Danielle Steel

Polibek

1

Isabelle Forresterová shlížela na zahradu z okna ložnice domu na pařížské Rue de Grenelle. V tomhle domě žili s Gordonem už dvacet let a narodily se tu i obě jejich děti. Sídlo pocházelo z osmnáctého století a z ulice do něho vedla vysoká, impozantní bronzová vrata, jimiž se vcházelo na malé nádvoří. Budova kolem něho svírala půdorys písmene U. Pro Isabelle dům představoval důvěrně známé a staré a překrásné místo. Milovala ty vysoké stropy a nádherné arkýře, líbezné štukování a parketové podlahy v barvě koňaku.

Kolem Isabelle se všechno jen lesklo a zářilo jako důkaz dokonalé péče. Isabelle vedla domácnost trochu bohémsky, nicméně pevnou rukou. Zahrada byla dokonale udržovaná a její loňské bílé růže prosluly po celé Paříži. Všechny místnosti zaplňovaly unikátní starožitnosti, které s Gordonem sháněli celé roky, v Paříži i na cestách, ale většina jich patřívala jejím rodičům.

V domě všechno svítilo čistotou, dřevěný nábytek i parkety byly napuštěné voskem, stříbro bez poskvrnky, skleněné svícny na stěnách jiskřily v ranních paprscích červnového slunce jako ohňostroj. Isabelle se s tichým povzdechem odvrátila od vyhlídky na růžovou zahradu. Pořád se nemohla rozhodnout, zda má dnes odpoledne odjet z Paříže. Skoro nikdy se nikam nedostala, protože podobná příležitost se jí naskytla jen výjimečně. Bohužel teď, když by to šlo, cítila se provinile kvůli Teddymu.

Isabellina dcera Sophie odjela včera s partou kamarádů do Portugalska. Nedávno oslavila osmnácté narozeniny a na podzim měla nastoupit na univerzitu. Doma však Isabelle držel její syn Theodore, a to už po celých čtrnáct let. Na svět přišel o tři měsíce

dřív, a ten nešťastný porod ho osudně poznamenal. Nezralé plíce zapříčinily vznik srdeční vady. Chlapec se učil výhradně doma, v životě nevkročil do školy. I ve čtrnácti trávil většinu dne na lůžku, a když na tom byl hodně zle a neměl sílu ani ke krátké chůzi, pohyboval se po domě na invalidním vozíku. Bylo-li venku teplo, Isabelle ho vyvezla do zahrady, kde se chvilku procházel nebo – když se zrovna necítil dobře – jenom tak poseděl. Povahou to však byl rošťák a kdykoliv maminka vešla do pokoje, zajiskřilo mu v očích. Nepřetržitě vtipkoval a vždycky si s ní měl o čem povídat.

Pouto matky a syna bylo nevyjádřitelné slovy, bylo nadčasové, a boj se všemi jeho zdravotními problémy probíhal spojenými silami, společným tlakem obou jejich vůlí. Isabelle mívala občas pocit, jako by byli dvě osoby s jedinou duší. Vlévala do svého syna chuť a odhodlání k životu, hodiny si s ním povídala, předčítala mu, a když slabostí sotva lapal po dechu, aspoň ho chovala v náruči. Za všech okolností se ho snažila bavit a rozesmát. Hoch hleděl na svět jejíma očima. Matce připomínal drobného křehkého ptáčka se zlomenými křídly.

Ona i Gordon konzultovali s lékaři možnost transplantace srdce i plic, kterou by nechali provést ve Státech, ale odborníci došli k jednoznačnému názoru, že chlapec je příliš slabý, než aby podobně náročnou operaci přežil, pokud by vůbec zvládl převoz do americké nemocnice. Tohle řešení tedy nepřicházelo v úvahu. Theodorův svět zalidňovala pouze matka a sestra a jeho hranice představovaly elegantní prostory domu na Rue de Grenelle. V Teddyho otci budila synova nemoc rozpaky, což se odráželo i na jeho chování k němu.

Pravda, chlapec měl od narození k dispozici ošetřovatelky, které se u něho střídaly na denní i noční směny, ale většinu péče mu stejně poskytovala matka. Už dávno se zřekla všech svých přátel, vlastních zájmů a cílů a sebemenších nároků na vlastní život. V posledních letech se její kontakty se světem omezily na občasný večer strávený mimo dům v Gordonově společnosti, ale k tomu se odhodlávala stále vzácněji. Jediným smyslem života se pro ni stal boj za Teddyho život a pocit spokojenosti s jeho zdravotním stavem.

Tím však o čas a pozornost okrádala svou dceru Sophii, která to zřejmě chápala, zvlášť když Isabelle byla láskyplná matka. Bylo to

zkrátka tak, že Teddy musel mít ve všem přednost, protože na tom závisel jeho život. V posledních čtyřech měsících, vlastně od časného jara, byl Theodore na tom lépe než obvykle, což jeho matce dovolilo výjimečně se vypravit do Londýna. Na ten výlet se těšila jako malé dítě. Byl to nápad Billa Robinsona. Nikdo by při jejich prvním setkání nehádal, že z těch dvou se stanou přátelé a spiklenci.

Isabelle a Bill se poznali před čtyřmi lety na recepci pořádané americkým velvyslancem ve Francii, který s Billem kdysi dávno studoval v Princetonu. Bill se věnoval politice a ve Washingtonu patřil k významným, a možná i k nejbohatším osobnostem. Gordon jí prozradil, že William Robinson nese lví podíl zásluh na zvolení posledního prezidenta. Zdědil obrovské, skoro nevyčíslitelné jmění a od mládí ho to táhlo k politice a moci, kterou tahle práce umožňuje.

V tom prostředí byl ve svém živlu, i když dával přednost spíše zákulisí, osobně se držel v pozadí. Navíc se úspěšně uplatnil jako burzovní makléř a člen různých diplomatických misí, ovšem Isabelle na něm hned od počátku zaujalo jeho nenápadné a nestrojené vystupování. Když jí Gordon vysvětlil, jaký je skutečný dosah Billovy moci, připadalo jí to až k nevíře. Vystupoval totiž skromně a nenápadně, a tím v Isabelle probudil okamžité sympatie. Navíc se choval příjemně, vypadal úžasně mladě a měl báječný smysl pro humor. Isabelle seděla při večeři po jeho boku a po celou dobu se neuvěřitelně bavila. Potěšilo ji a hlavně překvapilo, když jí po týdnu napsal a vzápětí poslal knihu o výtvarném umění, o které spolu diskutovali a o níž se mu svěřila, že ji už celou věčnost shání do své knihovny. Protože si dobře uvědomovala, kolik Bill musí mít důležitějších starostí, upřímně ji dojalo, že si na ni nejen vzpomněl, ale navíc si dal tu práci s obstaráním a posláním knihy. Svěřil se jí, že výtvarné umění je jeho vášní. Tohle měli společné.

Dlouze spolu probírali obrazy, které měli nejradši, a hovořili o souboru výtvarných děl ukradených nacisty, který byl teď náhodou objeven v jakési jeskyni v Holandsku. Odtud se dostali k falzifikátům a krádežím uměleckých děl a posléze k jejich restaurování, což byl obor, kterému se Isabelle věnovala za svobodna a ještě před narozením Sophie. Vypomáhala v Louvre, a než zahájila svou

kariéru profesionální matky, získala v odborných kruzích poměrně slušnou pověst.

Billa její povídání zaujalo stejně jako ji to jeho a v následujících letech si spolu prostřednictvím dopisů a telefonátů vytvořili příjemný přátelský vztah. Isabelle mu poslala k přečtení pár zajímavých knih a Bill jí při své nejbližší návštěvě Paříže zavolal a pozval ji na oběd.

Isabelle dlouho váhala, ale nakonec neodolala. Byla to jedna ze vzácných příležitostí, kdy Teddy zůstal v poledne s ošetřovatelkou.

Jejich přátelství začalo před čtyřmi lety, kdy chlapci bylo deset, a mezitím se prohloubilo. Bill občas zavolal, většinou když pracoval dlouho do noci, což pro Isabelle bylo brzy ráno, ale hned zpočátku mu prozradila, že každý den vstává už o páté, aby se postarala o Teddyho. Teprve po půl roce ho napadlo se zeptat, zda Gordon proti jeho telefonátům nic nenamítá, ale po pravdě, Isabelle o nich manželovi neřekla. Billovo přátelství pro ni znamenalo tajný poklad, který úzkostlivě šetřila jen pro sebe.

„Proč by to dělal?“ podivila se Isabelle okázale, protože nechtěla Billa od jeho telefonátů za nic na světě odradit. Hovory s ním byly báječné a navíc je spojovalo tolik společných zájmů! V jistém smyslu Bill zosobňoval jediný opravdový kontakt s vnějším světem.

Její vlastní přátelé přestali volat už před lety, protože na ně nikdy neměla čas, ve dne v noci pečovala o Teddyho. Isabelle měla však dost důvodů pro to, aby Gordonovi o Billových telefonátech neřekla, protože když se mu kdysi na začátku zmínila, že Bill jí poslal knihu o umění, nechal to sice bez poznámky, ale zatvářil se dost udiveně.

Rozhodla se tedy o telefonátech pomlčet, protože by je jen těžko zdůvodňovala, i když probíhaly zcela nevinně. Nikdy si nepovídali o osobních věcech, nikdy nezabrousili k nevhodnému tématu, neprozradili podrobnosti ze svého soukromí, i zpočátku si o svém manželství vzájemně sdělili pouze to nejnutnější. Bill prostě představoval jen přátelský hlas, jenž se nečekaně ozýval v zšeřelých hodinách před úsvitem. A jelikož telefon v druhé ložnici byl vypnutý, Gordon nikdy nezaslechl zvonění. Kdyby Isabelle byla sama k sobě upřímná, musela by si přiznat, že Gordon by námitky jistě měl a že právě proto mu tenhle svůj hříšek tají. Nechtěla však přijít o potěšení z Billových telefonátů ani o přátelství.

Zpočátku se Bill ozýval nepravidelně, vždy po několika týdnech, ale nenápadně začal volat stále častěji. Na dalším obědě se sešli rok po svém seznámení, a jednou – Gordon byl zrovna na služební cestě – Bill pozval Isabelle na večeři. Seděli a povídali si v malé tiché restauraci v Isabellině čtvrti a ona si až doma s hrůzou uvědomila, že se vrátila po půlnoci! Připadala si jako povadlá rostlina, která dychtivě vstřebává vláhu a slunce. Témata jejich společných hovorů jí posilovala duši a Billovy telefonáty a vzácné návštěvy představovaly životodárný lék, protože s výjimkou dětí si neměla s kým popovídat.

Gordon už roky stál v čele největší americké investiční banky v Paříži. Přehoupla se mu osmapadesátka, věkový rozdíl mezi ním a manželkou byl rovných sedmnáct let.

V průběhu manželství se navzájem odcizili, což si Isabelle přiznávala a věřila, že příčinou je právě malý Teddy. Gordon nesnášel trvalou atmosféru nemoci, jež nad děckem visela jako Damoklův meč. Odmítal se se synkem sblížit a nijak se tím netajil.

Jeho nechuť vůči Teddyho postižení se podobala až posedlosti. Sám Teddy to jasně cítil a jako maličký se trápil, že tatínek ho nemá rád.

S přibývajícím věkem však dokázal změnit názor a už v deseti letech pochopil, že tatínka pouze děsí jeho nemoc, vyvolává v něm paniku a nutí ho utíkat k sebeklamu, že dítě vlastně ani neexistuje. Teddy to otci nikdy neměl za zlé a dokonce o tom problému dokázal s Isabelle otevřeně hovořit, i když z očí mu přitom čišela teskná touha jako člověku, který sní o cestě do pohádkové říše. Dítě i otec si byli navzájem cizí, skoro jako by se vůbec nepoznali. Gordon synka ignoroval a všechnu svou energii zaměřil na svou práci. V průběhu let se životu v domě a dokonce i manželce vzdálil, vracel se spíš jen jako host k přespání do hotelu. Jediný člověk, jemuž dával najevo aspoň náznak citů, byla Sophie, která ostatně zdědila povahu spíš po něm než po matce. Sophie a Gordon měli spoustu shodných názorů a i podobně odtažité vystupování. U Gordona šlo o důsledek mnohaletého budování hradeb mezi sebou a emocionálními stránkami života, jež považoval za projev slabosti a opovrhoval jimi.

Sophie tento otcův povahový rys zřejmě zdědila, dokonce už jako miminko nebyla ani zdaleka tak mazlivá jako její bratříček, a než by

někoho – a Isabelle obzvlášť – požádala o pomoc, radši si všechno vyřešila vlastními silami. Gordonův chlad se v ní přetavil na nezávislost, až nedětsky uzavřenou hrdost. Isabelle si občas kladla otázku, zda Sophiin postoj k lidem není instinktivní reakcí na to, že nemocný bratr potřebuje tolik matčina času a pozornosti, zda se tak dívenka nebrání pocitu ošizenosti vybudováním si vlastního světa, ve kterém si vystačí úplně sama a nikoho nepotřebuje. Skoro nikdy se Isabelle nesvěřovala. Kdykoliv se tomu mohla vyhnout, nezmínila se o svých citech ani názorech, i když Isabelle by důvěrné popovídání s dcerou přivítala a v každém případě by se k jejím problémům stavěla chápavě. Isabelle bylo jasné, že dcera se svěřuje nanejvýš kamarádkám. Utěšovala se pouze nadějí, že až bude Sophie dospělá, přece jen si k matce najde cestu a začne ji považovat za svou důvěrnou přítelkyni. Prozatím vztah matky a dcery zůstával poměrně napjatý.

Zato Gordonův chlad vůči manželce dospěl do krajnosti. Sophiin vnější odstup od matky se dal vykládat jako snaha stát na vlastních nohou, pokus odlišit se co nejvíc od zcela závislého bratříčka, ale uzavřenost a lhostejnost jejího otce jako by byly zakořeněné tak hluboko, až si je Isabelle někdy vykládala jako bezbřehý odpor ke své osobě a tomu krutému zvratu osudu, který jim na krk pověsil postiženého syna. Občas skoro věřila, že manžel to má za zlé právě jí.

Gordon se k životu stavěl jako nezúčastněný pozorovatel a obvykle se zdržoval v bezpečné vzdálenosti od všeho dění, jako by mu stačilo hru na hřišti života pouze sledovat a za nic na světě se do ní nechtěl zapojit. Naopak Isabelle a Teddy všechno prožívali bouřlivě a dokázali to dát najevo. Právě tenhle zápal pro radosti života, který spolu sdíleli, pomáhal Teddymu přežívat strasti nevyléčitelné nemoci. Bohužel, právě Isabellina oddanost chorému synkovi ji zcela odcizila Gordonovi, ovšem manžel sám se jí vědomě odcizil brzy po Teddyho narození. Ze společné ložnice se odstěhoval už řadu let předtím, než se Isabelle poznala s Billem. Původně to zdůvodňoval tím, že manželka ho budí, když chodí pozdě spát a brzy vstává, a tím ho ruší ze spánku, bez něhož se on jako vysoce postavený pracovník neobejde. Isabelle ovšem hned zpočátku tušila,

že v tom bude něco víc, ale nikdy si netroufla nic namítat, aby se jejich křehký a napjatý vztah nevyhrotil. Už dlouho však nepochybovala, že Gordonova láska k ní po Teddyho narození vyhledala a nakonec se vytratila beze stopy.

Isabelle si už ani nevzpomínala, kdy naposledy se pohladili či políbili, natožpak pomilovali. Byl to prostě životní fakt, se kterým se smířila. Často ji však napadlo, že Gordon ji s Teddyho nemocí nejenom spojuje, ale nikdy jí porod postiženého děcka neodpustí, třebaže ho lékaři ujistili, že za Teddyho nevyléčitelný stav ani za předčasný porod nikdo nemůže. Gordon s ní o tom nikdy nemluvil a Isabelle si neuměla představit způsob, jak by tomu němému obviňování učinila přítrž, i když si ho ve dne v noci uvědomovala, cítila ho na každém kroku. Jako kdyby Gordonovi i pouhý pohled na Isabelle připomínal jejich nemocné, zmrzačené a pro něho bezcenné dítě, a stejně jako zavrhl svého synka hned po jeho narození, protože se děsil jeho postižení a bezmoci, zavrhl i Isabelle. Mezi sebe a manželku postavil neprostupnou hradbu, jen aby ze svého života vypudil přízrak nenáviděné choroby. Nedokázal překousnout slabost svého dítěte, protože sám byl uvnitř nezralé dítě. Isabelle se zpočátku snažila tu hradbu překonat, probourat, ale její pokusy opět se sblížit s Gordonem nikam nevedly, choval se jako slepý a hluchý, až nakonec se bez reptání smířila s vědomím, že ta bezedná propast mezi nimi se stala neoddělitelnou součástí jejich života.

Teď zpětně si Isabelle uvědomovala, že Gordon měl odjakživa spíše chladnou a střízlivě věcnou povahu. Opakovaně prohlašoval, že v obchodě musí člověk jednat bezohledně, ale navzdory tomu se k Isabelle zpočátku choval velmi vřele a nešetřil projevy lásky. Právě proto jeho pozdější uzavřenost nejdřív chápala jako hozenou rukavici, jako výzvu k větší snaze. Na počátku jejich manželského soužití jí každý úsměv a každé láskyplné gesto, které od něho vyžebrala, připadaly jako vítězství, zvláště proto, že projevy citu jinak šetřil vůči všem. Vdávala se velmi mladá a Gordon jí imponoval. Působil tak sebejistě a schopně, že se neubránila uctivému obdivu. Ve svém světě se pohyboval jako rozený vůdce, pro kterého neexistovala žádná překážka. Navíc nijak neskrýval, že na Isabelle se mu zamlouvá řada věcí a že ji považuje za ideální

kandidátku na roli své ženy. Vážil si například jejího aristokratického původu a jména i jejích významných styků, které mu v bankovnictví byly velmi k užitku. Bohatství její rodiny se už dávno rozplynulo, ale vliv ve společenských a politických kruzích přetrvával. Sňatkem s Isabelle postoupil Gordon na společenském žebříčku, což považoval za nesmírně důležité. Isabelle představovala významný přínos pro jeho postavení i kariéru, nehledě na její dětsky líbeznou nevinnost, která jí na čas otevřela cestu do jeho chladného srdce.

Bez ohledu na prospěchářské důvody, které Gordona vedly ke sňatku s Isabelle, průběh dvoření mu usnadnila právě její milá a bezprostřední povaha, které by dokázal odolat jen málokterý zralejší muž. Překypovala vstřícnou chápavostí, laskavostí, chyběla jí prohnanost rozmazlených bohatých děvčat, které se naučily své okolí výhradně zneužívat. A Isabelle zase snadno okouzlila Gordonova velkorysost i džentlmenské chování, které mladíci jejího věku nezvládali. Gordon jí tehdy připadal jako hrdina hodný zbožňování.

Uchvátil ji svou inteligencí, imponoval jí svým vlivem a pracovními úspěchy, nehledě na to, že jako o sedmnáct let starší partner měl dost zkušeností, aby přesně věděl, co na naivní dívenku platí nejvíc. Ke všemu si zcela získal i její rodinu. Bylo jim jasné – či si to aspoň mysleli – že solidní a dvorný Gordon bude pro jejich holčičku dokonalým manželem a skvěle ji zaopatří. V obchodních kruzích měl sice pověst tvrdého podnikatele, který jde za svým cílem někdy i přes mrtvoly, ale k Isabelle se choval velmi mile a láskyplně. Dlouho mu to ovšem nevydrželo.

Než se Isabelle poprvé setkala s Billem Robinsonem, už řadu let vedla život zoufale osamělé ženy, která se čtyřiadvacet hodin denně stará o nevyléčitelně nemocné dítě a jejíž manžel se jen zřídkakdy obtěžuje na ni vůbec jen promluvit. Žila v téměř stoprocentní izolaci a Billův hlas pro ni často představoval jediný kontakt se světem dospělých za celý den, pokud nepočítala Teddyho ošetřovatelku či lékaře. A navíc se neubránila pocitu, že je na světě jediný, komu na ní upřímně záleží, kdo si kvůli ní dělá starosti. Gordon se jen vzácně zajímal, jak vše jeho žena zvládá, a poslední dobou už vůbec ne, a sám jí o sobě neprozradil ani to, že bude večer mimo dům či že ráno odlétá služebně za hranice. Dávno

se jí přestal svěřovat, jak vypadal jeho pracovní den, a svým strohým jednáním a mlčením v Isabelle ještě umocňoval pocit milostivě trpěného vězně. Hodiny, které s Billem propovídala po telefonu, jí otvíraly okna do neskonale bohatšího a rozlehlejšího světa, než v jakém musela žít, připomínaly jí závany čerstvého vzduchu, záchranné lano, k němuž se mohla za temných nocí přimknout, aby se nezřítila do propasti beznaděje. A v průběhu těch čtyř let se jejím nejlepším přítelem stal právě Bill, zatímco Gordon se změnil na lhostejného cizince.

V druhém roce jejich přátelství se to při jednom z jejich ranních telefonátů pokusila Billovi vysvětlit. Teddy na tom byl tehdy řadu týdnů hodně zle a Isabelle byla psychicky i fyzicky na dně. Cítila, že nemá nikoho, kdo by jí nabídl podporu či alespoň povzbuzení, protože Gordon se k ní předchozího večera choval obzvlášť necitelně. Nestyděl se vmést jí přímo do obličeje, že podle něho přehnanou péčí o chlapce jenom zbytečně ztrácí čas, protože každému musí být jasné, že postižení je smrtelné, takže by se s tím měla co nejrychleji smířit. A také dodal, že až malý konečně umře, bude to neskonalá úleva pro celou rodinu. Isabelle tu hrůzu Billovi přiznávala zajíkavě a s očima plnýma slz, a ten se nad Gordonovým bezohledným jednáním upřímně zhrozil.

„Jsem přesvědčená, že Gordon mě kvůli té řadě let, které jsem věnovala Teddymu, z hloubi duše nenávidí, protože na něho mi už nezbýval čas.“ Isabelle se zvláště zpočátku poctivě snažila manžela nezanedbávat, ale samozřejmě nemohla být na dvou místech najednou, a Gordon jí už před časem dal jasně najevo, že jako manželka ho zklamala. Vždyť ani večeře pro jeho obchodní partnery nepořádala tak často, jak by považoval za vhodné!

„Ale já bych soudil, že vzhledem k okolnostem je jen přirozené, že Teddy u vás stojí na prvním místě, Isabelle,“ pravil Bill konejšivě.

Sám se už řadu měsíců snažil sehnat lékaře, kteří by mohli přinést zvrat do Teddyho zdravotního stavu, ale ani jeden z nich nedospěl k potěšujícímu závěru. Podle Isabelle trpěl chlapec degenerativní chorobou, která postihla hlavně srdce, a kromě toho měl nedovyvinuté plíce, jež svou funkci nemohly zvládat, takže postupně a nevyhnutelně dojde k selhání všech tělesných orgánů. Odborníci se

jednomyslně shodovali, že Teddy se dospělosti dožije jen zázrakem, a Billovi při představě Isabellina každodenního mateřského utrpení, po kterém bude následovat ztráta milovaného dítěte, pukalo srdce soucitem i touhou nějak jí to ulehčit.

Možná i proto se jejich přátelství stále prohlubovalo. Telefonáty byly pořád častější a Isabelle mu psávala dlouhé filozofující dopisy, především během nocí, které probděla u Teddyho postele. Synek se už dávno stal ústředním bodem její existence, což ji odcizilo nejen Gordonovi, ale zčásti bohužel i Sophii, která se navzdory své uzavřené a nezávislé povaze někdy neovládla, aby to matce nevyčetla. Mrzelo ji, že Isabelle se stará a zajímá jenom o bratříčka.

A Isabelle si o svých problémech mohla popovídat jedině s Billem – a proto si těch dlouhých nočních telefonátů tolik vážila a tolik se na ně těšila.

Během rozhovorů s Isabelle přestaly pro Billa existovat všechny politické problémy a skandály a spletité situace, zatímco Isabelle se vždy přenesla do světa, v němž Teddy nebyl nemocný, Gordon nebyl lhostejný a Sophie nebyla naštvaná. Jako kdyby se zázračně přesunula do toho starého světa, který ji kdysi úžasně bavil, kde nebyla jen opomíjená nula. Bill jí do monotónního přežívání vnášel nový, životodárný rozměr, a k tomu stačila jen troška bezstarostného popovídání, kdy se dokázala smát i plakat, zkrátka a dobře existovat.

Občas se jí zmínil i o sobě, o svých známých a dobrých přátelích, a někdy mu dokonce uteklo pár slov i o manželce a dvou dcerách, které už odešly z domova a teď studovaly na vysoké škole. Oženil se ve dvaadvaceti a dnes, po třiceti letech, mu z manželství zbyla jen prázdná slupka. Cindy, jeho žena, z hloubi duše nesnášela politiku, manželovy kolegy, jeho práci, veřejné akce, kam museli chodit spolu, a jeho věčné cestování. K politikům všeobecně necítila nic než pohrdání, a stejný postoj chovala i k Billovi, protože ho považovala za jejich přisluhovače.

Po odchodu děvčat z domova se Cindy zajímala výhradně o své přátele doma v Connecticutu, o večírky a zápasy v tenisovém klubu.

Billova role v jejím životě pro ni zřejmě nebyla důležitá, citově se mu vzdálila už před lety a vedla svůj vlastní život, bohužel plný zahořklosti vůči Billovi a jeho světu. Třicet let odjížděl a přijížděl,

jak mu veleli cizí lidé, a politice dával přednost před rodinou a jejími zájmy. Když někdo z rodiny slavil narozeniny, když maturovala děvčata, když byly svátky – Bill se toulal kdovíkde po všech čertech, pořád někde připravoval kandidáty své strany na primárky či na jiné volby, pořád za někoho tahal kaštany z ohně či mu umetal cestičku.

V posledních čtyřech letech byl víc v Bílém domě než doma, ale na Cindy to už žádný dojem nedělalo, naopak mu bez cavyků stokrát vmetla do obličeje, že pro ni to je jedna velká nuda a že ji začíná nudit i Bill. Citové pouto mezi nimi dávno zesláblo. Cindy v minulém roce podstoupila plastickou operaci a Bill věděl, že už roky střídá milence. Mstila se mu tím za jediný úlet, když se před deseti lety zapomněl s manželkou jednoho člena kongresu. Nic podobného se sice už nikdy neopakovalo, ale Cindy neuměla odpouštět, a vlastně ani nechtěla.

Na rozdíl od Isabelle a Gordona si Cindy s Billem ještě nepořídili oddělené ložnice, ale bylo to spíš z lenosti něco měnit, protože se spolu nemilovali už beztak celé roky. Bill měl občas dojem, že Cindy je dokonce tajně hrdá na fakt, že manžel ji už sexuálně nepřitahuje.

Udržovala si dokonalou fyzičku, celý rok byla zdravě opálená a postupně si pořizovala stále světlejší přeliv. Vypadala skoro stejně dobře jako ta dívenka, se kterou se před třiceti lety oženil, ale teď v sobě měla cosi tvrdého, co se dalo spíš vycítit než zaregistrovat pohledem. Zeď mezi nimi byla naprosto neprůstřelná a Billa popravdě už dávno ani nenapadlo zkoušet ji překonat. Všechnu svou energii věnoval práci, a kdykoliv pocítil touhu se někomu svěřit, vyplakat se nebo se zasmát a připadat sám sobě nějak platný, zavolal Isabelle. Právě jí přiznával, kdy se cítí obzvlášť unaveně či nešťastně.

Vždycky byla ochotná ho vyslechnout. Vyzařovala ze sebe něhu, jakou u své manželky nikdy nepoznal. Kdysi obdivoval Cindyinu energii, zábavnost, pěknou postavu a líbeznou tvářičku. Dokud byli mladí, život po jejím boku mu připadal jako úžasná zábava, ale teď se občas sám sebe ptal, jestli by si vůbec všimla, kdyby se jí vytratil ze života. I jejich dcery se stejně jako matka chovaly k otci lhostejně, i když jinak se domů vracely rády. Bill pochopil, že je vlastně jedno, jestli se vrací k rodině nebo ne, protože všichni se k němu chovali jako k neočekávané návštěvě. Už hezky dlouho si doma připadal jako

cizinec, jako nadbytečný kus nábytku, jako přistěhovalec bez kořenů.

Skutečnost, že kouskem srdce patří do domu na pařížské Rue de Grenelle, mu přinášela aspoň špetku útěchy. Zatím Isabelle neřekl, že ji miluje, ale po ty roky k ní cítil hlubokou oddanost a Isabelle ho upřímně obdivovala a vážila si jeho přátelství.

City, které si Isabelle s Billem vyjadřovali během své známosti, nikdy oficiálně nepřekročily rámec kamarádství. Ani jednou si navzájem otevřeně nepřiznali, že mezi nimi jde o víc než o obdiv a příjemné popovídání, ale Bill si už dávno všiml, že když od Isabelle dlouho nedostane dopis, cítí se nesvůj, a když nebrala telefon, protože Teddymu bylo příliš zle nebo šla s Gordonem na nějaký povinný večírek, hrozně se mu po ní stýská – možná víc, než byl sám sobě ochotný přiznat. Začala pro něho symbolizovat pevný bod vesmíru, osobu, na kterou se mohl spolehnout, s níž mohl vždycky počítat. A on sám pro Isabelle znamenal totéž. Pokud nepočítala svého nemocného čtrnáctiletého syna, byl jediným člověkem na světě, kterému se mohla vypovídat. Ani na začátku jejich vztahu se s Gordonem navzájem nesvěřovali jako ona teď s Billem.

Gordon byl spíš Angličan než Američan. Jeho rodiče sice pocházeli z Ameriky, ale on sám vyrůstal v Anglii, střední školu vystudoval v Etonu a teprve vysokou ve Státech – tam navštěvoval Princeton. Hned po promoci se však vrátil do Anglie a brzy nato začal pracovat pro bankovní pobočku v Paříži. Vzhledem k těmto okolnostem měl k typickému Američanovi hodně daleko.

Gordon se s Isabelle seznámil jednoho léta na letním sídle jejího dědečka v Hampshire, kam přijela na návštěvu z Paříže. Bylo jí dvacet a jemu se blížila čtyřicítka a ještě nikdy nebyl ženatý.

Absolvoval sice řadu vztahů, některé ženy pocházely dokonce i z velmi vážených kruhů, ale zatím nenarazil na žádnou, která by byla dost dobrá pro roli jeho manželky. Isabellina matka byla Angličanka, otec Francouz, ale dívka každé léto trávila u dědečka v Anglii. Jinak žila v Paříži. Anglicky mluvila bez chybičky a byla jedním slovem rozkošná. Okouzlující, inteligentní, způsobně vychovaná a milá. Gordona zaujala svou vřelostí a jemným uličnictvím hned v prvním okamžiku jejich seznámení, a on poprvé v

životě podlehl pocitu, že se hluboce zamiloval, nehledě na to, že ho neodolatelně přitahovala svými výjimečnými společenskými styky.

Gordon sám pocházel z vážené rodiny, ale té Isabellině se nemohla rovnat. Její matka patřila k rodině významných anglických bankéřů a dokonce byla vzdáleně spřízněná s královnou, otec byl uznávaný francouzský politik. Gordon usoudil, že konečně narazil na partnerku, která ho je hodna. Jejímu původu se nedalo vytknout ani to nejmenší a ona sama byla dokonalá, naivně jemná, nevtíravé zdvořilá, uhlazená. Matka jí bohužel zemřela nedávno před jejich setkáním, ale na otce Gordon udělal příznivý dojem, takže proti sňatku neměl námitky, naopak. Považoval Gordona za ideálního partnera pro svoji holčičku. Do roka po svém seznámení se Isabelle s Gordonem stačili zasnoubit a vzít. Od samého začátku měl hlavní slovo ve vztahu on a dal své mladičké ženě jednoznačně najevo, že všechno rozhodování obstará výhradně on. Ostatně, časem se na to Isabelle začala i spoléhat. Gordon správně vycítil, že tak mladičká dívka se na velké námitky nevzmůže. Rozhodoval, s kým se budou stýkat, kde budou bydlet a jak, dokonce sám vybral sídlo na Rue de Grenelle a koupil ho ještě dřív, než ho Isabelle vůbec viděla. Tou dobou už stál v čele banky, což bylo význačné postavení, které si sňatkem dále upevnil a vylepšil. Na oplátku jí nabízel bezpečný a bezproblémový život v přepychu a pohodlí. Uběhla hezká řádka let, než si Isabelle začala uvědomovat, že manžel ji ve skutečnosti zavřel do zlaté klece a stanovil pro ni nepřirozeně mnoho omezení.

Gordon jí bez obalu říkal, kdo z jejích přátel mu nesedí, s kým se smí scházet a koho jí neschvaluje. Považoval za její povinnost pořádat velkolepé večírky pro jeho kolegy z banky a obchodní partnery, což se Isabelle dokonale naučila. Byl schopná organizátorka s dobrými nápady a ochotně se podřizovala Gordonovým požadavkům. Teprve zpětně jí pozvolna docházelo, že už tehdy se choval nespravedlivě, protože výběrem hostů ji odloučil od řady lidí, které měla ráda. Gordon jí svým věcně přímým způsobem natvrdo vysvětlil, že jisté osoby jsou pod její úroveň.

Isabelle se však na rozdíl od svého upjatého manžela nebránila poznávání nových lidí a zkoušet nová dobrodružství a výzvy, kterými život nešetří – koneckonců studovala malířství, i když po

svatbě s Gordonem začala pracovat jako restaurátorka. Jemu se to pravda moc nelíbilo, ale Isabelle si tak uhájila aspoň špetku nezávislosti, na které jí záleželo o to víc, že se jí líbila nejen práce se starými obrazy, ale i lidé kolem nich.

Gordon však její zaměstnání považoval za nepřijatelné bohémství a prosadil si, aby hned po otěhotnění zůstala doma. A po narození dcerušky i přes všechny radosti, které mateřství přináší, Isabelle postrádala muzeum, obrazárnu i pocit uspokojení ze zajímavé práce.

Gordon však o jejím návratu do zaměstnání nechtěl ani slyšet a Isabelle opět otěhotněla, bohužel potratila. Dlouho trvalo, než se trochu zotavila, a další těhotenství na sebe dalo dlouho čekat a probíhalo velmi rizikově. Teddy přišel na svět předčasně a s jeho nemocí začalo Isabellino trápení.

A od té doby se taky datoval počátek jejího a Gordonova vzájemného odcizování se. Gordon měl tenkrát problémy v bance a zuřil, protože kvůli péči o postižené dítě už Isabelle nemohla tak často pořádat večírky ani se tolik věnovat manželovi a společenským povinnostem bankéřovy manželky. Nemělo cenu zapírat, že v prvních letech Teddyho života nezbýval Isabelle skoro žádný čas ani na Gordona, ani na Sophii, ale na druhou stranu se jí nejednou zdálo, že ti dva se proti ní spikli. Připadalo jí to hrozně nespravedlivé. Pořád se točila jen kolem nemocného děcka, nedokázala se od něho ani na chvilku odtrhnout, i když samozřejmě platila ošetřovatelky. Zrovna tehdy jí bohužel zemřel i otec. Neměla nikoho, kdo by jí po Teddyho narození poskytl oporu. Gordon dokonce odmítal o synkových zdravotních problémech vůbec hovořit, okázale se nezajímal o jeho pokroky či prohry, a skoro jako by chtěl manželku potrestat, hned po Teddyho narození s ní přestal spát a odpíral jí třeba jen náznak důvěrností. Nakonec Isabelle uvěřila, že manžel ji už nemiluje. Ne snad, že by jí poskytl konkrétní důkaz, protože ani jednou jí nevyhrožoval rozvodem, nicméně Isabelle se trápila ponižujícím pocitem, že manžel na ni kašle jako na starou veteš, která pro něho ztratila užitek.

Po Teddym už další děti nepřišly. Gordon po nich netoužil a Isabelle by na ně beztak neměla čas. Všechnu její energii spotřeboval nemocný synek. Gordon jí sice beze slova, ale

nepřetržitě dával najevo, že jako manželka a matka selhala, že narození toho mrzáčka je výhradně její vina. Občas si před svým mužem připadala jako zločinec. Gordon se nemohl svým synem chlubit před světem, a jeho bystrost, citlivost ani výtvarné nadání ho v nejmenším nezajímaly. Pro otce znamenal chlapec pouze břemeno, na kterém neviděl jedinou kladnou či přínosnou stránku. Navíc se Teddy vzhledem i povahou podobal Isabelle, což Gordona neskrývaně dráždilo a ještě ho to utvrzovalo v názoru, že Isabelle je pro něho stejně bezcenná jako živořící dítě. Kromě starostí s nevyléčitelně nemocným a trpícím děckem jí tedy přibylo další trápení – Gordonovo pohrdání a hluboký, i když potlačovaný vztek.

Isabelle ovšem netušila jednu věc, kterou se dozvěděla až po pár letech od Gordonovy sestřenice, a sice že Gordon měl mladšího bratra, který trpěl nevyléčitelnou nemocí a v devíti letech zemřel.

Nikdy se před manželkou o bratrovi nezmínil, a zřejmě ani před nikým jiným. Tohle téma bylo tabu. Jistě, jako maličký se Gordon vyhříval na výsluní maminčiny pozornosti a lásky, ale později už pouze přihlížel, jak rodiče zahrnují péčí jeho bratra, dokud konečně nezemřel. Sestřenice nevěděla, o jakou nemoc se přesně jednalo, ale ani bratříčkovou smrtí se do rodiny nevrátila pohoda, protože vzápětí onemocněla Gordonova matka. Nemoc se vlekla dlouhé roky a skončila nekonečným a bolestivým umíráním. Gordon si z dětství a dospívání zřejmě odnesl pocit zrazenosti, protože nemocný bratr i ustaraná matka ho okradli o pozornost a něhu a společně trávený čas, a nakonec umřeli, takže už mu to nikdy nemohli vynahradit.

Sestřenice tvrdila, že Gordonův otec nakonec zemřel na zlomené srdce, i když až o několik let později, protože se z té dvojí ztráty nikdy nevzpamatoval. V důsledku toho byl Gordon přesvědčený, že přišel o celou rodinu vinou jediného nemocného dítěte. Nu, a náhle se situace opakovala – Isabellin čas a pozornost mu kradl těžce nemocný Teddy. Díky sestřenici sice Isabelle leccos pochopila, ale když ji zkusila poprosit, zda by o té věci nepromluvila i s Gordonem, sestřenice jen mávla rukou a Isabelle odbyla, že to jsou samé nesmysly. Prohlásila, že Gordon si s bratrem nikdy nebyli blízcí, takže jeho smrt ho nijak zvlášť nezasáhla. Od matčina skonu že uběhla už spousta let a s otcem Gordon nikdy pořádně nevycházel.

Když se to však s naštvaným Gordonem pokusila probrat sama, Isabelle mu z očí vyčetla bolest zraněného dítěte, a ne pouze vztek dospělého muže. A najednou si položila otázku, proč se vlastně oženil tak pozdě a proč se k lidem všeobecně, a to i k přátelům, chová tak odtažitě. A v tu chvíli pochopila, proč Gordon cítí k Teddymu tak nesmiřitelný odpor. Bohužel, všechno to pochopení jí starosti a problémy s Gordonem i Teddym nijak neulehčilo. Ovšem s manželem se už nikdy znovu nesblížili, tělesně ani citově, a Gordon nedával ani náznakem najevo, že by na tom chtěl cokoliv měnit.

Isabelle se to pokusila vysvětlit Billovi, ale ten nedokázal takovou necitelnost pochopit a Gordonem opovrhoval. Isabelle patřila k nejzajímavějším ženám, jaké kdy poznal, a nejvíc ho na ní přitahovala právě ta něžnost a laskavost, kterou Gordon považoval za nedostatek. Ať už si však o její povaze myslel cokoliv, nikdy ani nenaznačil, že by si s ní chtěl začít románek. Ostatně, neuvažoval o tom ani v duchu, protože Isabelle mu hned na začátku jejich známosti dala jednoznačně najevo, že tohle prostě nepřichází v úvahu. Měla zájem pouze o přátelství, v němž by navzájem respektovali jeden druhého i svoje manželství. Cítila, že vůči Gordonovi má jisté závazky, a to bez ohledu na jeho dlouholetý chlad a lhostejnost. Pořád zůstával jejím manželem a k Billově údivu cítila k otci svých dětí oddanost a k jejich manželskému svazku úctu.

Představa rozvodu nebo třeba jen nevěry pro ni byla nepřijatelná. Od Billa chtěla jenom přátelství. I když v soužití s Gordonem trpěla hlubokou osamělostí, dávno ji začala považovat za přirozenou součást svého manželství. Ani ve snu by ji nenapadlo hledat něco víc, což ovšem neznamenalo, že by nebyla vděčná za útěchu, kterou jí poskytoval Bill. Uměl jí báječně poradit v mnoha věcech, v mnoha ohledech měli stejné názory, a když si povídali, aspoň na chvíli mohla pustit z hlavy všechny své problémy a starosti. Billovo přátelství považovala za nádherný dar, jehož si velice cenila. Víc ale od něho nechtěla. Věřila, že víc nechce.

Ten nápad s výletem do Londýna se vynořil čirou náhodou během jednoho z jejich ranních rozhovorů. Isabelle vyprávěla Billovi o blížící se výstavě v Tateově galerii, kterou by hrozně ráda viděla, ačkoliv ani na vteřinku nepochybovala, že to nepřichází v úvahu,

protože zmíněnou výstavu pak z Londýna měli přesunout úplně jinam než do Paříže. A tu jí Bill náhle navrhl, ať si aspoň na den do Londýna zaletí a dopřeje si chvilku sama pro sebe, bez těch věčných starostí s manželem a dětmi. Isabelle ta myšlenka připadala doslova hříšně rozmařilá, protože už čtrnáct let – čili po celý Teddyho život – nic podobného nepodnikla, takže nejdřív rázně prohlásila, že by to nešlo. Copak může Teddyho nechat samotného? Nikdy!

„Ale proč ne?“ zeptal se nakonec Bill. Pohodlně natáhl nohy a unaveně si je opřel o desku psacího stolu. Byla půlnoc a on seděl v kanceláři už od osmi ráno. Záměrně se zdržel, aby jí mohl zavolat.

„Vám by to nesmírně prospělo a Teddymu se poslední dva měsíce daří docela obstojně. I kdyby se objevil nějaký problém, za pár hodin můžete být zpátky doma.“

Znělo to rozumně, ale Isabelle za celé dvacetileté manželství nikdy nešla nikam bez Gordona. Jejich manželství mělo až neuvěřitelně staromódní charakter a v ničem se nepodobalo volnému svazku, v jakém teď žil on s Cindy. Vlastně, Bill si už ani nepamatoval, kdy naposledy cestovali spolu. Dávno se přestal snažit o společnou dovolenou, jen tu a tam si vyrazili na týden do Hamptons, kde se však stejně věnovali každý své zábavě. A Cindy byla bez něho očividně spokojenější. Když společný výlet navrhl posledně, vytasila se s milionem výmluv, aby nakonec vyrazila do Evropy s jednou z dcer. Nemělo tedy cenu si cokoliv nalhávat. Jejich manželství vzalo dávno zasvé, i když nahlas to nepřiznal ani jeden z partnerů. Cindy měla vlastní zájmy a vlastní přátele a snažila se svými milostnými románky nevyvolat žádný skandál, nu a Bill měl svoji milovanou politiku a svoje telefonáty Isabelle. S manželkou už ho nespojovalo vůbec nic.

Nakonec Bill přece jen Isabelle přesvědčil, ale dalo mu to práci.

Ovšem jakmile se jednou rozhodla, zmocnilo se jí obrovské nadšení, těšila se jako malé dítě. Ani se nemohla dočkat, kromě výstavy si naplánovala i pár nákupů. Rezervovala si pokoj v hotelu Claridge a dokonce uvažovala i o setkání se svou bývalou spolužačkou, která se z Paříže odstěhovala právě do Londýna.

A jen pár dní nato se Bill dozvěděl, že se nutně musí sejít s americkým velvyslancem v Anglii, který při poslední prezidentské předvolební kampani patřil mezi největší sponzory jeho strany.

si potřeboval zajistit jeho podporu pro jinou významnou akci a usoudil, že tohle téma je výhodnější probírat osobně, zvlášť když ve hře bylo mnohem víc, než by se mohlo zdát na první pohled.

S potěšením zjistil, že do Londýna náhodou přiletí ve stejný den jako Isabelle. Honem jí tu novinku zavolal a ona se pobaveně zasmála.

„Hlavně mi netvrďte, že jste to nenaplánoval schválně!“

popichovala ho svou britskou angličtinou, do které pronikal náznak francouzského přízvuku. Billovi to připadalo kouzelné. Věděl, že Isabelle je už jednačtyřicet, ale pořád byla krásná a zdaleka nevypadala na svůj věk. Měla tmavě hnědou hřívu, jež se občas leskla až doruda, smetanově bílou pleť jako z porcelánu a velikánské zelené oči kropenaté jantarovými jiskrami. Před dvěma lety ji požádal o fotografii a ona mu poslala snímek, na kterém byla s oběma dětmi. Při jejich telefonátech na něj často hleděl a usmíval se, jako by to Isabelle mohla vidět.

„No dovolte! Jasně že ne!“ bránil se, ale Isabellino škádlivé obvinění v sobě skrývalo zrnko pravdy. Když si s velvyslancem domlouval schůzku, záměrně ji zkusil dojednat na termín, který se shodoval s Isabellinou návštěvou Londýna. Sice sám sebe v duchu přesvědčoval, že jeho cestovnímu rozvrhu to nejlépe vyhovuje právě tak, ale pochopitelně v tom bylo něco víc.

Vždycky se na jejich setkání upřímně těšil a počítal měsíce, které je dělily od těch pár schůzek v Paříži, jež se jim podařilo ukořistit.

Bill se tam buď zastavil na cestě někam jinam, nebo si v úřadě vymyslel dostatečně průchodnou záminku pro návštěvu Paříže.

Většinou se setkali tak třikrát čtyřikrát do roka někde u oběda.

Gordonovi se o tom Isabelle nezmínila, ale Billovi i sama sobě donekonečna připomínala, že na jejich přátelství není nic špatného ani zakázaného, naopak, že jde o zcela korektní a přípustný kamarádský vztah, v němž pohlaví nehraje sebemenší roli. Nálepkou „přátelství“ se oháněla jako transparentem, ale Bill v hloubi srdce už delší dobu cítil něco mnohem silnějšího, než by si jí troufal prozradit.

Na setkání v Londýně se těšil ještě víc než na ta předchozí.

Jednání na velvyslanectví mu zabere jen pár hodin, a zbývající čas může trávit výhradně s Isabellou.

ji už ujistil, že taky umírá touhou navštívit výstavu v Tateově galerii, a Isabelle se upřímně těšila, že ten výjimečný zážitek budou sdílet spolu. Koneckonců, zdůvodňovala si Isabelle donekonečna, do Londýna jedu kvůli výstavě a setkání s Billem je nečekaný dárek navíc. Měla v tom jasno. Ona a Bill byli pouze skvělí kamarádi, nic víc, a pokud o tom nevěděl nikdo jiný než oni, pak v tom nebylo nic jiného než snaha všechno zjednodušit. Přesvědčovala se, že přece nemají co skrývat! Připadalo jí zoufale důležité, aby si vůči Billovi zachovala přijatelný odstup. Hned na samém začátku jejich přátelství stanovila pevné hranice a na tom nehodlala nic měnit, zvlášť když Billovi jejich dodržování zřejmě nedělalo potíže. Těšilo ji, že tak ochotně respektuje její přání. Nikdy neudělal nic, čím by ji rozhněval nebo zastrašil, na to si Isabelle i jejich vztahu příliš vážil.

Isabelle poodstoupila od okna své ložnice na Rue de Grenelle a s povzdechem se podívala na hodinky. Nejvyšší čas vyrazit na letiště, ale teď, na poslední chvíli, se jí zoufale nechtělo nechat Teddyho jen s ošetřovatelkami. Napsala pro ně seznam s tisícovkou instrukcí, i když ho už znaly a přesně věděly, co všechno chlapec bude potřebovat. S péčí o Teddyho jí pomáhaly už léta, ale teď poprvé s ním budou střídavě spát v jednom pokoji. Isabelle se po špičkách připlížila ke dveřím synkovy ložnice, aby se na něho naposledy podívala - přesněji řečeno, aby si ho naposledy překontrolovala. Už se s ním sice rozloučila, ale stejně jí pukalo srdce při představě, že od něho odjede. Na vteřinku jí blesklo hlavou, že její výlet do Londýna možná není dobrý nápad, ale když nakoukla do pokoje, chlapec pokojně dřímal a ošetřovatelka jen s úsměvem zvedla hlavu a zamávala, skoro jako by Isabelle odháněla. Tuhle ošetřovatelku měla Isabelle nejradši, byla to statná a věčně rozesmátá dívčina z Bretaně. Isabelle jí zamávání mlčky oplatila, tiše ucouvla a zavřela dveře. Už se neměla nač vymlouvat. Musela vyjet, aby stihla letadlo.

Vzala si kabelku a malý kufřík s věcmi na jedno přespání, uhladila si jednoduchý černý kostýmek a znovu se podívala na hodinky. Věděla, že zrovna v téhle chvíli Bill sedí v letadle na trase

New York – Londýn. Posledních pár dní pracoval v New Yorku, i když jinak většinou působil ve Washingtonu.

Položila kufřík na sedadlo svého vozu a s usměvavě rozzářenýma očima vyjela z garáže na ulici. Zamířila k letišti. Bill Robinson seděl v letadle a s úsměvem myslel na Isabelle. Do Londýna měli s Isabelle dorazit skoro současně a on už se nemohl dočkat, kdy se spolu konečně uvidí.

2

Bill Robinson prošel na letišti Heathrow odbavovací halou nezvykle uchvátaně. Trvalo pouhých pár minut, než se dostal ke svému kufru. Zamířil k řidiči z hotelu Claridge, který stál diskrétně stranou a držel cedulku s jeho jménem.

V tomto hotelu bydlel v Londýně při každé své návštěvě a nyní přesvědčil i Isabelle, aby se ubytovala na stejné adrese. Byl to solidní hotel vedený v duchu příjemně staromódních tradic a uváděný vždy v seznamu nejlepších hotelů ve městě. Ostatně, sám s ním měl za svoji třicetiletou kariéru ve službách politiky jenom ty nejlepší zkušenosti. Navíc se mu tam líbilo i proto, že ho už znali a ve všem mu ochotně vycházeli vstříc.

