnosti. Zhroutil se do židle jako hadrová panenka. Sestra mu přinesla sklenici vody, ale on odmítl. Připomnělo mu to Johanssena, jak s ním probíral Lizinu rakovinu.

Za dvacet minut přistála helikoptéra a dovnitř vběhli oba chirurgové. Operace už byla připravená, asistovat měl místní ortopéd a Megan. Pro jistotu s nimi přiletěl i neurochirurg, ale zranění na hlavě se ukázalo být lehčí, než dosud předpokládali. Nejhorší bylo zranění kyčle a páteře, ostatní byly obyčejné zlomeniny. V jednom směru měla

Jane z pekla štěstí. Kdyby rána v páteři byla hlubší jen o dva milimetry, zůstala by nadosmrti ochrnutá do půli těla.

Operace trvala celé čtyři hodiny. Když se Megan konečně objevila, byl už Bernie na pokraji šílenství. Bylo to však už za nimi a on jí teď vzlykal v náručí.

„Je v pořádku, drahý je v pořádku.“ Druhý den už věděli s naprostou jistotou, že holčička bude zase chodit. Sice to nějaký čas potrvá a čeká ji předlouhá rehabilitace, ale zase bude běhat, hrát si a chodit a tančit. Bernie byl celý bez sebe štěstím. Díval se na Janinu spící tvářičku a brečel radostí. Jane se probudila, usmála se na něho a potom se podívala na Megan.

„Jak ti je, broučku?“ zeptala se jí Megan něžně.

„Pořád to bolí,“ stěžovalo si dítě.

„To ještě nějakou dobu bude. Jenže to uteče jako voda a zase si budeš moct normálně hrát.“ Jane se dívala na Megan s tak oddanou důvěřivostí, jako kdyby se plně spoléhala na její pomoc. A Bernie tentokrát naprosto nezakrytě držel jednou rukou Meganinu dlaň a druhou Janinu drobnou pěstičku.

Společně s Megan zavolal i rodičům. Byl to pro ně samozřejmě šok, ale Megan všechno podrobně vysvětlila Bernieho otci a tím je trochu uklidnila.

„To tedy měla z pekla štěstí,“ oddechl si Lou s úlevou a s tím

Megan souhlasila. „Zřejmě jste to zařídila na výbornou.“

„Děkuji, pane.“ Taková pochvala ji těšila. Potom si spolu zašli na hamburger, aby se domluvili, jak to bude příštích pár měsíců vlastně vypadat. V nemocnici si Jane poleží nejmíň šest týdnů a ještě pár měsíců bude většinou odkázaná na vozík. Vůbec nepřicházelo v úvahu, že by ona sama nebo Nanny zvládaly schody u domku v San

Franciscu. Nezbude jim nic jiného, než zůstat tady v Napě. Berniemu to z nejrůznějších důvodů připadalo jako velice přijatelné řešení.

„Takže tu nejspíš zůstanete, viď? Tady vám nebudou život komplikovat schody, stejně do školy nemůže. Můžeš jí obstarat domácího učitele.“ Její ustaranost byla moc milá. Spousta věcí mu teď připadala jednodušší. Náhle si vzpomněl, jak ji po tom neštěstí obvinil.

„Dlužím ti pořádnou omluvu, Megan.“ Něžně se na ni díval přes stůl, jako by ji viděl poprvé v životě. „Moc jsem ti ublížil připadal jsem si strašně provinile a přitom to všechno bylo jinak. Už mi to mezitím došlo.“

„Ale s tím si nelámej hlavu.“ Vyznala se v něm velice důkladně.

„Někdy se mi nezdálo správné, že tě mám až moc rád jako kdybych si to nesměl dovolit jako kdybych jí musel zůstat nadosmrti věrný.