Šofér nakládal Billova zavazadla – kufr a kufřík – do kufru limuzíny, nenápadně se ohlédl po vysokém šedovlasém Američanovi s nepřehlédnutelnou aurou moci a úspěchu, kterou nebylo možné ignorovat. Bill měl zářivě modré oči plné laskavosti a kdysi pískově plavé vlasy mu trochu prošedivěly. K tomu ladily ostře řezané mužné rysy a hranatá brada. Oblečený byl do volných šedých kalhot, lehkého letního saka, modré košile a tmavě modré vázanky. Černé kožené polobotky se leskly jako zrcadlo. Třebaže na sobě neměl nic okázale luxusního, vyzařovala z něho přirozená a svůdná elegance.

V autě rozevřel noviny, které držel dokonale pěstěnýma krásnýma rukama. Na zápěstí se mu leskly hodinky značky Patek Phillipe, dávný dárek od Cindy.

I když se nesnažil o okázalost, stejně působil nápadně právě tím stylem rozeného džentlmena. Bill Robinson odjakživa dával přednost roli muže za scénou, nikoliv v popředí a v záři reflektorů, ale přesto

byl k nepřehlédnutí. Jeho práce mu vyhovovala, zamlouvalo se mu složité politické zákulisí a „střídání stráží“, o němž se veřejnost dozvěděla vždy až v jeho definitivní podobě. Mezi jinými to byl právě Bill Robinson, kdo sledoval a ovlivňoval zrod i průběh politických změn a směrů. Sám však po širší popularitě netoužil a po pozornosti už vůbec ne. Věděl, že ve své roli si užije dost a dost vzrušení i bez toho, že by se musel podřizovat diktátu a všudypřítomné kontrole veřejnosti. Raději zůstával za každých okolností neviditelný a anonymní.

A právě tento povahový rys měl společný s Isabelle. V jejím případě se navenek projevoval jako plachost, u něho zase jako potřeba působit výhradně v zákulisí. I když býval velmi aktivní a jeho přínos pro všechna jednání se nedal zpochybnit, nejvýznamnějších výsledků dosahoval spíše vahou své osobnosti než slovy nebo činy. Stejně tak platilo, že lidé si Isabelle nejvíc povšimli, když mlčela. Pozornost okolí jí beztak bývala nepříjemná a přirozeně se uměla bavit spíš s jedním člověkem než v houfu. Právě to se Billovi na ní líbilo – to, jak se mu dokázala upřímně svěřit, jak mu netajila žádnou svou emoci, myšlenku, touhu ani názor, dokonce ani svá nejsoukromější tajemství. Od Isabelle se také dozvěděl smutnou pravdu, že Gordonovi se tak důvěrně svěřovat nemůže.

Bill se ubytoval v hotelu. Vrátný Thomas ho okamžitě poznal a nadšeně přivítal, načež s ním zavedl zdvořilostní hovor o počasí.

Další konverzaci, tentokrát o nedávných místních volbách, Bill absolvoval se zástupcem ředitele hotelu, který ho doprovázel do jeho prostorného a sluncem prozářeného apartmá v druhém patře, které bylo zařízené kvalitním starožitným nábytkem. Sotva se za zástupcem ředitele zavřely dveře, Bill zvedl sluchátko a vyťukal číslo linky. Zaslechl známý hlas a blaženě se usmál.

„Jakou jste měla cestu?“

„Příjemnou.“ Isabelle byla hrozně ráda, že Billa slyší. Sama se ubytovala jen o dvacet minut dřív než on. „A vy?“

„Skvělou.“

Bill se rozzářil chlapeckým úsměvem. Právě tahle typicky americká mladistvá svěžest působila neodolatelně na většinu žen.

„Jen mi připadala nekonečná, už jsem se vás nemohl dočkat,“ přiznal

a oba se maličko nervózně zasmáli. Od jejich poslední schůzky v Paříži uběhlo už skoro šest měsíců. Bill sice původně plánoval ukázat se tam mnohem dřív, ale zabránily mu v tom nečekané pracovní problémy. O to víc se na dnešní setkání s Isabelle těšil. „Nejste moc unavená? Potřebujete si chvíli odpočinout?“

„Ale ne, vždyť mně ta cesta trvala jen hodinu,“ připomněla mu Isabelle pobaveně. „Jsem úplně v pohodě. Jak jste na tom vy?“

„Padám hlady. Co kdybychom si někam zaskočili něco zakousnout?“ Byly tři odpoledne.

„Báječný nápad. A potom bych se s chutí trochu prošla, od rána jsem se pořádně nehnula, jen jsem balila a seděla v letadle.“ Bill vycítil, že jejich schůzka znamená pro Isabelle obrovské dobrodružství, které si vychutnávala o to víc, že poprvé po čtrnácti letech si vyrazila jinam než na skok někam v Paříži. Ostatně, na společné schůzky se vždycky těšili oba a pravidelně je trávili několikahodinovým vášnivým povídáním, jako by jim nestačily ani jejich časté a předlouhé telefonáty. Mezi nimi nikdy nevládlo trapné ticho a při schůzkách nikdy necítili rozpaky, i když se vídali jenom zřídka.

„Jak na tom byl Teddy?“ otázal se Bill vážně. Dobře si pamatoval, že syn pro ni znamená zdroj trvalé úzkosti.

„Spal, ale má za sebou klidnou noc. Včera večer mi z Portugalska volala Sophie. Zdá se, že si prázdniny bezvadně užívá. A co vaše děvčata?“

„Myslím, že jim nic neschází. Před pár týdny navštívily s matkou Evropu, ale to jsem se dozvěděl jen podle výpisů z bankovních účtů.

Cindy si s nimi vyjela na jih Francie, a potom se vydaly do Maine k jejím rodičům. Poslední dobou mi už nikdo nic neříká.“ Původně se s nimi měl koncem léta setkat v Hamptons jako každoročně, jenže letos měl už vlastní plány. Celé léto mu zabere pracovní program ve Washingtonu. Cindy ho už dávno s nimi nezvala, a kdyby to udělala, asi by byl úžasem bez sebe, ostatně stejně jako ona, kdyby Bill pozvání přijal. „Povíte mi číslo svého pokoje?“ požádal a podíval se na hodinky. Měli zrovna dost času na rychlý oběd. Už se stačil rozhodnout, že na večeři ji pozve do Harryho baru.

„Tři sta čtrnáct.“

„Tak to jsme ve stejném patře,“ poznamenal. „Já jsem v čísle tři sta dvacet devět. Přijdu vás vyzvednout. Za deset minut?“

„Senzace,“ přisvědčila Isabelle ostýchavě a na okamžik zavládlo ticho. „Moc se na vás těším, Bille.“ Připadalo mu to úžasně francouzské a najednou se cítil mladě jako už dávno ne. Znamenala pro něho něco výjimečného, i když to nedokázal pojmenovat.

Zosobňovala pro něho ideál ženy, s jakým se nikdy sám nesetkal, i když popsat by ho nedokázal. Považoval ji za vzácně něžnou, laskavou, trpělivou a chápavou, navíc se upřímně zajímala o jeho práci i o něho jako o člověka a byla zábavná. Dokázala se vžít do Billových pocitů, jako by ho znala od narození. Naučil se vážit si jejího přátelství jako nečekaného životního daru, jako záchranného kruhu, když se mu osobní život drolil pod nohama. A Isabelle na tom byla podobně. Teddyho zdraví jí nedopřálo ani chvilku klidu, protože mohla své milované dítě kdykoliv ztratit, z Gordona se stal pouhý spolubydlící, který s ní sice sdílel příjmení, ale už ne život a jeho radosti a strasti. S výjimkou pár společenských událostí do roka, kdy se z pracovních a dalších neosobních důvodů potřeboval ukázat s manželkou, Isabelle pro něho neměla cenu. Sophie vyletěla z hnízda, což v jejím věku nebylo divu, a Isabelle se začínala trápit stále hlubším pocitem samoty, který mizel jen při telefonátech s Billem či během jejich schůzek. Představoval pro ni jeden z mála světlých bodů, zdroj radosti a útěchy. Stal se z něho její nejlepší kamarád.

„Já vás taky uvidím moc rád,“ přiznal tiše. „Takže za deset minut se ukážu a domluvíme si, co všechno podniknem.“ Samozřejmě se už předem telefonicky dohodli, že zítra se vydají do Tateovy galerie.

Isabelle se zmínila i o několika soukromých galeriích, kam by se ráda podívala, a měl v plánu ji dnes i zítra pozvat na večeři. Původně uvažoval o návštěvě divadla, ale zoufale se mu nechtělo takhle promarnit těch pár drahocenných hodin, které mohou strávit spolu.

Teď bylo úterý odpoledne a Isabelle mu mohla patřit jen do čtvrtečního večera. Pravda, nenápadně naznačila, že by se případně zdržela až do pátku, ale to záviselo na Teddyho zdravotním stavu.

Každopádně na víkend už chtěla být zpátky v Paříži. Billovi tohle setkání připomínalo závod s časem, vzácný dárek, jaký mu osud už

dlouho nedopřál, rozhodně ne od dob, kdy jeho dcery byly maličké.

S Isabelle se jim podobný výlet ještě nikdy nepoštěstil, ale on s ní ani teď neměl žádné postranní úmysly, neplánoval žádný románek, prostě se jen těšil na společnost příjemné ženy, se kterou si rozuměl jako se svým druhým já. Jejich přátelství, či jak by se jejich vztah dal označit, bylo až neuvěřitelně čisté, nezáludné a opravdové. Bill si opláchl obličej a ruce, chvatně se oholil a za deset minut už kráčel hotelovou chodbou a hledal číslo Isabellina pokoje. Musel dvakrát zabočit za roh, ale nakonec ho v hotelovém bludišti objevil. Zaklepal na dveře. Zdálo se mu, že čeká celou věčnost, ale dočkal se.

Isabelle otevřela a pár vteřin k němu vzhlížela s ostýchavým úsměvem na líbezných rtech.

„Jak se máte?“ zeptala se a zadívala se mu přímo do očí. Bill si okouzleně povšiml, jak se jí lesknou tmavě hnědé vlasy, které jí spadaly až pod ramena, a na smetanově bílé pleti jí vyrazil jemný ruměnec. „Vypadáte báječně!“ prohodila, popošla Billovi vstříc a ten ji přátelsky objal a políbil na tvář – jako ostatně pokaždé. Víc si k ní nikdy nedovolil. Ještě mu zůstaly stopy opálení po víkendu, který před pár týdny strávil u moře, a vedle její bělostné pleti vypadal osmahlejší než ve skutečnosti. Isabelliny každoroční dovolené u moře v jižní Francii skončily současně s Teddyho narozením.

Gordon si za sluníčkem občas vyjel, ať s přáteli nebo se Sophii, ale Isabelle zůstávala doma u synka.

„Však vy zrovna tak!“ prohlásil Bill s obdivem. Při každém setkání s Isabelle vždy znovu žasl nad její krásou. Občas na to zapomínal, když ho během jejich hovorů upoutala slovy a nápady, protože více než vzhled ho zaujala její duše.

Současně však byla výjimečně krásná a pohybovala se ladně jako laň. I ve svém věku měla pohyby a chůzi spíše jako dívka než jako dospělá žena. Bill si okouzleně prohlížel její elegantní černý kostýmek, kabelku značky Hermes, luxusní střevíčky na vysokém podpatku. Šperky šetřila, jen v uších jí zářily drobné diamantové knoflíčky a na levé ruce měla snubní prsten. Při pohledu na její usměvavou a mladistvou tvář se zdálo k nevíře, že by ji trápila třeba i ta sebemenší starost. Nepamatoval si, že by se v posledních čtyřech

letech změnila, snad jen trochu zhubla, ale její klasická krása jako by zamrzla v čase.

Opět si připadal opět jako student. Blaženě si ji vedl po schodišti a jeden přes druhého vykládali o právě stráveném letu, o zítřejších návštěvách galerií, samozřejmě i o výstavě v Tateově galerii, a navíc si povídali i o jeho dcerách. Bill jí o nich jako obvykle vyprávěl veselé historky a Isabelle se smála na celé kolo. Minuli vrátného a hlavním vchodem vyšli na ulici.

„Hrozně jsem se bál, že nám tenhle výlet něco pokazí,“ přiznal se upřímně. „Třeba že Teddymu se přitíží a vy budete muset zůstat doma.“ Bill s Isabelle mluvil vždycky otevřeně jako ona s ním, a Teddyho zdravotní stav skutečně představoval značnou překážku.

A možná i případný Gordonův nesouhlas s manželčinou cestou.

Kupodivu, Isabelliny plány Gordona zřejmě nezajímaly a Teddy mamince přál, že se trochu pobaví a navíc že mu po návratu bude mít o čem povídat. O Billovi neměl ani potuchy, ale těšilo ho, když maminka byla spokojená. Ani mu nemusela vysvětlovat, jak moc touží jet, a jeho už vůbec nenapadlo jí v tom bránit.

„Já si taky dělala starosti,“ přiznala se Isabelle. „Ale Teddy je teď na tom nejlíp možná za posledních pět let.“ Bohužel, dospívání chlapce vyčerpávalo, srdce a plíce nestačily kvapnému tělesnému růstu, ale nyní se mu kupodivu ulevilo. „Strašně moc si přál, abych jela.“ Bill znal Teddyho z vyprávění docela důvěrně a přál si jednou se s ním seznámit.

Zavěšení do sebe vyšli na Brook Street. Isabelle se zastavila a zhluboka se nadechla. Byl nádherný den, na červen netypicky teplý a vlahý.

„Kam byste nejradši?“ zeptal se. V duchu si přeříkával seznam všech možností, které by jim dovolily být spolu. Připadal si jako na dovolené, ale na druhou stranu to pro něho byla dovolená. Nikdy neměl nebo spíše si neudělal volné odpoledne, nedopřál si luxus pomalé procházky s příjemnou ženou po boku. Život se mu točil výhradně kolem práce a každý jeho krok měl něco společného s politikou. Sám sebe zanedbával, ale teď si vyšetřil volno nejen kvůli sobě, ale především kvůli Isabelle. V její společnosti jako by se pro něho zastavil čas a zpřeházely se všechny jeho dosavadní

hodnoty. Nikdo, kdo by ho viděl stát s úsměvem v rozzářené tváři na chodníku a hrdě zavěšeného do krásné tmavovlasé ženy, by neuhodl, jaké má náročné a zodpovědné postavení, na jak asketický životní způsob si navykl. „Co třeba nějaká pěkná pizzerie?“ navrhl a Isabelle nadšeně přikývla. Připadala si tak neuvěřitelně šťastná, že Billův návrh skoro ani nevnímala.

„Čemu se tak usmíváte?“ poškádlil ji Bill, když se procházkovým tempem pustili na konec ulice. Oba si vychutnávali vědomí, že aspoň v téhle chvíli je nic nehoní.

„Jsem prostě šťastná. Snad nikdy v životě jsem nic podobného nepodnikla. Jako bych za sebou nechala všechny starosti.“

Koneckonců, Teddy zůstal v dobrých rukou a svět byl to nejbáječnější místo k životu.

„Takhle jsem si to taky představoval. Přál jsem si, abyste si odpočinula a všechno trápení hodila aspoň na čas za hlavu.“

Po pár minutách chůze si vzali taxík a rozjeli se do malého podniku na Shepherd Markét nedaleko americké ambasády, který Bill znal z dřívějška. V pauzách mezi řadou jednání si tam mnohokrát odskočil na něco rychlého k zakousnutí. K podniku patřila i zahradní restaurace a majitel je vřele uvítal, protože návštěva tak elegantního a okouzlujícího páru by potěšila i ten nejvybranější podnik. Nabídl jim stůl v klidném koutě úplně vzadu, Billovi podal vinný lístek, oběma donesl menu a zmizel.

„Je to tu skvělé!“ povzdechla si Isabelle blaženě, spokojeně se položila na čalouněné opěradlo a pohlédla na Billa.

Naposledy se spolu setkali v Paříži těsně před Vánocemi, kdy jí daroval úžasný šátek značky Hermes a v kůži vázané, mimořádně vzácné první vydání jedné knihy, o které spolu několikrát hovořili.

Všechny dárky od Billa si hýčkala jako oko v hlavě. „Mám dojem, že mě rozmazlujete.“

„Tak to jsem rád!“ zazubil se Bill. Vybrali si pizzu, Bill objednal i saláty a láhev Corton-Charlemagne.

„Koukám, že mě chcete opít už během odpoledne,“ popíchla ho Isabelle. Z předchozích schůzek už věděl, že Isabelle skoro nepije, ale tohle víno měla ráda a navíc to byl dobrý ročník.

„Tak vám tohle nebezpečí určitě nehrozí, tedy, pokud jste si během posledních šesti měsíců neosvojila nějaké zlozvyky. Jestli se tu někdo opije, pak jedině já,“ uklidňoval ji Bill, ale Isabelle to nebrala vážně, protože ho nikdy neviděla vypít víc než pár skleniček vína. Považovala ho za rozumného člověka bez velkých neřestí, pokud se za neřest nepovažovala posedlost prací. „Tak co všechno dneska stihneme?“ naléhal, protože chtěl podniknout cokoli, nač si vzpomene, jen aby jí udělal radost.

„To záleží jen na vás. Já osobně jsem úplně spokojená tady,“

odvětila Isabelle. Cítila se volně jako pták, který zrovna ulétl z pozlacené klece. Těšila se na všechny ty galerie a starožitnosti, které s ní Bill hodlal projít. Přátelsky klábosili nad jídlem a z restaurace odcházeli až v půl páté. Bill zastavil další taxík. V hotelu na něho sice čekala limuzína, ale jemu se moc líbilo toulat se Londýnem jen tak, jak je zrovna napadne. Zastavili se v několika galeriích a potom se pomalu přiloudali do hotelu. To už bylo půl sedmé.

„Večeři bych navrhoval na devátou!“ prohlásil Bill rozzářeně.

„Tady v hotelu si můžeme dát skleničku a potom odjet do Harryho baru.“ Isabelle se už dávno svěřila, že tu restauraci má v celém Londýně nejradši, a on sám si na ni taky potrpěl. Byl to velmi solidní podnik a luxusní, v němž ani jeden z nich se nebál ukázat společně, natož aby se cítili trapně. Neměli přece co skrývat, takže i kdyby se to nakonec Gordon doslechl, Isabelle by se rozhodně nebála se mu ke schůzce s Billem přiznat. Pravda, sama od sebe mu to neprozradí, ale v žádném případě neměla co skrývat či se za něco omlouvat. „Takže vás vyzvednu v osm,“ sliboval Bill. Cestou k výtahu objímal Isabelle kolem ramen. Nikdo, kdo by je zahlédl, by neuvěřil, že ti dva mají oddělené ložnice a že nejsou manželé. Na první pohled bylo jasné, že se spolu cítí báječně a pohodově, přinejmenším jako by byli mnoho let milenci. Ve druhém patře Bill doprovodil Isabelle až ke dveřím jejího pokoje a zastavil se.

„Bylo to nádherné odpoledne,“ poděkovala Isabelle, stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Jste na mě moc hodný, pane Robinsone.

Děkuju, Bille,“ pronesla vážně a pak se celý rozzářil.

„Vůbec netuším, proč bych na vás měl být hodný, jste přece příšerná a hrozně nudná. Ovšem na druhou stranu má člověk tu a tam udělat nějaký nezištný dobrý skutek. Však víte, návštěvy starobinců a nemocnic, bavení manželek politických spojenců i soupeřů… Nu, a taky dělat společnost vám. Každý skaut přece musí plnit bobříky.“

Isabelle vyprskla smíchy. Odemkla a Bill jí jemně stiskl paži. „Než vyrazíme, zkuste si trochu odpočinout, Isabelle.“ Dobře si uvědomoval, že vede život plný stresů, že po celých čtyřiadvacet hodin denně zůstává v pohotovosti kvůli náročné péči o syna, proto jí přál, aby si tu užila odpočinkovou dovolenou. Z rozhovorů s Isabelle mu bylo jasné, že o ni nikdo nepečuje, že jí nikdo nepomáhá a nepodporuje, proto jí to chtěl vynahradit, i když to bude jen na chvilku. Isabelle poslušně slíbila, že si zkusí zdřímnout, a skutečně si v pokoji lehla do postele, ale pořád musela myslet na Billa. Zaboha nedokázala uvěřit, že zrovna ji potkala tak šťastná náhoda, která jí už před lety přivedla do života naprosto úžasného přítele.

Občas si kladla otázku, proč Bill vlastně zůstává se svou manželkou. Bylo snadné si domyslet, že mezi nimi nefunguje nijak hluboké porozumění, a podle jejího soudu by si Bill zasloužil něco lepšího. Současně si však uvědomovala, že s ní by o tom mluvil jen nerad. Manželství se Cindy bral jako danou věc, jako kompromis, jehož řešením by si nechtěl rozčeřit klidnou hladinu své relativně spokojené existence. Navíc Isabelle měla neodbytný pocit, že Bill by si radikální řešení ani nepřál, protože nestál o sebemenší skandál, nechtěl k sobě připoutat pozornost. Jen díky tomu, že se držel mimo dohled veřejnosti, mohl zákulisně uplatňovat svou moc. Rozvod, zvlášť pokud by probíhal skandálně, by mu mohl nenapravitelně podrazit nohy. A Cindy prý stávající situace skvěle vyhovovala a jistě by se respektu, společenských kruhů a materiálních výhod, kterým se těšila v roli paní Robinsonové, nevzdala bez boje. Na jednu stranu sice nesnášela politiku, ale lichotilo jí, že její manžel má značný vliv ve Washingtonu. Isabelle však Billa hluboce litovala, protože si zasloužil něco lepšího než život s Cindy. Ovšem Bill totéž tvrdil i o ní, o Isabelle, a měl svatou pravdu, protože její manželství s Gordonem mělo daleko ke snům a představám, které měla před dvaceti lety, ovšem ona se s tím už dávno smířila. Přestala se užírat

různými „kdyby“, proto se teď v hotelovém pokoji v Claridge těšila na večer s Billem jako malá holka na ježíška. A přesně v tom okamžiku Gordon patřil do vzdáleného, skoro neskutečného světa.

S Billem se dokázala bez zábran smát, probouzel v ní pocit bezpečí a duševní pohody. A pár dní strávených v Londýně v jeho společnosti jí připadalo jako splněný sen, jako absolutní štěstí.

Na pár minut si skutečně zdřímla, v sedm hodin vstala a vykoupala se. Zavolala domů a promluvila si s Teddyho ošetřovatelkou. S uspokojením vyslechla, že všechno je v pořádku.

Gordon nebyl doma a Teddy už usnul, takže si s ním nemohla popovídat, ale všechno bylo v pohodě. Věděla, že teprve teď si dokáže večer s Billem pořádně vychutnat. Pak si oblékla úzké koktejlky z černé krajky, doplnila je černými atlasovými lodičkami na vysokém podpatku, perlovým náhrdelníkem a náušnicemi z perel a diamantů, které zdědila po mamince. Šaty měla velmi cudné, ale jejich střih současně zdůrazňoval její ženskost a skrýval v sobě náznak sexappealu. Vlasy si vykartáčovala do hladkého uzlu, pečlivě se nalíčila a zadívala se na sebe zrcadla. Neviděla na sobě nic zvláštního, ale když pro ni úderem osmé Bill přišel, Isabelle jeho reakce ohromila.

„Páni!“ vykřikl Bill a o krok ucouvl, aby ji mohl obdivovat. Přes ramena si přehodila hedvábný šál a krajkové šaty jí lichotivě obepínaly pěknou postavu. Vypadala elegantně, jako pravá dáma, ale byla mnohem hezčí, než si sama dokázala uvědomit. To ovšem ještě podtrhovalo její šarm. „Vypadáte kouzelně. Jakou značku mají ty šaty?“ vyhrkl a Isabelle se rozesmála. Netušila, že se vyzná v oděvních salonech či že se o ně zajímá.

„Saint Laurent. Nestačím se divit! Od kdy k vašim koníčkům patří i móda?“ O tomhle se jí předtím nikdy nezmínil, ale pravda, tady a teď bylo všechno jinak. Měli spoustu času, celé přepychové dva dny volna.

„Od té doby, se vás znám. Ten kostýmek odpoledne byl Chanel, nemám pravdu?“ otázal se hrdě a Isabelle opět vyprskla smíchy.

„Nestačím se divit! Ode dneška si budu muset dávat velký pozor na to, co nosím, abych vás nezklamala. Koukám, že máte hodně vysoké nároky.“

„Tak kvůli tomu si nemusíte dělat těžkou hlavu. Vám sluší úplně všechno, Isabelle,“ usmál se Bill vřele. Ve výtahu stáli těsně u sebe a šeptali si, aby je ostatní lidé v kabině neslyšeli. Isabelle se mu svěřila, že mluvila s ošetřovatelkou a že Teddy je v pořádku. Zářila štěstím z toho, že to oba s Teddym dokázali, to první delší odloučení od jeho příchodu na svět. Bill si upřímně přál, aby si odpočinula a pobavila se a prozatím jako by jim v tomhle směru šlo všechno na ruku. Podrobně si promyslel a naplánoval, co všechno za ty dva dny stihnou. Moc stál o to, aby na tenhle výlet nikdy nezapomněli, protože kdoví, kdy se jim zase příště podaří takový nádherný únik od všednosti. Skoro se bál na to pomyslet, protože si neuměl představit, že by si zase někdy spolu nevyšli – takhle slavnostně a přitom kamarádsky, bez nejmenších starostí.

Bill s Isabelle vešli do baru hotelu Claridge, kde se po nich naráz všichni ohlédli, protože představovali nápadně přitažlivý pár. Usadili se za stolem v rohu a Bill pro sebe objednal skotskou s ledem a pro Isabelle sklenku bílého vína. Jako obvykle z ní sotva usrkla. Blaženě spolu klábosili o malířství, politice, divadle, jeho rodinném letním sídle ve Vermontu a místech, která měli rádi už jako děti. Isabelle vyprávěla, jak jezdívala k babičce a dědečkovi do Hampshire, jak se setkala s královnou, a Bill ji okouzleně poslouchal. Ostatně, se stejným nadšením zas poslouchala jeho vyprávění ona. Jako obvykle se až obdivuhodně shodovali v názorech na všech věcech, které považovali za zásadní, ať už šlo o lidi, místa či význam rodinných pout. A později v limuzíně Isabelle poznamenala, jak je zvláštní, že zrovna oni, pro které rodina znamená první poslední, skončili jen ve formálním manželství a za partnery si vybrali osoby, které měly všechny možné vlastnosti – kromě citové vřelosti.

„Ale dokud jsme studovali na vysoké, bývala Cindy založená mnohem citověji, ale kdovíproč se z ní časem vyklubal sobec a cynik. Nemůžu tvrdit, že jsem to třeba nezavinil já,“ vysvětloval zadumaně. „Možná že celý problém se skrývá v tom, že jsme prostě každý z úplně jiného těsta. Mám dojem, že už řadu let prožívá z našeho vztahu jen zklamání a že mi to má za zlé. Očekávala, že s ní budu hrát to společenské divadýlko. Politika ji na počátku našeho soužití vůbec nezajímala, zatímco já byl do ní doslova zblázněný.

Teď už toho všeho má plné zuby a odmítá se sebe míň snažit, ať už kvůli mně nebo kvůli sobě. Prostě jsme se navzájem odcizili.“

Ovšem Isabelle věřila, že jde o mnohem víc než o obyčejné odcizení. Bill se jí už kdysi, na samém začátku jejich přátelství, trochu zahanbeně svěřil, že manželka mu je zřejmě nevěrná. Na druhou stranu se upřímně přiznal i ke své jediné milostné aférce.

Cynthiin nedostatek vřelosti pak možná nebyl součástí její povahy, ale spíše trestem za jeho selhání. Cynthia se očividně nedokázala smířit s vědomím, že třeba jen na chvilku u něho nebyla na prvním místě. Ovšem láskyplně se k manželovi nechovala už celou věčnost, protože Bill by těžko zapíral, že jejich manželství funguje či že si jsou spolu blízcí. Nikdy se před Isabelle nepodřekl, že by si s manželkou navzájem prokázali nějakou laskavost, že by jeden druhému poskytovali citovou podporu, že by si byli blízcí. Isabelle byla přesvědčená, i když do očí by mu to nikdy neřekla – že pro Billa je prostě příliš bolestné přiznat si, že manželka ho už roky nemiluje.

A kdoví, dumala Isabelle, jestli k němu někdy vůbec cítila skutečnou lásku. A popravdě, podobnou otázku si teď sama kladla o Gordonovi.

Nechtěla však na Billovi vyzvídat, jaký další vývoj od svého vyhaslého manželství očekává. Nerada by ho nutila mluvit o věcech, co by ho bolely nebo v něm budily rozpaky.

„Víte, stejně věřím, že Gordon je mnohem chladnější než Cynthia,“ přiznal jí Bill upřímně a Isabelle mu to těžko mohla vymlouvat – ačkoliv na druhou stranu byla víc než ochotná vzít vinu za stávající stav na sebe.

„Víte, asi pro něho znamenám velké životní zklamání,“ zašeptala stísněně, zatímco kolem oken limuzíny ubíhaly osvětlené ulice.

Mířili do Harryho baru. „Určitě se na počátku našeho manželství spoléhal na to, že budu mnohem společenštější a vstřícnější, než jsem. Jistě, s největší radostí dělám hostitelku jeho kolegům a známým, ale nedokážu oslnit ani konverzací, ani udělat dojem. Ke všemu se musím nutit.

V prvních letech našeho manželství jsem si připadala jako loutka, které Gordon tahá za provázky a nezajímá se, jak se ta loutka cítí.

Nakazoval mi, co mám lidem říkat, jak se mám chovat, jaké mám mít názory, prostě – jaká mám být. Jenže po Teddyho narození jsem už

neměla čas ani trpělivost s ním v té hře dál pokračovat. Dokonce i v dobách, kdy jsme měli jen maličkou Sophii, jsem se mnohem víc zajímala o dítě než o všechny ty přihlouplé a namyšlené panáky, na které jsem podle jeho přání měla dělat co největší dojem. Toužila jsem po poklidném rodinném životě, takže Gordona jsem hluboce zklamala. Jsem si jistá, že je mnohem ctižádostivější než já.“ Bill se však neubránil přesvědčení, že Gordonova necitelná chladnost a občas i surovost je přesně vykalkulovaná a jejím cílem je probudit v Isabelle víru, že jejich odcizení zavinila výhradně ona, protože svou situaci nezvládá. V opačném případě by ji přece nemohl ignorovat! A Bill měl navíc podezření, že Gordonova nepřítomnost nemá žádnou souvislost s Isabellinou povahou či Teddyho nemocí, ale se záležitostmi, které Isabelle ještě nikdy nepřišly na mysl. Nerad by jí však ublížil, protože navzdory Gordonově necitelnosti byla manželovi upřímně oddaná a vždycky omlouvala i ty nejhorší věci, které jí kdy řekl nebo udělal. Billovi už bylo dávno jasné, že Isabellina velkorysost vůči Gordonovi byla sice bezdůvodná, zato pro ni zcela typická.

„Nejde mi do hlavy, že byste dokázala kohokoliv zklamat, Isabelle. Nikdy jsem nepoznal člověka, který se tolik snaží, který se tolik obětuje, a to v každém myslitelném směru, a neumím si představit, že k manželovi byste se chovala jinak.“ Byla schopná odpustit téměř všechno na světě, a Gordonovi všechno rozhodně odpustila, a byla ochotná odpouštět mu to i nadále. „A skutečnost, že Teddy se narodil tak těžce nemocný, přece taky není vaše vina.“

„Jenže Gordon věří, že jsem v těhotenství udělala něco, čím jsem ten předčasný porod přivolala. Lékař sice tvrdí, že se tomu nedalo předejít, ale Gordon ví své.“ Tohle všechno ovšem jen potvrzovalo nepěkné mínění, které Bill o Gordonovi měl.

Bill se s Gordonem setkal pouze dvakrát, ale ani jednou mu nepřipadal sympatický. Považoval ho za nabubřelého a sobeckého a arogantního náfuku. K Isabelle se choval s tak jedovatou sžíravostí, až z toho Billovi naskakovala husí kůže. Stále ji okřikoval jako malé dítě, veřejně ji zesměšňoval a kritizoval a ať řekla, co řekla, od manžela si vysloužila jen pohrdavé mávnutí rukou. K Billovi se choval fantasticky, protože mu imponovalo jeho vysoké postavení,

ale přesto se nedokázal překonat natolik, aby dál veřejně neignoroval manželku. Gordon se choval mile, jen když se mu zachtělo, a jen k lidem, kteří mu připadali významní či pro něho užiteční, ale jinak všechno nasvědčovalo tomu, že Isabelle trvale trestá – a jenom za to, že je taková, jaká je. Její laskavost a schopnost vcítění i velkorysá otevřenost v něm probouzely pouze pohrdání. Billovi by nikdo nevymluvil, že Gordona k Isabelle původně lákal její původ, její prestižní rodina, a sám se vedle ní užírá komplexem méněcennosti – snad proto, že měla vazby na královskou rodinu? – a kdyby ji nesrážel, klesl by ve vlastních očích. To ovšem nebylo chování, kterým by v Billovi budil sympatie, ale kvůli Isabelle se snažil nedávat svůj názor na Gordona otevřeně najevo a slušně vyslechnout všechno, co mu kdy o manželovi prozradila. Sama ho omlouvala a zastávala se ho, koneckonců s ní strávila už dvacet let, ale už dávno před Billem nepředstírala, že je v manželství šťastná. Smířila se s osudem a nestěžovala si na nic z toho, co ji potkalo. Byla vděčná, že v Billovi potkala spřízněnou duši, a bez jejich společného smíchu by se už nejspíš nedokázala obejít.

V Harryho baru bylo narváno, měli co dělat, aby se vůbec protlačili dveřmi dovnitř, ženy v koktejlkách a večerních šatech a muži v elegantních tmavých oblecích hustě lemovali barový pult.

Celý ten dav vypadal intelektuálsky a supermódně a Isabelle sem ve svých šatech z černé krajky dokonale zapadla. Billovi to v tmavě modrém dvouřadovém obleku, který si koupil těsně před odletem do Anglie, úžasně slušelo.

Měli rezervovaný stůl a vrchní Billa okamžitě poznal a přivítal Isabelle vřelým úsměvem, protože podobných hostů si jeho podnik vážil. Vyhradil jim rohový stůl, protože si pamatoval, že Bill si ho velmi oblíbil. Cestou ke stolu rozeznávali v davu známé tváře – herce a herečky, jednu filmovou superhvězdu, světově proslulé podnikatele a bankéře, jeden stůl byl obsazený Američany, kteří měli významné slovo ve světovém obchodování s ropou a nadělali si tak pohádkové jmění, dvě arabské princezny. Člověk podobné typy běžně nepotká jen tak na ulici, a spousta lidí Billa srdečně zdravila.

Bez rozpaků jim představil Isabelle jako paní Forresterovou a nikomu nevysvětloval, jaký k ní má vztah. V polovině večeře si

Isabelle povšimla velmi známého francouzského bankéře, jemuž ji představili už před léty. Stoprocentně se znal s Gordonem, ale vůbec si jí nevšímal, a když odcházel z podniku, nezastavil se u jejich stolu a nepozdravil je.

„Moc by mě zajímalo, co si o nás myslí tihle lidé,“ prohodila Isabelle, ale neznělo to ustaraně, spíš pobaveně. Měla přece čisté svědomí a nemusela se ničeho bát, i kdyby se Gordon o jejím netypickém výletu do Londýna a neobvyklém společníkovi dozvěděl.

„Pevně věřím, že vás považují za francouzskou filmovou hvězdu, a mě za buranského Američana, který vás omylem sbalil.“ Zasmál se.

Číšník jim k moučníku naléval šampaňské. Právě dojedli pohádkovou večeři a už stačili vypít dvě láhve vína. Ani jeden z nich nebyl opilý, cítili se jen spokojeně a uvolněně a báječně nasyceně.

„To těžko,“ namítla Isabelle a měla co dělat, aby se nahlas nerozesmála. „Tady vás přece všichni znají, Bille. To jenom vy si namlouváte, že můžete přijít do každé londýnské restaurace zcela anonymně. Zato nemají sebemenší potuchy, co já jsem zač.“

„Jestli chcete, mohu veřejně ohlásit, jak se jmenujete. Nebe co takhle cestou ven obejít všechny stoly, abych vás mohl představit každému zvlášť jako svou nejlepší kamarádku? Co myslíte, zodpovědělo by to všechny jejich otázky?“ Nebylo to pravděpodobné, protože všichni viděli jen úžasně přitažlivý a pohledný pár, který si zřejmě báječně rozuměl a vychutnával si společnost toho druhého. Už pouhý pohled na ně nutil lidi k úsměvu.

„Možná ano. Co myslíte, hněvala by se Cynthia, kdyby se jí doneslo, že jste večeřel s jinou ženou?“ Cynthia znamenala pro Isabelle věčnou hádanku.

„Po pravdě?“ zeptal se Bill s úsměvem. Ale on jí přece vždycky říkal pravdu. Už dávno, na samém začátku jejich přátelství, sám sobě slíbil, že jí nikdy nebude lhát, i kdyby ho pravda sebevíc bolela či zahanbovala. A pokud věděl, ona se k němu chovala stejně, a zatím na tom očividně nehodlala nic měnit, naopak, jejich vzájemné upřímnosti a otevřenosti si velmi cenila. „Takže po pravdě řečeno, Isabelle, asi by jí to bylo jedno. Něco podobného ji už dávno nevyvede z míry. Pokud ji nebudu ztrapňovat na veřejnosti, tak si můžu dělat, co se mi zlíbí. Vážně. Nestojí o to, abych se jí vyptával

na její život, určitě má víc co tajit než já.“ Už řadu let se mu o ní donášely všemožné drby, ale jen zpočátku dělal tu chybu, že se jí na něco ptal. Velmi brzy však dospěl k přesvědčení, že to ani nechce vědět.

„Ale to mi připadá hrozně smutné,“ upřela na něho Isabelle lítostivý pohled. „Manželství nemá vypadat takhle, nemyslíte?“

„To jistě nemá, ale jak se zdá, pod tuhle nálepku se vejde neuvěřitelná spousta různých typů soužití. Ani moje, ani vaše manželství nevyhovuje konvenční představě, natožpak snům mladých snoubenců. Zkrátka, obě naše manželství dospěla do bodu, kdy se člověk s daným stavem smiřuje, ale rozhodně za jeho zachování nebojuje.“

„Nejspíš máte pravdu,“ přisvědčila Isabelle zamyšleně. Číšník jim naléval šampaňské. „A vám to stačí? Myslím, to smíření?“ Ta troška vína, kterou během večera vypila, v ní probudila nezvyklou odvahu.

„Nemám na vybranou. Kdybych se s tím nesmířil, musel bych prásknout do bot. A pochopte, o to nestojím ani já, ani Cynthia, i když každý z jiných důvodů. Cynthia by se nerada vzdávala společenské vážnosti, kterou jí zajišťuje moje funkce, a celého dosavadního způsobu života. A já zase nemám zájem o skandály nebo negativní publicitu, které by mohly náš rozvod doprovázet.

A navíc, kdybychom se rozvedli, děvčata by se trápila. Zatím jsem důvod k rozvodu beztak neměl, protože po novém životě jsem nikdy netoužil - či spíš se mi ani nenabízel.“ Samozřejmě že toužil – ale byl pro něho nedostupný, takže jako by stejně neexistoval. Isabelle věděla, že nad svým soukromím se už dávno přestal užírat, i když důvod tak úplně nechápala. I ve dvaapadesáti byl dost mladý na to, aby začal nový život, aby si zasloužil štěstí. Určitě víc štěstí, než kolik ho prožíval v současném manželství. Svým blízkým dával tolik, a tak málo od nich dostával! Ovšem Bill si totéž myslel i o její situaci, o jejím životě.

„Jenže dokud budete uvázaný k Cynthii, nikdy nikoho nového nenajdete,“ poukázala Isabelle a maličko usrkla vína.

„Chcete mi naznačit, že bych se měl rozvést?“ Bill vypadal velmi užasle, protože podobný krok mu ještě nikdy nenavrhla. Přišlo mu zvláštní, proč se s tím nápadem vytasila právě teď.

„Nejsem si jistá, ale občas si kladu otázku, jestli náhodou nezahazujeme všechny své životní příležitosti. Já nemám na vybranou kvůli Teddymu, ale stejně bych se nikdy nerozvedla. V mé rodině se to nedělá a navíc nejsem tak mladá, abych mohla začínat úplně od začátku. Ovšem u muže je to něco jiného.“ Billa tím doznáním zaskočila. Nikdy ho nenapadlo, že Isabelle vůbec kdy uvažovala o rozchodu s Gordonem. Ještě nikdy se mu o tom nezmínila.

„Ne, u muže to není jiné,“ namítl přiškrceně. „Vždyť jste o jedenáct let mladší než já! Jestli by někdo měl uvažovat o novém začátku, pak to jste vy, Isabelle. Vaše manželství s Gordonem je už řadu let více než formální. Zasloužila byste si něco lepšího.“ Poprvé s ní mluvil takhle otevřeně, ale ona to téma nakousla jako první a on byl vlastně rád, že dostal příležitost vyjádřit svůj názor.

„Nemůžu to udělat, a vy to moc dobře víte,“ připomněla mu Isabelle tiše, ale beze stopy smutku. „Všichni naši známí a příbuzní by se z toho zbláznili, a taky nesmím rozrušit Teddyho. Tak zásadní změnu by při svém křehkém zdraví nemusel zvládnout. Gordon by s rozvodem nikdy nesouhlasil. To by mě spíš zabil, než by mě nechal odejít. Věřte mi.“ Ne, rozvod nepředstavoval ani teoretické řešení její situace, ovšem teprve dnes večer si uvědomila, že už léta žije jako vězeň – momentálně na vycházce. Zatím si ještě nikdy netroufla si přiznat, jak na ni její pařížský domov působí depresivně, jak omezený má život, jak hrozněji Gordon zanedbává. A teď v Billově společnosti až bolestně cítila, o co všechno přichází. Namlouvala si, že za to nemůže Gordon, ale její dobrovolné obětování se nemocnému dítěti. Nenašla v sobě dost odvahy si připustit, že život, který vede, je důsledkem citové vyprahlosti, která ji zahltila už velmi brzy po svatbě.

„Takhle jste ještě nikdy nemluvila,“ poznamenal a vzal její ruce do dlaní. Dosud mu – ani sama sobě – jedinkrát neprozradila, jak hluboce je nešťastná, vždycky si našla nějakou výmluvu, jen aby si nemusela přiznat, že Gordon jí už dávno ničí život. Bill si v duchu

položil otázku, jestli ji manžel otevřeně nevydírá, jestli jí třeba nevyhrožuje. Ať už tak nebo tak, Isabelle zřejmě dobře věděla, čeho všeho je ten člověk schopen, jak bezohledně se chová, a to nejenom vůči ní, ale i vůči jejich nemocnému dítěti. „Proč mi to říkáte, Isabelle? Vyhrožoval vám?“ Ještě nikdy předtím ani v legraci nepronesla, že manžel by ji radši zabil, než aby dal souhlas k rozvodu. Co se tedy změnilo? Co se stalo? Bill se zadíval Isabelle do moudrých očí a všiml si, že v nich číhá smutek a úzkost, i když se snaží usmívat. Neuměla si představit, že by ji v budoucnosti čekalo něco jiného než doposud. Naděje na lepší život se jí už roky vyhýbala.

„Mám dojem, že jste mě opil,“ zašeptla omluvně, ale přitom se cítila blaženě jako vězeň, který po mnohaleté samotce unikl na svobodu. Možná že právě proto dostala sto chutí porušit slib mlčenlivosti, který dala sama sobě hned na začátku jejich přátelství.

Takhle daleko od Gordona se cítila méně vázaná, jako by se zbavila většího dílu svých manželských závazků. A navíc – Bill jí přece tak skvěle rozumí!

„No, moc bych si přál vás opít,“ poznamenal Bill pobaveně a dopil svou sklenku. „Moc rád bych viděl, co byste potom dělala.

Nezkusíme to?“

„Jste hrozný. Propána, na jednu stranu si děláte starosti, abyste se nezapletl do skandálu, a na druhou stranu byste byl rád, kdybych se začala chovat skandálně. Měla bych vás však upozornit, že jestli mi nepřestanete dolévat, nakonec mě odtud odnesete na zádech.“

„A co má být? Zkrátka bych si vás přehodil přes rameno a všem bych tvrdil, že jsem vás našel ležet pod stolem. Nevěřím, že by to někomu vadilo.“

„A co byste udělal pak?“ Isabelle se tichounce hihňala, protože ji úžasně pobavila představa, že ji nese jako žok. Ach bože, s ním je ale vážně legrace! Kéž by ten večer nikdy neskončil! Ovšem v koutku mysli slyšela vytrvalé tikání. Její vycházka z vězení se neúprosně krátila. Zítra ráno jim bude zbývat už jen jediná noc a dva dny. Dvě noci, kdyby se zdržela do pátku, ale potom se už oba budou muset vrátit ke svým povinnostem, rodinným i pracovním. Takhle nějak se

cítila Popelka na bále, když se jí nechtělo odejít už před půlnocí a toužila ještě po další chvilce v princově milé společnosti.

„Myslím, že pokud by vás neudržely vlastní nohy, prostě bych vám objednal šálek silné kávy, abyste vystřízlivěla, a potom bych vás odvezl někam si zatančit. Třeba k Annabel.“ Tenhle nápad se mu v hlavě vylíhl právě teď a Isabelle úplně okouzlil.

„To mi připadá jako báječná legrace. U Annabel jsem nebyla celou věčnost, naposledy vlastně ještě před svatbou. Oslavila jsem tam své osmnáctiny, a pak mě tam ještě jednou pozval tatínek, když už jsem byla zasnoubená s Gordonem. Ale od té doby jsem tam nevkročila. Víte, on Gordon tanec vysloveně nesnáší.“

„Tak ujednáno. Ještě dnes večer si tam vyrazíme, jen co dopijete tu skleničku.“ Škádlil ji, protože moc dobře věděl, že Isabelle si nejvýš jednou dvakrát usrkne, i když sklenku má skoro plnou. Na každé jeho dvě sklenky bílého vína sama vypila necelou jednu skleničku a šampaňské sotva ochutnala. I tak však vypila mnohem víc, než se odvážila obvykle. Oba měli báječnou náladu, ale opilí nebyli, to ani v nejmenším. Daleko spíš než alkohol je rozjařovala přítomnost toho druhého.

„Tolik vypít nedokážu!“ požalovala Isabelle žalostně a upírala na Billa nádherné obrovské oči, zatímco on bojoval s touhou obejmout ji kolem krku a nikdy ji nepustit. Naštěstí nebyl tak bláhový, aby se podobné hlouposti dopustil, a už v žádném případě nehodlal ohrozit Isabellinu pověst nebo ji veřejně ztrapnit.

„Pokud nedopijete víno, nemůžeme jít k Annabel,“ prohlásil Bill přísně. Číšník jim donesl talířek čokolád a bonbonů, což Isabelle nadchlo. Úžasně se bavila. Navíc původně netušila, že půjdou ještě někam, počítala rovnou s návratem do hotelu. Těšila se na skromnou zábavu, protože i ta jí připadala jako pohádkový ples, a s tancem nepočítala ani ve snu, nejvýš s procházkou zpátky do hotelu. „Tak víte co, měl bych jiný návrh,“ smál se Bill, „místo vína sníte dvě čokoládky a potom vás odvezu k Annabel.“ Upřímně toužil jí tu radost dopřát.

„Myslíte to vážně?“ K Isabellinu pobavenému úsměvu se připojil výraz absolutního překvapení, protože Bill jí s výhrůžným úšklebkem strčil mezi rty čokoládový bonbon. „Tak to máme jeden.“

„Propána!“ vypískla Isabelle.

„A tady je ten druhý,“ zavrčel a podal jí další čokoládku.

„To je hotová hrůza. Vy mě chcete nejenom opít, ale taky navíc vykrmit!“

„Hm, to by trvalo o moc déle než vás jen opít,“ zazubil se Bill a sám slupnul čokoládový bonbon, aby v tom Isabelle nenechal samotnou. „Takže teď jsme si kvit a vyrážíme k Annabel!“ prohlásil a mávl na vrchního, aby mu donesl účet.

„Když já mám strach, že tančit jsem už dávno zapomněla. Kromě toho vy jste moc mladý a já moc stará. Tam bývají muži bez výjimky starší než můj otec a společnice jim dělají děvčata v Sophiině věku.“

„Třeba se tam ztratíte a bohužel já zrovna tak. Musíme se zkrátka snažit a předstírat roli, která se od nás vyžaduje. Jinak vás uklidním, že sám nejsem kdovíjaký tanečník, ale mohla by to být legrace.“ Bill jí připadal až dojemně šťastný. Isabelle už dávno neprožívala takovou pohodu. Každou chvíli se po nich někdo z hostí ohlédl, protože spolu tvořili výjimečně krásný pár.

Přesun jim trval pouhých pár minut a na místě Isabelle zjistila, že s Billem se tam zná snad každý, personálem počínaje a návštěvníky konče. Občas sem zašel s hosty velvyslanectví, někdy tu při svých návštěvách Londýna povečeřel s přáteli. Když je číšník odváděl ke stolu, Isabelle se usmívala. Najednou si připadala mladičká a pošetilá jako neposlušná studentka, která si vyjde na schůzku bez vědomí přísných rodičů, a domů se určitě vrátí velmi pozdě. Billovy pozornosti a zájem jí nesmírně lichotily. Už dávno zapomněla, jak je příjemné být hýčkanou ženou.

U Annabel bylo plno jako obvykle a značný počet dvojic přesně odpovídal popisu, který předtím Billovi dala Isabelle - hodně staří muži s hodně mladými dívkami, ale řada dalších odpovídala věkově jim dvěma. U stolů kolem stěn restaurace hosté většinou večeřeli, zatímco na skleničku se přesunuli do dlouhého a útulného baru. Bill s Isabelle si vybrali stůl poblíž tanečního parketu, a Isabelle se náhle skoro vylekala, protože v Billových očích spatřila cosi, co tam ještě nikdy neviděla. Připsala to vypitému vínu a jejich důvěrnému hovoru, ale přesto měl v pohledu tolik něhy a vřelosti, že když ji odváděl na parket, nepronesla radši ani slovo – a on také ne. Hráli

starou píseň, kterou odjakživa milovala. Isabelle se s úžasem přesvědčila, že Bill je nejenom skvělý tanečník, ale že se spolu shodnou, jako by si taneční partnery dělali navzájem už celé roky.

Pevně ji k sobě tiskl, klouzal s ní po parketu a Isabelle prožívala pocit hlubokého štěstí a vnitřního míru, jaký nepoznala už od chvíle, kdy se s Gordonem začali vzájemně odcizovat. Tančili jednu skladbu po druhé a vůbec je nenapadlo třeba jen na chvíli odejít z parketu.

Než se konečně vrátili ke stolu a Bill objednal šampaňské, jako by uplynuly celé hodiny.

Isabelle opatrně polkla malý doušek, a když o sebe náhodou zavadili očima, honem se podívala stranou, protože se začínala bát citů, které se v ní probouzely.

Billovi její úhybný manévr neušel a naráz mu začal dělat starosti.

„Není vám něco?“ Obával se, že ji snad něčím nahněval či rozrušil, jenže ono to bylo přesně naopak. Isabelle cítila cosi tak hlubokého a krásného, že slovy by to nedokázala popsat. To se dalo jenom procítit.

„Jsem v pohodě. To jenom, že – ten dnešní večer je tak báječný a výjimečný, že bych si přála, aby vůbec nikdy neskončil.“

„Tak to zkrátka nedovolíme!“ usmál se něžně. Oba si však trpce uvědomovali, že podobná příležitost se jim znovu nemusí, naskytnou po celé roky. Isabelle si nemůže létat do Londýna, kdy se jí zamane, zvlášť jestli se Teddymu znovu přitíží. Pak by se od něho nemohla hnout celou věčnost. Nu, a při setkání s Billem v Paříži si těžko budou moct vyrazit tak neformálně jako tady. Gordon by to nikdy nepochopil, takže vysvětlovat mu něco by bylo beztak marné. „Víte co, Isabelle, teď nebudeme myslet na nic z toho, co se stane dál.

Hezky si užijeme, co se dá – teď.“ Isabelle s úsměvem přikývla, ale v očích se jí zatřpytily slzy. Připomněla si, že se setkali teprve před chvilkou a co nevidět se budou muset zase rozloučit. Potom se Bill změní zpátky na hlas v telefonu. A Bill, ten se zase trápil představou, že Isabelle se musí vrátit ke svému starému samotářskému způsobu života. Byla přece ještě mladá a plná života a vitality a zasloužila si mít po svém boku člověka, jenž by dokázal ocenit všechno, co mohla nabídnout a co také dávala. „Zatančíme si ještě?“ zeptal se nakonec a Isabelle přikývla. Tentokrát si ji na parket odváděl za ruku. Tančili

v mnohem těsnějším objetí než předtím, ale Bill nepronesl ani slovo, pouze zavřel oči, aby si vychutnal její blízkost. Byl to tak nádherný a výjimečný zážitek, jako když člověk hledí na obrovský osamělý diamant, jiskřící uprostřed sametově černé noční oblohy.

Při odchodu z podniku oba mlčeli a tak jim to vydrželo skoro až do hotelu.

„Dneska večer jsem si díky vám připadala jako v pohádce,“

zašeptala Isabelle přiškrceně. Doslova fyzicky cítila, že Bill je nejenom úžasně pohledný, ale navíc i velkorysý a laskavý.

„Já taky,“ odvětil Bill, objal ji kolem ramen a blaženě vychutnával, jak se k němu tulí. Mezi nimi neexistovalo nic hraného, žádná přetvářka, ani náznak rozpaků či cizosti. Isabelle cítila v Billově blízkosti nejenom štěstí, ale i hluboký vnitřní mír, jaký dosud nepoznala. Když auto zastavilo před hotelem, oba zůstali ještě chvilku bez hnutí, ale řidič ohleduplně počkal na chodníku a s otevřením dveří si dal načas.

„Tak jdeme?“ nadhodil Bill lítostivě a pomalu pustil Isabelle z náruče. Řidič zahlédl v autě pohyb a okamžitě otevřel dveře a přidržel je.

Bill vešel za Isabelle otáčivými dveřmi do hotelové haly. Byly už dvě hodiny po půlnoci a dva uklízeči tam pilně leštili mramorovou podlahu. Ve výtahu si Isabelle lenivě zívla.

Ve třetím patře vystoupili.

„Tak v kolik ráno chcete pokračovat?“ zeptal se Bill a proti své vůli si v duchu přál, aby s ní mohl strávit noc. Samozřejmě si uvědomoval, že to nepřichází v úvahu, a navíc by nerad zkazil jejich přátelství otázkou, která by jí mohla připadat trapná, nebo udělat něco, čeho by později oba litovali. Bylo mu jasné, že Isabelle by ho odmítla – a kdyby ne, neodpustila by to sobě ani jemu.

„Co třeba v deset? Nemyslím, že muzea otvírají dřív.“ Mezitím se zastavili před dveřmi jejího pokoje a Isabelle vypadala zaraženě, jako by tonula v rozpacích nebo pod návalem nezvyklé spousty dojmů.

Ten večer pro ni znamenal trochu šok – a to v mnoha směrech.

„A snídaně v devět by byla moc brzy? Zastavil bych se pro vás cestou do jídelny,“ nadhodil Bill.

Stál těsně u Isabelle.

„To by určitě šlo!“ rozzářila se unaveným úsměvem. „Dnes večer jsem se pobavila jako snad nikdy… Děkuju…“ dodala šeptem. Bill jí dvorně odemkl dveře a na dobrou noc ji políbil do vlasů.

„Zato já se k smrti nudil,“ zazubil se uličnicky. Isabelle vešla do pokoje a než zavřela dveře, naposledy se po něm s úsměvem ohlédla.

„Tak to mě těší,“ pokývla, Bill jí ještě zamával a pak pokračoval na druhý konec chodby směrem ke svému pokoji. A ona nedokázala myslet na nic jiného, než na šťastnou náhodu, která jí seslala přítele, jako je Bill. Tiše zavřela a vyzula si střevíčky.

3

Druhý den ráno zaklepal Bill na dveře Isabellina pokoje. Už byla oblečená a čekala na něho. Tentokrát na sobě měla dokonale střižený kostýmek z námořnicky modrého lnu, k němu si vzala kabelku značky Kelly ve stejném odstínu a stejně barevné střevíčky z aligátoři kůže. Kolem krku si uvázala zářivě zelený šáteček, v uších se jí houpaly smaragdové a safírové náušnice. Slušelo jí to, vypadala mladičce a odpočatě a jako vždy velmi šik.

„Dneska vypadáte skvěle,“ zalichotil jí, když bok po boku sestupovali ze schodů. „Jak jste spala?“

„Jako když mě do vody hodí,“ odvětila Isabelle s úsměvem. „A co vy?“

„Mám dojem, že jsem to kapku přehnal s pitím. Nejsem si jistý, jestli jsem usnul nebo omdlel, ale teď se cítím jako znovuzrozený.“

Isabelle však včera večer opilý nepřipadal, spíš by odhadovala, že to je další z jeho vtípků.

V dobré náladě vešli do jídelny. Bill už z pokoje zavolal do recepce, předem jim zamluvil stůl a objednal přepychovou snídani.

„Tohle všechno přece nesním!“ postěžovala si Isabelle. Trochu zaskočeně si prohlížela tu hromadu jídla vyloženého na stole před nimi – vajíčka, vafle, slanina, bagety, sladké rohlíky, ovesná kaše, ovoce, pomerančový džus a káva. Poznamenala, že tím by se dala zasytit hlady umírající armáda.

„Když já netuším, co ráda snídáte,“ zazubil se na ni ostýchavě, „tak jsem pro jistotu objednal všechno. Co většinou jíte?“ zajímal se zvědavě. Toužil dozvědět se o ní co nejvíc, sebemenší detail.

„Obvykle kávu a suchou topinku, ale tohle je samozřejmě mnohem lákavější,“ smála se Isabelle, když si na talíř vršila vajíčka se slaninou a na misku nandala pár čerstvých jahod. K vlastnímu úžasu snědla obrovské porce všeho, co Bill objednal, a Bill dojedl zbytek. Než vyšli z restaurace, měli oba báječnou náladu a vzájemně se popichovali, kolik toho ten druhý zbaštil a takhle že za chvíli budou vykrmení jako koule. „Vlastně je moc dobře, že se vídáme jen dvakrát třikrát do roka,“ prohodila, když nasedali do přistavené limuzíny. „Kdyby to bylo častěji, stala by se ze mě tlustá bába.“ Bill však po ní vrhl prazvláštní pohled, protože si zrovna v duchu představoval, jak by bylo fajn, kdyby s ní mohl snídat denně. V její přítomnosti mu bylo příjemně, nemusel si na nic hrát a mohl se choval zcela přirozeně. Špatnou náladu mívala jen vzácně, i když jí občas volával i párkrát týdně, nikdy se nestalo, že by byla protivná či netrpělivá. Cindy odjakživa tvrdila, že až do oběda nechce mít s lidmi nic společného, ale Isabelle měla dnes dopoledne – a zřejmě i jindy – úžasně povídavou a milou náladu.

Cestou do Tateovy galerie mu nedočkavě vyprávěla, na jaké obrazy se v galerii nejvíc těší, líčila jejich historii, jejich osud, techniku provedení a nejvýznačnější a nejosobitější rysy. Bylo znát, že se na londýnský pobyt připravovala, že si připomněla a načetla spoustu podrobností, které člověk postupem času pustí z hlavy, a že se až dojemně těší. A sotva se ocitli v galerii, pohroužila se do prohlížení obrazů, znalecky si vychutnávala každičký detail i celkovou atmosféru jednotlivých děl, a všechno Billovi vysvětlovala. Návštěva muzea v Isabellině společnosti znamenala pro Billa úplně nový zážitek. Než v poledne odcházeli, měl pocit, že právě absolvoval hloubkový kurz o výtvarném umění.

„Máte neuvěřitelný přehled. Proč v tom směru něco neděláte, Isabelle? Víte toho tolik, že je věčná škoda nechat ty znalosti ležet ladem.“

„Jenže já nemám na nic čas,“ připomněla smutně. „Vážně nemůžu odejít od Teddyho.“

„Tak co kdybyste se přímo doma věnovala restaurátorství, abyste chlapce mohla mít na očích? Podle toho, co jsem slyšel, by zařízení ateliéru neměl být velký problém, dům máte velký až až.“

„Obávám se, že Gordon by mi to znemožnil,“ přiznala se Isabelle tiše.

Bill jí z hlasu vyčetl lítost. „Nikdy se mu nezamlouvala představa, že jeho žena by mohla pracovat. Dokud jsem měla místo v Louvre, považoval to za neúnosné bohémství. Víte, tenhle pokus by mi za všechno to trápení a hádky nejspíš nestál.“ Naděje na vlastní práci se vzdala už dávno, ale nejenom kvůli Gordonovi, ale i kvůli jejich synovi.

„Mám dojem, že by vám to neuvěřitelně prospělo,“ prohlásil Bill prakticky. Obdivoval její znalosti i ohleduplný a přitom nadšený způsob, jakým se o ně s ním dělila. I když výtvarné umění bylo její vášní, nikdy neměl pocit, že by ho považovala za hlupáka, třebaže svými znalostmi a schopností porozumět uměleckému dílu ho s přehledem strčila do kapsy. Isabelle mu však sdělovala všechno velmi prostě a s obdivuhodnou elegancí. „A vy sama také malujete?“

vyzvídal se zájmem.

„Přiznám se, že kdysi jsem malovala. Nebyla jsem zvlášť dobrá, ale hrozně mě to bavilo.“

„Vidíte, a kdybyste měla ateliér, mohla byste se ke svému koníčku vrátit. Určitě by to pro vás znamenalo vítané rozptýlení.“

Isabelle se nepřestávala usmívat, třebaže si uměla živě představit, jak by Gordon vyváděl. Před narozením Sophie mu manželčino zaměstnání lezlo na nervy, což ani neskrýval, a po narození děcka trval neústupně na tom, že Isabellina pracovní kariéra se jednou provždy uzavře. Kdovíproč zastával názor, že to je pod její úroveň, a působnost na poli umění si pro svoji manželku nepřál. Vyžadoval od ní pouze rození a výchovu dětí a péči o domácnost. Všechno, čím byla a co dělala před jejich sňatkem, pro něho neznamenalo vůbec nic, a zrovna tak mu nezáleželo na Isabelliných touhách a pocitech.

Považoval ji za svůj majetek, o kterém smí rozhodovat sám a jednat s ním, jak se mu zlíbí. Pro něho bylo hlavní vlastnit, ne chápat a sdílet.

„Pochopte, že kdybych se teď vrátila k malování či restaurování, Gordon by si to vyložil jako osobní urážku. Hned na začátku manželství mi dal velmi jasně najevo, že moje práce obstojí nanejvýš

jako hračka pro svobodnou dívku, ale rozhodně ne jako povolání, a dokonce ani ne jako koníček pro vdanou ženu.“

„Aha. A co je vhodným koníčkem pro vdanou ženu?“ ušklíbl se popuzeně Bill. Teď už si otevřeně přiznával, že toho chlápka nemůže ani cítit, stejně jako jeho názory a životní styl. Byl to snobský, povrchní a panovačný panák a Billovi bylo nad slunce jasné, že ke své ženě necítí ani špetku úcty, že pohrdá její prací, city, snahou i touhami. Považoval ji za pouhou „věc“, kterou si původně pořídil kvůli vylepšení své kariéry a společenského postavení, a jakmile splnila svůj účel a navíc uvízla v bludném kruhu péče o nevyléčitelně nemocné dítě, přestala ho zajímat. Billovi to připadalo nespravedlivé až k nevíře, protože Isabelle si zasloužila mnohem víc.

„Postupně mi došlo, že Gordon ze mě chce mít ženu v domácnosti, hospodyňku – nic víc a nic míň. Měla jsem vychovávat děti, držet se stranou, dokud na mě manžel nepískne, což nedělá už hodně dlouho. Možná by mi dovolil vykonávat nějakou charitativní činnost, zvlášť kdyby šlo o nějaký známý výbor, který by mu pomohl i k vylepšení jeho vlastního obrazu na veřejnosti, a kdybych spolupracovala s lidmi, jež by považoval za užitečné pro svoje podnikání či aspoň za sobě rovné. Gordon nikdy nedělal nic, co by mu nevyneslo prospěch, protože jinak by to považoval za ztrátu času.“

„To mi připadá jako dost smutný způsob života,“ poznamenal Bill suše.

„Ale

jemu

vyhovuje

snad

odjakživa.

Určitě

patří

k nejvýznamnějším evropským bankéřům, ve Francii je možná dokonce v čele, a zavedené jméno má i ve Spojených státech.

Všichni na Wall Street vědí, o koho jde.“

„No dobrá, ale co dál? Stačí to? Copak život je pouze práce a kariéra? Co mu zbude ve stáří? Zůstane ještě vůbec člověkem?

Víte, tuhle otázku jsem sám sobě položil už před lety, a mnohokrát.

Taky jsem si svého času představoval, že hlavní je mínění kolegů z mé branže a moje pracovní kontakty. Jenže k čemu je to všechno dobré, když nemáte rodinný život, když manželce je úplně jedno, jestli jsem ještě naživu, když vlastní děti si nedokážou ani vzpomenout, kdy naposledy se u večeře sešly s oběma rodiči. Přál

bych si, aby po mně zůstala lepší, lidštější vzpomínka.“ Tohle byla jedna z věcí, které měla na Billovi nejradši – a sice že ve svých životních prioritách a hodnotách měl naprosto jasno. Současně si však uvědomovala, že ne vždy svoje zásady uplatňoval v praxi a že za svoje názory zaplatil vysokou cenu. Žil ve stejně prázdném manželství jako ona a nebylo pochyb, že svoje dcery sice miluje, ale rozhodně s nimi nemá blízký vztah. Většinu jejich dětství strávil na cestách, neznal nic než politiku a organizování předvolebních prezidentských kampaní, a to všechno bohužel právě v letech, kdy ho dcerky nejvíc potřebovaly. Poslední dobou se poctivě snažil vyšetřit si na ně víc času, a kupodivu ne zbytečně. Obě dívky otcova společnost těšila a pyšnily se jeho úspěchy, i když se pořád ještě toulal po celém světě a k zastižení býval spíš výjimečně. Dával si však záležet aspoň na tom, aby během své nepřítomnosti dcerám často telefonoval. Bohužel, prohlubující se odcizení mezi Billem a Cindy si vybíralo daň u celé rodiny. Všichni společně se už vůbec nescházeli a dokonce i dcery většinou nevídal najednou, ale vždycky každou zvlášť, což bylo namáhavé a smutné. Isabelle měla v mnoha směrech víc štěstí než on, protože na celém světě jí záleželo jen na Sophii a Teddym, a právě s nimi trávila většinu času. Gordon nic podobného tvrdit nemohl, své děti vlastně neznal, a kupodivu ani Sophii, které dával výraznou přednost před synem.

„Je mi moc líto, že k podobnému poznání jako vy nedospěl i Gordon,“ přiznala se Isabelle upřímně. „A mám strach, že k němu nikdy ani nedospěje. Podobné věci nepovažuje za důležité. Ke spokojenosti mu zkrátka stačí, když hraje hlavní roli ve světě financí, a to ostatní považuje za vedlejší.“

„Jednou ho to bude proklatě mrzet!“ prorokoval Bill. „Ale bohužel, vás nejspíš taky.“ Nešťastně se na Isabelle podíval. To už od galerie mířili k autu. „A přiznám se, že asi i mě. Já sice nakonec pochopil, o co se v životě jedná především, ale dost pozdě. S vámi mám společného víc než kdykoliv předtím s Cindy a možná i s děvčaty. Mám strach, že ten vlak mi už nenávratně ujel. Nikdy pro mě nestály na prvním místě.“

„Ale dcery jistě pochopí, jaký vás k tomu vedl důvod,“ konejšila ho Isabelle laskavě. „Jsou sice skoro dospělé, ale pořád ještě vám třem zbývá celý život na přátelství, lásku a sblížení.“

„Rád bych doufal, že máte pravdu, jenže teď už každá z nich vede svůj vlastní život a matka jim ještě nepřestávala vtloukat do hlavy, co jsem za sobeckého prevíta. A kdoví, třeba to tak vážně je,“

dodal a věnoval své přítelkyni smutný úsměv. „To jen díky vám jsem se změnil k lepšímu. Cindy to nedokázala, chybí jí ženská vřelost.

Nejenom že si nikdy nepřála, abych dělal politickou kariéru, ale navíc se domnívám, že se důvěrného vztahu mezi námi bála, že se bála svěřovat se mi, abych toho třeba nezneužil. Neměla zájem se mnou duševně splývat, chtěla jen prostě žít vedle mě, mít mě doma a obrážet se mnou večírky. Jenže jak víte, to není nic pro mě. Nemám nic proti zábavě, ale po celé ty roky jsem si neuvědomil, jak moc mi chybí možnost si s někým popovídat. Se Cindy jsme se kompletně míjeli a cítili jsme se sami i ve chvílích, kdy jsme spolu seděli v jedné místnosti. Na tom se už nedá nic změnit.“

„Třeba ano,“ nadhodila Isabelle. Kvůli Billovi se snažila o povzbudivý tón, aby v něm neuhasila všechnu naději. „Možná kdybyste jí dal šanci a vyšel jí vstříc, přece jen by se důvěrnému přístupu naučila.“

„Kdepak Cindy,“ namítl Bill a v očích mu nesmiřitelně zablýsklo.

„Ostatně, já už o to beztak nestojím. Pro nás už to všechno skončilo, a podle mě je to tak lepší. Už necítím žádné zklamání a žádnou bolest. Dokud se s ní tu a tam objevím ve společnosti a platím účty a nezapomenu přijít děvčatům na promoci, Cindy bude navýsost spokojená. Jinak každý žijeme v jiném světě a oba se tak cítíme bezpečněji.“ Bill si byl stoprocentně jistý tím, co cítí, a co se vlastně bojí cítit.

„Někdy je až k nevíře, jak si člověk dokáže pomotat život, co?“

povzdechla si Isabelle, když se opět uvelebili na zadním sedadle limuzíny a sdělili řidiči adresu restaurace, kde chtěli obědvat.

Isabelle znala ten podnik jen podle názvu, zatím v něm nikdy nebyla.

Pamatovala si však, že tam s oblibou chodívala princezna Diana. „Vy jste dopustil odcizení mezi sebou a rodinou, já zase dovolila, aby mě Gordon už před lety odsunul na vedlejší kolej, a nebránila jsem se ani

slovem. Proč si to necháme tak klidně líbit? Proč dovolíme lidem kolem nás, aby o nás rozhodovali bez nás, a proč si netroufneme jim aspoň naznačit, že nám to vadí?“ Isabelle se tomu začala divit až teď, vlastně až pod Billovým vlivem. Najednou jí všechno bylo jasné jako ještě nikdy.

„Protože oni takoví byli odjakživa, i když to třeba zpočátku nebylo k poznání. A my oba jsme předem tušili, že to jinak dopadnout nemůže, i když jsme si to dlouho nechtěli přiznat. Když jsem Cindy poznal na studiích, byla rozkošná a bystrá a vtipná, ale nikdy nebyla vřelá. Pravděpodobně je to ta nejsobečtější a nejvypočítavější manipulátorka na světě. A Gordon je krutý, chladný a panovačný. I kdybychom se postavili na hlavu, nikdy na tom nic nezměníme. Potíž vidím v něčem jiném, a sice že jsme se s tím smířili, ať už vědomě nebo mimoděk. A otázka zní – proč nevěříme, že bychom si zasloužili něco víc?“

„Naši byli ke mně navlas stejní,“ poznamenala Isabelle tiše. Bill se jí zahleděl do obrovských zelených očí a soucitně přikývl. „Měla jsem je moc ráda, ale chovali se odtažitě, udržovali si ode mě odstup.“

„U nás to bylo podobné. Moji rodiče si na děti nepotrpěli a dokonce se rozhodli žádné si nepořídit. No, a kolem čtyřicítky jsem se objevil já, pěkně nemilé překvapení. Nikdy mi to nezapomněli a neustále ve mně probouzeli pocit, že když smím žít v jejich blízkosti, prokazují mi obrovskou laskavost. Nemohl jsem se dočkat, kdy konečně odmaturuju a z toho dusna vypadnu na vysokou. Když mi bylo pětadvacet, oba zahynuli při leteckém neštěstí, a já je ani neoplakal. Po telefonátu od aerolinií mi bylo stejně, jako by umřeli jen známí nebo třeba sousedi. Nevěděl jsem, co na ten omluvný a soustrastný telefonát vůbec říct. Vždyť jsem je neznal, byli to zkrátka dva inteligentní lidé, kteří mě osmnáct let strpěli pod svojí střechou a s úlevou přijali můj odchod na internát. Neumím si představit, co by udělali, kdybych je někdy objal, dal jim pusu a řekl, že je mám rád. Ani z dětství si nevzpomínám na jediné pomazlení nebo pusinkování s maminkou. Mluvila na mě výhradně z druhého konce místnosti a otec se většinou nesnížil ani k tomu. Cindy jako by

jim v tomhle směru z oka vypadla. Obvykle na mě mluvila ze tří metrů, a když to šlo, radši ještě z větší dálky.“

„Pak je hotový zázrak, že jste tak normální,“ povzdechla si Isabelle soucitně. Tak smutně osamělé dětství si skoro nedokázala představit, a přitom to její se příliš nelišilo. Pravda, rodiče se s ní mazlili a líbali ji, ale šlo spíš jen o vnější projevy, kterým chyběla láskyplnost. „Moje maminka byla Angličanka každým coulem.

Určitě mě chtěla milovat a zřejmě mě skutečně milovala, jen dost dobře nevěděla, jak se to dělá a dává najevo. Zakládala si na tom, aby všechno bylo, jak se sluší a patří. Sama ztratila matku jako maličká a otec se k ní choval cize. Už v devíti letech ji poslal do internátní školy a nechal ji tam zavřenou až do dne, kdy se provdala za mého tatínka. Seznámila se s ním, když ji představovali u dvora, a já jsem přesvědčená, že její otec to setkání naaranžoval, aby se dcery zbavil.

Jakmile se vdala, sám uzavřel nové manželství s ženou, která byla jeho milenkou už řadu let, dokonce ještě před smrtí jeho ženy. Moje britské příbuzenstvo je vůbec samé tajemství a hromada kostlivců ve skříni. O spoustě rodinných příslušníků se nesmělo slůvkem promluvit. Měli jsme za úkol slušně se oblékat, vystupovat podle bontonu a pořád se tvářit, že všechno je v naprosté pohodě. Nikdy jsem neměla sebemenší ponětí, jaké má maminka na co názory, a tatínek se věnoval politice s takovým zápalem, že naši existenci vůbec nevnímal. Maminka mi umřela, když jsem byla ještě školačka, a tatínek si nikdy nenašel dost času, aby si se mnou pořádně promluvil nebo se mi jinak věnoval, i když to určitě byl milý člověk.

Manželství mých rodičů hodně připomínalo soužití mě a Gordona, takže proto mě nešokovalo zjištění, že můj manžel si žije po svém a já ho nezajímám. Nikdy jsem o tom příliš nepřemýšlela, ale jiný model manželství vlastně neznám.“

„Já jsem na tom podobně,“ prohodil Bill zadumaně. Věděl, že neexistuje nic, s čím by se Isabelle nedokázal svěřit. „Jsem přesvědčený, že kdyby Cindy měla vřelejší povahu než moji rodiče, stejně bych si s tím tehdy nevěděl rady. Oženil jsem se už ve dvaadvaceti a bojím se, že mé citové já po řadu let skoro nežilo, že bylo zamrzlé.“ Teprve když se před čtyřmi lety začal přátelit s Isabelle, ujasnil si to a v důsledku nečekaného prozření změnil řadu

svých názorů. Isabelle ho přitahovala, jako když můru láká záře a teplo plamene. V jistém směru mu pomáhala nejenom přežít, ale doopravdy žít. Naopak, rozdíl mezi Isabelle a Cindy mu umožnil plně si uvědomit tu propast mezi sebou a manželkou, která je dělila už celé roky.

„Hrozně moc by mě zajímalo, jak by to s námi dopadlo, kdybychom tehdy na začátku našich manželství věděli všechno, co víme dnes.“

„Kdybych Cindy poznal až dnes, nikdy bych se s ní neoženil!“

prohlásil Bill s jistotou. „Nedokážu s ní komunikovat, nikdy jsem to nedokázal. Odmítá mluvit o svých citech, stačí jí povrchní konverzace. Upřímnost a hloubka jí jsou cizí, dokonce se jí hnusí.

Zajímá ji jedině to, aby manželství vypadalo dobře navenek, a všechno, co leží pod vnější slupkou, pro ni jako by, neexistuje.

Nerad bych ji obviňoval z povrchnosti, jistě je v mnohém ohledu vynikající člověk, ale pravda je taková, že třicet let žiju po boku úplné cizinky.“

„A to jste ochotný strávit stejně planě i dalších třicet let?“

nadhodila Isabelle.

„Vypadá to tak, viďte?“ přiznal se upřímně. Poslední dobou ta otázka vrtala hlavou i jemu, jenže rozvod by pro jeho kariéru znamenal velké minus. Základním pravidlem jeho profese bylo zůstat maximálně nenápadný a nenamočit se do sebemenšího skandálu.

Kdyby Cindy začala kolem rozvodu dělat vlny, žádný z kandidátů na post prezidenta či guvernéra by s ním nechtěl mít vůbec nic společného. A po pravdě, Cindy by byla hloupá, kdyby ho nechala běžet jen tak, protože rozvod by jí pokazil pohodlný životní styl, na který si navykla. Současná situace jí maximálně vyhovovala. „Ale copak vy jste se nesmířila s navlas stejnou situací? Rozhodla jste se nadosmrti živořit v manželství bez lásky, nebo se pletu?“ zaútočil Bill, ale nemyslel to nijak zle. Koneckonců se nemusel vůbec ptát, odpověď znal předem. Vždyť se o tom spolu bavili snad stokrát.

„Ale já nemám na vybranou.“

„Ne, všichni máme na vybranou, ale musíme v sobě najít dost odvahy, abychom tu volbu podstoupili. Bohužel, oba máme hodně co ztratit. Jakmile bych teď za Cindy přišel s návrhem na rozvod, mohl

bych si zničit či přinejmenším ovlivnit kariéru. Nu, a vy zase máte těžce nemocné dítě. Každý by pochopil, proč děláme to, co děláme.

Dá se to vysvětlit i omluvit. Navzdory tomu všemu si však stejně myslím, že jsme oba pěkně hloupí. Kdybychom měli odvahu a upřímně věřili ve své ideály, pak bychom vzali nohy na ramena bez ohledu na všechno, co by následovalo. Ale nemyslím, že se k tomu někdy odvážíme.“ Tímto prohlášením Bill neodsuzoval ani Isabelle, ani sebe, prostě jen konstatoval stávající situaci.

„Skoro bych řekla, že máte pravdu,“ povzdechla si Isabelle posmutněle.

„Hlavně doufám, že toho někdy nebudeme litovat. Život je hrozně krátký. Moji rodiče zemřeli po šedesátce a já se bojím, že si vlastně nic moc neužili. Dělali prostě jen to, co považovali za svou povinnost i společenskou potřebu. Jenže já chci o hodně víc, potíž je v tom, že zatím jsem ještě nevykoumal, jak toho dosáhnout.“

„Na tohle si zakazuju myslet,“ přiznala se upřímně Isabelle. „O

svém osudu jsem rozhodla před dvaceti lety a od té doby jsem se tomu nezpronevěřila.“

„To je od vás statečné,“ pronesl Bill vážně a vzal ji za ruku.

„Nepočítejte však s tím, že za to dostanete vyznamenání. Nakonec to dopadne tak, že vaše oběť bude každému ukradená. Za statečnost v každodenním životě se Nobelovy ceny neudělují, víte?“

„Jak to myslíte?“

„Vlastně ani sám nevím. Občas mám plné zuby těch výmluv, proč vedu ten styl života, jaký vedu. Dokonce si nejsem jistý, jestli těm svým žvástům ještě sám věřím. A pokud chcete slyšet pravdu, Isabelle, když vás tak vidím a mluvím s vámi, kolikrát se divím, co to kčertu oba vlastně vyvádíme.“

„Jako – my dva spolu?“ vyhrkla Isabelle polekaně a v duchu se děsila, že jí třeba řekne, že se s ní už nikdy nechce vidět.

Vytřeštěnýma očima mu úpěnlivě hleděla do tváře, jako by ho prosila, ať si to ještě rozmyslí.

„Ale ne, s těmi druhými. Jako bychom se navzájem dokázali pochopit jenom my dva. Ještě jsem nepotkal člověka, se kterým bych si mohl promluvit tak upřímně jako s vámi. Ale nemělo by to tak správně být úplně se všemi, kdo nám jsou blízcí?“

Isabelle zamyšleně přikývla. V duchu přemítala nad jeho slovy.

„Jenže takhle to je dnes, ovšem v jednadvaceti, kdy jsem se vdávala, bych podobně kacířský názor zaboha nepochopila. Tehdy jsem dělala výhradně to, co se mi řeklo. Gordon mi připomínal mého tatínka.

Nařizoval mi, kdy vstávat, kdy jít spát, co říkat, co dělat, co si myslet. Tenkrát mi to možná připadalo jako hýčkání. Ani ve snu mě nenapadlo, že bych o sobě mohla rozhodovat sama a že existuje i jiný způsob života, než jaký mi předepisoval Gordon.“

„A jak je to dnes?“

„Pořád ještě nemůžu o sobě rozhodovat sama, Bille. To přece víte. Nebo snad vidíte, kudy bych mohla z toho bludného kruhu ven?“

„Kudykoliv, stačí chtít. V tom je ten vtip. Pořád v jednom kuse povídáme o ceně, kterou bychom za životní změnu museli zaplatit.

Ale napadlo nás, jak vysokou cenu platíme za to, že dobrovolně zůstáváme v situaci, v jaké jsme? Uvažovala jste o tom někdy?“

„Snažím se na to nemyslet.“ Isabelle byla odhodlaná nelhat. „S

Gordonem zůstávám kvůli Teddymu a Sophii, ať už to oceňují nebo ne.“

„A jste si jistá, že tohle je ten jediný důvod, proč v tom manželství zůstáváte? Jste si stoprocentně jistá?“ naléhal Bill a provrtával Isabelle pronikavým pohledem. Ještě nikdy ji takhle nevyslýchal a Isabelle nevycházela z údivu. Divila se, co se změnilo.

Jako kdyby Bill najednou nebyl spokojený nejen se svým, ale ani s jejím životem. „Nezůstáváte v manželství jen proto, že se bojíte podniknout něco jiného? To je totiž můj případ. Já umírám hrůzou při pouhé představě, že bych všechno hodil za hlavu a jen tak ode všeho odešel. Někdo si může říct, že jsem slaboch a do dokonalosti mám daleko, ale co když já mám taky svoje touhy a potřeby? Zkuste si to představit!“

„Chcete mi naznačit, že od manželky chcete odejít?“ Isabelle zůstala doslova v šoku. Během těch let, co se přátelili, jí nepřestával tvrdit, že svoje manželství zachová za každou cenu, a ona mu tvrdívala totéž.

„Já říkám, přinejmenším si to myslím, že bych chtěl mít dost kuráže od ní odejít.“ A pak se rozhodl podniknout obrovský skok.

I kdyby se hrozně naštvala a třeba i odešla, musel to říct, protože přesně tak to cítil. „Už kvůli vám bych si přál, abyste měla odvahu to manželství rozetnout. Nemáte představu, jak hrozně trpím, když vám zavolám a představuju si, že jste v jeho domě zavřená jako vězeň, že jste citově vyhládlá a okrádaná, zanedbávaná a ponižovaná, a že tak to trvá už celé roky. Nejradši bych se tam rozjel a unesl vás i s Teddym, udělal zkrátka první poslední, jen abych vás dostal co nejdál z toho domu i od Gordona. Ten chlap si vás nezaslouží, Isabelle, stejně jako si Cindy nezaslouží mě. A co víc, nikdy si nás ani nezasloužili. Oběma už celé roky procházejí zločiny proti lidskosti. Mrzí mě, že život není jednodušší, ale už to je zkrátka tak.

Zrovna v našem případě je proklatě komplikovaný. Přál bych si, abychom mohli začít znovu, abychom oba dostali novou šanci.“

„Já také,“ potvrdila Isabelle skoro neslyšně. „Ale nepřichází to v úvahu, to víte stejně dobře jako já.“ Isabelle by těšilo, kdyby vybředl z trápení svého manželství, ale současně nezapomínala, že by to pro něho znamenalo katastrofu. A on to věděl zrovna tak.

„Kdyby vám Cindy ztropila skandál, politická kariéra by vám zkrachovala. Přitom jste se na ní dřel nejméně třicet let. Vážně jste připravený se jí jednou provždy zřeknout? Jen kvůli svobodě? Jste si tím tolik jistý? A co byste dělal potom? A co bych dělala já? Gordon mě už dávno varoval, že kdybych ho někdy opustila, umřu hlady na ulici. Nic jsem nezdědila, všechno dostal můj bratr. Když pak tragicky zahynul, dědici se stali jeho synové. Existenčně jsem na Gordonovi stoprocentně závislá a rozvod si zkrátka nemůžu dovolit.

Nezajistila bych syna, nezaplatila bych mu všechnu lékařskou péči, kterou potřebuje. Stojí to celé jmění, a i když Gordon o Teddyho nejeví sebemenší zájem, musím uznat, že všechny výdaje za něho hradí bez mrknutí oka. Tak jak byste to řešil na mém místě, Bille?

Mám Teddyho kvůli vlastnímu sobectví ohrozit chudobou nebo ho nechat u Gordona? A navíc, Teddy by rozruch kolem rozvodu a všechny ty náhlé změny asi nepřežil. Jistě, opustit Gordona, který mě nemiluje, by bylo proklatě statečné, jenže láska v mém životě představuje přepych, ne základní potřebu. Takový luxus si s Teddym dovolit nemůžeme.“ Neříkalo se jí to snadno, nežilo se jí s tím snadno, ale byla to ryzí pravda. Gordona potřebovala především

kvůli svému synovi, ale Billovi nad tím pukalo srdce, ačkoliv on sám dělal navlas totéž. Oba se smířili s nedostatkem lásky, i když to hrozně bolelo a život měli ochuzený.

„Jak se zdá, budeme to muset nějak zvládnout,“ prohodil Bill polohlasem, když limuzína zastavila před restaurací, kde chtěli obědvat. Byl to italský podnik, nesmírně proslulý a pohádkově elegantní. „Ale možná máte pravdu, možná nám jiná možnost nezbývá, i když se mi tomu strašně moc nechce věřit.“ Ovšem únik v jejím případě neexistoval, třebaže se Billovi zdálo velmi nepravděpodobné, že francouzský soud by Gordonovi dovolil vyhodit manželku i s postiženým dítětem na ulici. Ale na druhou stranu – stát se může cokoliv.

„Kdybych od něho odešla,“ vyhrkla Isabelle a tvářila se velmi nešťastně, „bylo by to ode mě čiré sobectví. Gordon by mi nedal ani o měďák víc, než by musel, a Teddy by se pak musel obejít bez spousty věcí, na které je zvyklý a které mu usnadňují už beztak těžký život. Rozvod bych si prosadila kvůli vlastnímu pocitu, ale copak můžu tak strašně ublížit vlastnímu dítěti? Má dost trápení i bez otevřených tahanic mezi rodiči.“

„To mu vážně nemůžete udělat,“ souhlasil Bill prostě. „Nechtěl jsem vás k ničemu nutit, ale zčistajasna se mi zachtělo mít tu možnost a trávit s vámi víc času než doposud. Pochopil jsem, jak krásný život bychom mohli vést a že ani jeden na něj nemáme šanci.“

„Víte, ale dost možná nám je spolu právě jen díky tomu, že máme hlavně ty telefonáty a jen dvakrát třikrát do roka pár hodinové schůzky. A kdybychom byli manželé, možná by se to všechno pokazilo.“

„Vážně tomu věříte?“ otázal se Bill a pohlédl jí zpříma do očí.

Isabelle dlouho váhala s odpovědí a pak mlčky zavrtěla hlavou.

„Ne, nevěřím, ale jeden nikdy neví. A hlavně bychom na nic podobného neměli vůbec myslet!“ rozhodla a vyhnala si tu představu z hlavy.

„Takže snění je pro nás stejně zakázaný luxus jako láska?“

povzdechl si Bill utrápeně.

„Obávám se, že ano. Jakmile bychom začali vyžadovat víc, než máme nyní, nebo si to dokonce snažili vzít navzdory ostatním, mohli

bychom nakonec ublížit sobě i svým blízkým. Myslím, že bychom měli být osudu vděční za to, co máme, a o víc se ani nesnažit.

Považuju vás za svého nejlepšího a nejdražšího přítele na celém světě, Bille, to vám jistě nemusím vysvětlovat. Pojďme si to nepokazit nezodpovědnou touhou po něčem větším.“ Isabelle to k Billovi přitahovalo stejně silně jako jeho k ní už včera večer.

Neuvěřitelně se jí líbilo být s Billem, procházet se, mluvit, smát se, procházet se, tančit, snídat vajíčka a sladké rohlíky. Ale co potom?

Co se stane po jejich návratu domů? Rozhodně neměla v úmyslu dovolit Billovi nějakou pošetilost, protože by toho pak zřejmě napořád litovali. Stejně jako Bill by po tom toužila, jen kdyby si to přiznala, jenže to prostě nesměli. Tohle štěstí jim zůstane odepřeno.

Bill však na ni upíral neodbytný, tvrdošíjný pohled, ale pak už řidič naštěstí otevřel dveře limuzíny.

„Chtěl bych víc,“ přiznal se Bill na rovinu, ale Isabelle se nečekaně rozesmála.

„No, ale máte smůlu. Nechovejte se jako rozmazlený chlapec, ano?“

„Když já mám po řadě let pocit, že zase konečně žiju.“ Dokonce se mu to dalo vyčíst z tváře. Ostatně, ona na tom byla podobně. Cítila se tak skvěle, jako by od včerejška omládla o deset let.

„To bude tím silným kapučínem u snídaně. Nejspíš vám stouplo do hlavy,“ zasmála se Isabelle. Usoudila, že tuhle trapnou situaci nejlíp zvládne tak, že Billa odmítne brát vážně, nicméně jeho návrhy ji pěkně vyděsily. „Možná bychom se mohli dohodnout, že si tohle několikadenní setkání jednou za rok zopakujeme, právě tady. Určitě by nám to stačilo.“ Jinou náhražku společného života s Billem nedokázala vymyslet.

„Isabelle, sama moc dobře víte, že by to nestačilo!“ odmítl tvrdohlavě.

„Tak co vlastně navrhujete? Abychom spolu uprchli třeba do Brazílie? Bille, musíte mít rozum! Proboha, uvědomte si, co říkáte!

Neplácejte hlouposti! A hlavně nečekejte, že ty hlouposti budu dělat s vámi. Prostě nemůžu.“ Znal ji natolik dobře, aby pochopil, že by nikdy neohrozila zdraví svého dítěte, které pro ni znamenalo hlavní smysl života. Ale ke všemu nedokázal ani najisto říct, že by dokázala

opustit Gordona. Na to byla příliš slušná, takže na podobně odvážný krok by si prostě netroufla. I když se k ní choval hnusně, zachovávala mu až neuvěřitelnou oddanost.

„Copak se vám líbí Gordonova šikana?“

„To ani náhodou. A ona to šikana vlastně není. Prostě se mi odcizil.“

„Citově se vám odcizil už před řadou let. Co zbývá, když vynecháme fakt, že platí náklady na Teddyho léčení?“

„Ale to stačí. Víc nepotřebuju.“

„To je šílenství. Je vám teprve jednačtyřicet. Máte i jiné potřeby.“

„Jenže já už o nich dávno ani nepřemýšlím!“ prohlásila Isabelle pevně, aby potlačila všechny ty nebezpečné emoce, které k Billovi cítí.

„Ale to byste měla!“

„Mám dojem, že potřebujete skleničku a pořádně se vyspat.

A možná i prášek na uklidnění.“ Takhle s ní ještě nikdy nemluvil.

Vadilo jí to, ale těžko mu v tom mohla nějak zabránit. A navíc měl pravdu, to nemohla popírat. Zítra, nejpozději pozítří se musí rozejít, Isabelle se vrátí k synovi, protože jiné řešení neexistuje, takže nemá jinou možnost, než vychutnávat všechno, co se jí nyní nabízí, a nekazit si to marným toužením po něčem víc. Bohužel, jako by to náhle odmítal uznat, jako by chtěl zničit všechno krásné jen kvůli sobecké touze získat všechno. „Musíte se chovat rozumně.“

„Ale proč?“ divil se, když vystupovali z auta.

„Copak vám to musím vysvětlovat pořád dokola? Protože nám nic jiného nezbývá, ať už chceme nebo ne. Zbytečně se mučíte.

A i kdyby ne sebe, mě určitě. Vy máte právo vyvázat se z manželství, jakmile se vám zachce, a asi byste to měl udělat. Ovšem já to mám mnohem složitější. Na Gordonových penězích závisí Teddyho život.“ A Isabelle si v tomhle směru nemohla dovolit spoléhat na pomoc někoho jiného, dokonce ani na Billa ne. Gordon byl chlapcův otec a tohle patřilo k jeho povinnostem.

„Jen zrůda by mohla nemocnému děcku upřít právo na péči, i kdyby to bylo z pomsty k vám.“ Isabelle nechala tu poznámku bez odpovědi, jen se Billovi opět zadívala do očí. Až po chvíli pronesla zvolna a zřetelně, aby přesně pochopil, co má na mysli.

„Odmítám to riskovat. Nemůžu.“

„Rozumím,“ přisvědčil tiše a pak spolu zamířili do restaurace.

Bill opět promluvil až ve chvíli, když už seděli za stolem.

„Omlouvám se, že jsem s tím vůbec začal. Nechtěl jsem vás rozzlobit. To jen že nic z toho nedává smysl. Oba žijeme po boku lidí, jejichž vinou jsme nešťastní, zatímco když jsme spolu, všechno je tak báječné.“ Najednou měl sto chutí riskovat kvůli Isabelle úplně všechno.

„Možná to je báječné právě proto, že spolu nežijeme. Kdoví, kdybychom se dali dohromady, třeba bychom byli stejně nešťastní jako teď, se svými současnými partnery. Těžko říct.“ Všechno, co mezi nimi zůstávalo dosud nevyřčeno, bylo najednou venku, a v jistém směru jim to přineslo úlevu. Pořád své city schovávali za přátelství, ale Bill se teď rozhodl neskrývat, že chce víc. Ona mu však dala nesmlouvavě na vědomí, že to je vyloučeno, i kdyby k němu cítila sebevíc. V sázce bylo mnohem více než její cit či její blahobyt. Kvůli naději na vlastní lásku nesmí ohrozit Teddyho život ani už beztak chatrné zdraví. Tolik rozumu jí ještě zbývalo. Ať už by o Billa stála jako o nikoho na světě, ať už by ho sebevíc zbožňovala a obdivovala, její syn musí dostat za každých okolností přednost.

A Bill si jí za to bude vážit.

„Beru všechno, co jste řekla, Isabelle,“ přikývl už smířeně. Do oken restaurace zářilo červnové slunce. „Sám bych si nikdy nepřál Teddymu ublížit. Přesto bych vám chtěl připomenout, že mi na vás neuvěřitelně záleží a z toho důvodu mi záleží i na vašem synkovi.

Kdybyste mi to dovolila, rád bych vám s péčí o něho i pomáhal.

Nemůžete však po mně chtít, abych lhal, že o vás nestojím a že nechci víc. Rád bych, abyste na to nikdy nezapomněla.“

„Já na to nezapomínám, Bille,“ zašeptala Isabelle něžně. „Jste na mě hodný, vždycky jste byl a vždycky asi budete.“ Poslední čtyři roky byl – s výjimkou jejích dětí – jediný blízký člověk, kterého měla.

„Ne, nebyl jsem na vás dost hodný, ne tak, jak bych si přál. Už mám toho věčného pokrytectví plné zuby! Předstíráte, že jste jeho manželka, a já zase předstírám, že mi je jedno, když s Cindy obrážím

společenské akce. Najednou nevím, jestli to divadýlko dokážu hrát i do budoucna. Platím příliš velkou cenu za iluzi klidu.“

„Jenže když člověk přestane hrát, zaplatí ještě víc než teď.“ Tyhle problémy trápily i ji už dávno, ale nikdy se nepokusila o jejich řešení, protože se bála. Ale Bill ji teď ponoukal ke vzpouře, tlačil na ni a nutil ji ke kroku, který udělat nemohla – i když po něm toužila.

Ovšem Isabelle se rozhodla zachovat si chladnou hlavu.

„Možná že co nevidět hodím ručník do ringu a ten souboj se Cindy vzdám. Pořád se nemůžu odhodlat, ale věčně to tak trvat nemůže.“

„Měl byste si to pořádně promyslet,“ připomněla mu Isabelle tiše a Bill přikývl a vzal ji za ruku. Měla dlouhé štíhlé prsty a elegantní úzkou dlaň.

„Jste pozoruhodná žena,“ pravil polohlasem a oči mu přetékaly city, ze kterých šel na ni strach. „A mnohem moudřejší než já.“

„Moudřejší nejspíš ne, ale asi tuším, co je pro nás oba nejlepší.“

Pozvedla jeho ruku ke rtům a zlehka ji políbila. „Jste můj nejlepší a nejdražší přítel.“ Bill se dojetím nevzmohl na slovo. Isabelle věděla, že by jí toho chtěl tolik povědět, ale po jejich předchozím rozhovoru by to nebylo správné ani užitečné.

„Na co máte chuť k obědu?“ zeptal se po chvíli, aby zaplašil příval citů, jimž na okamžik skoro podlehl. Najednou si neuměl představit, jak vydrží, až Isabelle odjede zpátky do Paříže. Teď ale na to nechtěl myslet.

Vybrali si těstoviny se salátem a oba se pečlivě drželi bezpečných témat, jako je literatura a výtvarné umění. Isabelle vyjádřila názor, že Bill by měl napsat knihu o politickém zákulisí. Nezmínila se o tom poprvé, bohužel vtip byl v tom, že jediné zajímavosti, jež by se v jeho knize mohly objevit, byly přesně ty tajnosti, které nesměl prozradit.

„Možná až v důchodu,“ zazubil se, když před ně postavili moučník.

Mezitím se oba trochu uklidnili. Bill si nebyl jistý, co se mu dnes dopoledne vymklo z ruky, snad jen podlehl pocitu štěstí z Isabelliny blízkosti a strachu, jak přežije jejich opětné a dlouhodobé odloučení.

Samozřejmě si uvědomoval, že dokud bude Teddy naživu, Isabelle

ani ve snu nenapadne odejít od Gordona. Přesto už kvůli ní upřímně doufal, že její syn bude žít co nejdéle.

Společně se dohodli, že by nebylo špatné zajít si po dlouhé době i do Britského muzea. Vydrželi tam až do čtyř, a potom se pomalu a ruku v ruce procházeli po New Bond Street a prohlíželi si obrazy a šperky vystavené ve výlohách. Bill si nemohl zakázat, aby si pořád znovu nepřipomínal, jak mu je s Isabelle příjemně. V šest hodin dorazili zpátky do hotelu a uvelebili se nad svačinou – čaj, okurkové a řeřichové chlebíčky, vajíčkový salát a maličké sušenky, které Isabelle kupoval už její dědeček. Takhle velkou svačinu mívala odjakživa ráda a Bill si z ní kvůli tomu trochu utahoval, jako že to je projev britského snobismu. Bill se svěřil, že si dává raději koblihy nebo zmrzlinu. Isabelle s úsměvem přiznala, že ani tahle možnost jí nebývá proti mysli.

„Kdy se opět ukážete v Paříži?“ nadhodila Isabelle rádoby ledabyle, zatímco jedli chlebíčky a zapíjeli je voňavým čajem.