Jenže ona umřela a já mám prostě rád tebe.“

„Já vím, že mě máš rád a co ses kvůli tomu natrápil. Ale teď na to nemysli. Ten pocit viny taky jednou zmizí.“

Bernie však s údivem zjistil, že se to už stalo. Někdy v těch posledních dvou dnech. Konečně mu jejich láska připadala jako správná věc. Teď už nezáleží na tom, jak dlouho Liziny šaty zůstanou doma v šatně a že ji kdysi hluboce miloval. Ona se už nikdy nevrátí.

44. kapitola

Policie nehodu vyšetřila, do hodiny udělali řidičce krevní zkoušku na alkohol, ale vůbec nebylo pochyb, byla to náhoda. Ta žena si z toho odnese celoživotní trauma, ačkoliv pokud se vůbec o nějaké vině mluvit dalo, pak byla na straně Jane, což ovšem nebyla žádná útěcha.

Holčička se teď pomalu sbírala v nemocnici a před sebou měla vyhlídku dlouhých měsíců na vozíčku a další měsíce pomalé rekonvalescence.

„A proč bychom se nemohli vrátit do San Francisca?“ Byla zklamaná, že zamešká školu a neuvidí kamarády, Alexander měl navíc od září chodit do školky, a teď byly všechny jejich plány postavené doslova na hlavu.

„Prostě se nedostaneš do schodů, kočičko. Na vozíčku tě tam nevytáhne ani Nanny. Takhle se alespoň dostaneš na vzduch. A budeš mít svého vlastního učitele.“ Tohle bylo pro dítě trpké zklamání, žalovala, že bude mít zkažené celé léto. Bernie však děkoval bohu, že dcerka nebude mít zkažený celý život.

„A přijede se na mne podívat babička Ruth?“

„Když si to budeš přát, tak se zase vrátí.“ Teď by se dalo zařídit úplně všecko.

Jane se konečně trochu upokojila. Megan s ní trávila většinu svého volného času a společně vedly dlouhé filozofické rozpravy, které mezi nimi vytvořilo velice těsné pouto. Napětí mezi nimi se vytratilo přibližně ve stejné době, co z Bernieho spadl jeho věčný pocit viny. Už dlouho neprožíval takový vnitřní mír, do něhož ovšem jako blesk

] z čisté oblohy zasáhl následujícího dne telefonát Paula Bermana. i „Gratuluju, Bernie!“ V té zlověstné pauze Bernie zadržel dech.

Tušil, že bude následovat bomba. „Mám pro tebe zprávu, vlastně zprávy tři!“ A teď už šel rovnou k věci. „Za měsíc odcházím do penze a vedení tě právě jmenovalo na moje místo. Joan Madisonová souhlaĽĽ:Ľ sí s tím, že odejde od Sakse a vystřídá tě v San Franciscu. Za čtrnáct dní je tam jako na koni. Jestlipak do ty doby stačíš zapakovat?“

Bernie seděl jako socha. Čtrnáct dní? Už za čtrnáct dní by se měl rozloučit s Megan? To vůbec nepřichází v úvahu. A Jane se nebude moci odstěhovat po celé dlouhé měsíce, ale to teď nehrálo tu hlavní roli. Šlo o něco jiného a on to musí Bermanovi říci. Odkládal to příliš dlouho.

„Ty, Paule“ V hrudi ucítil takový tlak, až dostal strach z infarktu. Tím by se sice všechno vyřešilo, ovšem ne podle jeho představ.

Nechtěl vyklouznout za každou cenu lacino. Teď totiž věděl přesně, o co mu jde. „Už jsem ti to měl říct před pár měsíci. Kdybych jen tušil, že chceš jít do penze, tak bych to udělal. Já to místo totiž nevezmu.“

„Cože?“ Berman se doslova vyděsil. „Co blázníš, prosím tě? Dvacet let se na tohle místo připravuješ a teď bys ho nevzal?“

„To máš sice pravdu, ale od Liziny smrti je to všechno nějak jinak.

Z Kalifornie odjet nechci.“ A nechci ani od Megan a toho snu, k němuž ho ona přivedla.