„Co třeba hned příští týden? Po těchhle společných dnech se mi bude strašně moc stýskat.“

„Mně taky,“ nezapírala Isabelle. I když předtím udatně prohlásila, že nemají právo ani možnost na svém vztahu cokoliv měnit, stejně ji to k němu táhlo jako jeho k ní. Když byli spolu nebo i když si třeba jen telefonovali, připadalo jí to v pořádku, ale přitom šlo o zakázané ovoce. Už jen jeho přítomnost pro ni znamenala obrovský dar.

„A co si představuješ k večeři?“ zeptal se. Zcela přirozeně jí začal tykat a Isabelle v nejmenším nedala najevo, že by jí to bylo proti mysli, jen zvedla oči ke stropu a okázale zasténala.

„Jak tě vůbec mohlo napadnout, že bych do sebe dostala třeba jen jediné sousto? Po téhle hostině se nedokážu najíst celý týden!“ Oba však věděli, že je čeká poslední společný večer. Isabelle měla v plánu odletět domů zítra odpoledne. Bála se zůstat ještě další noc, i když by moc chtěla, ale on ji k ničemu nenutil. Chápal, že by se co nejdřív měla vrátit ke svému synovi. A kdoví, když na ni tentokrát nebude moc naléhat, třeba ji přesvědčí, aby si to brzy zopakovali. Oběma se to neuvěřitelně líbilo.

„A co třeba klub u Marka?“ nadhodil Bill. Isabelliny protesty, že nemá chuť na večeři, nechal bez poznámky. „Kdybys chtěla, můžeme jít trochu později.“

„Tak to by bylo prima. Už jsem tam nebyl snad roky. Vlastně,“

zasmál se nahlas, „už roky jsem nebyl vůbec nikde. Zamluvím tedy stůl na devátou.“ Vstal od stolu a zamířil k recepci, aby si promluvil s obsluhou. Isabelle ho sledovala pohledem. Čišela z něho skoro neodolatelná mužná elegance a s recepčním jednal velmi sebevědomě a přitom zdvořile. Když se vracel, všiml si, jak se na něho dívá. „Copak na mně vidíš?“ zeptal se pobaveně a maličko rozpačitě. Byla tak krásná, až mu z toho srdce usedalo. Toužil jí dát o moc víc, než směl, vzít ji na ta nejzajímavější a nejlíbeznější místa na světě, trávit s ní co nejvíc času, seznámit ji se svými přáteli, představit ji ve Washingtonu. Naneštěstí si uvědomoval, že to je vyloučeno, protože Isabelle s ním nikdy neodejde. Nemůže se osvobodit od Gordona.

„Co bych viděla? Že jsi krásný muž,“ přiznala se. „Pane Robinsone, moc se mi líbíte.“ Kdysi dávno, před celými věky, se jí tak líbil Gordon. Jenže mezitím poznala Gordona mnohem blíž, a to včetně jeho ledového srdce.

„Jsi buď šílená, nebo slepá,“ napomenul ji Bill a pak se rozesmál.

Tvářil se trochu rozpačitě. Zvedli se a zamířili nahoru do svých pokojů. To už bylo půl osmé a Bill jí oznámil, že než se Isabelle osprchuje, převlékne a zavolá domů, nechá se na pokoji namasírovat.

„Vyzvednu si tě ve tři čtvrti na devět, ano? Stihneš to?“

„V pohodě.“ Chtěla si jen ověřit, jak je Teddy na tom, po sprše se učesat a převléknout do večerních šatů. Na to jí bude stačit chvilka.

„Takže za chvíli na shledanou,“ rozloučil se, objal ji kolem ramen a políbil na tvář. Přitom měl hroznou chuť poprosit, aby zůstala ještě další noc – pokud ovšem Teddymu bude dobře. Nakonec se však rozhodl s tou žádostí počkat, co se dozví po telefonátu domů, až si promluví s ošetřovatelkami i synem.

Isabelle zprávy z domova potěšily. Teddy strávil další klidnou noc a se smíchem jí vykládal, jak se celý den bavil a co dělal.

Isabelle si s úsměvem vlezla do vany. Slíbila synkovi, že zítra večer bude doma. Zamluvila si letenku na šestou večer, takže v devět už

bude u Teddyho. Moc ráda by se v Londýně zdržela další noc, ale nezdálo se jí to vůči synovi fér.

Dnes večer si vybrala jednoduché bílé koktejlky s bílou kašmírovou štolou, perlový náhrdelník a střevíčky Chanel z bílého hedvábí. K tomu si nesla bílou večerní kabelku, v níž měla jen rtěnku a klíč od svého hotelového pokoje. Víc totiž nepotřebovala.

A tentokrát si nechala rozpuštěné vlasy. Když otevřela dveře, líbila se Billovi ještě víc než předchozího večera. Očividně byl z ní celý poblázněný a Isabelle to dělalo nesmírně dobře.

Vyzařovala z ní spousta něhy, jemnosti a ženství. Zosobňovala všechno, po čem u ženy vždycky toužil. Litoval, že takovou ženu nepotkal už kdysi před lety, protože jeho život by jistě vypadal úplně jinak.

„Jak se má Teddy? Mluvila jsi s ním?“ zajímal se, když scházeli do hotelové recepce. Ani jeden z nich neměl dost trpělivosti čekat na výtah a chůze jim dělala dobře, protože se aspoň nějak zaměstnali a nemuseli tonout v rozpacích.

„Byl v báječné formě. Řekl mi nejméně šest vtipů a ošetřovatelka tvrdila, že podle ní mu tak dobře ještě nebylo. Nemám tušení, jestli mu tak skvěle zabraly léky, jestli to je počasím nebo prostě shoda šťastných náhod. Ať už je to jak chce, nepřestávám doufat, že ten obrat k lepšímu bude trvalejší. Slíbila jsem mu, že zítra večer budu doma.“

„Ach,“ vydechl Bill a Isabelle mu z očí vyčetla hluboké zklamání. „Doufal jsem, že se zdržíte ještě další noc. Bohužel, zítra po ránu musím za velvyslancem a před obědem si moc času nevyšetřím, takže před vaším odletem se už moc neužijeme.“

„Já vím,“ přisvědčila Isabelle a zavěsila se do Billa. „Už jsem o tom přemýšlela, ale neměla jsem to srdce mu říct, že bych se chtěla zdržet ještě jednu noc. Ale možná bych mu mohla zavolat ještě zítra.“

„To bych byl moc rád,“ přiznal se upřímně. „Zkuste se ho zeptat, jestli by mu to nevadilo.“ Nechtěl ji jejímu synovi ukrást, ale na druhou stranu tolik toužil být s ní! A ona si to taky přála. Bojovala mezi touhou po synovi a touhou po Billovi, což pro ni bylo dilema, jaké ještě nikdy nemusela řešit.

„Hned ráno mu zavolám a zjistím, jak se cítí. Nic vám však neslibuju. Jestli bude mít špatnou noc, musím odjet.“ Povinnost k synovi považovala za prvořadou.

„Chápu,“ řekl Bill vděčně. Těšilo ho, že je přinejmenším ochotná o té možnosti přemýšlet. „Ale pokud byste přece jen už zítra musela do Paříže, možná bych mohl letět s vámi. Pracovní návštěva na naší francouzské ambasádě by nemusela být na škodu.“ I kdyby se s ní Paříži už mockrát nesetkal, chtěl jí aspoň zůstat nablízku. Přece jen by se jí mohlo podařit vyklouznout na společný oběd či večeři, i když by se k sobě na veřejnosti nemohli chovat tak volně a přirozeně jako tady. Kdyby se Gordon o jejich nevinných schůzkách dozvěděl, jistě by se Isabelle mstil a nedal by si vymluvit, že na nich není nic špatného. „Děkuji, že jsi tak hodná a zavoláš. Ale v sobotu se beztak musím vrátit do New Yorku.“

„To bude smutné, až zase odletíš,“ poznamenala Isabelle vážně.

Strávili spolu teprve den, ale bylo jim spolu tak báječně, že si ani jeden z nich neuměl představit, jak se bez sebe navzájem obejdou.

„Jo, to mě taky trápí,“ přiznal, když už ujížděli směrem do Markova klubu. „Stala jste se pro mě zlozvykem, který se těžko odnaučí.“ Isabelle jen mlčky přikývla. Bill ji něžně držel za ruku.

Začínali překračovat hranice, které si předtím společně stanovili a také dodržovali. Dostávali se do končin, jež zatím spolu neprobádali. Oba si však uvědomovali, že kdyby zašli příliš daleko, mohlo by to být velmi nebezpečné.

Dali si pár skleniček v pohodlném a elegantně staromódním baru u Marka. Ta zašlá staromódnost byla samozřejmě pečlivě naaranžovaná, ale přesto se jim v kožených lenoškách sedělo velmi příjemně. Isabelle se sice více líbil bar U Harryho, ale bylo tu kouzelně romantické a pokojné prostředí. Povídali si celé hodiny a po celou tu dobu si Isabelle přála zastavit čas či dokonce přetočit ručičky hodin nazpátek. I když toužila – stejně jako Bill – aby tenhle krásný večer nikdy neskončil, minuty odtikávaly bezohledně rychle.

„Co se teď přesunout opět k Annabel?“ zeptal se, když konečně odešli, ale tu si jakoby náhodou pohlédli do očí a žádný z nich nechtěl ten pohled ukončit. Isabelle se sice bála, že při tanci by mohli sklouznout do příliš hlubokých vod, ale nedokázali odolat. Zřejmě to

byl jejich poslední společný večer, přinejmenším tady v Londýně, a poslední příležitost k tanci na velmi, velmi dlouhou dobu. Třeba to bude trvat roky. Oba se beze slov shodli, že by byl hřích odolat.

„To by se mi moc líbilo,“ přiznala se tiše. Když se pak v autě drželi za ruce, ve vzduchu jako by visela nevyřčená slova, která nebylo třeba vůbec vyslovit. A stejně mlčky vešli k Annabel a usadili se za barovým pultem.

Bill objednal šampaňské a připil Isabelle. Sotva upila, vztáhl k ní ruku a vyzval ji k tanci. Blaženě ho doprovodila na parket, nad kterým jiskřil strop pokrytý drobnými hvězdičkami. V životě ještě nenavštívila romantičtější místo a poprvé při tanci s Billem cítila, že jejich těla jsou jako jedno. Pomalu klouzali v rytmu melodie známé milostné písně, mlčeli a pevně se svírali ve vzájemném objetí.

Isabelle zavřela oči.

Trvalo dlouho, než odešli z parketu. Oba vypadali zamyšleně.

Nechtělo se jim myslet na nevyhnutelné loučení, které je čeká už zítra, ale těžko si to mohli zakázat. Dobře věděli, že před tou smutnou chvilkou není úniku.

Po půlhodině si šli ještě jednou zatančit, a když se vraceli ke stolu, Isabelle se v očích třpytily slzy. Bill ji objal kolem ramen a vyvedl ji na ulici. Byla nádherná, teplá hvězdná noc. Bill shlížel k Isabelle s láskyplným výrazem, a když k němu pozvedla obličej, jako by se mezi nimi oslepivě zablýsklo. Isabelle v první vteřině netušila, co to je, ale pak jí došlo, že před podnikem číhal fotograf a bez dovolení udělal jejich snímek. Nechápala, co tím kdo může sledovat.

„Co to proboha znamená?“ vyděsila se a málem se Billovi vrhla kolem krku. Pevně ji k sobě přivinul a nepouštěl ji, jako by chlácholil vystrašené ptáče.

„Občas to dělávají. Paparazziové se potloukají kolem všech lepších podniků, fotografují jen tak naslepo a teprve potom zjišťují, co to vlastně ulovili. Tímto způsobem si obstarají řadu neformálních snímků filmových hvězd i politiků. Pokud náhodou ukořistí fotografii někoho bezvýznamného, prostě ji zahodí.“

„Bezvýznamná jsem já, aspoň myslím, ale co ty, Bille? Nemůžeš mít z toho problémy?“

„Nijak zvlášť. Podle mě se bulvár o lidi mého typu nezajímá. Ten fotograf prostě plýtval materiálem.“

„Zpočátku jsem vůbec netušila, o co se jedná. Blýsklo mi do očí, jako by vedle nás někdo odpálil bombu.“ Fotograf strčil přístroj s bleskem těsně k jejich obličejům.

„Filmové hvězdy nemají lehký život,“ poznamenal Bill.

V duchu si zkoušel představit, jestli ho na té záškodnicky ukradené fotografii někdo pozná, ale Isabelle se s těmi starostmi nesvěřil. Beztak se s tím teď nedalo nic dělat, a pokud by jeho snímek ve společnosti krásné ženy někoho zajímal, tak zřejmě jen jeho manželku. A Isabelle tu nikdo neznal. Neexistoval důvod, proč by tu fotografii nemohl vidět třeba i Gordon Forrester, protože byl zcela nevinný. Než nastoupili do limuzíny, Bill stačil ten problém pustit z hlavy.

Isabelle seděla těsně vedle něho a on ji opět držel za ruku, jak si v poslední době navykli. Oba mysleli na zítřejší loučení. Bill řidiče požádal, aby to k hotelu vzal oklikou, protože se jim ještě nechtělo večer ukončit. Nemuseli spěchat a noc byla výjimečně nádherná.

Jako první se ozvala Isabelle, tiše a zastřeně. „Vůbec si neumím představit, že zítra odtud odjedu.“ Kdyby nebylo Teddyho, zřejmě by to nedokázala.

„Možná že neodjedeš. Rozhodneš se až potom, co chlapci zavoláš.“ Bill se mohl pouze modlit, aby Teddy měl dobrou noc, protože toužil po její společnosti – ještě aspoň na chvilku.

Isabelle přikývla, zářivě se na něho usmála a položila mu hlavu na rameno. „Dnešní večer byl hotový sen, Bille.“

„Pro mě taky.“ Obrátil se k ní a najednou ji vyděsil, protože nahlas pronesl otázku, která zněla v hlavě i jí. „Tak co uděláme teď, Isabelle?“ zeptal se a jí se celé tělo rozechvělo slastí. Tenhle hlas znala důvěrně ze stovek telefonátů a byla na něm závislá jako na droze.

„Jak to myslíš?“

Upíral na ni smrtelně vážný pohled a Isabelle náhle nevěděla, jestli vůbec stojí o odpověď.

„S námi. Miluju tě. Zapřísahal jsem se, že ti nikdy nevyznám lásku, protože to není spravedlivé, ale chci, abys to věděla. Chci, aby

sis to vědomí odvezla zítra s sebou zpátky ke svému starému životu.

Musíš si pamatovat, že tě miluju, Isabelle. Už celou věčnost.“ Ještě nikdy v životě se necítil tak zranitelně jako při tomto vyznání.

„Já vím,“ zašeptala a něžně k němu vzhlédla. „Milovala jsem tě od první vteřiny, co jsem tě spatřila. Ale my s tím stejně nemůžeme nic dělat.“ To bylo jasné oběma. Isabelle mu nikdy nechtěla přiznat, že ho má ráda, protože tím se všechno jenom zkomplikuje, ale ani jeden z nich to nedokázal utajit. Bill pohladil Isabelle něžně po tváři a měl sto chutí požádat řidiče, aby je na nejbližší křižovatce vysadil, protože toužil být s ní o samotě. Na tenhle vzácný okamžik nechtěl zapomenout ani jeden z nich.

„Pravda, teď s tím nemůžeme dělat nic, Isabelle. Ale časem třeba ano. Člověk nikdy neví, co ho čeká. Ale ať už to s námi dopadne, jak chce, přeji si, abys nezapomněla… Že tě budu milovat až nadosmrti.“

Tímhle si byl jistý už hodně dlouho. Toužil jen po Isabelle a přitom dobře věděl, že tohle přání je nesplnitelné.

„Miluju tě, Bille,“ šeptala Isabelle a tiskla se mu do náruče. „Tak strašně moc tě miluju…“ Sotva to dořekla, přitiskl jí rty na ústa.

Litoval jen toho, že ji nepolíbil už dávno. Na tenhle okamžik oba čekali už celou věčnost a polibek symbolizoval skok přes propast, sblížil je, jako by byli jedna bytost. Dlouze a něžně ji líbal a Isabelle ho pevně objímala kolem krku. Čas se zastavil a oba si uvědomili, že ještě nikdy v životě nebyli tak šťastní. Kéž by ten slastný okamžik nemusel skončit! Isabelle zavřela oči a vůbec poprvé se cítila v absolutním bezpečí. Líbali se i ve chvíli, kdy se blížili ke křižovatce, a řidič je sledoval ve zpětném zrcátku, natolik okouzlený tím výlevem ryzího citu, že úplně přehlédl červený poschoďový autobus, který se na ně řítil z protisměru. Řidič limuzíny měl dát přednost, ale místo toho vletěl přímo před autobus, který na těch zbývajících pár metrech nedokázal zabrzdit. Bill a Isabelle se pořád ještě líbali, když autobus odřízl přední polovinu limuzíny a řidič vyletěl do vzduchu jako vystřelená kulka. Ti dva si však nestačili ani uvědomit, co se děje, nestačili ani odtáhnout rty od sebe. Během zlomku vteřiny autobus limuzínu skoro pohltil, změnil ji na změť zohýbaného plechu a ocele a déšť skleněných střepů. Autobus vlekl vůz skoro ještě půlku ulice, roloval ho pod sebe a vrak mu nakonec

vystřelil zpod kol a přistál na boku. Střecha limuzíny se urvala a uvnitř bylo vidět Isabelle, jak pořád ještě pokojně spočívá v Billově objetí, ale její bílé šaty teď byly rudé zářivou krví a oba dva tonuli v hlubokém bezvědomí. Bill měl ve tváři dvě hluboké řezné rány, ale Isabelle připomínala blaženě spící dítě. V obličeji neměla jedinou oděrku, ale celé tělo jako by měla rozdrcené, takže připomínala hadrovou panenku.

Kolem znělo houkání klaksonů, klakson autobusu se zasekl a v tom příšerném randálu se kolem začali míhat lidé s baterkami a mobilními telefony. Řidič limuzíny ležel mrtvý na chodníku, kam dopadl po vražedném letu. Lidé přiběhli ke zdemolovanému vozu a uviděli Billovu krvácející tvář s otevřenýma očima, oblečení obou pasažérů nasáklé krví a nehybnou sinalou Isabelle, která také vypadala jako mrtvá. Dva z mužů, kteří k limuzíně doběhli jako první, jen ohromeně zašeptali: „Ach, můj ty bože…“

„Myslíš, že jsou ještě naživu?“ zasípal šokované jeden z nich.

„Ani náhodou, kamaráde.“ Isabelle začal z koutku úst vytékat tenký pramínek krve.

„Propána, jak je vůbec dostanou ven?“ Muž s baterkou si všiml, že slisovaná karoserie vozu svírá obě těla z obou stran jako zatnuté čelisti.

„Těmhle dvěma už to může být jedno. Ale dřina to bude, to mi věř.“

Rozběhli se k lidem v autobusu, kteří buď popadali na podlahu, nebo zhrouceně leželi na sedadlech. Těch pár šťastnějších se s námahou dralo ven, většinou samá krev a řezné rány a zhmožděniny. Někteří kulhali, jiní byli očividně v šoku. Kdosi tvrdil, že uvnitř je nejmíň šest mrtvých. Policisté si na tak příšernou nehodu nevzpomínali. Vyslýchali svědky, kteří srážku autobusu s limuzínou viděli, a kolem zatím ječely sirény sanitek a za okamžik se to už všude hemžilo záchranáři, lékaři a požárníky. Rada z nich se rozběhla k limuzíně, i když na první pohled všechno nasvědčovalo tomu, že ani jeden ze dvou pasažérů nehodu nepřežil. Oba muži, kteří byli na místě nehody jako první, zdravotníkům hned oznámili, že u pasažérů limuzíny bude jejich pomoc zbytečná.

Posádka vozu rychlé zdravotní služby se však šla přesto přesvědčit, a když pro jistotu zkusili Isabelle a Billovi najít pulz, zjistili, že oba jsou ještě naživu!

„Héj!“ křikl jeden ze zdravotníků na hasiče, kteří pobíhali kolem autobusu. „Tihle dva žijou, ale jen taktak! Musíte je co nejopatrněji vyprostit, slyšíte? Přijeďte sem s jeřábem, tu limuzínu je třeba rozebrat.“ Nemohl se však zbavit zlověstného pocitu, že pro ty dva je už beztak pozdě, ale bylo třeba se o jejich záchranu aspoň pokusit.

Řidič limuzíny ležel mrtvý na chodníku, kam ho vymrštil náraz.

O beton si roztříštil lebku. Nikdo si netroufal odhadnout, jestli přežije aspoň některý z pasažérů, protože oba silně krváceli a obzvlášť Bill měl tak slabý pulz, že chvílemi byl téměř nehmatný.

Lékařům moc času nezbývalo. Hasiči bleskově vystříhali zraněné ze sevření zprohýbaného plechu a odtáhli trosky stranou, aby zdravotníci mohli začít s oživováním a aspoň základním ošetřením raněných. Hluk strojů, motorů a hulákání spěchajících hasičů byly ohlušující, ale Isabelle ani Bill nic neslyšeli.

4

Trvalo téměř dvě hodiny, než hasiči vrak limuzíny rozebrali.

Museli pracovat nesmírně obezřetně, aby Billovi a Isabelle neublížili ještě víc. Předtím jim ještě oběma zavedli infuzi a Isabelle stáhli přeťatou žílu na levé paži. Paramedici byli za chvíli zmazaní od krve stejně jako oba ranění, o kterých stejně nikdo neřekl, že by mohli přežít. Nikdo by nevěřil, že Isabelliny šaty byly původně bílé, protože nasákly krví od krku až po dolní lem. Zatím ještě nikdo netušil, o koho vlastně jde. Než je dostali do sanitky, všechny oběti a zraněné z autobusu už rozvezli do nemocnic. Jeden z paramediků si během jízdy na chirurgii nemocnice svátého Tomáše stačil pročíst Billovy doklady, ale Isabellinu totožnost neznali.

„Má snubní prstýnek,“ povšiml si paramedik, „určitě to je jeho manželka.“ Pro jistotu se vysílačkou spojil s policisty, kteří ještě vyšetřovali na místě nehody, aby se ve vraku poohlédli po dámské kabelce s doklady.

Ani jeden ze zraněných nenabyl cestou do nemocnice vědomí, zůstávali v hlubokém kómatu i během převozu na oddělení traumatologie, kde se na každého z nich vrhl celý tým lékařů. Velmi rychle zjistili, že oba zranění potřebují okamžitou operaci – Bill měl poraněnou páteř i míchu a zlomený krční obratel a Isabelle utrpěla vážné poranění hlavy, několik rozsáhlých vnitřních zranění a měla proříznutou tepnu na paži, kterou bylo třeba operovat co nejdřív, aby pacientka o paži nakonec nepřišla.

„Ježíši, to ale byla šeredná bouračka, co?“ zašeptala jedna ze sestřiček své kolegyni, když pacienty vezli do oddělených operačních sálů. „Tak hrozná zranění jsem neviděla už hodně dlouho.“

„Podle mě nemůžou operaci přežít, tedy, pokud jsou ještě vůbec naživu,“ poznamenala sálová sestra, která se chvatně převlékala do sterilního oděvu. Měla asistovat u Isabelle, jejíž přežití bylo mnohem míň pravděpodobné než u jejího partnera. Zranění hlavy bylo sice velmi závažné, ovšem nejhůř měla postiženy vnitřní orgány – játra, plíce a srdce, které náraz a následně tíha zborceného plechu doslova rozmačkaly.

Během pár okamžiků už oba leželi na operačních sálech, obklopeni týmy odborníků, anesteziologové jim dávali narkózu, nad nimi zářily operační reflektory a shromáždění lékaři i asistenti naslouchali kompletnímu výčtu poranění, posloupnosti a hlavně způsobu jejich ošetření, který by zraněným později, po jejich případném uzdravení, nevyloučil aspoň zčásti hodnotný život.

Nebylo možné ani určit, který ze zraněných je v horším stavu, oba na tom byli doslova kriticky a hned na začátku operace jim začaly postupně selhávat životní funkce, takže bylo třeba napojit je na podpůrné přístroje.

Sotva se chirurg se skalpelem v ruce naklonil nad Billovou roztříštěnou páteří a přerušenou míchou, Bill cítil, že se zvedá do sedu a už za pár vteřin kráčel po zářivě osvětlené stezce. Kolem něho se ozývala řada zvuků a daleko, skoro až za obzorem, zářilo oslnivé světlo. Bill se překvapeně rozhlédl kolem sebe a spatřil Isabelle.

Seděla na velkém kameni hned vedle cesty.

„Nestalo se ti nic?“ Měl dojem, že vypadá nezvykle, skoro jako by se zrovna propadla do spánku, ale najednou se zvedla a čekala, až k ní Bill dojde.

„Nic mi není,“ ujistila ho, ale nedívala se mu přitom do tváře, protože stejně jako Billa ji hypnotizoval ten oslnivý zdroj světla. „Co je to?“

„Nevím,“ pokrčil rameny. Byl celý popletený, protože Isabelle už nějakou dobu hledal a nemohl ji najít. „Kdes byla?“

„No přece tady, čekala jsem na tebe. Nešel jsi celou věčnost.“

Mluvila skoro neslyšně, v obličeji byla bílá jako křída, ale zdála se prapodivně klidná.

„Ale já tu byl, nikam jsem neodešel!“ hájil se Bill, jenže Isabelle ho neposlouchala. Zřejmě toužila co nejdřív se vydat blíž ke zdroji světla.

„Půjdeš se mnou?“ obrátila se konečně k Billovi. Popoběhl, aby ji dohonil, jenže Isabelle rázovala tak hrozně rychle, že měl sto chutí ji požádat, ať proboha zvolní, že ten spěch je zbytečný.

„Proč tak letíš?“ vyhrkl, ale Isabelle jen mlčky potřásla hlavou a dál spěchala směrem ke zdroji záře.

„Ráda bych, abys mě doprovodil,“ vyhrkla a obrátila se k němu s nataženou rukou. Uchopil ji za dlaň, ale třebaže cítil Isabellinu blízkost, dotek její ruky necítil. Viděl, že ji drží, ale necítil ji.

Uvědomoval si pouze jedno, a sice že je zoufale, k smrti vyčerpaný.

Nejradši by si lehl a prospal se tak důkladně, jako nikdy v životě, ale bál se Isabelle znovu ztratit z očí. I když mu tvrdila, že byla stále s ním, dobře věděl, že chvíli byla pryč – a co kdyby se tentokrát už znovu nevrátila? A Isabelle se po něm náhle ohlédla a tichounce zašeptala: „Miluju tě, Bille.“ Znovu zatoužil ji požádat, ať proboha zvolní tempo.

„Já tě taky miluju, Isabelle. Nemohli bychom si na chvilku odpočinout? Padám únavou.“

„Odpočinem si, až tam dorazíme. Už na nás čekají,“ odpověděla s neotřesitelnou jistotou a netrpělivou naléhavostí. Bill ji brzdil.

„Kam to jdeme?“ vyzvídal.

„Tam nahoru.“ Ukázala ke světlu a Bill ji chvíli poslušně následoval. Cesta mu připadala nekonečná, a když už skoro dorazili k cíli, zezadu se ozval hlas, který volal na Isabelle. Bill se obrátil a uviděl malé a útlé děcko, zřejmě hošíka. Dítě na ně zběsile mávalo a volalo maminku. Isabelle se konečně obrátila a dlouze, předlouze se na něho dívala. A v dálce za hošíkem se rýsovala nejasná dívčí postava.

„Kdo je to?“ zeptal se Bill, ale odpověď mu byla jasná ještě dřív, než ji uslyšel.

„Přece Teddy. A Sophie. Ale teď za nimi jít nemůžu, na to je moc pozdě.“ Isabelle se rázně otočila směrem k zářivému světlu, ale náhle se k hošíkovi a dívce připojily další dvě dívčí postavy. Billovy byly povědomé, a když se na ně zadíval trochu pozorněji, uvědomil si, že

to jsou jeho vlastní dcerky, Olivia a Jane, a že ho volají stejně zoufale, jako Teddy volal Isabelle.

„Počkej…“ Ze všech sil se snažil udržet s Isabelle krok a upoutat její pozornost, ale kráčela tak rychle, že jí nestačil, a Bill se najednou nedokázal rozhodnout, jestli má spěchat za ní nebo se radši vrátit k Olivii a Jane. „Musíme jít k nim,“ přesvědčoval Isabelle, ale ta pouze zavrtěla hlavou.

„Ne, já se vracet nebudu. Půjdeš se mnou, Bille?“ Tvářila se velmi neústupně a na Billa s každým dalším krokem padala olověná únava. Cesta za světlem jako by neměla konce.

„Ale já ti nestačím!“ zavyčítal. „A proč bychom se k nim vlastně nemohli vrátit? Potřebujou nás…“

„Ne, nepotřebujou,“ namítla Isabelle a odmítla se na děti třeba jen podívat. „Už se nemůžu vrátit, pro mě je moc pozdě. Vyřiď Teddymu a Sophii, že je mám moc ráda,“ poprosila a očividně se chystala pokračovat v cestě i bez Billa.

„Ne, musíš se se mnou vrátit!“ rozhněval se Bill náhle a pevně ji popadl za loket. „Poslouchej přece…“ Dostával na ni vztek. Byla jako posedlá, to světlo měla na dosah a už se zřejmě nemohla dočkat, až s ním splyne. „Slyšíš mě? Teddy a Sophie se bez tebe neobejdou… A já se taky musím vrátit ke svým děvčatům. Odvedu tě zpátky, Isabelle… Za tím světlem můžeme vyrazit jindy.“

Isabelle zaváhala, ale jen na zlomek vteřiny. „A co když už jinou příležitost víckrát nedostaneme?“

„Jednou určitě ano… Ale teď na to není vhodná chvíle.“

„Pro mě ano. Já se vrátit nechci…“ Pozorně se na něho zadívala a Bill cítil, že mu nepřestává unikat. „Prosím tě, Bille… Doprovoď mě. Nechci tam jít sama.“

„Jenže já zase chci, abys zůstala se mnou. Miluju tě, Isabelle.

Neopouštěj mě, ne teď.“ Teď už ji prosil s pláčem a bezmocně sklopil hlavu, aby se nemučil pohledem na lásku, kterou tak brzy ztratí, ale najednou odhodlaně vzhlédl a opět k ní natáhl ruku. „Chyť se mě… Nenechám tě odejít, přísahám! Musíš se vrátit, musíme se vrátit k dětem.“ A Isabelle se náhle nahrbila únavou a teskně se zadívala na Teddyho a Sophii. Dlouho, předlouho váhala, a pak se nesmírně pomalu, jen po centimetrech, začala přibližovat k Billovi,

ale všechno nasvědčovalo tomu, že každý pohyb pro ni znamená úděsnou námahu. Bill viděl, jak ji zezadu ozařuje ten neodolatelně lákavý zdroj světla, ale Isabelle se od něj statečně vzdalovala, a najednou ji svíral v objetí, líbal ji a objímal a ona se na něho blaženě a láskyplně usmívala. I když netušili, kde byli a kde právě jsou, byli si jistí jednou věcí: musejí se vrátit k dětem. Bill si šťastně vychutnával pevný stisk Isabelliny ruky.

„A víš určitě, že chceš udělat právě tohle?“ zeptala se, když zvolna mířili nazpátek. Teď už dětské volání neslyšeli, ale věděli, že děti na ně dychtivě čekají. Zvolna se stmívalo a záře za jejich zády jako by vyhledala.

„Ano, určitě,“ potvrdil a nepřestával jí křečovitě svírat ruku.

„Začíná se připozdívat… Už je skoro tma… Jak najdeme zpáteční cestu?“ strachovala se. Najednou si uvědomila, že předtím zabloudili, a už se nechtěla znovu ztratit.

„Stačí, když se mě budeš držet,“ konejšil ji Bill. Dýchalo se mu mnohem snáz, než když za ní běžel, jako by ve vzduchu bylo více kyslíku. Objal ji kolem ramen a pak dlouho kráčeli. Teď to byla Isabelle, kdo zvolna slábl únavou, zatímco Billovi se vracely síly.

„Potřebuju si na chvilku odpočinout,“ postěžovala si. Míjeli velký balvan, na kterém předtím seděla, když čekala na Billa, ale tentokrát jí přestávku nedovolil. Museli se co nejdřív dostat domů.

„Na zdržování nemáme čas. Budeš v pořádku, zvládneš to.

Odpočineme si doma.“

Isabelle ho následovala beze slova námitky. Kolem nich vládla temnota, ale navzdory ní tušila, kde jsou a kam má Bill namířeno.

Zoufale toužila po jediné věci, a sice lehnout si vedle cesty a spát a spát. Bill ji však pevně držel a nedovolil, aby aspoň na chvíli zvolnila tempo. Isabelle netušila, kam jdou a jak dlouho, ale po nějaké době vytušila, že dorazili domů.

Ocitli se v místnosti, kterou neznala, ale po Billově boku se v ní cítila bezpečně. Všude byla spousta dětí a Teddy i Sophie se vesele smáli s kamarády a Billova děvčata si s nimi pobaveně něco povídala. Bill se šel s dětmi obejmout a Isabelle si konečně lehla.

Věděla, že teď už se jí nic nestane, a přála si, aby si Bill lehl vedle ní.

Než odplula po proudu spánku, naposledy si připomněla, že Bill s ní zůstane – navždycky.

„Ježíšikriste, tak na záchranu téhle děvenky bych předtím nevsadila ani zlámaný groš,“ poznamenala sálová sestra k anesteziologovi už na odchodu z operačního sálu. Rovné čtyři hodiny bojovali, aby Isabellin krevní tlak neklesl tak nízko, že by nebyla schopná operaci přežít. Zašili a jakžtakž pospravovali natržené vnitřní orgány i roztátou paži. První půl hodiny, co byla na operačním stole, nikdo nepochyboval, že dělají zbytečnou práci, hlavně proto, že ztratila obrovské množství krve. Dokonce ani netušili, z jakého důvodu vůbec nastal ten náhlý obrat k lepšímu, zda díky nitrožilně podaným lékům, transfúzi, operaci či zda šlo prostě jen o obyčejné štěstí. Ať už tomu bylo jakkoliv, všichni se shodovali v tom, že pacientka přežila jen zázrakem.

„Podobnou operaci člověk nedělá každý den. Má z pekla štěstí, že je naživu,“ souhlasil jeden z asistujících lékařů. „Vyhráno ještě nemá, ale jsem přesvědčený, že to nakonec zvládne. Takovéto případy dokážou člověku vrátit víru v boha.“ Usmál se na sálovou sestru, i když ze sálu vycházel zalitý potem a vyčerpaný po náročné noční službě, završené tak těžkou a složitou operací.

Ze dveří sousedního operačního sálu, kde lékaři operovali Billa, vyšly dvě sestry a vypadaly navlas stejně unaveně jako ti ostatní.

„Jak je na tom váš pacient?“ zeptala se jich ustaraně sálová sestra.

„Čtyřikrát nebo pětkrát jsme ho ztratili. Nakonec to zvládl, ale má těžce poškozenou horní polovinu páteře. Při tom posledním oživování jsme to málem vzdali.“

„S naší pacientkou jsme na tom byli podobně. Hotový zázrak, že to přežili.“

„Jak je na tom ona?“

„Kriticky. Nejdřív jsme měli strach, že přijde o paži, ale podařilo se ji zachránit. Byla na tom šeredně s játry a se srdcem jakbysmet.

Můžeš mi věřit, že neznám druhý případ, který by přežil tak příšerná zranění.“

„Aspoň máme další důkaz, že v naší profesi se jeden nemá nikdy vzdávat předem, viď?“ To už bylo osm ráno a zatímco Isabelle

a Billa vezli na samostatné pooperační pokoje s intenzivní péčí, oba operační týmy zašly do jídelny na kávu a čerstvé rohlíky.

Oba pacienty udržovali v hlubokém umělém spánku. Mezitím na místě nehody objevili Isabellinu kabelku s klíčem z hotelu Claridge, policie tam zavolala a dozvěděla se, že majitelka klíče se jmenuje Isabelle Forresterová, je Francouzka a bydlí v Paříži. Zástupce ředitele hotelu slíbil, že ihned zajde do jejího pokoje a zkusí vyhledat pas, aby zjistili, komu dát v případě neštěstí zprávu. Prozatím se však neozval.

Pokud šlo o Billa, měli všechny potřebné informace. Telefonní číslo domů nosil v náprsní kapse spolu s potvrzením, že jeho nejbližším příbuzným je jeho manželka.

V nemocniční kanceláři se chystali zavolat Cynthii a oznámit jí, že Bill měl nehodu, ale přežil.

Billa a Isabelle považovali za kriticky vážné případy. Isabellino zranění hlavy nepatřilo k nejlehčím, ale nebylo ani zdaleka tak vážné jako zranění jejích vnitřních orgánů.

V Billově případě panovaly největší obavy z toho, že poranění páteře ho navždycky zbaví schopnosti chodit – pokud vůbec přežije.

Naštěstí nehrozilo, že by zůstal ochrnutý celý, protože poškozený krční obratel se podařilo dát poměrně slušně do pořádku, takže problém se týkal hybnosti nohou. Oba pacienty čekala dlouhá cesta k uzdravení, během níž mohlo kdykoliv dojít k tragickému zvratu.

Byla to jedna z nejhorších silničních tragédií, jakou policie kdy řešila, spolu s řidičem limuzíny zahynulo dalších deset lidí v patrovém autobuse, a skutečnost, že k obětem se nepřiřadil ještě Bill s Isabelle, považovali lékaři za osmý div světa. Na druhou stranu nikdo se nemohl zaručit, že nedojde ke komplikacím, které by znamenaly úplný konec nebo trvalé následky, které by jim znemožnily život bez podpůrných přístrojů.

Úřednice v nemocniční kanceláři vyplnila řadu formulářů a s povzdechem je odstrčila stranou. Konečně se ozvali z hotelu Claridge, kde našli Isabellin pas s poznámkou, že nejbližší příbuznou osobou je její manžel. K dispozici už měla také Billovo číslo domů, do Connecticutu. Podobné telefonáty k smrti nenáviděla. Napila se kávy, sebrala odvahu a nejprve vytočila pařížské číslo. Telefon

vyzváněl dlouho, ale nakonec se ve sluchátku ozval mužský hlas a nemocniční úřednice se odhodlaně nadechla.

„Prosila bych monsieura Forrestera,“ požádala francouzštinou se silným britským přízvukem.

„U telefonu,“ zněla břitká odpověď. Úřednice se chvatně zeptala, zda Isabelle je jeho manželka.

„Ano, to je,“ odpověděl anglicky, protože vytušil, jakou má volající žena mateřštinu. Úřednice mu vysvětlila, že volá z londýnské nemocnice svátého Tomáše a že Isabelle včera večer utrpěla vážné zranění při dopravní nehodě. Popsala, že do její limuzíny plnou rychlostí najel patrový autobus.

„Vaše paní je v kritickém stavu, právě ji odvezli z operačního sálu. Pane Forrestere, bohužel vám musím sdělit, že zatím nedošlo k zlepšení stavu a prognóza je značně nejistá. Paní Forresterová utrpěla rozsáhlá vnitřní zranění a středně těžké poranění hlavy. Víc budeme vědět až po několika hodinách. Zatím považujeme za úspěch, že operaci vůbec přežila. Je mi to moc líto,“ vyhrkla rozpačitě. Následovalo dlouhé ticho a úřednice se bála reakce pana Forrestera, protože lidé v podobných situacích často jednají zkratově.

„Mně to je taky líto,“ vyhrkl šokované. „Během dneška tam dorazím,“ zamumlal roztržitě, protože v duchu přemítal, jestli by si ještě předtím neměl promluvit s ošetřujícím lékařem. Na druhou stranu se od telefonující ženy dozvěděl tolik podrobností, že si nebyl jistý, zda by mu lékař v tomto okamžiku dokázal prozradit ještě něco nového. „Je při vědomí?“

„Ne, pane, to není. Od nehody se z bezvědomí vůbec neprobrala a nyní je pod vlivem silných sedativ. Navíc ztratila spoustu krve.“

Gordon přikývl. Netušil, co říct. Připadalo mu k nevíře, že se ten hovor týká Isabelle. I když už měli spolu pramálo společného, i když se odcizili, pořád ještě to byla jeho žena. Nedokázal se rozhodnout, zda to prozradit Teddymu a zavolat Sophii do Portugalska, ale nakonec usoudil, že nejrozumnější bude prozatím neříkat jim vůbec nic. Zbytečně by je vylekal. Gordon dospěl k názoru, že by si měl tu informaci nechat pro sebe, dokud se na vlastní oči nepřesvědčí, jak to s jejich matkou vypadá. A co když Isabelle zemře dřív, než za ní dorazí do Londýna? Úřednice z nemocniční kanceláře mu dala víc

než jasně najevo, že ta možnost je velmi reálná. Zavěsil a zůstal sedět za psacím stolem a dlouze civěl do prázdna. Už dlouho k Isabelle necítil ani špetku něžnějších citů, ale byla matkou jeho dětí a dvacet let jeho manželkou. Upřímně doufal, že po nehodě moc netrpěla, a na vteřinku pocítil dokonce vděčnost, že havárii přežila. Přesto se sám vyděsil nad nedostatkem citů, které prožíval – vlastně se omezily jen na soucit a lítost.

Zavolal na letiště a zjistil si nejbližší spoj do Londýna, ale posléze se rozhodl jinak. O nehodě zatím nikdo nevěděl, Isabelle zůstávala v hlubokém bezvědomí a on sám potřeboval čas, aby si celou událost srovnal v hlavě a trochu se zklidnil. Odpoledne ho čekalo důležité jednání. Nemělo by smysl, aby se do Londýna přihnal celý zpanikařený, protože zatím by tam beztak nemohl nic podniknout. Ostatně, nemocnice se mu odjakživa hnusily. Minutku váhal a potom si zamluvil letenku na pátou odpoledne. Znamená to, že v Londýně přistane v půl šesté místního času, takže do nemocnice dorazí nejpozději v sedm. V duchu si říkal, že pokud Isabelle do té doby zemře, je to zkrátka osud. A pokud zůstane naživu, bude to znamenat naději, ovšem teď leží v hlubokém kómatu a je jí absolutně jedno, jestli je Gordon u ní nebo ne. Koneckonců, mohu ten čas využít smysluplněji. Tak a podobně se Gordon snažil srovnat se svým svědomím – a docela se mu to dařilo.

Po pár minutách odspěchal do kanceláře a sekretářce neprozradil nic víc, než že od tří hodin nebude k zastižení. Kvůli Isabellině nehodě nemělo cenu vyvolávat zvláštní rozruch. Pokud jeho manželka nezemře, není třeba vyvádět a zbytečně plašit lidi ve svém okolí.

Zatím v Londýně sbírala nemocniční úřednice odvahu k dalšímu telefonátu. Hovor s Gordonem ji vyvedl z míry, protože se tak málo vyptával a zdál se až nepřirozeně klidný. Podobnou reakci by po tak šokující zprávě nikdo nečekal.

Než vytočila číslo Robinsonových, přešly kolem recepčního pultu dvě sestry z Isabellina pokoje a hlasitě se bavily nad záznamy v její kartě. Teprve v téhle chvíli si recepční uvědomila, že Gordon se nezmínil, kdy přijede či aspoň zavolá. Prostě jen poděkoval a zavěsil.

Doma

u

Robinsonových

zvedla

sluchátko

Billova

jednadvacetiletá dcera Olivia. Bylo teprve šest hodin ráno a všichni v domě ještě spali, ale ji zvonění telefonu probudilo, protože aparát měla přímo na nočním stolku. Neznámý ženský hlas s britským přízvukem žádal paní Robinsonovou.

„Není vzhůru,“ zahučela Olivia a převalila se na posteli.

„Nemohla byste zavolat později?“ zívla a chystala se zavěsit.

„Bohužel ta věc nepočká, pozdější hovor by ničemu neprospěl.

Mohla byste ji prosím požádat, aby přišla k telefonu?“

„Stalo se něco?“ Olivia se vyjukaně posadila. Neměla sice potuchy, o co jde, ale tón hlasu té neznámé ženy v ní probudil ty nejhorší obavy.

„Je mi líto, ale musím hovořit osobně s paní Robinsonovou!“

Ustaraná Olivia odložila sluchátko a vyskočila z postele. Rozběhla se na druhý konec chodby do matčiny ložnice, ale Cynthia se stačila probudit ještě dřív, než dcera zaklepala na dveře, protože spěchající kroky se rozléhaly chodbou tak hlasitě, že ji vytrhly ze spánku.

„Copak, není ti dobře?“ zašeptala do šera. Měla sice tvrdé spaní, ale po tolika letech v ní nevyhasl šestý smysl, typický pro všechny matky. „Jsi nemocná, holčičko?“

„Ne, ale na telefonu je nějaká Angličanka a tvrdí, že s tebou nutně potřebuje mluvit.“ Matka s dcerou si vyměnily ustrašený pohled, protože Cynthie se naráz zmocnilo zlověstné tušení.

Podvědomě vycítila, že se to týká Billa. Ještě nikdy se podobným problémem nezatěžovala, ale náhle ji napadlo, že v jeho životě se objevila jiná žena a hodlá na něho uplatnit nárok.

„Hned si ten hovor vezmu,“ řekla zaraženě a posadila se.

„Všechno je v pořádku, Olivie, klidně se vrať do postele.“ Olivia se však ani nehnula, protože i ona vytušila, že půjde o velmi závažnou věc. „Prosím, u telefonu Robinsonová,“ představila se Cynthia a potom už jen mlčky naslouchala. Náhle si Olivia povšimla, že matka zavřela oči. „Jak moc je to vážné?“ zaslechla matčinu otázku.

„A kdy? Už přišel k vědomí?“ Olivia vytřeštila oči.

„Něco se stalo taťkovi?“ sykla zděšeně, ale matka se po ní jen ohlédla a naznačila, ať je zticha, aby jí neuniklo ani slovo z toho, co jí úřednice z londýnské nemocniční recepce vykládala. Přikývnutím

však dceři její podezření potvrdila a dívka ztěžka dopadla na pelest.

„Je v pořádku?“ Její matka neodpověděla a dál pozorně naslouchala informacím ve sluchátku.

„Jak se jmenuje jeho ošetřující lékař?“ Cynthia si jeho jméno chvatně načmárala do poznámkového bloku na nočním stolku a požádala, aby jí při sebemenší změně podali z nemocnice zprávu.

„Dorazím tam, jak nejrychleji to půjde, ale přesto bych si přála dostat informace o vývoji manželova stavu. A nezapomeňte mi zavolat ihned, jakmile se probere z bezvědomí, ano? Za půl hodiny vám zavolám a oznámím přesnou dobu, kdy se v nemocnici objevím.“

Cynthia sice hovořila klidně, ale Olivia dobře viděla, že je rozrušená a skoro šokovaná. Pomalu položila sluchátko a dcera se jí naráz vrhla do náruče.

„Proboha, co se stalo?“ Olivia potlačovala pláč a Cynthia cítila, jak se jí křečovitě svírá hrdlo. Právě se dozvěděla příšernou zprávu a mohla jedině doufat, že to není tak zlé, jak to na první pohled vypadá. Zlomený krční obratel, poranění míchy v dolní části páteře, operace, pravděpodobně trvalé ochrnutí, vnitřní zranění, řada zlomenin. Navíc lékaři neměli ani jistotu, zda Bill vůbec přežije.

Pokud ano, možná z něho bude doživotní mrzák. Představa Billa na invalidním vozíku byla děsivá, nemyslitelná. Cynthia si zlomeně pomyslela, že pro Billa by v jistém směru možná bylo lepší, kdyby hned a bez utrpení zemřel. A že by ho musela nadosmrti ošetřovat…

Co když bude mít ochrnuté nejenom nohy, ale celé tělo? Co když nebude schopen jediného pohybu a zbytek života stráví výhradně na lůžku a třeba i s podpůrnými přístroji? Cynthia horečně přemýšlela nad každým slovem, které jí pracovnice londýnské nemocnice sdělila, a vlastní panikou se začala skoro zalykat.

„Tatínek měl autonehodu. Je v Londýně. Úplně mi vypadlo z hlavy, že se zmiňoval, že tam bude mít několikadenní jednání.

Naposled jsem s ním mluvila asi před týdnem, to byl ještě v New Yorku. Do jeho auta narazil autobus, a jak se zdá, vypadá to šeredně.“ Cynthia se rozhodla dceři nic nezamlčet. „Má zlomený krční obratel a poškozenou míchu v dolní polovině těla. Právě ho odvezli z operačního sálu a vypadá to s ním proklatě vážně.“

„Umře?“ Olivia třeštila oči hrůzou.

Cynthia dlouze váhala. Dceři se oči zalily slzami, a tak se rozhodla nic nezastírat. Lež by pro Olivii byla mnohem horší než nejistota. „Vyloučit to nemůžeme,“ povzdechla si tiše. „Ale taťka se jen tak nedá, to jistě víš. Podle mě bude v pořádku, ale jistotu zatím nemáme. Ještě dnes se za ním vydám.“

„Poletím s tebou!“ rozhodla se v mžiku Olivia. Byla to vysoká štíhlá plavovláska s přitažlivou postavou a půvabnou tvářičkou. Na podzim

měla

začít

magisterské

studium

na

univerzitě

v Georgetownu, obor zahraniční politika. Byla nadaná studentka a úžasně milé dítě, na které oba rodiče byli právem hrdí. Třebaže s otcem trávila jen pramálo času, měla ho velmi ráda. Už jako malá ho zbožňovala a v posledních letech, kdy dokázala jeho práci ocenit, ji doslova fascinoval.

„Myslím, že vy dvě byste měly zůstat tady,“ namítla Cynthia, zatímco odhazovala přikrývky a rázně vstávala. Čekal ji telefonát na letiště a balení. Doufala, že stihne polední let, a Oliviina společnost by všechno jenom zkomplikovala. Navíc si nepřála, aby se dívky zbytečně rozrušily a trápily. Podle líčení té ženy z londýnské nemocnice to s Billem nevypadalo ani trochu dobře.

„Ne, poletím s tebou, mamko!“ zopakovala Olivia neústupně, což u ní nebývalo obvyklé. „Pokud to nepůjde jinak, koupím si letenku zvlášť a poletím sama.“

„Co to vyvádíte?“ otázal se ode dveří Janein rozespalý hlas. Byla sice stejně světlovlasá jako její starší sestra, ale mnohem drobnější a nádherně smyslně stavěná. Připomínala Cynthii za jejích studentských let. Ve svých devatenácti právě dokončila první ročník na Newyorské univerzitě. Probudily ji rozrušené hlasy z matčiny ložnice a podle výrazu Oliviiny tváře usoudila, že sestra se na matku hněvá. „Musíte se hádat zrovna takhle brzy po ránu?“ Cynthia byla se starší dcerou věčně na kordy, zatímco Jane zastávala v rodině roli mírotvorce a pohodáře. Zeširoka zívla a hupla do matčiny prázdné postele.

„Taťka měl autonehodu,“ vysvětlila Olivia své mladší sestře. Jane vykulila oči. Matka zatím vytáčela číslo aerolinií, aby si objednala letenku.

„A je v pořádku?“ Bylo skoro vyloučeno si představit opak.

Olivia měla mnohem větší sklon dramatizovat než Jane, takže mladší ze sester zatím neuměla odhadnout, zda nepřehání.

„Nevypadá to dobře,“ zašeptala Olivia a potlačila vzlyk. Přisedla na matčinu postel, vzala Jane do náruče a hlasitě se rozplakala. „Má zlomený šíjový obratel a poškozenou páteř. Mamka říkala, že možná už nikdy nebude chodit. Právě ho operovali. Jeho auto vletělo pod autobus.“

„Ale sakra!“ sykla Jane a konejšivě k sobě tiskla starší sestru.

Bylo tomu tak odjakživa, i když by člověk čekal, že útěchu bude poskytovat spíše Olivia mladší sestřičce. Ovšem Jane už jako maličká bývala vyrovnanější a praktičtější. Dokázala se postarat nejen o sebe, ale i pomáhat každému, kdo to potřeboval. Po Cindy zdědila chladný emocionální odstup, ale tentokrát se v upřímném zděšení zoufale rozplakala.

„Mamka odlétá do Londýna a já ji doprovodím,“ prozradila Olivia uslzené.

„Pojedu s vámi!“ prohlásila Jane rázně a seskočila z postele, aby to oznámila matce. Postavila se těsně před Cindy, která si zrovna telefonicky dojednávala svůj odlet. „Obě tě doprovodíme!“ Řekla tak, ahy ji matka slyšela přes hlasy ve sluchátku, ale matka je podrážděně mávla rukou. Nakonec přiklopila mikrofon rukou a rázně se k dceři obrátila.

„Bylo by lepší, kdybyste tu obě zůstaly. Když to bude třeba, zavolám a dorazíte později.“

„Buď poletíme všechny tři společně, nebo se s Olivií vypravíme do Londýna na vlastní pěst!“ upozornila Jane matku tvrdohlavě a ta už ze zkušenosti věděla, že každé dohadování by bylo marné. Olivii se občas dalo leccos vymluvit, ale jakmile si Jane vzala něco do hlavy, byla neústupná jako skála. „V kolik odlétáme?“

„Mohli bychom stihnout letadlo v jedenáct čtyřicet,“ odvětila Cindy s povzdechem a pak místo jedné letenky objednala hned tři místa v obchodní třídě. Když zavěsila, obrátila se k děvčatům a stručně jim sdělila, že v devět musejí vyjet z domu. Zbývaly jim dvě hodiny na balení, oblékání a zařízení různých nezbytností. Bude

to rychlejší, než kdyby si objednaly Billovo soukromé letadlo, aby pro ně přiletělo z Londýna.

„Připravím snídani,“ nabídla se Jane, protože Olivia se zhroutila na postel a opět se rozplakala. „Běž se balit!“ vybídla starší sestru a trochu plaše se podívala na Cindy, která mezitím otevřela šatník a z police vytáhla kufr. „Přežije to taťka?“ otázala se tichounce.

Navzdory své vyrovnané povaze měla co dělat, aby nevybuchlá stejně vyděšeným pláčem jako Olivia. Matka na ni upřela utrápený pohled.

„Nemám tušení, miláčku. Zatím je ještě příliš brzy, než aby se to dalo určit najisto. Ovšem prozatím se drží a operaci zvládnul.“

Raději se dcerám nezmínila o informaci, kterou jí sdělila recepční z londýnské nemocnice, a sice že během operačního zákroku museli Billa několikrát oživovat a že trvalo hrozně dlouho, než ho vůbec vyprostili z vraku limuzíny. „Je zdravý a silný, má skvělou fyzičku.

To všechno mu může být jenom k dobru.“

„A jak se to vlastně přihodilo?“ vyhrkla zajíkavě Jane a otřela si slzy.

„Nevím. Řekli mi jen tolik, že jeho limuzína se srazila s patrovým autobusem. Muselo to být něco příšerného, prý zahynulo jedenáct lidí. Musíme být vděčné, že tatínek není mezi nimi.“ Jane jen mlčky přikývla a tak s Olivií zamířily do svých pokojů, aby si přichystaly zavazadla.

Zatímco Cynthia chvatně házela do kufru kalhoty a pulovry a trička, lámala si v duchu hlavu otázkou, co tahle tragédie znamená pro Billa. Byla si skoro jistá, že pokud by mu měly zůstat trvalé následky, radši by ani nežil. Sama se nedokázala rozhodnout, co by mu sama přála, ale to ostatně záviselo na vážnosti jeho zranění a následného postižení. S děvčaty to však probírat nechtěla. Rovnala do kufru spodní prádlo a střevíce a hořce si přiznávala, že se ve svých pocitech vlastně nevyzná. V manželství s Billem strávila víc než polovinu života a už dávno ho nemilovala, ale přátelství jim vydrželo až dodnes. Byl přece otcem jejích dětí a po tři desetiletí jejím životním druhem. Pravda, vystřídala řadu milenců a jejich manželství už dávno bylo jen formální, párkrát dokonce koketovala s myšlenkou na rozvod, ale během těch dlouhých let jí ani jedinkrát

nenapadlo, že by mohl zemřít. A už to pouhé pomyšlení změnilo všechno od základu.

Cynthia najednou nedokázala myslet na nic jiného než na studentská léta, jak vášnivě se tehdy milovali, kolik štěstí prožívali v prvních letech manželství. Před očima se jí pomalu jako film odvíjela historie jejich třicetiletého soužití. I ve sprše nešťastně přemýšlela o té hrůze, kdyby Bill nikdy nemohl chodit. A při té představě se bezútěšně rozplakala.

Pár minut po deváté vyjely na letiště. Cynthia řídila a dívky se choulily na zadním sedadle. Na cestu se všechny oblékly do džin, triček a sportovní obuvi a vzaly si jen pár věcí. Cynthia předpokládala, že stejně většinu času stráví u Billa v nemocnici, kde bude každému jedno, jak jsou oblečené. Děvčata se nestihla ani nalíčit, jen se učesala, a třebaže Jane stačila přichystat malou snídani, žádná nesnědla ani sousto. Nešlo to, vždyť daleko v Londýně bojoval Bill o život. Netušily, že ve stejné době, kdy jejich letadlo startovalo, letí do Londýna i Gordon Forrester a za necelou hodinu vystoupí na letišti v Heathrow.

V nemocnici svatého Tomáše zatím nedošlo k žádné změně.

Isabelle i Bill leželi každý na jednom z řady pokojů na jednotce intenzivní péče, napojení na monitory a ošetřovaní speciálně určeným týmem lékařů a sestřiček. Oba pacienti byli v těžké krizi.

Ve tři hodiny odpoledne dostala Isabelle vysokou horečku, srdce jí začalo selhávat, k tomu se připojily potíže s játry a ledvinami a navíc bylo zřejmé, že po poranění hlavy zvolna dochází k otoku mozku.

Naštěstí podle EEG mozek zatím fungoval bez zjevného postižení, takže lékaři nepochybovali, že pokud pacientka přežije, její duševní schopnosti zůstanou zcela zachovány. Bohužel nebylo možné určit, která z ran způsobila zvýšení teploty. Isabelle zůstávala v hlubokém bezvědomí, k němuž přispívala i nitrožilně podávaná anestetika a další léky. Její stav vypadal beznadějně, ale jakoby zázrakem stále žila.

Billův stav byl jen nepatrně lepší než Isabelle. Šíji měl upevněnou v děsivě vyhlížející konstrukci z ocelových pásů připomínající středověký mučicí nástroj a ležel na speciální

podložce, jež personálu umožňovala s pacientem hýbat, aniž by mu pohnuli páteří. Ani on se ještě neprobral z kómatu.

„Kolem půlnoci sem má dorazit jeho rodina ze Států,“ oznámila ošetřovatelka nové směně, která nastupovala v šest večer. „Jeho manželka volala z letiště těsně před odletem.“ Nově nastupující sestřička jen mlčky přikývla a pozorně si prohlížela monitory. Zatím se všechno zdálo jakžtakž v pořádku, pacientovy životní funkce byly stabilizovány rozhodně lépe než Isabelliny, které nepřestávaly kolísat mezi životem a smrtí. Otázka jejího přežití byla mnohem akutnější než v Billově případě. Jedna z ošetřovatelek se zeptala, kdy se objeví někdo z její rodiny.

„Nevím. Mám dojem, že hned ráno volali do Paříže a mluvili s jejím manželem, ale neupřesnil, kdy se ukáže. Katherine se zmínila, že mluvil velmi věcně a stroze. Nejspíš byl v šoku.“

„Chudák. Podobné telefonáty jsou noční můrou pro každého,“

poznamenala další z Billových ošetřovatelek soucitně. „Zajímalo by mě, jestli mají děti.“ O těchto dvou pacientech neměli žádné informace, neznali jejich předchozí zdravotní stav, jejich rodinné podmínky, věděli jen národnost a jména nejbližších příbuzných.

Nikdo netušil nic ani o vzájemném vztahu mezi Billem a Isabelle – zda jde o obchodní partnery, přátele či příbuzné. A nemělo cenu se o tom ani dohadovat, teď to zkrátka byli dva pacienti, kteří zoufale bojují o život. Lékaři uvažovali o tom, že bude třeba Isabelle opět operovat, aby uvolnili vzrůstající nitrolebeční tlak. Každou chvíli se měl dostavit chirurg a rozhodnout, zda ještě počkat, nebo okamžitě operovat. Chvilku po šesté přišel překontrolovat záznamy na přístrojích, které monitorovaly Isabelliny životní funkce, a s vážným výrazem doporučil prozatím čekat. Obával se, že pacientka by nemusela další operaci přežít, a kdoví, jestli vůbec přežije i tak.

Nezdálo se vhodné zatěžovat ji v tomhle stavu dalším chirurgickým zákrokem.

Po sedmé, zrovna když lékař odešel za dalšími pacienty, dorazil Gordon. Tiše vešel na oddělení a u recepčního pultu sdělil ošetřovateli, kdo je a za kým přišel. Ošetřovatel přikývl a požádal procházející sestru, aby návštěvu doprovodila do Isabellina pokoje.

Gordon ji beze slova zachmuřeně následoval. Na tuhle chvíli se

připravoval už od rána, domníval se, že manželka bude vypadat příšerně, ale takový pohled nečekal. Před ním leželo obvazy skoro k nepoznání zabalené tělo, z něhož vybíhaly dráty a trubičky, všude blikaly monitory a pípaly přístroje, hlavu měla zabalenou silnou vrstvou gázy, paži s přeťatou tepnou zakrývaly další obvazy s vyvedeným drénem. Gordonovi Isabelle připomínal pouze smrtelně bledý obličej, jediná část těla neschovaná pod obvazy.

Když vešel do pokoje, u Isabellina lůžka stáli tři lidé. Jedna sestřička zrovna vyměňovala láhev s infuzním roztokem, další ošetřovatel kontroloval monitory a jiné přístroje a jeho kolega se nakláněl nad pacientku a ověřoval reakci zorniček na světlo. Už při pouhém pohledu na tu zbídačelou lidskou trosku se Gordonovi udělalo nevolno. Necítil nic než zděšení, hnus. Jako by Isabelle už přestala existovat a zbyla po ní pouze slupka, která už pro něho nic neznamená. Z jeho manželky zůstala jen hromádka zpřelámaných kostí, nic víc. Mlčel a zůstal stát hned u dveří. Sestřička od infuze ho tiše oslovila.

„Pan Forrester?“ Přikývl a odkašlal si, ale nevěděl, co by měl říct.

Bylo mu trapně, že při setkání s bezvědomou manželkou musí mít obecenstvo, protože netušil, co přesně se od něho čeká. Neměl by se snad vrhnout na kolena vedle postele, začít jí líbat ruce a hladit ji po tváři? Jenže on se nedokázal přinutit ani k tomu, aby se k Isabelle aspoň přiblížil. Pohled na její sinalý obličej mu připomínal anděla smrti. Děsilo ho to.

„Jak je na tom?“ otázal se chraptivě.

„Má vysokou horečku. Právě odtud odešel doktor. Pořád váhají s další operací – bylo by zapotřebí snížit nitrolebeční tlak. Chirurg se však obává, že ve svém stavu by tu operaci nemusela přežít, takže se zatím rozhodl čekat. Znovu se tu zastaví v deset.“

„Ale co když tu operaci neudělají? Poškodí to manželce mozek?“

Gordon si neuměl představit nic horšího než Isabelle přežívající bez většiny mozkových funkcí, nebo nedej bože jinak zmrzačenou, a rád by chirurgovi svůj názor sdělil. Pokud není naděje, že Isabelle bude v pořádku stejně jako předtím, pak všechny snahy o její záchranu postrádají smysl. Bývala krásná a inteligentní a nadaná, a navzdory všem jejich neshodám ji považoval za dobrou manželku i matku

jejich děti. K čemu by však bylo dobré, kdyby ji zachránili jen v podobě živé mrtvoly? Gordon se otřásl odporem. Byl připravený třeba se i rvát, jen aby podobný osud nepotkal ani Isabelle, ani jeho.

Nepřál si, aby si děti vzpomínaly na matku jako na bezduchou trosku, a sám s takovou ženou odmítal žít.

„V tomhle okamžiku je těžké dojít k jasné prognóze, pane Forrestere, ale EEG zatím vypadá povzbudivě. Na konkrétní závěry je však příliš brzy.“ Gordonovi se ale zdálo vyloučené, aby v tomhle stavu přežila třeba jen hodiny, natožpak celé dny.

„Kde najdu jejího lékaře, abych dostal fundovanou informaci?“

obrátil se Gordon na ošetřovatele u monitorů. Nedal na sobě znát ani stopu pohnutí. Ošetřovatel usoudil, že připomíná spíš jen vzdáleného příbuzného, známého, který se v nemocnici ukázal z povinnosti. Svůj názor si však nechal pro sebe.

„Oznámím chirurgovi, který má noční, že jste tady,“ nabídla se jedna z ošetřovatelek a protáhla se kolem Gordona na chodbu. Zůstal v pokoji s oběma ošetřovateli a s Isabelle. Bylo mu trapně k zešílení a oběma ošetřovatelům také, protože ta žena byla mladá a krásná a muž, který za ní přiletěl až z Paříže, nedal najevo ani špetku citu.

Nikdy ještě neviděli tak chladného člověka.

Nakonec se Gordon obrátil a vyšel na chodbu. Pomalu se procházel a čekal na chirurga. Trvalo deset minut, než se objevil mladý lékař. Gordonovi víceméně jen potvrdil, co už věděl či pochopil, a připomněl, že Isabelle se skutečně nachází v kritickém stavu. Pravda, uvažovali o další operaci, ale nepřestávali doufat, že se jí nakonec přece jenom vyhnou. Zatím se nedalo dělat nic jiného, než čekat, jak se její organismus vypořádá s mimořádnou zátěží mnohačetných poranění. Lékař se nijak netajil přesvědčením, že na dobrou zprávu si budou muset počkat hodně dlouho. Prozatím za nadějný příznak považoval už pouhý fakt, že Isabelle zůstává dosud naživu.

„Je mi líto, pane Forrestere,“ pronesl nakonec. „Vzhledem k povaze a četnosti zranění je zázrak, že oba dosud dýchají.“ Gordon přikývl, ale náhle si uvědomil, že mladý lékař vyslovil informaci, jež byla v přímém rozporu s tím, co se dozvěděl při ranním telefonátu.

„Ale já myslel, že řidič limuzíny při havárii zahynul!“

„To ano, hned na místě, stejně jako řidič toho autobusu a spolu s nimi devět cestujících.“

„Ale neříkal jste náhodou, že oba dosud dýchají?“ vyzvídal Gordon nedůvěřivě.

„Přesně tak. V autě s vaší paní jel ještě jeden člověk, muž. I on přežil, i když není v lepším stavu než vaše manželka. Má zranění zcela jiné povahy, ale podobně závažná. Je ve stejně kritickém stavu jako paní Forresterová.“ Gordon se nemohl zbavit nepříjemného pocitu, že za tím prostým faktem se skrývá něco víc. Za nic na světě si nedokázal představit, co Isabelle mohla pohledávat v jedné limuzíně s cizím mužem, a zvlášť takhle pozdě v noci. Oznámila mu pouze tolik, že si zajede do Londýna na výstavu v Tateově galerii a navštíví pár muzeí a dalších galerií. Nepřipadalo mu to nijak divné, ale teď si uvědomil, že k Isabelle tahle samostatná akce vůbec nesedí.

„Nevíte náhodou, o koho vlastně šlo?“ optal se Gordon s okázalou lhostejností. Z obličeje se mu nedalo vyčíst nic neobvyklého.

„Známe jeho jméno, ale to je asi tak všechno. Jmenuje se William Robinson, je to Američan. Jak jsem vyrozuměl, jeho rodina sem zrovna letí přes oceán a dorazí sem ještě dnes večer.“ Gordon přikývl, jako by zmíněné osoby patřily k jeho dávným přátelům.

Chvíli si to jméno v duchu opakoval a najednou mu svitlo. Pokud nešlo o výjimečnou náhodu, pak to musel být právě ten William Robinson, s nímž se před pár lety seznámil někde ve společnosti.

Významná osobnost v politických kruzích. Vzpomínal si, že tenhle Robinson a americký velvyslanec ve Francii se blízce přátelili, ale tím se nijak nevysvětlovalo, co tady pohledával v Isabellině společnosti – a v noci. Nebyl si dokonce jistý ani tím, že se ti dva vůbec někdy setkali. Byla nebo nebyla Isabelle u toho, když mu Robinsona představili na večírku u velvyslance? Do společnosti doprovázela manžela jen zcela výjimečně, a o to byla větší záhada, jak se s ním Isabelle setkala zrovna tady v Londýně.

„A on se z toho dostane?“ vyzvídal Gordon s ustaraným výrazem, kterým maskoval nevyslovenou otázku.

„Zatím nevíme. Má zlomený šíjový obratel a poškozenou míchu.

K tomu přidejte ještě pár vnitřních zranění, ale žádné z nich není tak vážné jako u vaší manželky.“

„Jak se zdá, dopadla hůř než on,“ poznamenal Gordon zamyšleně, „ale asi ne o moc. Znamená to, že pan Robinson zůstane ochrnutý?“

„Je příliš brzy dělat definitivní závěry. Pořád ještě se po operaci neprobral z kómatu. Může jít o pouhou reakci na zranění, ale zrovna tak to může znamenat další vážné komplikace s šíjí a páteří. Jeho stav skutečně nelze označit jinak než jako kritický.“ Gordon si náhle uvědomil, že třeba Isabelle i Robinson zemřou dřív, než stačí komukoliv vysvětlit, proč ten večer byli spolu. Moc by se divil, kdyby šlo o pouhou náhodu. Že by si domluvila schůzku s přáteli z mládí a shodou okolností si při zpáteční cestě do hotelu vzala limuzínu společně s Robinsonem? Ale co dělala ve městě tak pozdě v noci? Odkud se vlastně vraceli? Kam jeli? Proč byli spolu? Znali se předtím? Nebo se zrovna seznámili? Hlavou se mu honilo tisíc otázek a možností, ale bohužel na žádnou z nich neznal odpověď.

A pokud aspoň jeden z nich nepřežije, odpovědi se nikdy ani nedozví. Domníval se, že zná Isabelle jako své boty. Vůbec o tom nepochyboval. Nebyla typ, co si sama shání milence nebo si nechá muže dohazovat od známých. A přesto ti dva spolu dlouho po půlnoci jeli v jedné limuzíně a ať už byl důvod jakýkoliv, neexistoval způsob, jak ho nyní odhalit.

„Chtěl byste zůstat přes noc v nemocnici u své manželky?“ otázal se ho mladý lékař, ale Gordon bez váhání zavrtěl hlavou. Z nemocnic a nemocných lidí měl přímo chorobnou hrůzu, protože mu nepříjemně připomínaly vlastní matku a bratra.

„Jelikož Isabelle stejně není při vědomí, nemyslím, že bych jí byl nějak platný. Jen bych se pletl personálu pod nohy. Přespím v hotelu Claridge. Kdyby došlo k nějakým změnám, jistě mi dáte vědět.

Považuju to za nejrozumnější řešení. Velmi si vážím času a úsilí, které věnujete na záchranu mé ženy,“ poděkoval Gordon upjatě a rozpačitě se začal loučit. Bylo nad slunce jasné, že nemocniční prostředí ho deprimuje a že v nejmenším netouží ještě třeba jen nakouknout do manželčina pokoje – jenže to by nebylo slušné obejít.

„Jen se u ní před odchodem zastavím a ještě se na ni podívám.“ Opět

lékaři poděkoval, rozloučil se a od prahu Isabellina pokoje zjistil, že kolem jejího lůžka se sklání pět zdravotníků. Isabelle stále ještě nejevila známky života. Gordon se vůbec nepokusil vejít dovnitř a už po pár vteřinách se otočil a beze slova zamířil pryč. Nedotkl se jí, nepolíbil ji, vlastně se k Isabellině lůžku ani nepřiblížil. Sotva vykročil ven na ulici, s úlevou se zhluboka nadechl svěžího vzduchu.

Gordon si hnusil nejen nemocnice, ale i všechny nemocné lidi a tělesné slabosti. Právě z tohoto důvodu považoval Teddyho za tak obrovské břemeno. Chlapcovo těžké a nevyléčitelné onemocnění mu připadalo nesnesitelné. Když s kufříkem v jedné ruce mával na taxíka a sděloval řidiči adresu hotelu Claridge, lehce se mu zvedl žaludek, jako by právě spatřil něco nechutného. Cítil nevýslovnou vděčnost, že konečně mohl odejít z nemocnice. I když Isabelle litoval, za nic na světě by se jí nedotkl. Díkybohu, že byla v bezvědomí, říkal si. Ale děkoval bych bohu ještě víc, kdyby to přežila bez poškození mozku.

Nepřál bych jí osud slintajícího idiota. Ale navzdory tomu, jak moc ji litoval, nezdálo se, že by k ní cítil jakoukoliv něžnější emoci nebo zodpovědnost. Necítil ztrátu, zoufalství ani strach, že by Isabelle mohl navždy ztratit. Na té nemocniční posteli, polámaná a bez života, mu připadala jako úplně cizí člověk, jako hadrová loutka, která neměla vůbec nic společného s tou zářivou dívkou, s níž se kdysi oženil, natož s ženou, se kterou žil déle než dvacet let v manželství. Duch z ní už vyprchal a spolu s ním i její osobnost i kouzlo. Gordona najednou mnohem víc než otázka přežití či úplného uzdravení jeho ženy zajímala záhada, co dělala v noci ve společnosti Billa Robinsona. Bohužel, na to se mohl zeptat jediného člověka na světě, a tím byla právě Isabelle. Pouze ona znala odpověď na tu nečekanou hádanku, pravda, ještě i Bill, ale ten na tom byl stejně zle jako Gordonova manželka.

Vrátný vzal Gordonovi kufřík. Sbalil si s sebou jen pár košil a nějaké spodní prádlo, protože v žádném případě se nehodlal zdržet dlouho. Chtěl jen posoudit situaci, vyslechnout si lékaře kvůli prognóze Isabellina stavu, a opět se urychleně vrátit do Paříže.

Samozřejmě by se do Londýna po pár dnech zase vrátil, tak si to žádá slušnost i povinnost. Možná že jeho manželka mezitím zemře, ale pravděpodobně se na jejím stavu v dohledné době nic nezmění.

Chirurg mu vysvětlil, že Isabelle může zůstat v kómatu i celé týdny nebo i měsíce. Nepřicházelo v úvahu, aby Gordon kvůli ní trčel v Londýně, měl spoustu pracovních úkolů, kromě toho musel zajistit dlouhodobou péči o Teddyho a dohlížet na chod banky. Kdyby to jinak nešlo, může dočasně každých pár dní odlétat do Londýna, ale kdyby to mělo trvat déle, asi by bylo nejlepší, kdyby zavolal Sophii do Portugalska a požádal ji, ať se vrátí domů. Kdyby nic jiného, dohlížela by aspoň na Teddyho. Do toho telefonátu se mu zoufale nechtělo, ale poté, co uviděl Isabellin stav, začínal o tom vážně uvažovat. Bylo třeba připravit se i na možnost, že Isabelle co nevidět zemře.

Gordon se zastavil v hotelové recepci a vyžádal si klíč od Isabellina pokoje. V tom okamžiku vyšel z kanceláře zástupce hotelového ředitele a vyjádřil Gordonovi soustrast s neštěstím, které potkalo jeho ženu.

„Byla to příšerná tragédie. Všem nám to je hrozně líto… Taková hrůza… Vaše paní je moc milá… Neměli jsme potuchy, co se stalo, dokud nám nezavolala policie…“ Zástupce ředitele ještě několik minut drmolil zdvořilostní fráze a Gordon jen přikyvoval a se vším souhlasil, aby se ho co nejdřív zbavil. „A jak se vaší paní vede, prosím?“ naléhal muž soucitně.

„Bohužel, není to žádná sláva.“ Gordon se náhle rozhodl, že zkusí zjistit všechno, co se dá. „A jak se zdá, stejně vážné zranění utrpěl i pan Robinson.“ Pozorně pátral mladému muži v obličeji, zda z jeho výrazu nevyčte vysvětlení záhady, která mu vrtala hlavou, ale opět neviděl nic než soucit a nekonečné potřásání hlavou nad krutými a nečekanými zvraty osudu.

„To už nám také oznámili,“ povzdechl si mladý muž, ale dál svůj názor nerozváděl. Gordonovi bylo trapné vyzvídat, proč Isabelle seděla s Billem v jedné limuzíně, ale přesto zkusil vymyslet nějakou přijatelnou formu, kterou by mohl svou otázku položit.

„Proklatá škoda, že v tom voze byli oba současně,“ prohodil nakonec neutrálně. „Pan Robinson je můj dávný přítel, zřejmě se tu potkali čirou náhodou.“

„Zřejmě to tak bude,“ přikývl mladý zástupce ředitele. „Mám dojem, že jsem je včera odpoledne zahlédl v naší restauraci nad čajem.“

„A nemáte tušení, kam se včera večer vlastně vypravili?“ zajímal se Gordon, jako by chtěl získat pouze informace o nehodě, ale mladý muž jen zavrtěl hlavou.

„Mohl bych se zeptat u recepčního, jestli jim telefonicky nezařizoval někde rezervaci. Možné to je.“ Mladý muž na okamžik poodešel k recepčnímu a ten mu vysvětlil, že pan Robinson si všechny rezervace zařizoval sám a jen málokdy požádal o nějakou službu, nejvýš snad o objednání auta, ale recepční si vzpomněl, že včera pro pana Robinsona výjimečně zamluvil stůl v Markově klubu.

„Dneska ale není ve službě. Můžu se ho zeptat zítra nebo zavolat do Markova klubu, tedy, pokud si to přejete. Bohužel, jistě jste se už doslechl, že řidič limuzíny při havárii zahynul. Jeden z našich nejspolehlivějších lidí, pocházel z Irska a nechal po sobě ženu a čtyři děcka, hošíky. Hrozná tragédie,“ dodal s upřímnou lítostí nad neštěstím, s kterým člověk normálně nepočítá. Gordon mu poděkoval za klíč od Isabellina pokoje, došel k výtahu a vyjel nahoru. Pořád mu nešlo z hlavy, co se od zástupce ředitele dozvěděl o včerejším posezení Isabelly a Billa při odpoledním čaji. Moc by ho zajímalo, jestli se seznámili někde v uměleckých kruzích nebo zda na sebe někde narazili náhodou. Isabelle byla tak nevinná a naivní, že by se klidně dokázala spřátelit s člověkem, který ji osloví třeba jen náhodou, a posezení nad čajem v hotelové jídelně byla poměrně neškodná zábava, zatímco společná jízda limuzínou dvě hodiny po půlnoci měla k nevinnosti daleko – aspoň podle Gordona. I když se snažil sebevíc, vážně si nedokázal představit, proč by se Bill Robinson zajímal zrovna o Isabelle a v jakém směru. Zkrátka a dobře, Gordonovi se to nelíbilo, a kdyby v tom hrál roli kdokoliv jiný než právě Isabelle, bylo by mu jasné, že jde o milostný románek, zatímco takhle s ním mohla v jednom autě sedět z nějakého bláznivého, naivního důvodu. Gordon si tím nepřestával lámat hlavu ani ve chvíli, kdy vešel do manželčina pokoje.

Kdovíproč se ho zmocnil podivný pocit, jako by odešla zrovna před vteřinkou, či spíše jako by zemřela. Rozhlížel se kolem sebe

vytřeštěnýma očima, protože na toaletním stolku nechala rozloženou kosmetiku, na ramínku za dveřmi koupelny visel její župan, ve skříni objevil úhledně složené i pověšené oblečení a na nočním stolku ležela hranička pečlivě srovnaných brožurek a reklamních letáků z různých muzeí a galerií. A náhle vedle nich spatřil krabičku zápalek s logem Harryho baru. Isabelle nekouřila, takže mu to přišlo dost nečekané. A vůbec, co pohledávala na takových místech, jako je bar u Harryho nebo klub u Marka? A vedle zápalek od Harryho ležela další krabička, tentokrát od Annabel, a při tom pohledu Gordona zamrazilo ledovým vztekem. Dost možná, že večery strávené ve společnosti Billa Robinsona neprobíhaly tak nevinně, jak si namlouval. Jestlipak ji skutečně doprovázel na všechna tahle místa? Zkusil pátrat po dalších zrádných důkazech, ale nikde nespatřil ani kousek mužského oblečení, žádný dopis, vzkaz, žádné květiny s jeho navštívenkou, nic – pouze dvě krabičky zápalek ze dvou luxusních podniků, které si Isabelle zřejmě vzala na památku.

Možná na ni Robinson narazil náhodou a ona se nedokázala vymluvit. Velmi pravděpodobně šlo jen o nevinné posezení, a i kdyby včera večer náhodou došlo k něčemu víc, oba za to zaplatili krutě vysokou cenu. Přesto Gordonovi nešlo z hlavy, co mezi nimi vlastně bylo – pokud vůbec něco bylo. Obě krabičky zápalek strčil do kapsy, posadil se, chvíli se rozhlížel po pokoji a nakonec si telefonicky objednal whisky bez sody.

Když Cynthia s děvčaty vystoupily z letadla, bylo v Londýně půl dvanácté v noci. Obě dívky si cestou na chvilku zdřímly, ale Cynthia strávila celý let zabraná do myšlenek a nevidomě civěla z okna.

Teprve nyní jí postupně začal docházet plný význam tragédie, která Billa postihla. Už se nemohla dočkat, kdy ho uvidí. Při troše štěstí se Bill probere z kómatu ještě předtím, než se dostanou do nemocnice, a možná, ach bože, možná že zranění krční a zádové páteře nezanechá trvalé následky. Víc si pro něho přát nemohla.

Trvalo celou půlhodinu, než prošly celní kontrolou, ale venku už naštěstí čekal vůz z hotelu Claridge. Rozjely se rovnou do nemocnice a v jednu hodinu procházely recepcí. Na jednotce intenzivní péče bylo rušno, těsně před příchodem Cynthie a jejích dcer dovezli další

čtyři těžké případy rovnou z operačních sálů. Cynthia však bez okolků dala personálu na srozuměnou, kdo je, a dokonce odchytila i sloužícího lékaře, jenž zrovna mířil do Billova pokoje.

V náročných situacích byla nepřekonatelná, uměla jednat rázně i zdvořile, a přitom vždy dosáhla výsledku, o jaký měla zájem.

Tentýž mladý chirurg, který o pár hodin dřív hovořil s Gordonem, se na chvíli posadil a vysvětlil Billově rodině celou situaci. Bill zůstával i nadále v kómatu a prozatím se neobjevila jediná známka zlepšení. V míšním kanálku mu vznikal masivní otok a tlačil na poškozené nervy, a také zlomenina krčního obratle byla velmi vážná.

Podle lékařova líčení měl Bill velmi pochmurné vyhlídky, a když ho pak Cynthia skutečně spatřila, zažila další šok. Krkem ležel upevněný do šeredné konstrukce připomínající středověký mučicí nástroj, tělo měl připoutané ke zvláštní podložce, aby se nemohl hnout ani o milimetr, a kousky pokožky, které bylo vidět, pokrývaly stehy a odřeniny a modřiny a řezné rány. Kolem něho pobíhaly a skláněly se ošetřovatelky, monitory nepřetržitě pípaly a při pohledu na smrtelně sinalý Billův obličej se obě děvčata zoufale rozplakala.

Cindy nehybně zírala na tu kdysi milovanou tvář a náhle ji zahltily všechny emoce, které se v ní sbíraly od okamžiku, kdy se tu novinu dozvěděla. Do očí jí vhrkly slzy. Bill už nepředstavoval soubor chorobných příznaků a polámaných kostí, ale pouze toho chlapce, do něhož se zamilovala ještě na studiích. Teprve nyní pochopila, jak příšerná zranění utrpěl. Musela sebrat všechny své síly, aby se sama nezhroutila a zůstala pro dcery aspoň trochu oporou.

Jane s Olivií jen stály v koutě pokoje, objímaly se navzájem a neslyšně plakaly. Zatímco jedna ze sester upravovala chod dýchacího přístroje, Cindy zvolna a plaše přistoupila k lůžku. Dotkla se Billovy ruky, ale jako by to ani nebyl on. Netroufla si sklonit se k němu s políbením, protože jí teklo tolik slz, že by mu zmáčela rozbitý a sešitý obličej. Nahou hruď měl Bill posázenou elektrodami přichycenými náplastí i gumovými přísavkami, a v pokoji silně páchla dezinfekce.

„Ahoj, broučku,“ zašeptala Cindy. „To jsem já. Poznáváš mě?“

Opět se cítila jako mladé děvče. Hlavou se jí honily tisíce vzpomínek a výjevů – jejich seznámení, jejich svatební den, chvíle, kdy se

dozvěděli o jejím těhotenství. Tolik vzpomínek a vzácných okamžiků, a teď tady Bill ležel jako bezvládný hadr a jejich životy se navždycky obrátily naruby. Neuměla si představit, že by se z toho příšerného stavu někdy uzdravil, a náhle jí bylo jasné, že i kdyby Billa čekal osud sebevíc postiženého mrzáka, nechtěla by, aby zemřel, nechce ho ztratit. A poprvé po mnoha letech si uvědomila, že ho pořád ještě miluje. „Miluju tě, miluju,“ šeptala pořád dokola.

„Otevři prosím tě oči, teď hned. Jsou tu i naše holčičky a moc rády by si s tebou popovídaly, miláčku.“

„Neslyší vás, paní Robinsonová,“ upozornila ji jedna z ošetřovatelek jemně.

„To nemůžete vědět!“ namítla Cindy neústupně. Nepatřila k typům, s nimiž se člověk rád dostane do hádky i za méně dramatických okolností, a v žádném případě nechtěla poslouchat, jak ji sestřička přesvědčuje o marnosti její snahy. A kromě toho jsou přece známé historky o lidech v kómatu, kteří dobře slyšeli každičké slovo, které zaznělo v jejich blízkosti. Cynthia tedy nepřestávala k Billovi hovořit a spolu s děvčaty s ním zůstala celé dvě hodiny, dokud jim sloužící lékař nenavrhl, ať si jdou odpočinout a vrátí se zase ráno. Nepředpokládal, že v Billově zdravotním stavu se do té doby něco změní.

„Vážně nemyslíte, že bych s ním měla zůstat?“ ujišťovala se Cindy u lékaře. Přece se netáhla celou tu dálku z Connecticutu, aby dřepěla v hotelu a nebyla s Billem. Kromě toho chtěla být při všem, co budou s Billem dělat, chtěla dohlížet na to, jak o něho pečují.

Prozatím však na ni dokonalost péče, kterou mu tady poskytovali, udělala značný dojem.

„Upřímně bych vám radil, abyste se šla prospat do hotelu.

Jakmile by došlo k sebemenší změně, dáme vám vědět,“ odvětil lékař rázně. Pochopil, že s touhle ženou může jednat na rovinu.

Nepředváděla hysterické výstupy, nic si nenalhávala, chtěla slyšet všechno a dokázala se obejít bez růžových brýlí. „Máte mé slovo, že bychom se okamžitě ozvali.“ Sice trvalo ještě půl hodiny, než se Cynthia dala přesvědčit, ale nakonec se kolem čtvrté ráno rozjely taxíkem do hotelu. Všechny tři byly vyčerpané jako po vysokohorské túře, daleko víc psychicky než fyzicky.

Cynthia pro Olivii a Jane zamluvila samostatný pokoj a sama měla v úmyslu přespat v Billově pokoji. A když odemkla klíčem, který jí odevzdali v recepci, zmocnil se jí stejně přízračný pocit, jaký cítil Gordon, když vešel do Isabellina pokoje. Připadala si jako vetřelec. Stál tam jeho kufr a leželo tam několik novin a štůsek brožur a reklamních letáků z galerií a muzeí, což Cindy trochu zarazilo. Od kdy si Bill umí vyšetřit čas na kulturu? Kromě toho se tam povalovalo pár účtenek, jedna z Harryho baru a další od Annabel. Vlastně na tom nebylo nic divného, protože v Londýně se vždycky scházel se známými a přáteli či absolvoval řadu pracovních schůzek. Pomalu se převlékala do pyžama a přitom tichounce plakala. Náhle na ni padl děs, že Billa ztratí. Ještě zavolala dcerám, aby se ujistila, že jsou v pořádku, a trochu je povzbudila, ale obě plakaly stejně jako jejich matka. Byl to pro všechny náročný den a pohled na bezvědomého Billa s nejistou prognózou ho jenom umocnil. Děvčata byla ještě vyplašenější než Cindy, protože si neuměla vůbec představit, že otci zbývá třeba jen špetka naděje.

Vypadal na umření.

Cynthii pláč obou dcer doslova rval srdce. Vklouzla do Billova županu a zašla na druhý konec chodby, aby je trochu utěšila, objala je a povzbudila. Nakonec však s nimi poseděla skoro hodinu a do Billova pokoje se vrátila hodně po páté. Tam si pak zalezla do postele a s tváří zabořenou do polštáře, jenž ještě voněl po Billovi, se k spánku uplakala až někdy kolem šesté ráno.

Cynthia se probudila až dopoledne. Okamžitě zavolala do nemocnice, aby se přeptala na Billa, ale nedozvěděla se nic víc, než že nedošlo k žádné změně. Životní funkce se nepatrně stabilizovaly, ale kóma stále přetrvávalo. Bylo jedenáct hodin a Cindy měla pocit, jako by ji celou noc mlátili olověnou tyčí. Nakoukla do pokoje k děvčatům, ale ještě spala, tak je nerušila. Vykoupala se, oblékla a chvilku před polednem byla připravená vydat se opět do nemocnice. Nechtěla dcery budit, takže jim nechala vzkaz, že z nemocnice zavolá, jak se tatínkovi daří. Vyšla před hotel, kde už čekal objednaný vůz. Řidič se jí svěřil, že při nehodě zahynul jeho nejlepší přítel, protože to byl on, kdo oné osudné noci vezl pana

Robinsona. Řekl Cynthii, jak nesmírně ho mrzí těžké zranění jejího manžela, a ona mu dojatě poděkovala.

V nemocnici bylo všechno zhruba stejné jako předchozí noci.

Cindy chvilku Billovi povídala a pak se šla posadit do čekárny, aby počkala na jednoho z manželových ošetřujících lékařů. Náhle si všimla, že kolem přešel muž, vysoký a elegantní, v dokonalém obleku a se sebevědomým aristokratickým vzezřením. Okamžitě ji zaujal. Zastavil se u recepčního pultu, kde položil pár otázek sestřičce, ale ta jen soucitně zavrtěla hlavou. Muž zachmuřeně sevřel rty a zmizel na konci chodby, kde se mimo jiné nacházel i Billův pokoj.

Cynthia si proti své vůli zkoušela představit, co ho sem přivedlo.

Po chvíli ho zahlédla vycházet z pokoje naproti tomu, v němž ležel Bill, a zastavit se na pár slov s lékařem, který zrovna spěchal po chodbě. Pak opět chvatně odešel z oddělení, ale Cynthia se neubránila pocitu, že ten muž je polapený ve stejném mučivém pekle čekání jako ona, že tu má někoho blízkého ve stejně vážném stavu, jako je Bill. Všechno nasvědčovalo tomu, že se v prostorách jednotky intenzivní péče cítí nesvůj, že si to tady hnusí a současně zuří, že sem vůbec musel vkročit. Připadal jí naštvaný a rozpačitý, vyvedený z míry. Po mužově odchodu se šla znovu podívat do Billova pokoje.

Cynthia netušila, že v noci se Isabellin stav ještě zhoršil a že Gordon se právě dozvěděl, že její šance na přežití jsou téměř nulové.

Mnohačetná zranění zatěžovala organismus tak neúměrně, že pacientka se propadala do stále hlubšího kómatu. Lékaři už definitivně rozhodli neriskovat další operaci, protože Isabelle by ji stoprocentně nepřežila. Poradili Gordonovi, ať se vrátí do hotelu.

Rozhodl se poslechnout. Zavolal do své banky a sekretářce oznámil, že se přes víkend zdrží v Londýně, a pak zatelefonoval domů, aby si ověřil, jak se daří Teddymu. Náhle pocítil nezvyklou tíhu zodpovědnosti za nemocného syna, na kterou nebyl zvyklý.

Teddymu ani ošetřovatelce neprozradil o Isabellině nehodě ani slovo.

Pocit zodpovědnosti ho však štval, chápal ho jako křivdu.

Synovi sdělil, že se přes víkend zdrží v Londýně i s maminkou.

„Ale mamka slíbila, že se zítra vrátí domů,“ postěžoval si chlapec zklamaně. „Proč tam musí zůstat?“

„Protože tu zkrátka musí něco zařídit!“ utrhl se Gordon na Teddyho podrážděně, ale to bylo normální. S chlapcem nikdy neměl trpělivost a nejevil o něj ani špetku zájmu.

„Ani mi nezavolala. Mohl bys ji poprosit, ať mi co nejdřív brnkne?“ Znělo to dost ufňukaně a Gordon málem vyletěl z kůže, nejen kvůli synově závislosti na matce, ale také proto, že nevěděl, jak mu matčino odmlčení vysvětlit.

„Časem se ozve, neboj. Nejdřív tu musíme obstarat spoustu důležitých jednání,“ zalhal chlapci, protože cítil, že jiná možnost mu vlastně nezbývá. V dané situaci byla lež mnohem milosrdnější než pravda, protože Teddyho křehkému zdraví by informace o matčině havárii neprospěla – zvlášť kdyby se ji dozvěděl takhle na dálku.

Pokud bude třeba mu to nakonec povědět, Gordon si k tomu vezme Teddyho ošetřujícího lékaře. Zatím ještě nezavolal ani Sophii, nejdřív chtěl počkat, jak se v nejbližší době bude vyvíjet Isabellin stav. Nemělo cenu děti zbytečně děsit. A pokud Isabelle zemře, aniž by se probrala k vědomí, Sophie by ji radši neměla navštívit.

K tomuto rozhodnutí Gordon dospěl už ráno, a prozatím na něm nic nezměnil.

„Tak mamce prosím vyřiď, že jí posílám pusu,“ vyhrkl nešťastně Teddy, než Gordon hovor chvatně ukončil. Nemluvil s chlapcem rád a už vůbec mu nechtěl vykládat další lži o Isabelle.

Chvíli po telefonátech se Gordon vrátil do nemocnice navštívit manželku. Zůstal stát hned za prahem jejího pokoje a zmučeně sledoval, jak kolem ní kmitá zdravotnický tým. Nepřiblížil se k Isabelle ani o krok, nepromluvil na ni, natož aby se jí dotkl.

V tomhle směru se stoprocentně lišil od Cynthie Robinsonové, jenže jeho hluboký odpor vůči nemoci a zmrzačení mu prostě nic jiného nedovolil.

„Přál byste si zůstat s manželkou chvilku o samotě?“ otázala se ho ohleduplně jedna ze sestřiček. Gordon se tvářil tak rozpačitě a nešťastně, že ho prostě musela litovat.

Gordon však bez váhání odmítl: „Ne, díky. Beztak by ani neslyšela, že jí něco říkám. Půjdu teď do čekárny. Kdyby se cokoliv

změnilo, dejte mi prosím vědět, ano?“ Po těch slovech doslova utekl a zmizel ve dveřích čekárny, kde už seděla Olivia s Jane. Chvíli nato se k nim připojila i Cynthia, ale Gordon neměl potuchy, o koho jde, a ani ho to nezajímalo.

Překvapeně si všiml, že Cynthia se na něho usmála. Vypadala unaveně a pobledle. Něčím si pocákala tričko, ale i tak mu připadala sympatická.

„Je mi líto, že s vaší paní to vypadá tak vážně,“ poznamenala soucitně. Zaslechla sestry, jak si o pacientce vykládají, že je v ještě kritičtějším stavu než Bill, ale jinak o ní nevěděla nic.

„Děkuju,“ zahučel Gordon stroze. V nejmenším netoužil navazovat v čekárně „jipky“ přátelství, ale na druhou stranu už vůbec nechtěl zůstávat v Isabellině pokoji. Zbývala mu jediná možnost, a sice vrátit se do hotelu. Začal o tom uvažovat, ale najednou ke svému vlastnímu úžasu podal té neznámé ženě pravici a představil se. Z jeho přízvuku poznala, že není Angličan, a pocítila s ním zvláštní spřízněnost. Oba se ocitli daleko od domova a ve stejně obtížné situaci.

„Jsem Cynthia Robinsonová,“ odvětila žena tiše, aby neprobudila jednu z dcer, která mezitím začala dřímat. Druhá roztržitě listovala časopisem, který si koupila ve vstupní hale nemocnice. Nezdálo se, že hovor mezi Cynthií a Gordonem děvčata zajímá. Sotva však Gordon zaslechl Cynthiino příjmení, vytřeštil oči, protože si vzpomněl, kde ho zaslechl, a jí to neušlo. „Jsem tady kvůli manželovi. Před dvěma dny měl autohavárii a my sem dorazily teprve včera večer.“ Gordona by moc zajímalo, zda paní Robinsonová má ponětí o skutečném stavu situace – o tom, že jejich partneři seděli společně právě v tom havarovaném autě. Možná to ví a nechává ji to v klidu. Pokud jí něco dělalo starost, pak to zřejmě byl jen manželův zdravotní stav, což podle Gordona bylo velkorysé.

To on si kvůli okolnostem, které je sem přivedly, dělal mnohem těžší hlavu. Nakonec se rozhodl, že s ní bude jednat upřímně.

„Předpokládám, že už víte, že moje žena seděla ve voze s vaším manželem, když do nich narazil ten autobus?“ Sotva to dořekl, Cynthia se zatvářila tak šokované, jako by autobus zrovna narazil i do ní, a Gordon z výrazu jejího obličeje v mžiku pochopil, že

o Isabelle jí dosud nikdo neřekl. Tou informací jí doslova vyrazil dech.

„Co tím myslíte?“ Kdyby to bylo možné, Gordon by přísahal, že je bledší ještě víc než předtím.

„Přesně to, co jsem už řekl. Seděli v jedné limuzíně, i když důvod netuším, dokonce jsem ani nevěděl, že se navzájem znali. S vaším manželem jsem se před pár lety setkal v Paříži, ale nevzpomínám si, jestli u toho byla i moje žena. Všechno nasvědčuje tomu, že ve středu se sešli u čaje a pak s ním jela v limuzíně. Teď je Isabelle v kritickém stavu, vůbec se neprobrala z kómatu, takže se možná nikdy ani nedozvíme, co spolu vlastně dělali. Předpokládám, že ani váš manžel není schopný vysvětlit, co dělali v Londýně spolu.“

Cynthia, která seděla v židli naproti Gordonovi, vzhlédla tak prudce, jako by jí vyťal surový políček. „O tom se mi nikdo nezmínil. Myslela jsem, že byl ve voze sám, tedy, jenom s řidičem.“

Tvářila se nechápavě.

„Bohužel, očividně to tak nebylo. Zaskočila si sem z Paříže na nějakou výstavu obrazů, vášnivě miluje výtvarné umění, víte? Ale nemám tušení, co všechno během londýnského pobytu podnikla.“

Cynthia na něho jen civěla, protože si vybavila hraničku brožurek z galerií a muzeí na Billově nočním stolku. „Nezmínil se o ní váš manžel někdy? Moje žena se jmenuje Isabelle Forresterová.“ Gordon se cítil trapně, ale existovaly jisté otázky, na které toužil znát odpovědi, a tahle žena, aspoň v téhle chvíli, představovala jedinou možnost, jak se je dozvědět. Cynthia však jen zavrtěla hlavou, věděla ještě míň než on.

„Její jméno jsem nikdy neslyšela. A dokonce jsem ani netušila, že Bill odjel do Londýna. Když jsem s ním mluvila naposledy, byl v New Yorku, ale – my v tak častém kontaktu nebýváme,“ vysvětlila přiškrceně.

„Jste rozvedení?“ zajímal se Gordon, ale Cynthii ta otázka naštvala.

„To ne, ale Bill často cestuje a je hodně nezávislý.“ Nechtělo se jí vykládat cizímu člověku, že jejich manželství už roky pokulhává a nikam to nevede.

„Moje žena je pravý opak. Máme postiženého syna, o kterého už čtrnáct let pečuje a z domova odchází jen málokdy. Tenhle výlet je první, co podnikla od jeho narození, a já ho považoval za naprosto nevinnou záležitost. Jsem přesvědčený, že s vaším manželem se v Claridge setkala úplnou náhodou, nejspíš ve foyer. Myslím, že bychom se měli vyhnout ukvapeným závěrům, i když je samozřejmě dost divné, že ve dvě hodiny v noci se spolu vraceli limuzínou do stejného hotelu.“ Cynthia měla dojem, že Gordon mluví zpola sám se sebou.