Berman se najednou začal bát. „On tě přetáhl někdo jiný, viď?

Neiman-Marcus? Magnin?“ Bernieho zradu si představit sice nedokázal, ale co když byla ta nabídka opravdu lukrativní? Jenže Bernie ho rychle vyvedl z omylu.

„Tohle bych ti, Paule, přece udělat nemohl. Sám dobře víš, že Wolf je pro mne jednička. Ale tohle souvisí se spoustou dalšího rozhodování, které mám teprve před sebou. Nedá se to provést na žádném jiném místě.“

„Ale o co tedy, proboha, jde? V našem oboru představuje New

York střed vesmíru!“

„Plánuju otevřít vlastní obchod, Paule.“ U druhého sluchátka bylo chvíli nevěřícné ticho a Bernie se usmál.

„A jaký?“

„Takový mrňavý obchoďáček zaměřený na exkluzivní zboží. Přímo tady, v údolí Napa.“ Už tím, že ten svůj sen konečně vyslovil, začínal se odpoutávat od napětí několika posledních měsíců. „Nebude to

pro vás žádná konkurence, měl bych velice úzký sortiment.“

„A už jsi to vůbec rozjel?“

„Zatím ne. Nejdřív jsem se chtěl rozhodnout, jak to provedu s místem u Wolffa.“

„No a proč bys nemohl dělat oboje?“ Berman byl úplně zoufalý.

„Klidně si ten kšeftík otevři a sežeň si někoho, kdo ti to povede. Pak se můžeš vrátit sem a nastoupit na místo, které sis zaslouženě vydřel.“

„Paule, sám víš nejlíp, že jsem se chtěl vrátit odjakživa, ale teď už to prostě není to pravé. Musím tu zůstat, vážně se jinak rozhodnout nemůžu.“

„Vedení z toho bude celé paf.“

„Promiň, Paule. Nenapadlo mě, že s tím budeš mít takové problémy. Mrzí mne to.“ Ale dodal už s úsměvem: „Jak to tak vypadá, z té penze nakonec nebude nic, Paule. Na takovou hloupost stejně ještě nemáš roky.“

„Moje kosti s takovou pochvalou nesouhlasí, zvlášť dneska po ránu.“

„Tak tedy ještě jednou, promiň.“ Pravda, bylo mu to líto, ale současně prožíval pocit hlubokého štěstí. Dlouho seděl tiše v kanceláři a uvažoval. Jeho nástupkyně přijede za čtrnáct dní. Po tolika letech u Wolffa bude za pouhé dva týdny volný nejdřív však musí zařídit spoustu dalších věcí. V poledne nahonem vypadl z obchodu.

Dům byl tichý jako hrob. Při odmykání ho vítalo stejné ticho, jako když Liz umřela. Pořád se mu ještě zdálo, že tu na něho čeká její krásná usměvavá tvář, že Liz vyjde z kuchyně, odhodí si přes rameno svoje dlouhé zlaté vlasy a ruce si otře do zástěry. Ale nečekal tu nikdo.

Nic tu nebylo, už dva roky tu nikdo nečekal. Všechno nenávratně odvál čas společně se sny, které s jeho láskou souvisely. Teď přišel čas na nové sny, nový život. Se srdcem bušícím až někde v hrdle vytáhl z předsíně veliké krabice a odnosil je do ložnice. Na chvilku si sedl na postel, ale pak zase rychle vyskočil. Musí si pospíšit, než se zase propadne do vzpomínek, než mu ten parfém zašlé lásky vnikne do plic příliš hluboko.

Nezdržoval se sundáváním šatů z ramínek, prostě je jenom nabíral do náruče a házel do krabic spolu s hromadami bot, svetříků a kabelek. Nechal jen ty krásné šaty ze zahájení operní sezóny a svatební šaty Jane z nich jednou bude mít možná radost. Za hodinu stálo v předsíni šest napěchovaných obrovských krabic. Další půlhodinu potřeboval na to, aby je odnosil do auta a pořádně je tam narovnal.

Ještě naposledy se vrátil do domu. Ten dům prodá, bez Liz pro něj stejně ztratil všechno kouzlo, protože jenom ona tu všemu dávala smysl.

Tiše přivřel dveře u šatny. V plastikových obalech od Wolffa tam visely právě jenom tyhle dvoje šaty, jinak už tam nezbývalo nic. Ona už žádné šaty potřebovat nebude, spočívá v tichém koutečku jeho srdce, kde ji on může vždycky najít. Naposledy se rozhlédl po ztichlém domě a rychle vyběhl ven do sluneční záře.

Za chvilku zastavil u bazaru, kam Líz vždycky nosívala šaty, kterým Jane odrostla. Nerada vyhazovala něco, co se jinému mohlo hodit. Milá a upovídaná paní u pultu trvala na tom, že mu na ten „štědrý dar“ dá stvrzenku, ale on jenom mávl rukou. S posmutnělým úsměvem vyšel k autu a vrátil se do kanceláře.

Celý ten obchodní dům mu najednou připadal úplně jiný. Když vyjížděl po eskalátorech do čtvrtého patra, uvědomil si, že Wolff mu už nepatří. Už je někoho jiného. Paula Bermana a vedení z New Yorku. Věděl, že rozchod s nimi pro něj tak lehký nebude, ale konečně na něj byl připravený.

45. kapitola

Toho dne se vytratil z kanceláře už brzy odpoledne, protože měl před sebou spoustu zařizování. Nakonec stejně musel jet jak šílenec, aby stihl schůzku v realitní kanceláři, kam se objednal na šestou. Dopravní špička v San Rafaelu ho zdržela celých dvacet minut, ale v kanceláři na něj paní

ještě chválabohu čekala stejně jako ten dům, který mu

Megan ukázala před pár měsíci. Cena mezitím dokonce klesla a vyjasnilo se všechno kolem závěti. „Vy tam jistě chcete žít se svojí rodinou, že?“ zeptala se úřednice vlídně, když vyplňovala formuláře ke kupní smlouvě. Bernie vypsal šek na zálohu a nejradši by se hned pustil do shánění zbylé částky. „Ne tak docela.“ Nejdřív si musí obstarat povolení k obchodnímu využití domu a nechtělo se mu zrovna tohle vysvětlovat kdejaké úřednici.

„Když podniknete menší úpravy, dal by se domek nádherně pronajímat.“

„Taky si myslím.“ V sedm byla záležitost vyřízená a on se zastavil u telefonního automatu a vytočil Meganino číslo. Doufal, že ve službě bude ona, a ne Patrick.

Požádal spojovatelku o doktorku Jonesovou. Úřední hlas mu sdělil, že doktorka Jonesová je na pohotovosti, ale že ho k ní mohou objednat, pokud jim řekne jméno a věk dítěte a jeho zdravotní potíže.

Vychrlil, že se jmenuje Smith a pacientem že je jeho devítiletý syn

George, který si zlomil ruku.

„A nemohl bych zajít rovnou za ní na pohotovost? Chlapce to hrozně bolí.“ Nebylo to sice fér, ale tentokrát měl víc než pádný důvod. Spojovatelka tedy souhlasila, že doktorce Jonesové jejich příjezd oznámí. Poděkoval s neskrývaným úsměvem a běžel k autu.

Když vešel do ordinace, stála zády ke dveřím a jemu se při pohledu na ni rozlil celým tělem pocit štěstí a úlevy. Celý den nepřestával toužit po té třpytivé černé hřívě a urostlé ladné postavě. Něžněji popleskal po zadečku. Leknutím sebou trhla, ale hned se celá rozzářila, i když se, pochopitelně neúspěšně, pokusila o vyčítavý pohled.