„Pravda, zdá se to dost zvláštní,“ přitakala Cynthia zadumaně.

Měla hned řadu důvodů k domněnce, že Bill má milenku. Sama v posledních letech měla několik milostných románků a s Billem spolu nespali roky. Ovšem žena, kterou jí tady popsal Gordon Forrester, jí vůbec nepřipadala jako pravděpodobná kandidátka na romantický výlet do cizího města. Cynthia si neuměla vůbec představit, jak a kde by se ti dva spolu seznámili, ale pokud to tak skutečně bylo, vůbec se jí to nezamlouvalo. Najednou si uvědomila, že obě dcery se zájmem naslouchají každému slovu, které si jejich matka s Gordonem vymění. „Věčná škoda, že se jich na to nemůžeme zeptat,“ povzdechla si Cynthia s nucenou lhostejností, ale ty brožurky na Billově nočním stolku jí nešly z hlavy. A zčistajasna si vzpomněla i na účtenky od Annabel a Harryho baru. Možná že manželka pana Forrestera není ani zdaleka tak nevinná bytost, za jakou ji manžel považuje, a to navzdory péči o jejich postiženého syna i faktu, že je vdaná.

„Jestli umřou, tak se pravdu nejspíš nikdy nedozvíme,“ prohlásil Gordon neomaleně.

„Však kdyby nedošlo k té nehodě, nejspíš bychom se o tom nedozvěděli tak jako tak. Možná bychom to měli nechat být,“ pravila Cynthia tiše. Nedokázala se rozhodnout, jestli to vědět vůbec chce, protože ve skutečnosti sama neměla zájem o Billovo vyptávání ani o řadu jeho odpovědí – zvláště teď, když po té nehodě bojoval o život, nemělo cenu zkoumat, co se skrývá v temných zákoutích jejich manželského života. Ovšem Gordon chtěl zřejmě zjistit pravdu stůj co stůj, a tím osvětloval i Cynthiiny záležitosti. Vůbec se

neskrýval s tím, že ta záhada mu vrtá hlavou a že za ní půjde jako ohař po stopě.

„Pravda, od nich se to už zřejmě nedozvíme,“ zopakoval Gordon ponuře.

„Jestli jim to jen trochu myslí, pak by případný románek maskovali tak dobře, že by se o tom stejně nikdo nedozvěděl,“

připomněla Cynthia věcně.

„To doufejme. Vlastně to možná tušil jenom ten řidič.“

„Víte co, asi by bylo nejlepší hodit všechno za hlavu a na pravdu se vykašlat. Oba bojují o život, takže teď by nás mělo zajímat nejvýš to, jak to s nimi dopadne. Neměli bychom se starat o nic z toho, co bylo předtím, ale jestli přežijí.“

„To je nesmírně velkorysý přístup,“ prohodil Gordon, i když se nezdálo, že je s její reakcí spokojený. Chtěl vědět, jestli ho Isabelle podváděla, a o její nevěře byl přesvědčený pořád víc.

„Můj manžel je nesmírně diskrétní člověk. Ať už se stalo cokoliv, veřejnost se o tom nikdy nedozví. V žádném případě by nechtěl vyvolat skandál, a to kvůli sobě stejně jako kvůli vám.“

„Jen si prostě neumím představit, že moje manželka by se zapletla s jiným mužem!“ Gordon měl co dělat, aby podrážděně nevybuchl, ale spíš chtěl uchránit vlastní hrdost než Isabellinu pověst. Cynthia to pochopila. „Nevěřím, že by se s ním zapletla.

Vůbec nepochybuju, že existuje velmi logické i nevinné vysvětlení.“

„To doufám,“ zašeptala Cynthia a pak se Gordonovi pevně podívala do očí. Přála si, aby mu bylo jasné, jak se k celé té věci staví ona – a že svůj postoj nezmění. „Asi bych vás měla upozornit, že nemám v úmyslu se manžela na cokoliv vyptávat!“

„Zatímco já se manželky zeptám, pokud se ovšem probere z kómatu. Myslím, že tohle mi dluží.“

„Proč? Copak tím něco změníte?“ namítla Cynthia popuzeně. Její dcery nestačily nad matčinou velkorysostí žasnout. „No, k čemu mi to bude? A jestli náhodou zemřou, tak to vědět ani nepotřebujeme.“

„Já to vědět potřebuju. Pochopte, že mám právo znát, jestli mě manželka podváděla, a vy to právo máte také. Jakmile získám jistotu, že mě nijak neobelhala, s největší chutí to pustím z hlavy.“

„Jenže vy zapomínáte, že naši partneři jsou dospělí lidé a mají právo jednat tak, jak sami uznají za vhodné. Samozřejmě by se mi nezamlouvalo, kdyby Bill měl poměr s vaší ženou, ale jisté věci v životě je lepší nevědět.“

„Já ovšem s vaším názorem nesouhlasím, paní Robinsonová,“

sykl Gordon upjatě. V duchu si kladl otázku, co ti dva proboha měli za manželství. Po pravdě, příliš se nemohlo lišit od svazku, v němž žil on s Isabelle, ale Gordon by nikdy, ani sám sobě, nepřiznal, že jeho manželství je jenom maska, a to už hezkou řádku let. Vlastně by nebylo divu, kdyby si Isabelle našla milence, měla tak měkké srdce a byla tak laskavá a vřelá! Gordon si proklatě dobře uvědomoval, že jeho vinou je tím nejosamělejším člověkem na světě, ale právě z toho důvodu chtěl vědět, co měla za lubem, zda ho zradila, či zda si jen pošetile vyšla na večeři s neznámým mužem. Každopádně tak pozdě v noci neměla venku co pohledávat. Nedokázal si představit, co mohla dělat dvě hodiny po půlnoci v městě. Ne snad, že by nevěřil, že výstavy a vernisáže mívají otevřeno dlouho do večera, ale v tuhle dobu přece jen ne!

Po chvilce se Cynthia zvedla a šla se podívat na Billa. Obě dívky si Gordona ostražitě prohlížely. Nakonec mu povolily nervy, zamířil k recepci a oznámil, že se vrací do hotelu Claridge. Mohli by mu tam v případě nějaké změny okamžitě zavolat? Nemocniční čekárna mu lezla krkem a Cynthia Robinsonová se svým velkorysým postojem k manželovi jakbysmet. Nejspíš jí býval nevěrný tak pravidelně a často, až jí to přestalo vadit a docela spokojeně se s tím faktem smířila. A Gordon neměl nejmenší pochyby, že ona mu je též nevěrná, takže jí o nic nešlo.

Pravda však byla taková, že Cynthia stála u Billovy postele a upírala na manžela pohled plný zoufalství. Gordon si klidně mohl namlouvat, že takhle pozdě v noci byli ti dva za zábavou ve vší nevinnosti, ale Cynthia tomu nevěřila. Stála jako zkamenělá, hleděla na Billa a po tvářích se jí koulely slzy. Možná ho po těch letech definitivně ztratila. Tak dlouho se k němu chovala lhostejně, mnohokrát i nepěkně, ale vždycky chladně a odtažitě, i když vzhledem k své práci tolik potřeboval pevné rodinné zázemí! Už řadu let se odmítala podílet na způsobu jeho života, a teď se jí to vymstilo.

Nejspíš o něho přijde navždy. Přitom mu zrovna v této chvíli upřímně toužila povědět, že ho ještě nepřestala milovat. Neměla představu, jestli k tomu ještě někdy dostane příležitost, ale moc by si přála mu ještě naposledy vyznat lásku. Sama to netušila až do včerejšího večera, ale teď už ano, a záleželo jí na tom, aby se Bill o tom dověděl. Proti své vůli si nepřetržitě kladla otázku, co pro něho ta neznámá Isabelle Forresterová znamená a zda je do ní doopravdy zamilovaný. Cynthia si přiznávala, že pokud Billa skutečně ztratila, pak zaslouženě, protože za to může děkovat jen vlastní hlouposti.

A teprve tváří v tvář muži, který jí už nepatřil, s hořkostí pochopila, že mnoho let se chová jako sobecký hlupák.

5

Gordon strávil páteční večer v hotelu Claridge nad knihou, kterou si koupil při zpáteční cestě z nemocnice. Netušil, jak jinak se zabavit.

Mohl sice zavolat svým londýnským přátelům, ale zatím ještě nebyl připravený jim prozradit, co se Isabelle stalo. Nejdřív se chtěl přesvědčit, jak to s jeho ženou dopadne. Roztržitě si pročítal knihu.

Pozdě večer, těsně předtím, než si šel lehnout, zavolal do nemocnice, ale prozatím bylo všechno při starém. Isabelle zůstávala v kritickém, nicméně stabilizovaném stavu. Ke zlepšení nedošlo, ale naštěstí ani k žádnému zhoršení. Pravda, na okamžik mu blesklo hlavou, že by mohl do nemocnice zaskočit, ale nedokázal překousnout představu, že by ji opět spatřil v tom děsném stavu. Nikomu by to nepřiznal, ale pohled na Isabelle ho přímo děsil. Hnusil si nemocnice, pacienty, lékaře, sestřičky, nemocniční zvuky a pachy.

Když Gordon volal, Cynthia ještě pořád seděla u Billa. Děvčata se vrátila do hotelu na večeři, ale Cynthia se rozhodla zůstat. Tu a tam si zašla do sestemy pro šálek kávy. Sestřičky se k ní chovaly velice mile, ale Cynthia měla hodně o čem přemýšlet a dávala přednost samotě. Mlčky sledovala manželův zápas o život a nepřestávala se trápit, že třeba už nikdy nedostane příležitost Billovi povědět, co by si přála mu říct. Za všechny ty roky, kdy ho zanedbávala, mu chtěla vysvětlit tolik věcí a nabídnout tolik omluv.

Uvědomovala si, že i když jí nikdy nic nevyčetl ani nevmetl do tváře, musel vědět o všech jejích avantýrkách. Některé proběhly hodně diskrétně, ale s dalšími se zvlášť netajila.

Problémy začaly, když se přestala v manželství snažit a přestalo jí na Billovi záležet. Teď si však nedokázala srovnat v hlavě, proč se

od něho tak zarputile odvrátila. Možná jsem žárlila, přemítala v duchu, na jeho zajímavou práci a styl života a lidi, s nimiž se poznával a stýkal. Nikdy se jí nezamlouvala představa, že by na manželovi závisela, takže nejspíš mu svou odtažitostí chtěla dát najevo, že ho nepotřebuje. Odjakživa ji dráždilo, že jako manželka významného politika zastává pouze roli jeho doplňku, proto se od něho odtrhla aspoň citově. Bill pořád tolik cestoval a měl takovou hromadu práce, že si Cynthia připadala zanedbaná. Odmítala zařadit se mezi typické předměstské maminy, starající se o dvě děti, toužila po zajímavějším a vzrušujícím životě. Nyní si nešťastně uvědomila, že se pokoušela najít vzrušení nesprávným způsobem. Konečně jí to došlo, ale právem se obávala, že zmoudřela příliš pozdě.

Mezitím se přehoupla půlnoc. Cynthia pořád ještě seděla v koutě Billova pokoje ponořená do myšlenek, když tu na zlomek vteřiny jako by zaslechla jeho pohyb.

„Bille?“ Chvatně se zvedla a pozorně se na manžela zadívala.

Sestřičky před okamžikem vyšly z pokoje, aby donesly novou láhev s infuzí, a Cynthia měla dojem, že Billovi se chvějí víčka, jako by právě prožíval nějaký sen. Zůstala stát u lůžka, dokud se sestry nevrátily. Okamžitě se ohlédly po monitorech, ale všechno bylo v pořádku.

„Děje se něco, paní Robinsonová?“ otázala se tiše jedna ze sester, zatímco vyměňovala láhev s infuzí. Druhá zatím Billovi urovnala přikrývku na nohou.

„Snad ano… Nejsem si jistá, ale… Na vteřinku jsem měla dojem… Je to k smíchu, ale zdálo se mi, že se pohnul.“ Sestřičky si Billa prohlédly ještě zkoumavěji než dřív, ale nezaregistrovaly jedinou známku toho, že by se probíral k vědomí. Zapsaly hodnoty zobrazené na monitorech. Pacientův stav se během dne poněkud stabilizoval. Od nehody uběhlo už osmačtyřicet hodin a Cynthia sem dorazila před čtyřiadvaceti hodinami – jí to však připadalo jako celá věčnost.

Sestřička zrovna upravovala elektrody, které zaznamenávaly Billovu srdeční činnost, když pod rukou ucítila lehýnký pohyb. Na chvilku se zadívala Billovi do tváře a pak mu posvítila na zorničky.

Cindy bez dechu přihlížela. Tentokrát to nemohla být mýlka, Bill ze

sebe vyrazil tichounký tlumený vzdech, jako by přidušeně zasténal.

Byl to první zvuk, jaký po havárii vydal, a Cynthii vhrkly slzy do očí.

„Ach, můj ty bože!“ zašeptala, protože sten se vzápětí opakoval.

Připomínalo to zavrčení zvířete. Prsty se mu dotkla chvějících se víček. Sestřička stiskla tlačítko bzučáku, aby přivolala sloužícího lékaře. Na panelu se rozsvítilo světýlko a během pár vteřin už lékař vcházel do pokoje.

„Jak to vypadá?“ zajímal se, ještě než stačil překročit práh. Měl za sebou dlouhé hodiny náročné noční služby a vypadal navlas stejně unaveně, jako se Cynthia cítila hluboko v duši. „Nějaká změna?“

„Dvakrát zasténal!“ hlásila sestřička.

„A já měla dojem, že asi před minutkou trochu pohnul rukou,“

dodala Cynthia, zatímco lékař opět zamířil tenký kužel světla do Billových zornic. A tentokrát Bill zareagoval na světlo stenem.

Cynthia si byla jistá. Lékař se tázavě ohlédl po sestře a ta mlčky přikývla. Nechtěli v pacientově manželce probouzet předčasné naděje, ale Bill se zřejmě probíral k vědomí. Ten příznak byl důležitý sám o sobě i proto, že představoval první zlepšení po dvou dnech.

„Bille, slyšíš mě? To jsem já, jsem u tebe… Mám tě moc ráda, lásko! Dokážeš otevřít oči? Ráda bych si s tebou promluvila. Už čekám hrozně dlouho, kdy se probudíš.“ Bill se pokusil pohnout rameny a teď zanaříkal hlasitěji než dřív, očividně bolestí.

„Pane Robinsone, budu se dotýkat vaší ruky. Pokud mě slyšíte, zkuste mi vší sílou stisknout prst,“ pronesl lékař v předklonu Billovi přímo do ucha. Minutku vyčkával na reakci. Nejdřív se nic nedělo, ale pak se Billovy prsty zvolna, neuvěřitelně zvolna ovinuly kolem prstu, který mu lékař tiskl do dlaně. Další známky vědomí Bill sice neprojevil, ale lékařův hlas určitě slyšel a rozuměl i jeho žádosti.

„Proboha, on vážně slyší!“ vyhrkla Cynthia s obličejem zalitým slzami. „Slyšíš mě, miláčku? Jsem tady… Otevři oči, moc tě prosím…“ Billovi se však ve tváři nehnul jediný sval. Náhle však – když už to nikdo nečekal – se zamračil, pootevřel rty a špičkou jazyka si přelízl okoralé rty. Probíral se a bylo to jako malý zázrak.

„Výborně, pane Robinsone,“ sklonil se lékař opět k pacientovi.

„Prosím, stiskněte mi ten prst ještě jednou.“ Bill zasténal jakoby na

protest, jako by ho obtěžovali, ale žádosti vyhověl, tentokrát druhou rukou. Obě sestřičky a lékař se po sobě vítězoslavně podívali.

Pacient přicházel k vědomí.

I když se nedalo přesně určit, kolik toho slyší a jak dalece rozumí, nicméně reagoval. O tom nemohlo být pochyb. Cynthia měla sto chutí vyskočit radostí až ke stropu. Nejradši by lékaře a sestry odstrčila a vrhla se Billovi kolem krku, ale ovládla se a zůstala stát tiše stranou. Nechtěla riskovat, že mu nějak ublíží.

„Myslíte, že kdybyste se hodně moc snažil, podařilo by se vám otevřít oči, pane Robinsone? Velice bychom to ocenili,“ naléhal lékař, ale Bill vůbec nereagoval. Cynthia se vylekala, že se opět propadl do hlubokého kómatu. Zdálo se, že spí. Lékař se zlehýnka dotkl obou Billových víček, jako by mu svou žádost chtěl vysvětlit, jako by jeho mozku připomínal, kde leží oči.

Bill tiše vydechl a potom nečekaně otevřel obě oči a vzhlédl k lékaři.

„Tak tedy, vítejte,“ usmál se mladý lékař spokojeně. „Vedete si skvěle. Jsem rád, že jste zase mezi námi, pane.“

Bill jen zamumlal: „Hmmmm…“ a oči opět zavřel. Nikdo však nemohl popřít, že jednu dvě vteřiny hleděl přímo na lékaře. Bylo jasné, že cokoliv dalšího je momentálně nad jeho síly. Zvolna se propadl do temnoty a snu, v nichž se vznášel předtím. Do snu o Isabelle.

„Mohl byste to zkusit ještě jednou?“ Bill zasténal ostře a hlasitě, jako by se bránil a říkal „ne“, ale po chvilce lékaře stejně poslechl.

„Už jsme se nemohli dočkat, kdy se zase vrátíte mezi nás,“

poznamenal lékař s úsměvem a Bill náhle zatékal očima po pokoji.

Zahlédl Cynthii postávající stranou a v očích se mu kmitl nechápavý výraz.

„Ahoj, miláčku, jsem u tebe. Miluju tě. Všechno bude zase v pořádku.“ Sotva to Cynthia dořekla, Bill znovu zavřel oči, jako by to sdělení bylo pro něho příliš a nikoho už nechce vidět. O vteřinu později už zase spal. Přesto šlo o obrovský pokrok v pacientově stavu a Cynthia i lékař vycházeli na chodbu celí rozzáření.

„Panebože, co to může znamenat?“ zeptala se doktora. Třásla se od hlavy až k patě, jako by zažila největší šok svého života. Lékař neskrýval radost, že jí konečně může sdělit dobrou zprávu.

„Znamená to, že se probral z kómatu, i když samozřejmě si nemůžeme namlouvat, že už je mimo nebezpečí. Přesto věřím, že jde o nesmírně nadějný vývoj!“

„Může mluvit?“

„Časem to jistě zvládne, nebojte se. Zranění hlavy není tak vážné, aby poškodilo centrum řeči, spíš zapříčinilo celkový těžký šok.“

Daleko horší zranění utrpěl Bill na krčních obratlech a páteři, i když v důsledku otřesu mozku strávil dva dny v kómatu. „Jeho mozek se musí přizpůsobit těžkému traumatu z mnohačetných poranění, ale věřte mi, že až se váš manžel probudí příště, určitě už na vás promluví. Je to podobné, jako když úder do břicha vyrazí člověku dech. Taky to chvíli trvá, než se vzpamatuje. Ne, ztráta řeči mi starosti nedělá.“ Zato všechno ostatní ano. Pokud se Bill Robinson začne uzdravovat, největší problém bude s jeho páteří a hybností dolních končetin. Na druhou stranu bylo skvělé, že paže i ruce může pacient ovládat i tak brzy po probuzení. Nezbývala mu samozřejmě ani špetka síly, ale znamenalo to, že až se mu zahojí zlomený krční obratel, ramena a paže mu budou sloužit stejně dobře jako dřív. „Teď počkáme, až se pacient pár hodin prospí, a zítra určitě uvidíme další pokroky. Možná by bylo nejrozumnější, kdybyste se teď vrátila do hotelu, paní Robinsonová, a sama si dopřála chvíli spánku. Zítra nás čeká další dlouhý den.“ Cynthia však byla rozrušením bez sebe a o návrat do Claridge nestála.

„Nemyslíte, že by se mohl za chvíli opět probrat? Chtěla bych být u toho.“

„Daleko pravděpodobnější je fakt, že pacienta ta předchozí námaha vyčerpala. Muselo to pro něho být náročné jako výstup na Everest. Teprve s ním začal, ale až si odpočine, jistě zdolá další strmou skalní stěnu. A takhle to bude pokračovat ještě po řadu týdnů.“ A zřejmě i let, ale to lékař Cynthii ohleduplně zamlčel. Tohle byl teprve začátek předlouhé cesty, ale pro celý lékařský tým znamenalo Billovo probuzení obrovskou vzpruhu.

„Tak dobře,“ souhlasila Cynthia. „Asi bych se vážně měla trochu prospat.“ Navíc už celé hodiny neviděla své dcery. Zmínily se, že si dají donést večeři na pokoj a budou se dívat na televizi, dokud se matka nevrátí. Už se nemohla dočkat, kdy jim prozradí tu úžasnou novinku. A když jim to konečně řekla, Olivia vypískla radostí a Jane ze samého nadšení předvedla bláznivý taneček.

„Páni, mamko, no to je bezvadný! A říkal něco?“

„Kdepak, jen několikrát otevřel oči a zasténal. A dvakrát stiskl doktorův ukazovák, ale pak znovu usnul. Lékař si myslí, že zítra už určitě promluví. A sestřička mi tvrdila, že jakmile se jednou probere z kómatu, měl by dělat rychlé pokroky a příště prý zůstane při vědomí mnohem déle.“ Cynthia doufala, že zítra si s ní popovídá.

Když ráno dorazila do nemocnice, Bill ležel v posteli s očima dokořán a klouzal jimi po pokoji, jako by pořád ještě nepochopil, kde se to ocitl. Připadal jí ještě rozespalý, ale to nebylo divu, protože se skutečně probral sotva před minutou.

„Ahoj, miláčku,“ usmála se Cynthia něžně a přistoupila až k posteli. „Nechal jsi nás na svoje probuzení čekat celou věčnost.“

Bill zamrkal, jako by s ní souhlasil, ale kupodivu vypadal smutně, jako by pro něho pohled na Cynthii znamenal zklamání, jako by očekával někoho jiného. Cynthia tušila, že kdyby mohl, aspoň by jí kývl na pozdrav, ale hlavu i krk měl znehybněné tím příšerným aparátem. „Cítíš se dnes trochu líp?“ Znovu zamžikal a ona ho zlehýnka pohladila po tváři. „Mám tě ráda, Bille. Mrzí mě, že tě potkala taková smůla. Ale ty to zvládneš, budeš zase v pohodě.“ Bill na ni chvíli upřeně hleděl, potom si stejně jako předchozího večera navlhčil rty a zavřel oči. Ráda by mu podala vodu, ale netroufala si.

Sestřičky na pár minut odešly, aby manželům dopřály chvilku o samotě. Kdyby se něco zvrtlo, monitory by je upozornily i v sesterně. „Nepotřebuješ něco? Mám pro tebe něco obstarat?“ otázala se Cynthia šeptem, když Bill opět otevřel oči a zadíval se jí do tváře.

Měla dojem, že mu cosi dělá velké starosti, proto se naklonila těsně k jeho ústům pro případ, že by ji přece jen chtěl a dokázal o cosi požádat. Bill pootevřel ústa, ale nevydal ani náznak zvuku. „Co bys chtěl, miláčku? Dokážeš pronést aspoň slovo?“ Hovořila k němu pomalu a mazlivě jako k batolátku.

Bill se zoufale snažil zvládnout námahu, kterou mu činila snaha o hlasitou řeč. Dlouho ležel mlčky, ale pak znovu pohnul ústy, jako by jen sbíral síly před dalším pokusem. Cynthia zatím mluvila, aby ho zabavila a uklidnila. „Obě děvčata jsou tady se mnou, zlato,“

vykládala láskyplně. „Představ si, že nedaly jinak a přiletěly do Londýna současně se mnou.“ Bill zamžikal, jako by jí chtěl dát na srozuměnou, že chápe a že je hlavně rád, že ji poznává, ale pak opět zkrabatil čelo úsilím, s jakým se pokoušel přimět čelisti k poslušnosti. Cynthii napadlo, že ta ocelová výztuž šíje mu možná působí bolest. Očividně ho něco hrozně trápilo, ale na druhou stranu nic nenasvědčovalo tomu, že by trpěl akutními bolestmi.

„Kde…“ šeptl téměř neslyšně. Bylo znát, že mluvení pro něho představuje pekelnou námahu a možná bolesti. Na další slovo musela Cynthia čekat snad celou věčnost. „…Je Izzzz… áááá… bel…?“

Zíral na manželku tak vyčerpaně, jako by právě nadzdvihl celou zeměkouli. Cynthia si náhle nebyla jistá, zda ji Bill vůbec poznal.

Podle všeho soustředil všechno své zmučené myšlení na ženu, s níž jel v té limuzíně. Navíc se jí zdálo, že ho zajímá jediné – a sice zda Isabelle přežila. A Cynthii ta manželova první, tak namáhavě pronesená slova, zasáhla jako zahanbující políček do obličeje a zmrazila jí srdce jako stisk ledové pěsti. První věc, o kterou požádal vlastní manželku, byla informace o Isabelle. Nic víc ho nezajímalo. Nic víc nechtěl vědět.

„Žije,“ odpověděla tiše. „Zeptám se sestřičky, jak je na tom, ano?“ Poté Bill dvakrát zamrkal, jako by děkoval, a vzápětí mu spadla víčka. Cynthia odešla na chodbu a hned nato se na ni vrhla obě děvčata, ovšem matka jim neprozradila, co chtěl otec vědět.

„Jak se mu vede, mamko? Říkal něco?“

„Myslím, že je na tom o moc líp. Snažil se trochu mluvit.

Pověděla jsem mu, že jste tu obě se mnou.“ Cindy se pořád ještě neprobrala z šoku nad tím, co jí řekl. Billova první slova patřila Isabelle. Znamená ta žena pro něho hodně? Jistě se po ní nesháněl z pouhého rytířství, protože jinak by hned po probuzení z kómatu přece musel myslet na něco jiného, na Cynthii a dcery, vlastně i na sebe, a ne pouze na ni.

„A co ti řekl?“ Děvčata byla nadšením bez sebe. Tatínek ta hrozná zranění přežil a uzdravuje se!

„Dvakrát na mě zamrkal!“ usmála se Cynthia, aby zamaskovala svou bolest.

„Ale mluvil?“ vyzvídala Jane. Vypadala jako matčino dvojče, zatímco Olivia připomínala zrcadlový odraz svého otce. Jako by každý z manželů měl svůj klon.

„Pronesl pár slov, ale pořád je to pro něho příliš namáhavé. Teď nejspíš zase spí.“ Poněkud zaraženě slíbila dcerám, že se hned vrátí, a zamířila k pultu, za kterým seděla sestřička. „Jak se vede paní Forresterové?“ zeptala se šeptem. Koneckonců jí nijak neublíží, když Billovu přání vyhoví. Měl právo znát odpověď, ať už měl Isabelle rád, nebo se s ní pouze přátelil. Ti dva se propadli do pekla a možná z něj s trochou štěstí vyváznou. Billovi na té informaci muselo hodně záležet, když se kvůli ní tak namáhal s dotazem.

„Bohužel, není to dobré. Její stav zůstává beze změny a včera v noci měla opět vysokou horečku. Teď je s ní její manžel.“

„Už přišla k vědomí?“ vyptávala se Cynthia skoro proti své vůli.

„Ne, ale vzhledem k povaze jejích zranění a včerejší operaci není ani divu.“ Cynthia přikývla, poděkovala a vrátila se do Billova pokoje, aby se přesvědčila, zda je vzhůru. Bill tiše pochrupoval. Stála u postele sotva minutu a on její přítomnost zřejmě vycítil, nepatrně se pohnul a otevřel oči. Opět se mu zdálo o Isabelle, stejně jako po celé poslední dva dny.

„Šla jsem ti zjistit Isabellin stav. Prý se nic nezměnilo. Je v kómatu a ještě se neprobrala. Doufám, že se to s ní zlepší.“ Bill zamžikal, jako by tím gestem chtěl nahradit přikývnutí. Po nekonečně dlouhé době se vzchopil k další přerývané a skoro nesouvislé větě.

„Dddddě… ku… ju, Cinnnn… Já… mmmyslel, že… ty… jsi…

oooonaaa,“ vydechl a znovu zavřel oči, aby pokračoval ve snění o Isabelle. Manželku si nepřál ani vidět, ani s ní mluvit.

„Chtěl by sis promluvit s děvčaty?“ vyrušila ho Cindy ze snu, a tentokrát na ni zamrkal hned třikrát, takže se usmála. „Přivolám je, čekají na chodbě.“ Za okamžik už byly v pokoji, nadšeně na otce švitořily a Cynthia viděla, že Bill se upřímně usmívá. Pokusil se na

ně promluvit a bylo znát, že mu to dělá mnohem menší problémy než předtím. Schopnost řeči se mu rychle vracela, byla jen hodně zpomalená, ale myšlenky měl očividně jasné.

„Mám… vás rád, holčičky…“

„My tebe taky, taťko,“ zazubila se Olivia a Jane se shýbla a vtiskla otci pusu na hřbet ruky. Měl do ní zavedenou infuzi, stejně jako do druhé paže, a celé tělo mu pokrývaly elektrody a různé přístroje. Dcery však byly šťastné, že otec vůbec zůstal naživu.

„Hhhodné… hhholllky,“ zasípal k Cynthii, sotva dcery odešly.

„A tys taky senzační,“ odvětila Cynthia a Bill se zatvářil překvapeně. „Na chvíli jsi nás vyděsil,“ pokračovala. „Už sis uvědomil, co se ti stalo?“ zeptala se, protože ji náhle napadlo, že Bill si nemusí na průběh havárie vůbec vzpomínat.

„Nne.“ Nepamatoval si na nic, jen na večer, který předtím strávil s Isabelle.

„Do vaší limuzíny najel patrový autobus. Jak jsem vyrozuměla, trvalo hezkých pár hodin, než vás dostali z vraku.“

„Já… Bál jsem… se… že… umřela.“ Zápolil se slovy, jako by mluvil cizí řečí, a Cynthia si pomyslela, jak je divné, že o Isabelle si povídá zrovna se svou manželkou, ale jemu to zřejmě nevadilo.

Vzhlédl k ní a oči se mu zaleskly slzami.

„Bohužel, moc jí k tomu nescházelo.“ Cynthia však neměla to srdce manželovi prozradit, že Isabelle ani zdaleka není mimo nebezpečí. „Teď je u ní manžel.“ Kdyby Bill nebyl v takovém stavu, možná by si Cynthiinu poznámku vyložil jako varování, že by se měl co nejdřív vrátit do skutečnosti. Isabelle má manžela. A on má dvě dcery a manželku. Teď byla řada na nich. Jenže on i tak nezapomínal, že i kdyby Isabelle miloval sebevíc, hlavní zodpovědnost má vůči své rodině. Už řadu dní snil pouze o Isabelle.

Jiné sny neměl.

Mezitím se do pokoje už vrátily sestřičky, začaly se pacientovi věnovat, a Cynthia zamířila do čekárny za děvčaty. Potřebovala čas, aby strávila všechno, co se přihodilo s Billem a že se mu v životě objevila jistá Isabelle Forresterová, která pro něho nebyla žádnou náhodnou známostí, jak doufal její manžel, dokonce ani obyčejná kamarádka, ale velmi důležitá osoba v jeho životě – tak důležitá, že jí

patřila jeho první slova, sotva se probral z kómatu. Z očí mu čišel strach o Isabelle a určitě původně věřil, že po probuzení vidí ji, a ne svou vlastní manželku.

Cynthia se usadila do křesla v čekárně, a aby si nějak zkrátila čekání, než sestřičky skončí s péčí o Billa a ona se k němu bude smět vrátit, roztržitě zvedla výtisk Herald Tribune. Všimla si, že v něm stojí článek o nehodě autobusu, a s úlekem zjistila, že pod nadpisem je fotografie s Billem a neznámou ženou. Hned vedle byl snímek se zdemolovaným autobusem i osobním vozem. V článku psali, že při nehodě zahynulo jedenáct lidí a že v limuzíně seděl známý politik William Robinson. Pod první fotografií byla zmínka, že ji fotograf ulovil pár minut před havárií, když pan Robinson a neznámá žena vycházeli z podniku Annabel. K havárii došlo jen pár bloků odtud a kromě jiných při ní zahynul i řidič limuzíny. Autor článku neuváděl ani Isabellino jméno, ani výčet jejích zraněních, ale Cynthii bylo jasné, že ta žena prostě musí být Isabelle. Vypadala mladě a přitažlivě, měla dlouhou tmavou hřívu a hleděla do aparátu dokořán rozevřenýma očima, jako by se fotografovy drzosti vylekala. Bill ji s úsměvem objímal kolem ramen a Cynthii až zatrnulo u srdce. Těm dvěma bylo spolu na první pohled dobře, bavili se a byli šťastní.

A Cynthia si opět uvědomila závažnost celé situace, která se teď netýkala jen Billova zranění a jeho následků, ale i jejich dalšího vztahu. Zajímalo by ji, jestli si to stačil uvědomit i Gordon Forrester, nebo zda si pořád ještě nalhává, že to byla náhoda. Mezi Billem a Isabelle existovalo pouto, které zřejmě nebude možné bezbolestně přetnout jen tak. A zvlášť teď ne. Ti dva o to možná ani nestojí.

Olivii a Jane neušlo, že matka objevila článek, a vyměnily si významný pohled. Nezmínily se o tom ani slovem, ale už ho také četly. V dané situaci se nedokázaly na tatínka zlobit, ať už s tou cizí paní dělal cokoliv, protože jeho stav byl natolik vážný, že by mu odpustily snad všechno na světě. A Cynthia měla navlas stejný pocit.

Těžkou hlavu si tedy nedělala kvůli tomu, co už mezi Isabelle a Billem bylo, ale co dál bude. Strachovala se, že se třeba doopravdy zamiloval. Když se Bill ptal na Isabellu, manželka mu z očí vyčetla, že nejde o žádnou víkendovou známost, nezávazný románek. Asi by

s Gordonem nevyšli z údivu, kdyby tušili, že ti dva se tajně scházejí a hlavně si telefonují už celé čtyři roky.

Do čekárny nakoukla sestřička s oznámením, že už mohou do Billova pokoje. Všechny tři ji následovaly a těsně předtím, než Cynthia zavřela dveře na chodbu, všimla si, že z Isabellina pokoje vyšel Gordon Forrester. Nenašla dost odvahy se ho zeptat, zda četl Herald Tribune, ale věděla by to moc ráda. Všechno však nasvědčovalo tomu, že Gordonovi vrtají hlavou mnohem vážnější starosti.

Isabellin stav nejevil sebemenší známky zlepšení, a ačkoliv lékař tvrdil, že dlouhodobé kóma nemusí zanechat žádné následky, Gordon se děsil, že v případě přežití by Isabelle mohla zůstat duševně postižená. Navíc se právě dozvěděl, že pacientka má nepravidelný srdeční rytmus a začíná se jí sbírat voda na plicích. S tím narůstalo nebezpečí zápalu plic a Gordonovi bylo jasné, že pokud ta nemoc propukne, Isabelle zemře. Její zdravotní stav se očividně zhoršoval.

Gordon strávil v nemocnici hodinu, promluvil si s lékaři, vyslechl si jejich názor na další operaci, a když ho Cynthia zahlédla vycházet z manželčina pokoje na chodbu, zrovna se vypravil zpátky do hotelu.

Až když se Cynthia s děvčaty s Billem pozdě odpoledne rozloučily a odešly, zeptal se znovu na Isabelle. Během dne se mu schopnost řeči výrazně vylepšila. Obě dcery na něho nepřestaly brebentit a on jim musel odpovídat. Tentokrát si však dotaz na Isabelle schoval pro jednu ze sestřiček. Odpověděla mu opatrně, vážila každičké slovo.

„Je na tom pořád beze změny, zůstává v kómatu a na rozdíl od vás má převážně vnitřní zranění.“ Sice měla i četné zlomeniny, ale jinak náraz jí navíc poškodil i téměř všechny vnitřní orgány. Lékaři nebyli schopni určit, které z těch zranění je nejtěžší, ale prozatím žila a nehrozila jí bezprostřední krize, která se ovšem nedala v příštích dnech ani zdaleka vyloučit. Její život byl stále na vážkách a Bill nedokázal myslet na nic jiného než na svoje přání, aby Isabelle přežila, i kdyby za to měl obětovat svůj vlastní život.

„Mohl bych ji uvidět?“ zeptal se chraptivě. Po tom toužil celý den, pokud ho zrovna nerozptylovala přítomnost Cynthie a dcer.

„Obávám se, že to vůbec nepřichází v úvahu,“ odpověděla soucitně sestřička. Byla si stoprocentně jistá, že jeho lékař by s tím nesouhlasil. Bill musel ležet bez jediného hnutí, protože zranění na krčním obratu i páteři byla nesmírně vážná. A Isabelle by ve svém stavu jeho návštěvu stejně nevnímala.

Bill se však přese všechno na totéž zeptal večer lékaře. „Jen na minutku. Jen bych se na ni podíval a přesvědčil se, jak na tom je.“

„Ne moc dobře, bohužel,“ přiznal lékař bez vytáček. „Celý organismus je na pokraji kolapsu. Zrovna jsem to dnes objasňoval jejímu manželovi. Chtěl by ji převézt do Francie, ale oznámil jsem mu, že to prostě nepřichází v úvahu. Paní Forresterová je na tom tak kriticky, že převoz by pro ni znamenal jistou smrt.“ Bill měl dojem, že každé lékařovo slovo mu vráží nůž do srdce. Nepřál si, aby Isabellu odvezli pryč, rozhodně ne dřív, než ji bude moct uvidět.

A už vůbec ne, pokud by to pro ni mělo být tak riskantní. Forrester se musel zbláznit, když vůbec přišel s takovým nápadem. V tomhle směru se lékař s Billem zřejmě stoprocentně shodoval, i když výslovně to neřekl. „Podle mě by nebylo moudré, aby sis tu návštěvu vydupal za každou cenu, Bille,“ dodal lékař. S pacientem si během dne začali tykat a lékař s potěšením zjistil, že Bill je nesmírně příjemná a inteligentní osobnost, na rozdíl od Gordona Forrestera, jenž se choval naštvaně a arogantně a sestřičky urážel s takovou pohrdavou neomaleností, jako by patřily mezi jeho služebnictvo.

Hned ráno se vytasil s požadavkem, aby jeho manželku připravili na převoz do Paříže, a když se lékaři odmítli s ním o tom třeba jen bavit, vynutil si schůzku u primáře oddělení, který mu nesmlouvavě oznámil, že o něčem tak neslýchaném může uvažovat jedině šílenec.

Otevřeně mu sdělil, že převoz by jeho manželka nepřežila, takže Gordon nakonec nesmírně neochotně souhlasil s tím, že Isabelle prozatím zůstane na tomto oddělení. Veškerý personál však nepochyboval, že to co nevidět zkusí znovu. Byl příliš zvyklý prosadit si svou, než aby se uměl vzdát.

„A nemohli by mě odvézt do jejího pokoje tak, jak jsem, i s postelí, až u ní nikdo nebude?“ poprosil Bill nešťastně. Teď už mluvil bez problémů a nijak neskrýval, jak je rozrušený. Lékař se na chvíli zamyslel a Bill se mohl zbláznit nedočkavostí. O jeho vztahu

s Isabelle nikdo nevěděl, lékař se ho ani na nic neptal, ale dobře chápal, že Billovi na tom hodně záleží. Navíc se převoz Billa do Isabellina pokoje dal zvládnout bez problémů a nemohl ani jednomu z obou pacientů uškodit. Lékař se chtěl pouze vyhnout problémům pro případ, že by to zahlédl Gordon Forrester.

„Mohli by mě tam dnes večer zavézt, viďte? Stačí na minutku!“

„A co kdybychom počkali do zítřka? Uvidíme, jak vám bude a hlavně jak na tom bude paní Forresterová. Vždyť zatím nikam nepospícháte.“ Billa doháněla k šílenství už pouhá představa, že Isabelle leží hned naproti přes chodbu. Kdyby mohl, snad by se tam dovlekl sám, ale byl odkázaný zcela na milost a nemilost svého okolí. Ležel uvězněný v aparátech, které mu znehybňovaly krk i záda, nebyl schopen jediného pohybu, a navíc stále zůstával napojený na monitory. Cítil, že i kdyby směl, stejně by ani nezvedl hlavu, a paže mu připadaly nepřirozeně zesláblé. A od pasu dolů necítil vůbec nic. Nikdo mu nemohl slíbit, zda a kdy se mu cit do dolní poloviny těla vrátí. Ležel sice bezmocně jako miminko, ale přesto svým typicky rozvážným a přesvědčivým způsobem lékaři vysvětlil, proč by mu v jeho žádosti měl vyjít vstříc. „Jak vidím, neexistuje síla, která by vám ten nápad dokázala vymluvit,“ pokývl nakonec lékař s úsměvem. Mezitím už minula půlnoc a z nemocničních chodeb zmizeli i ti nejvytrvalejší návštěvníci. Lékař odešel, aby vyhledal Billovu ošetřovatelku a nařídil jí, aby šla pacientovi podat léky. V patách za ní vešli do pokoje dva saniťáci.

Bill se na vteřinku tvářil vyjukaně, netušil, co s ním mají v plánu, ale jeden z mužů uchopil postel na kolečkách za čelo, druhý za druhý konec, a zvolna ji začali strkat ke dveřím.

„Kam mě vezete?“ vyhrkl ustaraně, ale pak si všiml, že sestřička se usmívá, a naráz mu bylo všechno jasné. Lékař mu skutečně splnil přání, dokonce na ně čekal přede dveřmi Isabellina pokoje.

„Jestli o tomhle někde jen ceknete, tak vám vlastnoručně zajistím další kóma!“ zašeptal výhrůžně Billovi a ten se zasmál. „Tohle je proti všem existujícím předpisům!“ Sám si však přiznával, že Billovi to psychicky velmi prospěje a Isabelle to zaručeně neublíží. Vždyť ta vůbec nepozná, že je někdo v pokoji.

Oba saniťáci museli s postelí chvíli manévrovat, ale nakonec se jim podařilo postavit ji vedle Isabellina lůžka.

Bill stočil oči bolestivě do strany, aby na Isabellu viděl, ale do zorného úhlu nedostal víc než její hlavu ponořenou v obvazech.

Když však natáhl levou ruku, zvládl dosáhnout k jejím prstům. Dvě sestřičky, které se o ni staraly, mlčky sledovaly, co se to děje, ale lékař jim už předem nakázal, aby se do ničeho nepletly. I slepci by došlo, proč si Bill přál návštěvu u Isabelle. Několik minut tiskl její prsty ve své ochablé dlani, a oči se mu zalévaly slzami. Nakonec bez ohledu na to, kdo je slyší, začal k Isabelle šeptem hovořit.

„Ahoj, Isabelle… To jsem já… Bill… Musíš se probudit, co nejdřív, slyšíš? Už jsi spala až moc dlouho… Musíš se vrátit…“

A skoro neslyšně dodal: „Miluju tě… A všechno dobře dopadne.“

Dovolili mu zdržet se u Isabelle pár minut a pak ho zavezli zpátky do jeho pokoje. A Bill tam ležel, myslel na Isabelle a náhle si vzpomněl na svůj předchozí sen. Nerozuměl mu, tehdy ani teď. Oba mířili k zářivému světlu, ale ještě než tam došli, přinutil ji obrátit se a jít zpět a Isabelle se na něho hrozně zlobila. A byly tam i jejich děti a Bill se k nim toužil co nejrychleji vrátit. Isabelle však chtěla jít pořád dál a on jí i nyní toužil říct všechno to, co jí řekl tehdy. A ona se potom prostě musela vrátit. A teď si přál, aby se probudila.

A především si přál ji opět vidět. Děsil se představy, že Gordon by ji mohl odvézt do Francie. Vždyť i Billovi bylo nad slunce jasné, že by převoz nepřežila. Ale co, lékař ho přece ujistil, že nic podobného nedovolí. Billa to uklidnilo kvůli Isabelle, ale současně ho blažilo vědomí, že ji má blízko sebe.

Té noci se propadl do spánku uprostřed myšlenek na Isabelle, a přitom se usmíval. A myslela na ni i Cynthia v hotelu Claridge.

A v pokoji, kde teprve před pár dny bydlela Isabelle, ležel Gordon Forrester v posteli, nespal a přemýšlel o Billovi. Tu noc měli všichni hodně o čem přemýšlet a jediní, kdo znali otázky na jejich odpovědi, byla Isabelle s Billem.

6

Cynthia druhý den vešla do pokoje zrovna ve chvíli, kdy sestřička Billa krmila. Byla neděle, čtvrtý den po nehodě, Bill pořád vypadal strašně, ale oba byli vděční, že je při vědomí a hlavně naživu.

„Jak to zvládáš, kamaráde?‘“ zeptala se Cynthia. Vypadala vesele a svěže. Venku bylo vedro a ona si oblékla jen tričko a kraťasy a na nohou měla sandálky, které si vypůjčila od jedné z dcer. Olivia a Jane si naplánovaly procházku Londýnem, kterou chtěly zakončit na bleším trhu. Ty dlouhé hodiny, které Cynthia trávila v nemocnici, byly na jejich vkus hrozně nudné, i když tatínka měly rády. Slíbily, že se za ním zastaví později odpoledne.

„Je to dneska lepší?“ vyzvídala Cynthia hned ode dveří. Bill nemohl pootočit hlavu kvůli aparátu, který mu znehybňoval krční obratle, ale když se Cindy objevila v jeho zorném poli, usmál se na ni.

„Tak jsem si říkal, že bych si dnes mohl zahrát tenis,“ prohodil škádlivě. Hlas měl pořád ještě chraptivý, ale mluvil už zřetelně a bez zadrhávání.

Poprvé ho oholili a Bill si připadal trochu víc jako člověk, ale pořád ještě zůstával na samém začátku cesty. Svěřil se lékaři, že vidí rozmazaně, ale to nebylo nic divného, protože měl za sebou silný otřes mozku a dlouhé kóma. Teď čekal, až mu neurochirurg přijde znovu vyšetřit nohy a páteř. Zaslechl, že ho možná čeká operace, to podle výsledků vyšetření. Mezitím už všem, včetně Billa, bylo jasné, že rekonvalescence potrvá velmi dlouho. A všichni si v duchu kladli otázku, zda bude někdy zase chodit. Bill to samozřejmě věděl, ale tomu tématu se s Cynthii pečlivě vyhýbali, protože vzhledem

k těžkému poranění páteře bylo docela dobře možné, že zbytek života stráví na invalidním vozíku.

Cynthia neměla chuť probírat s manželem právě tohle, už beztak měl dost jiných starostí, ale v minulých čtyřech dnech pořád přemýšlela, jak bude jejich manželství vypadat nyní. Neměla potuchy, zda se Bill ještě vrátí ke své práci či jaký způsob života by vedl, kdyby musel zůstat na odpočinku. Vymykalo se to jejím představám, a Bill, pokud se nad tím zamyslel, na tom byl podobně.

A oba si uvědomovali, že vše mohlo dopadnout nesrovnatelně hůř.

Mohl skončit ochrnutý od krku dolů. Oba cítili nezměrnou úlevu nad zjištěním, že Bill co nevidět začne ovládat horní polovinu těla stejně dokonale jako dřív. Pokud šlo o funkci nohou, byla to záhada, která je oba nepřestávala děsit.

„Co podnikají děvčata?“ zeptal se, když si Cynthia přitáhla židli k posteli a posadila se. Neušlo jí, že Bill je nervózní, napjatý.

„Jsou v pohodě a zrovna si naplánovala výpravu na bleší trh.

A potom se tady zastaví.“ Obě dívkám se nesmírně ulevilo, když zjistily, že tatínek svá zranění přežije, a Cynthia je povzbuzovala, ať se trochu zabaví, protože stresu si užily a užijí ještě dost.

„Obě by se co nejrychleji měly vrátit domů, Cyn. Tady beztak nejsou nic platné.“

„Ale co, vždyť jsme stejně měly v plánu vyrazit si na pár týdnů do Evropy. A nemyslím, že zrovna teď by se jim od tebe chtělo.“

Manželka se na Billa usmála a on před ní uhnul pohledem. „Možná je na chvilku vezmu do Paříže, ale nejdřív pár týdnů počkáme, jak se to s tebou vyvine. A ty se určitě co nevidět vrátíš s námi domů.“

Cynthia si tím však zdaleka nebyla tak jistá, jak se tvářila. Lékař ji upozornil, že Billa možná čeká až několikaměsíční pobyt v nemocnici. Pokud šlo o jeho přesun do Států, nikdo jí nebyl schopen říct, kdy se o té možnosti bude moci aspoň začít uvažovat.

„Nevím, kdy se vrátím domů, Cyn. A Olivia s Jane tady přece nemohou trčet celé léto a čekat. A ty zrovna tak.“

„Vždyť já stejně nemám nic lepšího na práci,“ prohodila kamarádsky a Bill se usmál.

„Koukám, že se poslední dobou hodně změnilo. Vždyť ty neumíš sedět na jednom místě, Cyn. Copak nejsi uprostřed tenisového

turnaje, nemáš před sebou nějaký výlet do zahraničí, nepořádáš večírek? Zbláznila by ses, kdybys tu jen tak posedávala a bavila mě.“

„Ale já tě tu samotného nenechám, Bille,“ pronesla Cynthia neústupně. „Samozřejmě že časem děvčata vyexpeduju domů, ale možná že dostanou chuť vydat se někam na vlastní pěst. Zapomněls, že manželský slib platí v časech dobrých i zlých? Zkrátka tu zůstanu a ty mě odtud nevyženeš, jen si nic neslibuj.“

„Ale já už jsem přece velký kluk,“ namítl žertovně, ale Cynthia mu z očí vyčetla varování. Vylekalo ji to, ale snažila se vypadat co možná nejvstřícněji, i když mu nemohla zabránit, aby jí nepřipomněl: „Právě o tom jsem si s tebou chtěl promluvit. O tom dobrém i zlém.

V posledních letech jsme měli víc toho zlého. Je to moje vina, byl jsem pořád na cestách, pořád jsem se staral jen o politiku, takže tebe i děvčata jsem hrozně zanedbával.“ Cítil se provinile, ostatně ne poprvé, ale teď už na všechny pokusy o nápravu bylo beznadějně pozdě.

„Ale my si časem zvykly. A nikdy jsme ti to nevyčítaly. Já měla svůj život, svoje zájmy. Na naše manželství si nestěžuju, Bille.“

Cynthia to zřejmě myslela naprosto vážně.

„Ale ty máš na stížnosti právo, Cyn. Měla sis začít stěžovat už mnohem dříve, a já vlastně taky. Naše manželství už dávno neexistuje. Celé roky. Neděláme nic společně, nemáme stejné přátele. Už ani nevím, co vlastně celé dny a týdny děláš, a teď už i já se neobtěžoval ti hlásit, kam jedu a kde mě v případě nutnosti zastihneš. A po pravdě, nevěřím, že ti na tom ještě záleží. Nestačím žasnout, žes tady vedle mě. Pevně jsem věřil, že bys byla docela spokojená, kdybych se jednou prostě vůbec nevrátil domů.“

Bill necítil ani špetku sebelítosti, všechno to byla pravda, do posledního písmenka. Nezmínil se o řadě milenců, které během let vystřídala. Jednou to spolu probírali, ale to bylo dávno, a Cynthia se tehdy rozzuřila a vyčetla mu, že ji ponižuje. Jenže Bill zůstával džentlmen za všech okolností a teď radši vynechal narážky na Cynthiiny úlety s tenisovými trenéry a profesionálními hráči golfu a manžely jejích přítelkyň. Ponižovalo ho to, protože jejich manželství nestálo ani na porozumění, ani na věrnosti. A na spolehlivosti? Nevěrou se Cynthia manželovi nejdřív mstila za to, jak

ji zanedbává kvůli své milované politice, dokonce si jeden čas namlouvala, že ho tak přinutí, aby jí věnoval tolik pozornosti jako dřív, jenže bohužel zvolila špatný způsob. Nakonec se jí vzdálil ještě víc, uzavřel se do sebe a snažil se nebrat její avantýry na vědomí.

A kromě té jedné příležitosti jí taky nikdy nic nevyčítal, protože mnohem snazší bylo prostě jen zavřít oči a nevnímat nic z toho, co se děje. A výsledek na sebe nedal dlouho čekat – všechno tohle v něm nakonec uhasilo i poslední jiskřičky lásky k manželce. Zbylo jen přátelství a Billa upřímně těšilo, že za ním bez odkladu přiletěla a je v nemocnici po jeho boku, ale nemiloval ji a jejich vztah mu pro manželství už dávno připadal málo. Postupně si to uvědomoval během svých rozhovorů s Isabelle, ale naplno to sám sobě přiznal až tady v Londýně, když v Isabellině něžné společnosti strávil dlouhé hodiny a pochopil, jak také může vypadat ženskost.

„Tohle od tebe není fér,“ namítla Cynthia s ukřivděným výrazem v tváři. „Jak tě jen mohlo napadnout, že bych za tebou po té nehodě nepřijela? Vážně si myslíš, že nemám vůbec srdce?“

„Ale ne, Cyn, já si jsem jistý, že srdce máš,“ usmál se Bill smutně, „ale mně už hodně dlouho nepatří. Mrzívalo mě to a dokonce mě to občas mrzí ještě teď, ale zkrátka to tak je a já jsem přesvědčený, že si to konečně musíme na rovinu přiznat. Měl jsem v plánu si s tebou o tom promluvit hned po svém návratu.“

Cynthia na něho chvíli mlčky hleděla. Z očí zalitých slzami jí čišela bolest. Nevěřila vlastním uším. Tohle že je Bill? Uvědomila si tu krutou ironii, protože zrovna teď, když se mu chystala svěřit, že ho pořád ještě miluje, či možná už zase, on jí vmete do tváře, že ji nemiluje, že mezi nimi je konec. Na okamžik dokonce zapochybovala, zda ho slyší správně. Ale nejspíš ano, protože ani ten úvod nevyzněl příliš povzbudivě.

„Je v tom Isabelle Forresterová?“ otázala se a ze všech sil se snažila zachovat klid. „Zamiloval ses do ní, nemám pravdu?“

Nemělo cenu kličkovat nebo si hrát na nechápavost. Jestlipak se s ní Bill chtěl oženit? Bill prostě nebyl typ, který by se spokojil jen s nezávazným románkem, tohle udělal jen jednou a Cynthia věřila, že víckrát to neopakoval. Tehdy ten úlet s kongresmanovou manželkou

začal brát příliš vážně a ukončil ho hlavně proto, že jinak by musel definitivně odejít od Cynthie i děvčat.

„Ne, Isabelle v tom není,“ odvětil po pravdě. Musel být upřímný, kvůli jim všem si nesměl vypomáhat berličkami lží. „Týká se to výhradně mě. Sám nechápu, proč jsme manželství drželi tak dlouho.

Asi ze zvyku. Nebo z lenosti, z naivní víry, že se všechno zlepší, že nakonec to bude přesně tak, jak má být, ale možná i proto, že dcerky byly ještě nedospělé. Otázka však zní: Je tohle způsob života, který chceme vést až do smrti? Tobě se snad zamlouvá manžel, kterého nevidíš, jak je rok dlouhý? Už si nepovídáme, kromě děvčat nemáme nic společného. Ty máš svůj vlastní život a já zase svůj. Zasloužíš si něco lepšího, ale já taky.“ Cynthia věděla, že je to pravda, ale stejně to nechtěla slyšet.

„Přesto by se všechno dalo urovnat, jen kdybychom chtěli. Když jsem se dozvěděla o tvé nehodě, v mžiku jsem pochopila, že tě pořád ještě miluju. Byla jsem to já, kdo se celé ty roky choval jako pitomec,“ přiznala a oba věděli, nač naráží. „Mám dojem, že nejdřív jsem byla prostě jen navztekaná, že máš tak zajímavé a zábavné zaměstnání a že větší část tvého života jde mimo mě. Z uražené ješitnosti jsem se nakonec rozhodla, že si prostě taky užiju, jenže jsem na to šla úplně hloupě a nakonec mi to vyneslo jen pocit hnusu nad sebou i nad celým naším vztahem. Ale to všechno by se ještě dalo změnit. Konečně vidím, kolik nám toho ještě zbývá, kolik lásky a přátelství k sobě cítíme navzájem!“ Slzy, které se Cynthii zatím třpytily pouze v očích, jí náhle přetekly na tváře. Předklonila se a pohladila Billa po ruce. „Zděsila jsem se představy, že bych tě mohla ztratit. Miluju tě, Bille. Nevzdávej to, je to předčasné. Věř mi.“

Kdyby mohl, zavrtěl by hlavou, ale už jeho pohled byl dostatečně výmluvný. „Ne, není to předčasné, Cyn, naopak, měli jsme to udělat už dávno. Mezi námi nezbylo vůbec nic, pokud nepočítám dvě dcery a skutečnost, že jsme zůstali kamarádi. To proto jsi za mnou přispěchala, ale já bych pro tebe udělal totéž. Cyn, uvědom si, že mě neztrácíš, o tomhle náš rozchod není. Právě proto chci naše manželství ukončit už teď, abychom si nepokazili přátelství

a vzájemnou úctu. A taky jde o Olivii a Jane. Když ukončíme to manželské živoření včas, zůstaneme kamarády.“

„Ale já jsem tvoje žena.“ Cynthia se snažila bojovat, ale předem věděla, že nevyhraje. Hluboko v srdci ji mrazilo. „Nechci být jen tvá kamarádka.“

„Pořád je to lepší, než kdybychom se nadosmrti rozhádali. Co nevidět by ses zapletla s někým nesprávným, třeba s některým z mých kamarádů nebo tak, a já bych se pak děsně naštval a už by to nešlo vzít zpátky. Ztratili bychom i to svoje kamarádství.“

„Ale já už nic takového nedělám.“ Plačící Cynthia se vysmrkala.

Ponižovalo ji, že Bill tak otevřeně mluví o jejích nevěrách, že celou tu dobu o nich věděl, i když si až dosud nalhávala, že Bill se to nikdy nedozví. A navíc si s oblibou namlouvala, že on jistě dělá totéž, i když s jiným přístupem. Byl příliš oddaný a neuměl milovat jinak než hluboce, a Cynthia teď litovala, že si to neuvědomila včas. Byl skrznaskrz slušný člověk, což byl možná hlavní důvod, proč se zamiloval právě do Isabelle. Nedokázal mít obyčejný románek, u něho to mohla být jedině láska. Každý cit prožíval hluboce, opravdově. „Žádné další avantýry nebudou, přísahám. Už jsem s tím přestala, nikoho nemám.“ Poslední mimomanželský vztah ukončila před čtyřmi týdny. Trval tři měsíce a jejím milencem byl ženatý muž s třemi dětmi, s nímž se seznámila ve sportovním klubu. Dost to přeháněl s pitím, ale v posteli byl přesto jednička. Jenže Cynthia měla strach, že by v opilosti mohl něco nebezpečného vyžvanit, což odmítala riskovat a dala přednost rozchodu. Ostatně, tolik zas pro ni neznamenal.

„Nezvládla bys to, určitě bys v těch románcích pokračovala. To je jasné nám oběma, ne? Ale možná žes dělala dobře, oba jsme byli pekelně osamělí. I když jsme spolu seděli v jedné místnosti, jako by nás dělily tisíce mil. A to jsme nechtěli ani jsme si to nezasloužili.“

Bill si opět připomněl Isabelle. Ve dne v noci si kvůli ní dělal starosti, ať bděl nebo spal, protože i ve snu ji zoufale hledal.

„Chcete se vzít?“ Poslední Cynthiino slovo rozmazal vzlyk.

Billovi se nechtělo pokračovat, ale musel. Byl na to nejvyšší čas.

Uvědomil si to po Isabellině boku a navzdory té nehodě chtěl svoje manželství s Cynthii ukončit, a radši hned. Všechno by se časem jen

zhoršovalo a navíc by nebylo správné, aby jí v případě trvalého postižení zůstal viset na krku. Nakonec by ho začala nenávidět.

Nebyla typ ženy, která by dokázala zasvětit roky či dokonce celý zbytek života péči o invalidu. A pokud on zůstane odkázaný na invalidní vozík, rozhodně tím nechtěl ovlivnit i Cynthiin život.

Pochopil, že nemá na vybranou a že se musí spoléhat jen sám na sebe.

„Ne, brát se nebudeme. Isabelle by od manžela nikdy neodešla. Je to hajzl a chová se k ní svinsky, ale mají spolu těžce nemocné dítě.

A vůbec, přece jsem ti vysvětlil, že v mém rozhodnutí Isabelle nehraje žádnou roli. Tady jde výhradně o nás. Začátek manželství se nám báječně vyvedl, ale už tenkrát jsme se v představách o životě radikálně lišili. A těm pověrám o tom, jako že se protiklady přitahují, jsem přestal věřit snad už jako dítě. V našem věku by to bylo k smíchu! V téhle fázi života potřebujeme spřízněnou duši, a možná víc než kdy předtím. Tys odjakživa toužila po jiném životním stylu, než jaký jsem ti nabízel. Zamlada mi to nepřipadalo důležité, ale to jsem se pletl. Ty potřebuješ chlápka, co si potrpí na zábavu, je společenský, chodí na večírky, jezdí s tebou k moři a má na tebe spoustu času. Nepotřebuješ workoholika, který miluje jen svou práci, je pořád někde za hranicemi a hlavní starost vidí v tom, kdo se stane příštím prezidentem, a ne jestli manželka vyhraje v klubu tenisový turnaj a jaké známky donesou děti.“ Bill věděl, že si nikdy neodpustí, jak dcery zanedbával, i když ho i přesto měly rády a nevyčítaly mu to.

„Ale vždyť ty jsi skvělý otec, Bille. Vždycky jsi to s děvčaty báječně uměl a ony jsou do tebe úplně poblázněné.“ Cynthia to myslela naprosto vážně, Olivia i Jane svého otce zbožňovaly, i když s nimi nebýval tak často, jak by si leckdy - hlavně dřív – přály. Byly pyšné na jeho pracovní úspěchy a vážily si ho.

„Zanedbával jsem je,“ opakoval Bill stále se stejným provinilým výrazem. „Jenže i to mi došlo až pozdě, a nikdy už jim to nebudu moct vynahradit. Ale přesto se o to nepřestanu pokoušet. Možná že konečně trochu zvolním pracovní tempo. Aspoň dočasně.“ Otázka však zněla, zda to ještě bude k něčemu dobré. Obě dcery studovaly

na vysoké škole, měly svůj vlastní život a Billovi to bylo nad slunce jasné.

V mnoha směrech mu ujel vlak. Nové příležitosti se už zkrátka nevyskytnou. Mohl jim nabídnout jen tolik, že se na něho vždycky budou moct spolehnout, že i jako dospělým jim v otci zůstane opora.

„Tak co konkrétně mi navrhuješ?“ povzdechla si Cynthia a znovu se vysmrkala. Vypadala zdrceně a vystrašeně.

„Myslím, že bychom se měli rozvést. Je to jediný způsob, jak zachránit aspoň to, co mezi námi zbývá, Cindy. Chtěl bych se s tebou dál přátelit. Záleží mi na tom.“

„Trhni si nohou!“ vyprskla a najednou se i přes slzy usmála. „V

životě by mě nenapadlo, že od nás odejdeš.“ Nedokázala uvěřit, že se to děje právě jí, a zvlášť teď a v téhle situaci. Ještě před pouhými třemi dny se nemodlila o nic jiného, než aby přežil. Na vteřinku si vybavila to ráno v Connecticutu, kdy se o jeho nehodě dozvěděla.

Tehdy ji napadlo, že pokud přežije a zůstane zmrzačený, stejně to bude jeho smrt. Nic takového by mu nepřála, ani dřív, ani teď, kdy ji chce opustit. A najednou zadoufala, že jeho řeči jsou třeba jen projevem deprese, hysterie nad jeho zdravotním stavem, dozvuky šoku z té nehody. „Vážně o to tolik stojíš? Vážně si to přeješ? Zažil jsi příšerný šok. Je jen přirozené, že tak…“

Bill jí skočil do řeči dřív, než stačila dopovědět větu. Zůstával klidný, a to Cynthii přesvědčilo, že nejde o hysterii. „Měli jsme to udělat už dávno, už před lety, Cyn. Ale já k tomu prostě neměl odvahu.“

„Přiznám se, že mi je líto, že tu odvahu máš zrovna teď. Už celý týden mi je jasné, že tě miluju, a pokud jsem tě snad na čas ráda neměla, teď jsem se do tebe každopádně zamilovala znovu. A ty chceš rozchod. Jedno ti povím, Bille Robinsone. Načasoval sis to docela podrazácky!“ zavyčítala a začala plakat ještě bouřlivěji než předtím. Nakonec na Billa upřela oči přetékající žalem. „Proč jsi mi nezarazil ty hlouposti, co jsem vyváděla po celé ty roky? Proč jsi něco neřekl, něco neudělal?“ Zhrozeně si uvědomila, že Bill o všech jejích milencích celou tu dobu věděl. Na druhou stranu si oba uvědomovali, že on neměl za povinnost jí cokoliv zakazovat, zatímco její povinností bylo s tím přestat a především vůbec nezačínat.

„Nevěděl jsem, co ti říct, co s tím udělat. Sám jsem si to nechtěl přiznat, zpočátku jsem sám sebe vodil za nos, namlouval si, že to není pravda, jen abych to nemusel řešit. A pak… Asi jsem si zvykl, Cyn. Nevím… Možná jsem se bál být upřímný sám k sobě. Ovšem teď už nemám na vybranou. Na jiné řešení je dávno pozdě, a namlouvat si pohádky, to už dál nedokážu. Možná že už si v životě jinou partnerku nenajdu, po téhle nehodě asi těžko, ale aspoň už ani jeden z nás nebude žít ve lži. Určitě to tak bude lepší, nemyslíš?“

„Ne, nemyslím,“ odvětila Cynthia upřímně. „Radši chci žít ve lži, než tě ztratit. A kdo tvrdí, že by to byla lež? Mohli bychom se snažit, aby naše manželství vypadalo k světu, jen kdybys mi dal druhou šanci.“ Při těch slovech vypadala stejně ostýchavě a zranitelně jako dívka, s kterou se kdysi oženil, a jemu nad tím pohledem pukalo srdce. Litoval, že jí tohle všechno neřekl už před lety, ale nebyl na to dost zralý a připravený – a cesta zpátky teď už pro něho neexistovala.

„Je příliš pozdě. Pro nás oba, ale ty sis to ještě nestačila přiznat.“

„Ale co řeknu známým?“ Cynthia se vyděsila. Představa rozvodu jí připadala tak ponižující, že by nejradši utekla a někam si zalezla, jen aby nebyla světu na očích.

„Klidně jim namluv, že ti konečně svitlo a dala jsi mi kopačky!

Nejspíš jsi přesně to měla udělat, když mi přeskočilo a naordinoval jsem si dvacetihodinovou pracovní dobu. Oba jsme provedli spoustu pitomostí. Nic ti nevyčítám, náš rozchod jsi v žádném případě nezavinila sama.“ I teď Bill zůstával slušný, laskavý a spravedlivý, ovšem o to větší bolest Cynthia pociťovala. Věděla, že prohrává a že takového muže už nikdy v životě nenajde. Bill byl výjimečný a neopakovatelný.

„A co povím děvčatům?“

„To je něco jiného. Bude to těžké. Myslím, že bychom si to měli nejdřív promyslet a dohodnout se. Jsou dost velká, aby to pochopila, ale bojím se, že se s tím nebudou chtít smířit. Tak podstatné změně se každý zuby nehty podvědomě brání.“

„Však já taky,“ přiznala Cynthia přiškrceně. Neuvědomila si, že změna bude nejtěžší pro Billa. Měl před sebou dlouhou, strastiplnou rekonvalescenci, a rozhodl se jít po té cestě sám. O svém zdravotním

stavu si nedělal žádné iluze, bylo mu jasné, že velmi pravděpodobně už nikdy nebude chodit a že rehabilitace bude velmi bolestivá a náročná, zvlášť když nebude mít oporu v rodině. Současně si však uvědomoval, že Cynthia by to beztak nezvládla. Svoje pečovatelské pudy už dávno vyčerpala na vlastních dětech, a kdyby se měla starat o bezmocného manžela, co nevidět by zešílela. Cynthia nebyla Isabelle. A nikdy by nezvládla udělat pro své dítě tolik jako Isabelle pro svého postiženého syna. Proto Bill usoudil, že svůj nový úděl ponese radši sám.

Cynthia se zvedla a přistoupila k oknu. Zadívala se ven, ale i zezadu na ní bylo znát, že má zlomené srdce. Vtom se ozvalo zaklepání a do pokoje vešel americký velvyslanec. Doslechl se, že Bill měl nehodu, nejdřív si to přečetl v novinách a potom si nechal zjistit detaily o havárii i o jeho zdravotním stavu. Tvářil se vážně a ustaraně. A když se k němu Cynthia otočila, z jejích rudých napuchlých očí vyčetl, že zdrcená je i ona. Samozřejmě neměl potuchy, o čem ti dva zrovna hovořili, a ani ve snu by ho nenapadlo, že vpadl doprostřed manželské krize. Zamířil k posteli a stiskl Billovi pravici.

„Proboha, Robinsone, co jste to vyváděl? Vždyť jsme se měli příští týden sejít, ne?“ Cynthia s Billem si vyměnili významný a nešťastný pohled, protože věděli, že zprávě o jejich rozchodu neuvěří.

„Porval jsem se s autobusem v plné rychlosti. No, a autobus vyhrál. Příště už takovou pitomost neudělám,“ zašeptal Bill s úsměvem. Rozhovor s manželkou ho vyčerpal. Oslovil ji: „Cyn, nechceš si na chvíli zajít vedle k děvčatům? Prospěje ti, když si na chvíli ode mě odpočineš.“ Přikývla, radši mlčky, protože se bála, aby před velvyslancem nevybuchlá v bouřlivý pláč. Na druhou stranu však nestála ani o společnost svých dcer, a tak se rozhodla, že radši odjede rovnou do hotelu a o samotě se dosyta vypláče.

„Večer se tady ještě zastavím,“ zašeptala s očima plnýma slz a políbila manžela na tvář. „Mám tě ráda,“ dodala skoro neslyšně a vyběhla na chodbu. Velvyslanec ji sledoval udiveným pohledem.

„Chudák Cynthia, musí to pro ni být strašlivý šok,“ prohodil soucitně. Oba manžele znal už dlouhé roky. Pocházel z New Yorku

a kdysi sám uvažoval o kandidatuře na prezidenta, ovšem Bill mu to tehdy vymluvil. V prezidentském klání by nikdy neobstál, ale jako velvyslanec si vedl výtečně a práce ho navíc úžasně bavila.

V Londýně působil už celé tři roky a Bill věděl, že prezident hodlá velvyslance delegovat i pro další období.

„Vypadá to nadějně?“ vyzvídal na Billovi zachmuřeně.

„Teď už líp.“ Navzdory dopoledni, které právě prožil s Cynthii.

Nijak ho ten rozhovor s ní netěšil, ale současně si byl jistý, že se zachoval správně. Beztak se to chystal udělat hned po návratu domů.

Nemohl dopustit, aby svůj názor změnil jen kvůli té proklaté autonehodě. Naopak, byl k tomu kroku ještě odhodlanější. Nemohl Cynthii nechat žádnou naději, protože by to nebylo fér. Protože by jí to ublížilo. Jí i jemu.

„Nepotřebujete něco?“ vyptával se velvyslanec a posadil se.

Manželka ho upozornila, aby se nezdržel příliš dlouho, že Bill bude jistě unavený.

„Nic nesplnitelného. Nový krk, novou páteř, dvě pěkně silné nohy, prostě takové normální věci.“ Bill se snažil vtipkovat, ale z očí mu hleděl smutek a velvyslanec se nutil do úsměvu. Kdyby nic jiného, Bill Robinson byl statečný a slušný chlap.

„Co říkají doktoři?“

„Jsou opatrní. Zatím je ještě moc brzy, aby vynesli definitivní závěry. Mám dojem, že moje práce se dá dělat i vsedě. Velký rozdíl to nejspíš nebude.“ Oba však věděli, že bude. Billovi se jediným mžiknutím oka naráz a od základů změnil celý život, nejen pracovní, ale i lidský. V tuhle chvíli nebylo možné domyslet celý dopad nehody, vždyť Bill nejenže netušil, jestli bude ještě někdy chodit, ale také zda se někdy ještě dokáže milovat s ženou. I to byl jeden z důvodů, proč Cynthii navrhoval rozvod, protože ta by se s celibátem nesmířila za žádných okolností. Nebyla by toho schopná.

To ovšem nijak nesnižovalo důležitost dalších motivů, které ho vedly k rozvodu, a jeho fyzický stav tvořil jen jeden střípek v celé té složité mozaice.

„Máte ponětí, jak dlouho tu ještě zůstanete?“

„Hm, nejspíš hodně dlouho,“ zašeptal Bill zdrceně. Únava na něho padala jako olověná deka. Navzdory všemu odhodlání cítil nad

koncem svého manželství hluboký smutek. Nejenom že z vlastního rozhodnutí ztratil manželku a starý domov, ale vinou havárie přišel i o Isabelle, svou nejbližší přítelkyni. Kdykoliv se nad tím vším zamyslel, budoucnost se mu zdála neuvěřitelně ponurá. Neměl se na co těšit, leda na rok úděsné dřiny, kdy se bude snažit vybojovat si ztracené zdraví či aspoň jeho část. Ale – mohl si gratulovat, že aspoň přežil.

„Nu, tak počítejte s naší pomocí,“ zahlaholil velvyslanec Stevens s trošku přehnanou bodrostí. „Grace vás taky chtěla navštívit, ale vzkazuje, že se zastaví jindy, aby tu nebyla tlačenice. Měla strach, že byste byl unavený, a varovala mě, ať to taky nepřeháním, že si návštěvu můžu kdykoliv zopakovat. Každopádně nezapomeňte, že velvyslanectví vám pomůže, v čemkoliv budete potřebovat. Slibte mi, že kdyby byl sebemenší problém, Cynthia ihned zavolá Grace.

Předpokládám, že manželka prozatím zůstane s vámi tady v Londýně.“ Ta nebohá dáma vypadala hrozně zlomeně, ale nebylo divu – co když její manžel zůstane trvale invalidní? Jim Stevens si dokázal představit, v jak těžké situaci je Billova žena. „Grace se jí za pár dní beztak ozve sama.“ Bill se velvyslanci slůvkem nezmínil, že má v úmyslu poslat Cynthii i s děvčaty zpět do Connecticutu, jen se usmál a nechal ho hovořit. I když se s velvyslancem znali celá léta a vlastně se mohli považovat za přátele, zatím se mu o svém rozvodu zmínit nehodlal. Všechno bylo ještě příliš čerstvé. Z ohledu na děvčata to nechtěl prozradit nikomu dřív, než jim to spolu se Cynthii co nejšetrněji sdělí.

Velvyslanec se nenápadně podíval na hodinky a na Billův pobledlý obličej, načež usoudil, že se zdržel až příliš dlouho. Grace měla pravdu.

Bill vypadal příšerně. Rozloučil se s ním a odešel. Bill si s nečekaným zoufalstvím uvědomil, že Jim Stevens je o řadu let starší než on, ale přitom mu teď připadá záviděníhodně mladý a plný života – a to jen proto, že z pokoje odešel sám, bez cizí pomoci, na vlastních nohou.

Čas se vlekl k zešílení. Bill chvíli podřimoval a k večeru se v pokoji objevil neurochirurg. Cynthia se neobjevila ani neozvala, zřejmě odjela do Claridge a teď si lízala své rány. Bill nepochyboval,

že nyní je to pro ni možná zlé, ale nakonec bude za zvrat ve svém životě vděčná.

Neurochirurg neměl žádnou povzbudivou novinku. Předestřel Billovi všechny možnosti, od té nejhorší až po tu nejlepší. Podle rentgenových snímků a dokumentace z průběhu operace nevěřil, že Bill by ještě někdy mohl chodit. Pravda, časem se mu do dolní poloviny těla může vrátit cit, ale vzhledem k poškození míchy bude jen těžko ovládat nohy natolik, aby mohl normálně chodit, a kdoví, jestli se na ně někdy aspoň postaví. Pravda, nohy by se daly zpevnit výztuhami a po jistém cvičení by možná mohl používat berle a nohy táhnout za sebou, ale daleko větší pohodlí i pohyblivost mu zřejmě zajistí invalidní vozík. To byla ta lepší varianta. Horší varianta by znamenala, že nervy v nohou postupně odumřou a vzhledem ke zraněnému krčnímu obratli a páteři Bill zůstane od pasu dolů zcela ochrnutý, bez sebemenšího citu v nohách. Klouby by pak mohla postihnout artritida, která může způsobit další poškození kostní hmoty a tím i celoživotní, ničím neutlumitelné bolesti. Neurochirurg však věřil, že vzhledem k Billovu věku – pouhých dvaapadesát – existuje velká naděje, že se mu do nohou vrátí aspoň trochu sil, i kdyby chodit nemohl. Odhadoval, že Billovy krční obratle se budou hojit tak čtyři až šest měsíců, rekonvalescence nohou pak může trvat i více než rok. Pravda, mohli by ještě provést jednu či dvě operace, ale jejich přínos by zřejmě byl minimální a nebezpečí, že Billův stav se naopak zhorší, příliš veliké. Kdyby se teď pokusili vylepšit ochrnutí, taky by to mohlo dopadnout tak, že by se poškodil i zbytek dosud fungujících nervů a Bill by mohl ochrnout od krku dolů. Navíc některé nervy časem jistě zregenerují, takže riskovat další operace, či spíše experimenty, by se skutečně nemuselo vyplatit. Bill s tím názorem souhlasil. Představa budoucnosti, která ho v příštích letech čeká, nebyla sice nijak růžová, ale dalo se s ní žít – ovšem jen s notnou dávkou odvahy. Lékař Billa ve vší vážnosti upozornil, že při rehabilitaci ho čeká úděsná dřina, protože bude muset posilovat nejen nohy, ale především horní polovinu těla a šíjové svaly. Na druhou stranu se to vyplatí, protože pak dokáže vést přínosný a uspokojivý život, pokud se ovšem nehodlá užírat kvůli omezením daným

upoutáním na invalidní vozík. Pravda, bude to proklatě těžké, ale rozhodně to neznamená konec světa.

A potom, protože jako zkušený lékař uměl přesně odhadnout, co se pacientům honí hlavou, vytušil otázku, kterou se mu Bill bál položit. Bill už pochopil, že nikdy nebude chodit a zůstane odkázaný na vozík. Neměl však ani potuchy, jaké to bude mít důsledky pro jeho sexuální život, pokud vůbec nějaký bude mít, a v duchu kvůli tomu panikařil. Lékař mu věcně a na rovinu objasnil, že existuje velká šance, že Bill bude opět schopen relativně normálního sexuálního styku, i když na prognózu je ještě příliš brzy, a že všechno závisí aspoň na částečné regeneraci poškozených nervů.

Tvářil se však optimisticky a bylo znát, že se ze všech sil snaží Billa uklidnit, protože právě klid a sebedůvěra mohly jeho uzdravování výrazně urychlit. Lékař si uvědomoval, že pro Billa je dost zlé, že ztratil schopnost chůze, a kdyby měl přijít i o další atributy normálního života, mohl by boj vzdát a pouze živořit.

„Když vaše paní bude jen chvíli trpělivá,“ usmál se vlídně neurochirurg, „všechno zas bude v pořádku, uvidíte.“ Bill mu samozřejmě nevysvětloval, že už vlastně nemá manželku a že si neumí představit, že by se pouštěl do sexuálních experimentů s nějakou známostí, kterou by si troufl požádat o schůzku. Přesto ho zajímalo, zda by mělo smysl podobný experiment vůbec podnikat – kdyby se pro něj přece jenom rozhodl. Ale tohle mu nemohl zaručit nikdo na světě. Nezbývalo mu než čekat a čekat a sám se pak někdy přesvědčit, což byla trýznivá představa. Zatím si byl jistý jedinou věcí, a sice že až se zotaví, naplno se vrhne do práce. A zřejmě ještě víc než kdy předtím, protože to bude jediné, co mu zbude.

Když lékař odešel, Bill se dlouhé hodiny utápěl v depresivních myšlenkách. Od rána se toho seběhlo tolik, že si to skoro nedovedl srovnat v hlavě. Pořád si nedokázal představit, že už nikdy nebude chodit… Nebudu chodit… Opakoval si to pořád dokola. Současně však nezapomínal, že vše mohlo dopadnout mnohem hůř. Mohl zůstat ochrnutý úplně, od krku dolů, mohl zemřít, mohl zůstat duševně postižený. Ale i když měl zač děkovat, stejně ho drtila obava, že ztratil svou mužnost. A přitom zabloudil v myšlenkách zpátky k Isabelle. Zavřel oči a snil o tom večeru, který spolu prožili

teprve před čtyřmi dny. Před čtyřmi dny spolu protančili večer u Annabel, tiskli se k sobě jako milenci, ale teď už si spolu nikdy nezatančí a kdoví, zda Isabelle vůbec přežije. Neuměl si představit, že by si s ní už v životě nepopovídal, že už by nikdy neslyšel její hlas, neviděl její tvář. Najednou mu vhrkly slzy do očí, protože těch tragédií bylo trochu moc, a zasáhly nejen je dva, ale i celé jejich rodiny. Zrovna vzpomínal na Isabelle a po tvářích se mu proudem valily slzy, když do pokoje vešla sestřička. Věděla, že u něho byl neurochirurg a že mu jistě nepověděl mnoho radostných informací, takže se domnívala, že Billa deprimují vyhlídky na jeho budoucí život invalidy. Opatrně ho zkusila rozveselit. Byl to pohledný, energií sršící muž. Nebylo těžké si představit, co pro něho bude znamenat invalidní vozík. Sestřička si byla jistá, že jeho stav se nezlepší, na to měl příliš vážná zranění.

„Chcete něco na bolest, pane Robinsone?“ zeptala se a Bill k ní stočil zvlhlé oči.

„Ani ne. Jak je na tom paní Forresterová? Došlo v jejím stavu k nějaké změně?“ Na tohle se ptal pokaždé, kdykoliv za ním sestřička přišla. Nikdo z personálu si nebyl jistý, zda se užírá pocitem viny, protože se za tu nehodu kdoví proč cítí zodpovědný, nebo zda ji tak hluboce miluje. V úvahu přicházely obě možnosti. Sestřička, která včera večer byla u jeho setkání s Isabelle, slíbila doktorovi, že se o ničem, co při tom viděla a slyšela, nezmíní ani slovem.

„Je na tom pořád stejně. Chvíli byl u ní manžel, ale právě odešel.

Mám dojem, že se rozhodl vrátit se na pár dní do Paříže. Tady by beztak nebyl nic platný.“ Pokud by ovšem neseděl u jejího lůžka, nehladil ji a nemluvil na ni, neprosil, aby se k nim vrátila, aby se snažila žít. Bill se při pomyšlení na Gordona doslova zalykal nenávistí. Byl tak ledově chladný a k manželce se choval hnusně.

Jinak se to nazvat nedalo. Najednou ho však napadlo, že jestli Gordon skutečně odjel, pak on by mohl Isabelle znovu navštívit.

Nadhodil to před sestřičkou. Věděla, že ho do Isabellina pokoje včera večer odvezli a že to osobně dovolil jejich společný ošetřující lékař.

Neuměla si však představit, jak by se mu zamlouvala Billova žádost o reprízu. Při pohledu na jeho zoufalý výraz si však připomněla, že

Bill prožívá těžký stres, snad nejhorší ve svém životě, a že ho čekají ještě těžší dny, a naráz změkla.

„Uvidím, co se dá dělat,“ usmála se a zmizela. Po pěti minutách se vrátila se dvěma zřízenci, kteří uvolnili brzdy na Billově posteli a odváželi ho ke dveřím. Sestřička sice musela odpojit několik monitorů, ale Billovi už bylo natolik dobře, že chvíli se bez nich mohl docela dobře obejít. Navíc mu prospěje, když se přesvědčí, že Isabelle je naživu. Určitě ho to uklidní, protože bylo znát, že už se nemůže dočkat, až se dostane do jejího pokoje na protější straně chodby.

Isabellina ošetřující sestřička přidržela dveře dokořán a sanitáři opatrně vjeli s jeho lůžkem dovnitř a postavili ho vedle Isabelle.

V místnosti byly stažené žaluzie a respirátor vydával svůj typický syčivý zvuk. Sestřičky ucouvly do kouta, aby oběma pacientům poskytly aspoň náznak soukromí. Bill se k Isabelle zkusil natočit, i když mu to moc nešlo, jelikož krk i tělo měl upevněné v aparátech, a stejně jako včera večer ji uchopil za ochablé prsty.

„To jsem já, Isabelle… Musíš se probudit, lásko moje. Musíš se vrátit. Potřebuje tě Teddy a potřebuju tě i já. Strašně moc se mi po tobě stýská.“ Po tvářích se mu kutálely slzy. Po chvíli se odmlčel a ležel mlčky, nehybně a nešťastně civěl do prázdna a jen ji něžně držel za ruku. Sestřičky se zrovna chystaly navrhnout, že pro tentokrát to stačí, protože se jim zdálo, že Bill začíná podřimovat, když tu se otevřely dveře a na prahu se objevil Gordon Forrester.

Užasle se rozhlédl kolem sebe. Sestřičky sebou vylekaně trhly. Oba sanitáři čekali na chodbě, takže Gordon si svůj vztek vybil na sestřičkách.

„Prosím, abyste pana Robinsona okamžitě odvezli do jeho pokoje!“ vyštěkl mrazivě. Bill se dal bez protestu vyvézt na chodbu.

Když míjel zuřivostí ztuhlého Gordona, pochopil, že Isabellinu manželovi je nad slunce jasné, co se tady děje a proč sem Billa přivezli. Bill pocítil osten strachu. Nebylo pochyb, že Gordon další jeho návštěvy u Isabelle zakáže. Na druhou stranu se nedalo vyloučit, že po Gordonově odletu do Paříže se mu opět podaří lékaře přemluvit. Zrovna o tom přemýšlel a utěšoval se, že na celé věci se

nic nezmění, že Gordon zmizí a on dál bude smět Isabelle utěšovat, když tu bez zaklepání vešel do jeho pokoje právě Gordon Forrester.

„Jestli vás ještě jednou načapám v jejím pokoji, vážený pane Robinsone, nebo se o tom třeba jen doslechnu, postarám se, aby vás z téhle nemocnice přeložili jinam. Vyjádřil jsem se dost jasně?“ Byl v obličeji sinalý vzteky a celý se třásl. Bill pytlačil v jeho revíru, a on to nehodlal trpět. Považoval se za majitele své ženy a byl pevně odhodlaný Billovi znemožnit veškeré návštěvy, sebemenší kontakt s ní, i kdyby jejich vztah měl být absolutně nevinný. Patřila jemu.

Byla jeho majetek.

„Mně nezastrašíte, pane Forrestere,“ odvětil Bill tiše a pevně se podíval Gordonovi do očí. „Mám dojem, že do mého přestěhování do jiné nemocnice by měl co mluvit i velvyslanec Stevens. Jenže já nepotřebuju, aby moje bitvy za mě vybojovával někdo jiný. Já a Isabelle jsme přátelé, už dlouho. Nikdy se nedopustila ničeho, za co by si zasloužila vaše výčitky, to vám mohu odpřisáhnout.“ Pravda, nepočítal polibek v autě, ale po tom Gordonovi není, co by se za nehet vešlo, to se týkalo jen jich dvou. „Dělám si kvůli ní velké starosti. Máte štěstí, že jste objevil tak báječnou ženu, a stejně jako vy si přeju, aby přežila a uzdravila se. A váš Teddy potřebuje Isabelle ještě víc než vy. A když si s ní někdo povídá nebo aspoň sedí vedle ní a přeje si, nutí ji, aby žila, určitě ji pomáhá v jejím boji, posiluje její vůli. To je to nejmenší, co se pro ni dá v téhle chvíli udělat.“

„Držte se od ní stranou. Už jste toho zavinil až příliš.

Zkuste se k ní přiblížit, a zabiju vás. Co jste to spolu vyváděli tak pozdě v noci ve městě? Máte vy vůbec ponětí, jak to vypadá? Co tomu řeknou lidi? Necháte se fotografovat každým paparazzi, děláte ze sebe šašky a ze mě taky. Asi jste si namlouvali, že vám to projde, co? No, neprošlo. A to nejlepší, co můžete teď udělat, je držet se od ní hezky stranou a nelézt ani do jejího pokoje, ani do našeho života.

Nemám zájem, aby kvůli vám zatáhli moje jméno do nějakého skandálu, jasné?“

„Kvůli mně žádný skandál nebude, na to se můžete spolehnout!“

vybuchl Bill navztekaně.

„Tak na to bych dvakrát nespoléhal. Každopádně vám přísně zakazuji vstup do pokoje mé manželky. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Proč ji tak příšerně nenávidíte?“ zeptal se Bill Gordona, který mezitím už došel ke dveřím, ale po jeho slovech se zarazil a zvolna se obrátil k nemocnému.

„Zešílel jste se? Proč bych ji měl nenávidět? Je to moje manželka.

Proč bych tu jinak byl?“

„Protože nemáte na vybranou. Těžko byste mohl nadále předstírat, že vám na ní záleží, když byste se neráčil ani ukázat. Ale já i vy víme proklatě dobře, proč tu jste. Jen aby se neřeklo a protože jinak byste se společensky znemožnil. Jste jejím manželem, ale jinak na ni kašlete, vážený pane Forrestere, a já bych se moc divil, kdyby to někdy dřív bylo jinak.“

„Jsi prolhanej hajzl!“ uplivl si Gordon a rozzuřeně se vyřítil na chodbu. Přesto si v duchu položil otázku, zda o té nenávisti Billovi vykládala Isabelle. Kolik toho ten člověk vlastně ví? O jejich společném životě, o jejich manželství? Gordon se nemohl ubránit tušení, že Bill ví až nepříjemně mnoho.

Když pozdě odpoledne přišla Billa navštívit Cynthia s oběma dcerami, pořád ještě myslel na hádku s Gordonem. Děvčata se přes den vyřádila na bleším trhu a nakoupila tam hromadu hloupůstek, z kterých byla doslova u vytržení, zatímco Cynthia si vyšla na dlouhou procházku a snažila si srovnat v hlavě všechno, co jí Bill řekl, co se chystá udělat, a jaké to bude mít důsledky pro všechny členy jejich rodiny. Zatím se však ani ona, ani Bill před dcerami o rozvodu nezmínili. Bylo by to předčasné. Všechny se zdržely až do večeře a Olivia nakrmila otce lžičkou, protože když se o to pokusil sám, kvůli aparátu znehybňujícím krk všechno rozléval, hlavně polévku a zeleninové pyré.

„Co říkal doktor?“ otázala se ho Cynthia při loučení.

„Že bude líp, když práskneš do bot,“ šeptl jí a Cynthia naráz měla slzy na krajíčku. „Ne, dělám si legraci. Tvrdil, že časem se mi do nohou možná vrátí cit, ale bude to chtít spoustu tvrdého cvičení. Beru to jako hozenou rukavici. Kdoví, možná že se nakonec stane zázrak a začnu i chodit.“ Sám by tomu rád věřil, i když lékař mu samozřejmě nedal žádnou záruku. „Za tři týdny začnu s rehabilitací, a to hned naplno. Předtím mi ještě musí srůst krční obratel a další poranění.“

„Ale rehabilitaci můžeš dělat i doma,“ připomněla Cynthia mírně.

Ještě pořád se s Billovým rozhodnutím nedokázala smířit a doufala, že časem si to třeba rozmyslí.

„Možná. Uvidíme,“ odvětil nezávazně. Nechtěl to před děvčaty příliš rozvádět. „A co ty? Kdy pojedeš domů? Už jsi o tom uvažovala?“ otázal se vyčerpaně. Měl za sebou namáhavý den.

„Děvčata by se ráda zdržela asi týden. Říkala jsem si, že tak na týden bych je mohla vzít do Paříže, ovšem jen za podmínky, že ti bude dobře, a potom se vrátím sem, abych se přesvědčila, jaké děláš pokroky.“ Ještě pořád si slibovala, že mezitím se na jejich vztahu něco změní, ale už z tónu Billova hlasu vyčetla, že si to nerozmyslí.

Byl skálopevně přesvědčený, že pro oba vybral to nejlepší řešení.

„Nemusíš,“ odmítl tiše. „Budu v pořádku. Měla by ses vrátit do Států s děvčaty. Vzpomínám si, žes měla v plánu zajet za svými rodiči do Maine.“ Cynthia se mezitím v duchu rozhodla, že z Maine se vrátí rovnou domů do Hamptonsu. „Však já se do Států taky vrátím co nevidět.“ Ale ještě měl hodně co zařizovat. Než se dostane domů, musí si sehnat slušné rehabilitační centrum, kde by mohl nějaký čas zůstat. Mezitím si najde vhodný byt a odstěhuje se z domu. Jenže tohle plánování bylo zatím příliš předčasné, hlavně bude třeba všechno domluvit s děvčaty. Přál si, aby u toho byli oba s Cynthii, protože jenom tak dcery uvěří, že rodiče i nadále zůstanou aspoň přáteli. Billovi na tom hodně záleželo a jim to také nebude jedno. O tom nepochyboval, znal je příliš dobře.

Cynthia s dcerami se vrátily do hotelu na večeři a Bill ležel ve svém pokoji a bděl. Tak rád by opět viděl Isabelle, ale už si netroufal požádat o něco tak riskantního – co když Gordon ještě zůstal v nemocnici? Navíc se cítil příšerně unavený. Toho dne se seběhlo tolik událostí, že by vyčerpaly zdravého člověka – natož tak vážně nemocného. Dozvěděl se, že nejspíš už nikdy nebude chodit, že se „možná“ nebude moct milovat, viděl Isabelle, chytil se s jejím manželem a oznámil Cynthii, že chce požádat o rozvod. Nebýt té nešťastné havárie, těžko by v celém svém dosavadním životě hledal druhý tak přelomový den.

7

Gordon Forrester odletěl do Paříže v pondělí brzy ráno. Ještě před odchodem z hotelu zavolal do nemocnice, dozvěděl se, že během noci se nic nezměnilo, a odjel na letiště. Nesl s sebou i všechny Isabelliny věci, které po ní zůstaly v pokoji. Usoudil, že nemá smysl cokoliv z toho nechávat v nemocnici, protože ve svém současném stavu Isabelle nic nepotřebuje. Vracel se domů a nebyl o nic moudřejší, než když sem přilétal. Lékaři mu řekli, že nemají potuchy, zda jeho žena zemře nebo bude žít. Vnitřní orgány se zřejmě zvolna hojily, ale velkou starost jim dělalo závažné poranění hlavy a jater a také stav plic. Právě úder do hlavy, i když jí nezpůsobil kriticky vážné zranění, zavinila pacientčino hluboké kóma. Lékaři jí navíc podávali sedativa, aby tělu umožnili co nejklidnější uzdravování.

Nikdo však nedokázal rozhodnout, zda Isabelle Forresterová přežije, a pokud ano, tak v jakém stavu. Nedala se vyloučit ani možnost, že už do smrti zůstane v kómatu. Byly to zkrátka řady otázek, na které nemohl znát odpověď vůbec nikdo. Jako jediný slibný příznak se dala vykládat skutečnost, že pět dní po havárii Isabelle navzdory svým těžkým zraněním zůstávala naživu, i když na jejím kritickém stavu se změnilo pramálo. A na pařížském letišti si Gordon uvědomil, že celou tragédii už nemůže dětem dále tajit. V Londýně pořád čekal, kdy dojde ke zlepšení Isabellina stavu, aby svou zprávu mohl podat aspoň s náznakem naděje, ale všechno zůstávalo při starém. Další čekání mu připadalo neúnosné. Sophie byla dost stará, aby se dozvěděla pravdu, a sice že může přijít o matku, nu a Teddy byl sice nemocný, ale bude to zkrátka muset zvládnout. Gordon nepochyboval, že Sophie ho aspoň trochu utěší. Měl v úmyslu

povědět Teddymu o matce až po Sophiině návratu z Portugalska, aby mu s chlapcem pomohla. Na nic z toho se Gordon netěšil. Byl v nezáviděníhodné situaci a trpce si opakoval, že si to nezaslouží.

Zatímco jel taxíkem z letiště domů, přemýšlel o Billu Robinsonovi a jejich nepříjemné hádce. Ještě pořád běsnil nad nestydatostí Billovy otázky, proč on jako manžel tolik nenávidí Isabelle. Naznačoval tím Gordonovi, že je špatný manžel, a jeho by proklatě moc zajímalo, co všechno Isabelle tomu frajírkovi napovídala. Vždyť ke své ženě ani zdaleka necítil nenávist, jen se mu v tom chaosu a starostí let, které uplynuly od Teddyho narození, prostě ztratila.

V duchu už ji nedokázal oddělit od hrůz odehrávajících se v pokoji nemocného dítěte a všeho, co s jejich synem souviselo třeba jen vzdáleně. V Gordonových očích už nebyla jeho manželkou, ale pouze ošetřovatelkou malého Teddyho.

Pak ho napadlo, že Isabelle si tou domněnkou, že manžel ji nenávidí, možná ospravedlnila svůj románek s Billemo jejich milostném vztahu či přinejmenším flirtu Gordon už nepochyboval.

Vždyť podle toho, co psali v novinách a co bylo vidět na té fotografii, strávili spolu večer u Annabel, takže jejich vztah jen těžko mohl být tak nevinný, jak naznačoval Bill Robinson. Gordon by své ženě rád položil tisíce otázek, ale dokud zůstávala v bezvědomí, nepřicházelo to v úvahu, protože Bill mu očividně neprozradí nic.

Gordon na Billa žárlil z principu, a ne proto, že by mu na manželce citově či sexuálně ještě záleželo.

Gordon nechal v londýnské nemocnici příkaz, že Bill nesmí do pokoje jeho ženy. Sestřička ve službě zapsala jeho žádost s okázalou neochotou a Gordon se nemohl zbavit nepříjemného dojmu, že na jeho zákaz beztak nikdo nebude brát zřetel, protože všichni dávali najevo, že stojí na Billově straně a navíc že si ho váží a obdivují ho.

Všichni věděli, jak významnou funkci zastává a že se tak vysoko vypracoval díky svým schopnostem, a ne zásluhou bohatství.

Z letiště se Gordon nechal dopravit nejdřív do kanceláře, kde vyřídil několik telefonátů. Sekretářce vysvětlil celou situaci, protože až dosud Isabellinu havárii tajil i před ní.

Sekretářka mu moudře zatajila, že v International Herald Tribune zahlédla snímek jeho ženy v doprovodu Billa Robinsona. Na Gordonovu žádost mu nadiktovala portugalské telefonní číslo, na kterém mohl zastihnout dceru. Isabelle jí číslo nechala před svým odletem do Londýna, čistě jen pro jistotu.

Sophie bydlela s přáteli v pronajatém plážovém domku v Sintře, ale toulala se někde venku, takže Gordon jí nechal jenom vzkaz.

Ozvala se mu v šest hodin večer, zrovna když se chystal odejít domů.

Odhodlaně se nadechl. Nebylo pro něho lehké sdělit vlastní dcerce zprávu o kritickém stavu její matky.

„Jak bylo v Londýně?“ vyhrkla Sophie rozjařené. „Užili jste si s mamkou konečně kapku legrace?“

„Odkud víš, že jsem byl v Londýně?“ O své cestě se nezmínil nikomu, s výjimkou Teddyho a jeho ošetřovatelky.

„Během víkendu jsem volala domů a mluvila jsem s Teddym. On ti to neřekl?“

„Ještě jsem ho ani neviděl. Z letiště jsem ráno odjel rovnou do kanceláře,“ vysvětlil Gordon věcně. V duchu horečně hledal ta správná slova, jimiž dceři poví o matčině tragédii.

„Tak já hned brnknu domů, potřebuju si s mamkou něco domluvit.“

„Ale to nepůjde,“ vyhrkl Gordon chvatně. Pořád ještě se mu nechtělo s pravdou ven. Byla to noční můra, ze které se nebylo možné probudit, naopak, musel do ní vtáhnout ještě i svoje děti.

„A proč ne? Je někde na nákupech?“

„Ne, matka zůstala v Londýně.“

„To je divný. Fakticky nepřijela?“ Sophii připadalo k nevíře, že matka se od Teddyho odhodlala odpoutat i na těch pár plánovaných dní, ale že by svůj pobyt ještě prodloužila? Vždyť do Londýna odletěla už v úterý! „A kdy se vrátí?“ naléhala na otce nechápavě.