„Ahoj! Zrovna čekám na pacienta.“

„A že uhodnu, kdo to je?“

„To asi sotva, je to někdo nový. Jakživa jsem ho neviděla.“

Bernie se k ní důvěrně naklonil: „Pan Smith?“

„No ano, ale jak proč?“ Potom zrudla. „Bernie! Co to je za hloupé vtipy?“ Nezlobila se ale doopravdy. Nikdy to ještě neudělal.

„Jde přece o malého George a jeho zlomenou ruku, viď?“

Pohrozila mu prstem, ale on ji zatáhl na vyšetřovnu, kde to ovšem od ní schytal. „Tohle je nezodpovědnost, rozumíš? Jenom si vzpomeň na toho pasáčka, který pořád volal, že na něj jde vlk!“

„Jestli myslíš Wolffa, tak tam už stejně nedělám.“

„Cože?“ Zůstala, jako by ji udeřil hrom. „Cože?“

„Dneska jsem dal výpověď.“ Měl z toho sám radost a úsměv měl mnohem chlapečtější, než jakým by ji mohl obdařit případný George.

„Ale proč, proboha? Přihodilo se tam něco?“

„Ano.“ To už se začal smát. „Paul Berman mi nabídl svoje místo, protože chce jít do penze.“ „A to říkáš jen tak? To přece musíš vzít! Celé ty roky jsi přece právě tohle sledoval!“

„Tohle on tvrdí taky.“ Začal něco hledat po kapsách a vypadal neskonale šťastně, zatímco ona nepřestávala žasnout.

„Tak mi to prosím tě, vysvětli“

Podíval sejí do očí. „Já mu totiž řekl, že si tady v údolí Napa otevřu svůj vlastní obchod.“ Díval se na ni pyšný sám na sebe a ona se v tom už vůbec nevyznala.

„To ses zbláznil, nebo to myslíš vážně? Vzpamatuj se, Bernarde

Fine!“

„Asi jsem blázen, protože to fakt myslím vážně. Tohle ale probereme později. Nejdřív bych ti rád něco ukázal.“ Sice jí ještě nestačil říct, že koupil ten dům, kde si chtěl otevřít svůj obchod, ale to teď chvilku počká. Podal jí malou krabičku v dárkovém balení, jejíž obsah vybíral s nekonečnou péčí. Vzala si ji s nelíčeným údivem.

„Co je to?“

„Úplně maličký jedovatý pavouček. Měla bys to otevřít hodně opatrně.“ Strhávala obal

rozechvělýma rukama a on se smál jako kluk. Uvnitř byla krabička od světoznámé klenotnické firmy. „Tak mi přece prozraď, co to je?“

Přistoupil těsně k ní, pohladil ji po hedvábných vlasech a tichounce zašeptal: „Tohle, má lásko, je začátek společného života.“ Odklopil víčko a ona nevěříceně zírala na nádherný prsten s obrovským smaragdem osázeným drobnými broušenými diamantky. Smaragd jí bude opravdu moc slušet. Nechtěl jí dát podobný prsten, jako od něho dostala Liz. Tohle byl úplně nový život a on už na něj byl připravený.

Nasadil jí prsten a pak ji políbil. „Mám tě moc rád. Vezmeš si mne, viď, Meg?“

„Ale co tě k tomu všemu vede? Odejdeš ze zaměstnání najednou se chceš ženit otevřít ten obchod tolik rozhodnutí za jediný den, to je přece šílenství!“

„Odkládal jsem to už celé měsíce, víš to nakonec sama. Byl už nejvyšší čas!“

Pohlédla mu do očí celá šťastná a pořád ještě trochu vyplašená.

Kvůli takovému člověku se vyplatilo čekat, i když to nebyl žádný med. „A co Jane?“

„Co s ní má být?“ vylekal se Bernie.

„Neměli bychom se nejdřív zeptat jí?“

Trochu váhal, ale Megan na tom trvala.

„Podle mne musí udělat, co my chceme!“

„Ale stejně bychom jí to měli říct dřív, než to bude hotová věc.“ Po deseti minutách dohadování to Bernie vzdal a společně zašli nahoru, aby to s Jane probrali. Bál se však, že je na ni příliš brzy. „Ahoj!“ Neklidně se na ni usmál a holčička hned bystře vycítila, že se něco děje. Však Megan měla ještě mokré oči.

„Stalo se něco ošklivého?“ staralo se dítě, ale Megan ji rychle uklidnila.

„Kdepak. Ale chceme se s tebou o něčem poradit.“ Levou ruku měla schovanou v kapse pláště, aby Jane nespatřila prsten příliš brzy.

„A o čem?“ zajímala se důležitě Jane. Však ono to také pro ty dva dospělé důležité bylo! Megan se podívala na Bernieho a ten přistoupil až k Jane a vzal ji za ruku. „Megan a já se chceme vzít, víš, kočičko, a moc by nás oba zajímalo, co ty si o tom myslíš.“ Následovalo dlouhé ticho plné očekávání. Bernie jen tajil dech a z nastlaných polštářů na oba vzhlížela Janina usměvavá tvářička. „A vy jste se přišli zeptat nejdřív mě?“ Přikývli a ona se rozesmála.

No páni! „Jú! To je tedy bezva!“ Tohle totiž neudělala ani její vlastní maminka, ale o tom se teď nezmínila.

„No tak, co ty na to?“

„Že to bude fajn!“ Rozzářeně pohlédla na Megan. „Moc prima to bude!“ To už se usmívali všichni tři a Jane se začala hihňat. „A prstýnek jí taky dáš, tati?“

„Před chvilkou jsem to udělal.“ Vylovil Meganinu ruku z její kapsy. „Jenže mi stejně nechtěla říct ano, dokud nebudeš souhlasit ty.“ Janiny oči slibovaly Megan přátelství až za hrob.

„A budete mít hodně velikou svatbu?“ Megan se rozesmála.

„O tom jsme ještě nepřemýšleli. Přišlo to trochu náhle!“

„To máš tedy pravdu!“ Bernie začal prozrazovat Jane svůj odchod od Wolffa i to, že koupil ten dům, kde si otevře vlastní obchod.

Děvčata nevycházela „z úžasu.

„No opravdu, tati? Budeš mít svůj vlastní obchod a my se odstěhujeme do Napy a tak vůbec?“ Jane byla radostným vzrušením úplně bez sebe.

„To si tedy piš!“ Posadil se na židli pro návštěvníky a obrátil se k oběma svým děvčatům. „Cestou za vámi jsem stačil vymyslet pro ten obchod jméno.“

Obě zatajily dech samou nedočkavostí. „Přemýšlel jsem o a Alexandrovi a všech těch krásných věcech, které nás poslední dobou potkaly o těch chvílích, kdy je nám prostě báječně a pak mne

napadlo.“ Megan mu rukou vklouzla do dlaně a on ucítil kámen na jejím prstýnku. Šťastně se na ni i na dceru usmál. „Myslím, že pro všechny z nás to dopadlo, jak nejlépe mohlo. Takže ten obchod se bude jmenovat ,Nejlepší z nejlepších’. Co tomu říkáte?“

„Že to je nádhera!“ zajásala Megan a Jane jenom vypískla nadšením. Už ji pomalu přestávalo mrzet, že je tu přivázaná v nemocnici, když se děje tolik bezvadných věcí.

„A můžu vám jít za družičku, Meg?“ Megan jí celá uslzená přikývla a Bernie ji políbil poprvé jako svoji nevěstu.

„Mám tě moc rád, Megan Jonesová!“

„Já vás mám ráda všechny tři,“ zahrnula do rodiny pochopitelně i Alexandra. „A Nejlepší z nejlepších je vážně krásný název Nejlepší z nejlepších“ Tohle byl přesný popis všeho, co Bernie zažil od doby, kdy se s ní seznámil.