„Zatím nevíme.“ Teď už Gordon nemohl dál kličkovat. „Sophie, mamince se stala nehoda.“ Na druhém konci linky se rozhostilo mrtvé ticho. Sophie s tlukoucím srdcem vyčkávala, co bude následovat. Tón otcova hlasu ji už předem vyděsil k smrti. „Velmi vážná nehoda. Myslím, že by ses měla vrátit domů.“

„Co se stalo? Je mamka v pořádku?“ Sophie samým zděšením nemohla ani pořádně popadnout dech.

„Seděla v autě, do kterého plnou rychlostí najel autobus.“ Tohle se nedalo nijak zalhat. „Leží v kómatu. Nikdo neví, jak to s ní dopadne. Má řadu velmi vážných vnitřních zranění, možná ani nepřežije. Mrzí mě, že ti to musím říkat zrovna po telefonu, ale rád bych, abys podnikla patřičná opatření a co nejrychleji se vrátila do Paříže.“ Navzdory svým upřímným citům k dceři a navenek i k Isabelle Gordon mluvil stejně koženě, jako by dojednával pracovní schůzi. Dělal všechno pro to, aby si nepřipustil dceřinu bolest, aby se jí nenakazil. Takovou slabost u sebe považoval za nepřípustnou.

„Och, proboha… Panebože…“ Sophie zřejmě neměla daleko k hysterii, což jí vůbec nebylo podobné. Za normálních okolností se chovala stejně klidně a racionálně jako její otec, vlastně skoro neemocionálně, ale ta zpráva ji uvrhla do příšerného zoufalství, které by nečekala ani ve snu. Celý život se připravovala, že přijde o bratra, ale o maminku nikdy. Vždyť ji milovala mnohem víc, než dokázala sama sobě přiznat. Když jí otec zavolal, to poslední, co by ji napadlo, byla maminčina případná smrt. „Ach bože, tatínku, myslíš, že nám umře?“ Gordon poznal, že Sophie pláče, a na okamžik byl v rozpacích, co jí odpovědět.

„Vyloučit se to nedá,“ vyhrkl. Civěl do prázdna a jeho kancelář mu náhle připadala nezvykle studená. Připomněl si dny, kdy umírala jeho vlastní matka, a ze všech sil se ty vzpomínky snažil zaplašit.

„Slibné je aspoň to, že už pátý den po nehodě je pořád ještě naživu, bohužel zůstává ve vážném kritickém stavu a žádné zlepšení se prozatím neukázalo,“ přiznal upřímně a Sophie se hlasitě rozvzlykala. Gordon mlčky čekal, až se dcera upokojí, protože ho nenapadlo nic, co by jí mohl nabídnout jako útěchu. Lhát jí nechtěl, stejně jako v ní nechtěl probouzet falešné naděje, a pravda byla skutečně taková, že Isabelle mohla každým okamžikem zemřít.

Sophie se s tím zkrátka musí smířit a Teddy jakbysmet.

A náhle se Sophie vylekala. „Už to ví Teddy?“ Když s ním během víkendu mluvila, zdál se jí v pohodě, a ještě nikdy jí nelhal, takže nepředpokládala, že by jí zprávu o maminčině neštěstí zatajil.

Sophie znala bratříčka natolik dobře, aby věděla, že by jen těžko dokázal předstírat smích, kdyby už o té hrůze věděl.

„Ne, zatím jsem mu to neprozradil. Chci s tím počkat, dokud se nedostaneš domů. Myslím, že teď bys měla zavěsit a pustit se do příprav, aby ses co nejrychleji vrátila. Může ti tam někdo pomoct?“

„Nevím,“ zašeptala Sophie nejistě. „Ale chtěla bych letět do Londýna za maminkou.“ Měla zranitelný hlásek pětiletého dítěte a už teď si připadala jako sirotek.

„Jenže já potřebuju, aby ses nejdřív zastavila doma!“ prohlásil Gordon nesmlouvavě. Chtěl ji mít u toho, až se Teddy dozví o matčině zranění. Tohle břemeno odmítal nést sám.

„Tak dobře,“ souhlasila dívka s pláčem, který prostě nedokázala potlačit.

„Zavolej mi, kdy přiletíš. Pošlu pro tebe někoho na letiště.“

Vůbec ho nenapadlo, že by to mohl udělat sám, ani za těchto okolností ne. Odtažitost a citový chlad k němu patřily už od dětství a on vlastně ani netoužil prolomit jejich hradby, i když šlo o jeho jedinou dceru – ale ji tohle u otce vlastně nepřekvapilo. Choval se tak ke všem a nerozlišoval, ke komu má blíž či dál.

„Zkusím to stihnout ještě dneska večer,“ odvětila Sophie nešťastně. Do Lisabonu to měla dvě hodiny autem, ale když si pospíší, mohla by stihnout poslední večerní letadlo. Nechtělo se jí čekat až do rána.

Oba se rozloučili a Gordon se nechal firemním řidičem odvézt domů. Hned zamířil za Teddym. Neviděl chlapce už celé čtyři dny, ale hoch vypadal nezvykle vesele. Sotva však ve dveřích spatřil Gordona, ihned se začal vyptávat na maminku.

„Kde je mamka? Dole v obýváku?“ Oči mu zářily láskou a nedočkavostí.

„Ne, není,“ odvětil Gordon neurčitě a snažil se chlapce umlčet přísným pohledem. „Myslím, že dnes večer se z Portugalska vrátí Sophie.“

„Fakticky?“ zatvářil se chlapec užasle, ale aspoň na chvíli se dal v myšlenkách odvést od matky. „Ale mamka přece říkala, že Sophie bude pryč celé dva týdny! Co se stalo, že se najednou vrací tak narychlo?“ Při víkendovém telefonátu se mu sestra o ničem

podobném nezmínila. Teddy podvědomě vytušil, že něco není v pořádku, a tvrdohlavě zopakoval svou původní otázku: „A kde je mamka?“ Gordon si mu netroufal povědět, že zůstala v Londýně, ale dítě pochopilo, že se něco muselo stát. Teddy byl příliš chytrý a citlivý, než aby se dal vodit za nos donekonečna. Gordon se v duchu modlil, aby Sophie dorazila co nejdřív a pomohla mu chlapce o matčině stavu informovat co nejšetrněji.

„Vrátím se k tobě za chvilku,“ prohodil Gordon, aby se vyhnul odpovědi. „Musím si vyřídit pár telefonátů.“ Otočil se na patě a zavřel za sebou dveře Teddyho pokoje. Bylo mu jasné, že syn si začíná dělat starosti.

Když Gordon zachmuřeně rázoval ke své pracovně, dolehl k němu Teddyho hlas, který nešťastně vyzvídal na ošetřovatelce: „Tak kde zůstala mamka?“ Prokrista, proč jen Sophie není doma, když ji jedinkrát za život potřebuje? Rozhodl se ten problém vyřešit tím, že si v přízemí zalezl do knihovny, ale o pouhou hodinu později zažil těžký šok, protože se otevřely dveře a dovnitř pomaloučku vešel Teddy. Navzdory ošetřovatelčiným protestům si prosadil, že sejde za otcem dolů sám, bez pomoci. Chlapec byl bledý jako smrt a vypadal strašně rozrušeně.

„Něco se stalo,“ pronesl Teddy tiše, ale důrazně. Vyčerpaně se opřel o křeslo a pohlédl otci zpříma do očí. Gordon jím celý život opovrhoval, ale tentokrát byl chlapec pevně rozhodnutý nedat se odbýt. Ten jeho odhodlaný pohled připomněl Gordonovi Isabelle.

Ještě nikdy neviděl Teddyho v tomhle rozpoložení. Vůbec poprvé si uvědomil, že Teddy už není malé dítě. „Chci vědět, kde je maminka!“ opakoval a zvolna se sesunul do křesla. Byl rozhodnutý nehnout se odtud třeba celou noc, jen aby otce přinutil k odpovědi.

Odtud by ho mohli dostat jedině násilím.

Gordon vypadal naštvaně, ale tím se jen snažil zamaskovat strach. V přítomnosti svého syna se vždycky cítil nepříjemně, hoch vypadal jako průsvitný přízrak, křehký a bledý, ale na druhou stranu zřejmě už hodně dlouho na tom nebyl tak dobře. Ještě před půl rokem by cestu do přízemí vlastními silami nezvládl. Gordon si s povzdechem přiznal, že teď už nemá smysl kličkovat.

„Tvoje matka zůstala v Londýně,“ odpověděl po pravdě a doufal, že to synovi bude stačit. Stačil mu však jediný pohled do chlapcových očí, aby pochopil, že to by si přál příliš.

„Proč?“

„Přece tam jela navštívit galerie,“ vysvětlil Gordon, ale díval se přitom stranou. Silou vůle se snažil chlapce umlčet.

„To samozřejmě vím. Ale už je to šest dní. Proč se nevrátila s tebou?“ Gordon vzhlédl a náhle měl pocit, že poprvé v životě svého syna skutečně vidí. Celý život se mu vyhýbal a předstíral, že Teddy ani neexistuje, ale teď před tím zarputilým hochem nebylo úniku.

Teddy byl krásný chlapec, ale od samého začátku měl smůlu.

Jeho nemoci a postižení vzbouzely v otci děs, ale nyní, při pohledu na úzkost v synových očích, Gordon proti své vůli pocítil mocné pohnutí. Už pravdu nemohl dále tajit, ale na druhou stranu se bál zodpovědnosti, kdyby se ten šok nějak podepsal na Teddyho zdraví.

Jeho život odjakživa visel doslova na vlásku a Gordon nechtěl být tím, kdo ho ohrozí zprávou o možná smrtelném zranění matky, kterou syn zbožňoval.

„Měla nehodu,“ přiznal Gordon tiše. Slyšel, jak Teddy zalapal po dechu, ale nepodíval se na něho. Bál se toho, co by zahlédl v synových očích.

„Ale je v pořádku?“ Teddy se nevzmohl na víc než na pouhý šepot. Samozřejmě už dávno odhadl, že se něco zvrtlo, ale přesto se děsil podrobností.

„Bude v pořádku, aspoň doufám. Zatím nemáme jistotu. Je těžce nemocná. Je mi to moc líto,“ pronesl Gordon upjatě. No, aspoň že se Teddy nerozplakal. Prostě jen tak seděl, opatrně a pravidelně oddechoval a vyčkával, až bude otec pokračovat.

„Nesmíš ji nechat umřít,“ zašeptal po chvíli, jako by Gordon měl zázračnou moc to změnit.

„S tím já nic nenadělám, ale věř mi, že bych si nepřál, aby to dopadlo špatně.“ Ovšem výraz v Teddyho očích vydal za celé romány. Moc dobře věděl, jak je maminka nešťastná, i když otevřeně mu to nikdy nepřiznala. Tohle však bylo podruhé ve dvou dnech, co Gordona někdo obvinil z nelásky k Isabelle, a jemu se to ani za mák nezamlouvalo.

„To proto se Sophie vrací domů?“ zeptal se Teddy a Gordon přikývl. Od sedícího Teddyho ho dělilo několik metrů, ale jemu ani na okamžik nepřišlo na mysl, aby k chlapci přistoupil a vzal ho do náruče. Podobné gesto by vůbec neladilo s jeho povahou, zatímco kdyby nějaká nehoda potkala Gordona, Isabelle by syna k sobě pevně přivinula a nabídla by mu útěchu. Tohle si uvědomil i Gordon. „Chci s tebou nebo se Sophií odletět do Londýna!“ oznámil mu Teddy rázně. „Kdy se tam budeš vracet?“ Nepochyboval, že otec tam opět odletí. Mučila ho představa, že maminka leží v cizím městě úplně sama.

„Nevím,“ odvětil Gordon po pravdě. „Říkal jsem si, že bych se měl vrátit domů k tobě.“ Teddy nechal jeho sdělení bez poznámky.

Ještě pořád se snažil strávit šokující informaci od otce. Gordon oceňoval, že chlapec nepláče. Teddy byl zřejmě mnohem statečnější, než za jakého ho považoval.

„Chci s ní mluvit. Nemohli bychom jí zavolat?“ navrhl Teddy, ale otec jen zavrtěl hlavou.

„To nejde, od té nehody se neprobrala z bezvědomí. Utrpěla silný otřes mozku a upadla do kómatu.“

„Ach, to ne!“ vykřikl Teddy. Konečně pochopil, jak vážné je maminčino zranění. Teď už se pláči neubránil, protože ta rána na něho dolehla jako zborcená skalní stěna. „Poletíme tam hned teď!“

vzlykal rozrušeně.

„Vůbec by si nevšimla, že tam jsi,“ vysvětlil mu Gordon věcně.

„A tobě by to neprospělo. Nejsi dost silný, abys zvládl tu náročnou cestu.“ Tohle odjakživa patřilo k realitě Teddyho života, a nic na tom nezměnila ani závažnost maminčina zranění, ani její samota. Výlet do Londýna nepřicházel pro Teddyho v úvahu.

„Ale já jsem dost silný!“ namítl chlapec naštvaně a odhodlaně si otřel slzy. „Maminka nás u sebe potřebuje! Mně pomáhala vždycky, když jsem na tom byl zle. Nemůžeme ji tam nechat samotnou, tati!

Takhle hrozně ublížit jí nesmíme.“ Najednou se opět rozplakal a ve své bezmoci připomínal malé dítě.

„Počkáme, dokud se domů nevrátí Sophie,“ rozhodl Gordon s unaveným výrazem. „Víš co, běž si zatím nahoru odpočinout.

Tohle ti nesvědčí,“ připomněl synovi, jako by hovořil se sobě

rovným mužem, ale v téhle situaci to Teddy neocenil. Nestál o nic jiného než o maminku, toužil být vedle ní. Nic mu v tom nemohlo zabránit. Přesvědčoval o tom otce i ve chvíli, kdy ten ho doprovázel k malému výtahu, který mu už před lety nechali vybudovat po straně schodiště. Mluvil a mluvil bez přestávky, nejdřív k otci a potom ve svém pokoji k ošetřovatelce, s planoucíma a roztěkanýma očima drmolil i ve chvíli, kdy ho ukládala do postele. A když mu změřila teplotu, měl vysokou horečku. Příliš se rozrušil, a to pro něho vždycky znamenalo nebezpečí. Právě téhle reakce se Gordon obával, proto chtěl s pravdou počkat až do Sophiina příjezdu.

Když se Sophie pozdě v noci vrátila domů, Teddy ještě nespal.

V Lisabonu se jí podařilo chytit letadlo v osm a o půlnoci už vcházela do domovních dveří.

Gordon na ni čekal. Jakmile zaslechl venku taxi, vyšel dceři vstříc do haly. Vrhla se mu do náruče a bouřlivě se rozplakala.

„Ach, taťko… Prosím tě, ať maminka neumře…“ Ještě nikdy ji neviděl tak zdrcenou, ale bylo to jen pochopitelné. Sotva se dívka trochu zklidnila, vyběhla nahoru do bratříčkova pokoje. Už na ni čekal. Sourozenci se objali, jako by se neviděli celé roky. Potkalo je hrozné, nepředstavitelné neštěstí. Ani jeden z nich si nedokázal představit jeho plný dosah, bylo to nesnesitelné, neuvěřitelné.

Dlouho si navzájem plakali v objetí. Nakonec do ložnice vešel jejich otec. Vyčerpáním byl ve tváři doslova ztrhaný. Den plný emocí si vybral daň nejen na dětech, ale i na něm.

„Poletím s tebou do Londýna! Chci vidět maminku!“ pošeptal Teddy Sophii. Otec stál nad nimi a přiznával si, že děti to snášejí ještě hůř, než se obával.

„Podle mě by to neměl dělat!“ namítl Gordon pochmurně. „Jen by se mu ještě přitížilo.“ Mluvil o Teddym, jako by v místnosti vůbec nebyl.

„Maminka by z toho neměla radost,“ upozornila Sophie bratra a prohrábla mu rozježenou čupřinu. Cítila, že pokožka mu plane horečkou. „Trápila by se, kdybys onemocněl, a to by jí jistě nepomohlo, až se probere z bezvědomí, chápeš?“ vysvětlila sestra Teddymu chlácholivě a přitom záměrně zdůraznila slůvko až, místo jestli. Teddy na ni upřel obrovské horečnaté oči.

„Ale já ji chci stejně vidět, i když není při vědomí. Určitě by poznala, že jsem s ní.“ Totéž tvrdil Bill, ale Gordon se stejně nedal přesvědčit. Byl si jistý, že Teddyho návštěva u Isabelle je zcela bezpředmětná.

„Neví o ničem, netuší, kdo je v pokoji a kdo ne,“ trval Gordon nevzrušeně na svém. Byl o své pravdě skálopevně přesvědčený, nevěřil, že lidé v kómatu vnímají svoje okolí. Považoval to za nesmysl zvlášť poté, co opakovaně viděl nehybnou a sinalou Isabelle napojenou na přístroje. V žádném případě k ní chlapce nepustí. Byla by to šílenost, příliš velké nebezpečí pro jeho zdraví i život. Vždyť pro Teddyho nebylo bezpečné opustit třeba jen dům, natožpak cestovat za hranice.

„Tak proč tam jedeš ty, když stejně nepozná, že jsi u ní?“ obrátil se Teddy vyčítavě k Sophii.

„Tvoje sestra není nemocná,“ upozornil ho Gordon věcně. „Podle mě by za maminkou jet měla, a já zatím zůstanu s tebou.“

„Ty se do Londýna nevrátíš, taťko?“ Sophie vypadala šokované, ale když otec zavrtěl hlavou, už nic nedodala.

„Zatím ne, počkám, dokud nepřijedeš domů. Můžeš vyrazit hned zítra a třeba tam zůstat i přes noc, když budeš chtít.“

„Myslela jsem, že se tam zdržím trochu déle, třeba i několik dní.“

„Uvidíme, jak na tom maminka bude, ale zase to s tím pobytem nepřeháněj,“ poznamenal Gordon a vyšel z pokoje. V žádném případě nehodlal trávit se synem příliš dlouhou dobu bez pomoci ostatních členů rodiny. Potřeboval, aby péči o bratra převzala Sophie, což by samozřejmě nepřicházelo v úvahu, kdyby zůstala v Londýně zbytečně dlouho.

Tu noc Sophie přespala v Teddyho pokoji a držela ho přitom v objetí. Ráno vstala dřív, než se hoch probudil, a oblékla se a přichystala na cestu.

„Ty už jedeš?“ otázal se jí rozespale. „Já chci taky.“ Byl však příliš zesláblý, sotva hnul rukou. Včerejší večer ho vyčerpal. Teddy naráz vypadal nemocněji než kdy předtím a Sophii nad ním krvácelo srdce.

„Vrátím se brzy,“ šeptla mu Sophie, vlepila bratrovi pusu a vyběhla ven k taxíku. S otcem se loučit nemusela, už odjel do

banky. Letenku si zajistila hned včera večer, stejně jako rezervaci v hotelu Claridge. A už si u otce zjistila i název nemocnice, kde ležela maminka – u svátého Tomáše. Za půl hodiny už vystupovala na letišti v Roissy, protože silnice byly báječně volné. Sophie vypadala navenek klidněji a dospěleji, než se cítila uvnitř.

Její letadlo přistálo přesně v poledne a přistavené auto vyslané z hotelu ji zavezlo rovnou do nemocnice. Sophie v prostém námořnicky modrém kostýmku a lodičkách, které vybírala s matkou, si připadala nezvykle dospěle. Vlasy měla přísně stažené do uzlu, ale navzdory všemu vypadala jako malá holčička s očima přetékajícíma žalem.

Sestřička v recepci se na ni usmála. Sophie vysvětlila, kdo je, a další sestřička ji zavedla do Isabellina pokoje. Dveře protějšího pokoje byly dokořán a Sophie si všimla, že tam na lůžku leží muž a zkoumavěji pozoruje. Ostatně, těžko mohl dělat něco jiného, i s podložkou ho obrátili na bok a on hleděl přímo ke dveřím a očividně nebyl schopný jediného pohybu.

Opatrně překročila práh maminčina pokoje a v mžiku šokované zkameněla, protože čekala ledacos, ale takový pohled určitě ne.

Maminka byla smrtelně bledá, hlavu jí halila tlustá vrstva obvazů, dýchal za ni respirátor a všude byly spousty monitorů a hadiček, které vedly do Isabellina těla i v těch nejnemožnějších místech.

Sophii se zalily oči slzami. Přistoupila k posteli a nekonečně dlouho tak zůstala stát, dívala se matce do tváře, hladila ji po ruce, ale nakonec jí sestřička donesla židli a Sophie se poslušně posadila.

Podvědomě si s Isabelle začala povídat, protože kdoví proč doufala, že maminka ji slyší. Vyprávěla jí, jak moc ji má ráda, prosila ji, ať proboha neumírá. Na Isabelle nebyla znát žádná známka života.

Jediný zvuk vydával respirátor, monitory poblikávaly. V místnosti se nic nehýbalo a Sophie se bála, že maminka nepřežije. Vypadala mnohem hůř, než si dokázala představit.

Seděla u lůžka hodně dlouho, ale pak kolem čtvrté se konečně zvedla a vyšla na chodbu. Z protějšího pokoje ji opět sledoval ten pacient. Sestřičky mu prozradily, co je ta dívka zač, ale on by to poznal i sám.

„Sophie?“ zavolal tiše. Dívka sebou polekaně trhla, protože netušila, že muž ji zná. Váhavě se přiblížila ke dveřím a zastavila se na prahu.

„Ano?“ vydechla ještě pořád celá nešťastná z maminčina stavu.

Bill by ji nejraději objal a ukonejšil ji jak kvůli Isabelle, tak i kvůli sobě, ale mohl pro Sophii udělat pramálo - skoro nic.

„Jmenuju se Bill Robinson. Já a vaše maminka jsme přátelé.

Seděl jsem v tom autě s ní,“ dodal, jako by se jí chtěl omluvit, že tam vůbec byl. „Moc mě mrzí, co se stalo.“ Sophie přikývla a zkoumavě si ho prohlížela. Nevzpomínala si, že by maminka někdy pronesla jeho jméno, ale vypadal příjemně a očividně byl těžce zraněný, ovšem na rozdíl od její maminky byl při vědomí.

„Co se vám při té nehodě stalo?“ zeptala se opatrně. Do pokoje radši nevkročila, bála se. A navíc ještě pořádně nepochopila, kdo je ten člověk vlastně zač či co dělal ve společnosti její matky.

„Zlomil jsem si krční obratel a vyfasoval otřes mozku. Vaše maminka je na tom mnohem hůř než já,“ zatvářil se posmutněle.

„Obětoval bych život, kdybych si to s ní mohl vyměnit, Sophie.

Doufám, že mi věříte. Kdyby to šlo, položil bych za ni život.“ Sophii to dojalo, ten pán byl vážně moc milý. Hrozně by ji zajímalo, jak se s maminkou vlastně spřátelili. Vždyť mamka kvůli Teddymu nikdy nevytáhla paty z domu.

„Jak to snáší Teddy?“ vyptával se pan Robinson ustaraně. „Už to ví?“

„Taťka mu to prozradil teprve včera večer,“ odvětila Sophie. Byl to divný pocit, že ten neznámý člověk je všechny důvěrně zná, i když oni ho neznají ani zběžně. „Je z toho moc špatný, včera dostal horečku, ale zoufale si přál sem jet. Zítra se musím vrátit domů, abych se o něho postarala. Radši bych zůstala tady, ale myslím, že bráška mě moc potřebuje.“ Automaticky převzala Isabellinu roli a Bill ji toužil obejmout, protože mu tolik připomněla Isabelle, až to bolelo.

„Nemůžu vám nějak pomoct?“ zajímal se Bill. Cítil se stejně bezmocně jako Sophie. V téhle chvíli se prostě nedalo dělat vůbec nic. Jednou se to stalo a nedalo se na tom nic změnit, a zda se

Isabelle probere z kómatu a v jakém stavu, to všechno bylo v rukou božích.

„Ne, zatím to zvládám,“ odvětila Sophie, ale vypadala nepopsatelně smutně.

„Kde jste se ubytovala?“

„V Claridge.“

„Právě tam bydlí i moje žena a dcery. Kdybyste měla nějaký problém, klidně jim zavolejte.“ Zrovna v tom okamžiku se na chodbě objevila Cynthia s oběma děvčaty a zahlédla Sophii, jak se od prahu pokoje baví s Billem. Všechny vzájemně představil a potom se Sophie omluvila, že už musí jít. Nechtěla je rušit. V duchu si říkala, že dcery pana Robinsona jsou úžasně sympatické a správně odhadla, že Jane je stejně stará jako ona. Zdvořile se rozloučila a zamířila ven z nemocniční budovy, aby si v hotelu chvíli odpočinula. Večer se chtěla vrátit k mamince, aby nepřišla ani o chvilku její společnosti.

„To je její dcera?“ otázala se Cynthia potichu.

„Ano. Má ještě syna, ale ten je vážně nemocný.“ Cynthia nechala tu odpověď bez komentáře a z rozpaků, aby nemusela pokračovat v rozhovoru, začala rovnat těch pár věcí, které měl Bill na nočním stolku, zatímco děvčata mu vykládala, jak je Londýn báječný a jaké nádhery se tu dají vidět.

Všechny tři se rozhodly zítra odjet. Měly v plánu strávit týden v Paříži a cestou domů se chtěly zastavit opět v Londýně, aby se přesvědčily, jak se Billovi daří. Bill sám to považoval za skvělý nápad, po těch šocích a nervech si všechny tři trochu zábavy rozhodně zasloužily. S Cynthii se dohodli, že o svém rozchodu dcerám povědí právě při té zastávce na zpáteční cestě. Nechtěli jim kazit pobyt v Paříži. Tenhle poslední večer si všechny vyrážely na slavnostní večeři, Cynthia pro ně objednala stůl v Harryho baru.

Když se to Bill dozvěděl, opět si vzpomněl na Isabelle a nešťastně si připomněl, jak příjemný večer tam strávili spolu.

Billa mezitím obrátili zpět na záda. Večer ležel a přemýšlel o Isabelle a o těch vzácných společných chvilkách, které jim lakomý osud dopřál, když se objevila Sophie, která šla navštívit maminku.

Tentokrát však zaklepala i na Billovy dveře a vstoupila dovnitř, aby se ho zeptala, jak se mu daří.

„Jak jste na tom, pane Robinsone?“ otázala se zdvořile a Bill ji přivítal úsměvem.

„Pořád stejně. A co vy?“ Pokrčila rameny a oči se jí zaleskly slzami. Pohled na maminku v tomhle stavu jí drásal srdce. Isabelle pořád zůstávala ve stejně hlubokém bezvědomí. Nepřestávala viset mezi životem a smrtí, vysoko nad propastí, kam za ní nikdo nemohl a odkud jí nikdo nedokázal pomoci zpět – všechno záviselo jen na Isabelle samé. Sestřičky Billovi na rovinu řekly, že řada lidí takhle přežívá celé roky a z kómatu se neproberou až do smrti. Představa, jak strašná škoda by byla smrt či živoření tak výjimečné ženy, připadala Billovi doslova zrůdná a nespravedlivá. Už od první chvíle, co sám přišel k vědomí, si Bill nepřestával přát, aby při nehodě třeba i zemřel, jen kdyby Isabelle vyvázla zdravá.

„Jak jste se s mojí mamkou poznali?“ zajímala se Sophie a přistoupila až k jeho lůžku. Po celé odpoledne přemýšlela nad překvapivým zjištěním, že maminka má přítele, o kterém nikdo nevěděl. Otec se v Paříži slůvkem nezmínil, že maminka nejela v limuzíně sama, proto Sophii tolik překvapilo, když ji předtím Bill oslovil a dával najevo, že ji zná z vyprávění.

„Seznámili jsme se už dávno, na americké ambasádě v Paříži.“

Najednou ho zahltila potřeba mluvit o Isabelle. Byl rád, že Sophie mu tuhle otázku položila. „Párkrát do roka jsme si domluvili schůzku u oběda, občas jsme si zavolali, a ona mi často vyprávěla o Teddym i o vás.“ Sophie měla sto chutí se zeptat, zda pan Robinson maminku miluje a zda maminka miluje jeho, ale vzhledem k tomu, že oba žili v manželství, by to zřejmě bylo nezdvořilé. Trochu ji zaskočilo, že maminka se o svém příteli nikdy nezmínila.

„Znáte se i s taťkou?“ nadhodila nevinně a Bill se usmál, načež Sophii vybídl, jen ať se posadí. Poslechla.

„Ano, znám. A mám řadu důvodů věřit, že se na mě hrozně hněvá. Podle všeho je skálopevně přesvědčený, že vaší mamince by se žádná tragická nehoda nestala, kdyby si se mnou nevyšla na večeři. Ale na jeho místě bych nejspíš uvažoval podobně.“

„Ale vždyť to nebyla vaše vina! Sestřička mi prozradila, že řidič vozu havárii nepřežil. Je to hrozné, vůbec nechápu, jak se takové věci

vůbec můžou stát!“ Sophie popotáhla a kapesníčkem si otřela slzy.

„Moje mamka je úžasně hodná. Tohle si nezasloužila!“

„Ano, je to skvělý člověk.“ Bill potlačoval pláč. Nakonec natáhl ruku a stiskl Sophii prstíky. Kupodivu měl pocit, jako by se dotýkal Isabelle, a Sophii se zase zdálo, jako by přes maminčina přítele promlouvala přímo s ní. Spojovalo je těsné pouto k Isabelle, a oni se přestali ostýchat dát si to vzájemně najevo.

„Víte, někdy jsem na ni bývala i zlá,“ přiznala se Sophie po chvilce společného mlčení. „Šílela jsem vzteky, protože byla pořád jen u Teddyho. Jako malá jsem jí vyčítala, že mě zanedbává, že si na mě neudělá chvilku času.“ Trochu to připomínalo svátou zpověď, kdy se člověk doznává ke hříchům, kterých teď lituje. Bill dívku chápal.

„Maminka vás má nepředstavitelně ráda, Sophie. Nikdy jsem od ní neslyšel nic jiného, než jaké jste báječné děvče.“ Upřímně si přál Sophii utěšit. Pomohl by tak nejen jí, ale vlastně i Isabelle.

„A ten poslední večer,“ zašeptala Sophie, „byla aspoň šťastná?“

Takovou otázku Bill nečekal. Vzpomněl si na jejich první a poslední polibek.

„Ano, to určitě byla. Odpoledne jsme navštívili úžasnou výstavu a Isabelle z ní byla přímo unešená. A potom jsme si vyšli na večeři.

Byl jsem v Londýně vlastně náhodou, měl jsem jednání s naším velvyslancem,“ přizpůsobil maličko skutečnost, ne proto, aby se ospravedlnil, ale aby si Sophie nedomýšlela nic z toho, co se nakonec nestalo. „Předtím jsme se náhodou potkali v Claridge a domluvili jsme si posezení u večeře.“ Bill neviděl jediný důvod, proč té dívence prozrazovat, že měli v Londýně domluvenou schůzku a že její matku miluje. Isabelle by to taky neřekla. „Neviděli jsme se spolu celou věčnost.“

„Maminka si moc zábavy nikdy neužila. Pořád se jen stará o Teddyho a z domu se skoro nedostane.“

„Já vím, ale ona to dělá ráda. Oba vás miluje, věř mi, takže to ani nebere jako oběť.“ Sophie přikývla a oba pak mlčky chvíli přemýšleli. Nakonec se Sophie zvedla. I když Billa ve skutečnosti neznala, neubránila se dojmu, že právě objevila nového přítele.

S úsměvem se rozloučila a Bill věděl, že ze Sophie se jednou stane stejně skvělá žena jako je Isabelle.

„Zastavím se tu ještě zítra,“ slíbila Sophie. „Ráno před odletem sem přijdu za maminkou.“

„Budu se těšit. Děkuju, že jste si na mě udělala chvilku, Sophie.“

Poskytla mu víc útěchy, než tušila – a než si dokázal uvědomit i on sám. Věděl, že celý život se mu navždy změní od základu. Nikdy už nebude chodit, skákat, tančit ani se procházet po ulicích. Od nynějška bude mít zkomplikovaný nejen pohyb, ale vlastně i život.

Dobrovolně se zřekl manželství a současně ztratil ženu, do které se zamiloval.

V téhle chvíli vlastně neměl proč žít, jako kdyby po ztroskotání zůstal sám na širém moři a pevnina nebyla nikde na dohled. Těch pár minut strávených ve společnosti Isabelliny dcery ho utěšilo především z toho důvodu, že oba vlastně stáli na křižovatce života a netušili, kam je neznámá cesta zavede. I kdyby už Sophii nikdy neviděl, což ostatně bylo velmi pravděpodobné, Bill cítil za to setkání hlubokou vděčnost.

Druhý den ráno se cestou na letiště zastavila v nemocnici Cynthia s děvčaty, aby se s Billem rozloučily, a vzápětí po jejich odchodu se objevila Sophie. Déle než hodinu proseděla u matčina lůžka, a pak přišla dát na shledanou i Billovi. Neušlo jí, že Bill vypadá zdrceně, a připisovala to smutku nad odjezdem jeho rodiny a nadcházející samotou. Samozřejmě netušila, že Bill je mnohem smutnější kvůli její mamince. Měla sice tušení, že je do ní zamilovaný, ale jistá si nebyla.

„Na shledanou, pane Robinsone,“ usmála se Sophie vlídně.

„Doufám, že se co nejdřív uzdravíte.“ Bill se nezeptal, kdy a zda se Sophie vrátí, zdálo se mu to nezdvořilé, protože ani jeden netušil, zda Isabelle vůbec bude žít.

„Buďte na sebe moc a moc opatrná… Už kvůli mamince, Sophie.

Vím, že teď by si o vás dělala veliké starosti. Netrapte se a starejte se hezky o Teddyho,“ řekl jí se slzami v očích. Připomínal jí maminku, protože i ta ji před každou cestou zahrnovala radami. „Budu na vás myslet.“

„A já se za vás budu modlit,“ slíbila Sophie přiškrceně. Loučila se s ním nerada, skoro jako kdyby znovu dávala sbohem matce. Byl hrozně milý a Sophie byla ráda, že maminka si našla tak citlivého a chápavého přítele.

„Já za vás taky.“ Stiskl jí jemně ruku a Sophie s ostýchavým úsměvem vyšla na chodbu. Bill zavřel oči a přemýšlel o Sophii, Isabelle i svých dcerách.

O chvíli později se dal zavézt do Isabellina pokoje. Ležela tiše a nehybně jako obvykle, ale on jí přesto pověděl, jak ho Sophie přišla navštívit a co všechno si povídali.

„Je to báječná holka. Je mi jasné, proč jsi na ni tak pyšná,“ šeptal jí, jako by ho mohla slyšet. Vlastně doufal, že ho slyší. A potom ještě chvíli mlčel a silou vůle vysílal k Isabelle svá přání, aby se probrala, aby se vrátila do života. Po návratu do svého pokoje se cítil příšerně vyčerpaný. Personál jeho návštěvy v Isabellině pokoji nechával už bez poznámek. Všichni pochopili, že ji miluje a její blízkost zkrátka potřebuje. Nikdo nevyzvídal, co mezi nimi vlastně je, a leckterá sestřička byla skálopevně přesvědčená, že jestli Isabelle někdo přivolá zpět z hlubin kómatu, bude to právě a jedině Bill.

8

Sophie o Billovi přemýšlela skoro po celou zpáteční cestu do Paříže. Bylo jí jasné, proč je její matce tak sympatický. Vypadal jako slušný člověk a Sophii bylo líto, že se tak ošklivě zranil. Jedna ze sestřiček jí prozradila, že už nikdy nebude chodit. Zřejmě to snášel velmi statečně a nejvíc ho trápilo, že Isabelle přišla ke svým zraněním, právě když byla s ním – jako by to sám zavinil.

Po přistání v Paříži se však Sophiiny myšlenky přesunuly zpět k mamince a bratrovi. Nedokázala se rozhodnout, kdo z těch dvou ji potřebuje víc, s kým by správně měla být. Rozhodla se, že doma se zdrží jen pár dní a zase se vrátí k mamince do Londýna.

Na letišti si vzala taxi. Když vešla do domu, přivítalo ji nezvyklé ticho. Šlapala po schodech nahoru, ale všude bylo jako po vymření.

Všimla si, že v otcově ložnici se nesvítí. Vešla do Teddyho pokoje a upřímně se vyděsila. Chlapec třeštil v horečkách, byl málem v bezvědomí. Ošetřovatelka vysvětlila, že před minutkou ho byl navštívit lékař a prohlásil, že pokud horečka do rána neklesne, Teddy bude muset do nemocnice. Už ta pouhá představa, zvlášť po návštěvě u matky, bylo mnohem víc, než Sophie dokázala snést.

„Co se stalo?“ Sophie zdrceně sklesla na židli. Cítila tak hluboké vyčerpání, jako by po řadu nocí nezamhouřila oka. Teddy si její přítomnost vůbec neuvědomil, tvrdě spal pod vlivem silných sedativ.

„Řekla bych, že ho tak sebrala zpráva o vaší mamince,“ zašeptala ošetřovatelka. „Skoro nespal, nejedl, odmítal dokonce i pít.“

Nedodala, že s lékařem dokonce probírali, zda mu nezavést nitrožilní výživu, ale sotva to Teddy zaslechl, začal tak vyvádět a hystericky plakat, že mu slíbili den počkat, ovšem jedině za podmínky, že se

bude snažit jíst a pít. Sophii se zdálo, že jeho křehká postavička výrazně pohubla.

„Kde je tatínek?‘“ zeptala se Sophie a prsty si zoufale prohrábla vlasy. Tím gestem až bolestně připomněla Isabelle.

V posledních dnech jí byla pořád podobnější.

„Dnes večer má nějaký program,“ odvětila ošetřovatelka bez komentáře. Naposledy ho viděla včera, ale Sophii se o tom radši nezmínila. „Jak je na tom maminka?“ zeptala se dívky ustaraně.

„Je to s ní pořád stejné,“ povzdechla si Sophie. Vzpomněla si na Billa. „Nikdo si netroufá odhadnout, jak to dopadne. Lékaři tvrdí, že člověk může v kómatu strávit dlouhou dobu a stejně se uzdravit.“ Při těch slovech se dívka tvářila statečně, zatajila však, že současně jí lékaři sdělili, že Isabelle může zrovna tak každou chvíli zemřít.

Nikdo pro ni nemohl udělat víc, než se modlit a čekat. „Za pár dní se za ní poletím zase podívat.“ Ošetřovatelka přikývla a změřila Teddymu pulz. Byl zběsile rychlý, nitkovitý. Se svraštělým obočím zapsala pro lékaře poznámku. Byla si skoro jistá, že chlapec se hospitalizaci nevyhne, že za daných okolností by šlo o nejmoudřejší krok. Sophie s ní souhlasila, připadalo jí to nejbezpečnější.

Večer čekala na otcův návrat, aby s ním probrala Teddyho zdravotní stav, ale když se do půlnoci neukázal, trochu se vyděsila.

Nakonec se zeptala ošetřovatelky, zda tatínek ví, jak je Teddymu zle.

„Volala jsem mu dnes odpoledne do kanceláře,“ odvětila ošetřovatelka bezvýrazně. Dávala si záležet, aby neprozradila své mínění. „Určitě se co nevidět vrátí.“ Jenže ve tři hodiny po půlnoci byla Sophie ještě vzhůru a po otci nebylo ani vidu, ani slechu.

Během večera zavolala do londýnské nemocnice a přeptala se na maminku. Dozvěděla se, že všechno zůstává při starém. Zaváhala, jestli nemá poprosit, aby ji spojili s Billem, čistě aby se s ním pozdravila, nakonec jí to však přišlo trapné, a tak zavěsila.

Sophie se ráno probudila, pořád ještě oblečená, na židli v Teddyho pokoji. Přesně tak to dělávala její matka, když bylo bratříčkovi zle. Ona to ale neudělala schválně, zkrátka při čekání na otce usnula. Napadlo ji, že třeba šel hodně potichu, aby ji neprobudil, a vůbec ho nenapadlo, že Sophie zůstala na noc v Teddyho pokoji.

Když odcházela za tatínkem, bratr už byl vzhůru. Vypadal maličko

líp než večer. Ošetřovatelka jí řekla, že horečka už klesla, ale Sophii se nezdálo, že by s chlapcem bylo všechno v pořádku. Zamířila si promluvit s otcem, ale překvapeně zjistila, že dveře jeho pokoje jsou stejně dokořán jako večer. Nakoukla dovnitř, ale bylo tam prázdno.

Nechápavě se obrátila na služebnou. „Josephine, spal vůbec taťka doma?“ Žena jen zavrtěla hlavou a honem seběhla do přízemí.

Neměla chuť odpovídat pánově dceři zrovna na tuhle otázku, považovala to za nevhodné. Ovšem Sophie na první pohled sama poznala, jak se věci mají. V pokoji bylo všechno navlas stejné jako večer – stažené žaluzie, zhasnuto, postel ustlaná. Otec se tedy doma vůbec neukázal. Sophie na okamžik zpanikařila. Co když se mu něco stalo? Najednou si s hrůzou uvědomila, že by s bratrem mohli najednou úplně osiřet! Za nic na světě si neuměla představit, kde by mohl být. Za hodinu mu zkusila zavolat do kanceláře a otec se ozval naprosto klidným hlasem. Sophie ztratila nervy a vyčetla mu, že se s ní po jejím návratu z Londýna ještě neviděl a že nebyl doma s Teddym. Jeho jednání považovala za vrchol nezodpovědnosti.

„Teddymu bylo hrozně zle!“ dořekla naštvaně, jako by to byla otcova vina, ale s ním to nehnulo.

„Vím, včera odpoledne jsem mluvil s Marthe. Poslal jsem tam lékaře a dnes už jsem mu volal,“ odvětil Gordon chladně. Nějaká osmnáctiletá cácorka mu nebude nařizovat, co má a nemá dělat!

„Ale proč jsi v noci nepřišel domů?“ naléhala Sophie podrážděně.

Gordon měl co dělat, aby se upjatému tónu jejího hlasu nezasmál, ale Sophie se očividně nebavila.

„Protože jsem odjel s přáteli z města, a potom už bylo tak pozdě, že se mi zdálo lepší přespat tam, než jet domů.“

Sophie pochopila, že zřejmě pil alkohol, a vzhledem k tomu, co se zrovna stalo matce, musela uznat logiku otcova rozhodnutí.

„Právě jsem volal do Londýna,“ pokračoval otec nevzrušeně.

„Všechno při starém.“

„Och.“ Tahle zpráva Sophii na náladě nepřidala. Měla vztek na otce, který nepřišel v noci domů, i když věděl o Teddyho špatném zdravotním stavu. Co kdyby se bratříčkovi stalo něco hrozného, co kdyby taťku potřebovali? Nikdo neměl ani potuchy, kde ho případně hledat! Nezdálo se, že otec by cítil potřebu se omluvit, a Sophii

najednou napadlo, jestli takhle mimo dům nezůstává pravidelně.

Nikdy předtím si toho nevšimla, ale teď jí začalo vrtat hlavou, jestli snad neexistuje řada důležitých věcí, které o svých rodičích nikdy nevěděla – zvlášť když poznala Billa. Připadalo jí k nevíře, že by se maminka o svém příteli nikdy nezmínila, a rovněž si uvědomila, že pozdě večer nebo brzy ráno nikdy nezašla za otcem do pokoje, takže o jeho případné nepřítomnosti by se nedozvěděla. Taťka pravidelně trávil večery mimo dům, údajně služebně, ale mamka ho už vůbec nedoprovázela. Sophie najednou cítila, jako by se jí zhroutil celý dosavadní život, nejen kvůli tomu, co potkalo Isabelle, ale kvůli všemu, co po její nehodě začalo vyplouvat na povrch. Sophie svého taťku odjakživa zbožňovala a najednou se vyděsila, že o něm neví řadu tajemství – nepěkných tajemství. Možná že to nebyl jenom Teddy, kdo držel maminku celé ty roky doma a kdo zapříčinil, že rodiče mají oddělené ložnice.

„A dnes večer budeš doma?“ otázala se otce nervózně. Připadala si víc jako jeho manželka než dcera, ale najednou se cítila divně nejistě. Všechny ty události ji začínaly děsit.

„Samozřejmě že budu. Večeřím venku, ale rozhodně přijdu dřív, než si půjdeš lehnout,“ ujistil ji.

„Kdyby Teddy musel do nemocnice, potřebovala bych tě doma,“

vysvětlovala Sophie.

„Lékař si velké starosti nedělá. Podle mě šlo u Teddyho jen o šok.

Čas to spraví.“

„Šok to byl pro všechny z nás,“ připomněla mu Sophie smutně.

„Kdy chceš odletět do Londýna?“

„Za pár dní. Beztak bych tam teď nebyl nic platný. Kdyby se něco změnilo, dají nám hned vědět.“ Ale kdyby maminka umřela, pomyslela si Sophie, nikdo z nás u ní nebude.

I kdyby nás z nemocnice upozornili, že se jí přitížilo, potrvá hodiny, než se dostaneme do Londýna. Sophie litovala, že rovnou nemohla s maminkou zůstat, ale Teddy ji přece také potřeboval!

A teď, když pochopila, že otec se zřejmě často nevrací domů ani na noc, nesměla bratra nechat o samotě. Ach bože, jak rozhodnout, co je správně a co ne? Otec si podobné starosti v žádném případě nepřipouštěl.

Gordon hovor ukončil s tím, že ho čeká pracovní porada, a Sophie strávila celý den s bratříčkem, četla mu, vyprávěla mu historky a povídala si s ním o mamince. Snažila se ze všech sil, ale oba si uvědomovali, že je pouhou náhražkou Isabelle. Než se otec vrátil ze své večeře domů, Sophie už dávno ospalostí sotva mžourala.

Zřejmě měl dobrou náladu, protože zamířil rovnou do knihovny a zapálil si doutník. Sophie ho zaslechla přicházet a zamířila za ním.

Dost ji zaskočilo, že k ní nepřišel do patra. Vždycky se k ní choval tak mile a tolik se zajímal o všechno, co dělala, takže si najednou nemohla srovnat v hlavě, proč se k ní chová tak odtažitě a cize, zvlášť když maminka je na tom tak zle. Ale tu ji nečekaně napadlo, jestli jeho předchozí zájem o dceru nebyl jen divadýlko, jen další ze způsobů, jak potrápit Isabelle, jak jí dokázat, že je zbytečná. Dceři dával odjakživa najevo, že je jeho mazlíček, zatímco k manželce se choval chladně a odtažitě – jako teď k Sophii.

„Jak ses dneska měl, taťko?“ prohodila ostražitě. Ona sama se měla dost hrozně, protože si dělala starosti o maminku, a přitom se musela věnovat nemocnému chlapci.

„Bylo to k nepřežití. A co ty?“

„Byla jsem celý den u Teddyho.“ Čekala, že otec se na syna začne vyptávat, ale ten se zatvářil otráveně a nalil si portské.

„A jaký program jsi měla kromě toho?“ prohodil a veškerou svou pozornost zaměřil na doutník. Sophii připadalo zvláštní, že tu spolu sedí, jako by se nic nestalo, a přitom maminka je už řadu dní v kómatu a Teddyho stav se v důsledku té zprávy razantně zhoršil.

Taťka ji svou lhostejností až šokoval. A při pohledu na otce si Sophie vybavila nešťastný výraz v obličeji Billa Robinsona, když mluvil o zranění její maminky. U otce nic podobného neviděla. Kdykoliv padla zmínka o Isabelle, tvářil se cize a upjatě.

„Nic jiného jsem nedělala, taťko. Nehnula jsem se od Teddyho, je příšerně rozrušený.“ Gordon jen přikývl, ale nepronesl ani slovo.

Skoro jako by na dceřinu přítomnost zapomněl. Náhle zazvonil telefon. Gordon do sluchátka jen broukl, že za chvíli zavolá nazpátek. Při tom zazvonění se v Sophii málem zastavilo srdce, protože každý telefonát pro ni znamenal děs, že jim z Londýna volají tu nejhorší ze všech zpráv.

„Měla bys jít do postele,“ navrhl jí Gordon a labužnicky usrkával portské. „Máš toho za dnešek dost.“ Bylo jasné, že nemá zájem si s ní povídat, a Sophie se to dotklo. Ještě nikdy se necítila tak sama jako teď.

„Tak kdy odletíš do Londýna?“ zeptala se ještě jednou už na prahu knihovny.

„Až usoudím, že to bude zapotřebí!“ odsekl otec popuzeně a přitom se mračil. Během jediné noci se jeho dcera změnila v jeho manželku.

„Chtěla bych pak jet s tebou,“ přiznala. Dobře poznala, že taťka na ni kdoví proč nemá náladu, ale najednou jí to bylo jedno.

„Bratr se bez tebe přece neobejde!“

„Když já bych ráda znovu viděla mamku,“ postěžovala si ublíženě a současně i tvrdohlavě jako malé dítě. V Gordonovi narůstal hněv.

„Vždyť ani nepozná, že tam jsi. Potřebuju, abys zůstala tady.

Nemůžu si celý den lámat hlavu kvůli tomu klukovi a jeho ošetřovatelkám. V jednom kuse mě otravují telefonáty a v bance na to nemám čas, Sophie! Zkrátka si ho musíš vzít na starost, jasné?“

Vůbec se jí neptal a dokonce ji ani nepožádal, prostě jí jen nařídil, co má dělat, a čekal, že ho na slovo poslechne.

„Ten – kluk – je tvůj syn, taťko! A tebe taky potřebuje, ne jenom mě nebo mamku. Jenže ty si ho vůbec nevšímáš!“ Sophie cítila tak propastnou úlevu, že už se neovládla.

„O čem bych si s ním asi povídal, co?“ vyštěkl Gordon stroze a nalil si další sklenku portského. „A nezapomeň, že ty mi nemáš co nařizovat, natožpak mě poučovat, slyšíš?“ Podobné rozhovory vedl s Isabelle během let nesčíslněkrát, ale už dávno to vzdala. Gordon měl svoje důvody, kořenící v jeho dětství, proč se odmítl věnovat synovi či se s ním sebeméně sblížit. A naivní Sophie na tom nemohla nic změnit. Kdyby byl Teddy silný a zdravý a mohl se podílet na otcových zájmech a zálibách, to by bylo něco jiného. Za daného stavu však chlapec pro Gordona neexistoval a nezajímal ho. Pokud něco, naopak pro něho představoval zdroj problémů a obtíží, třebaže zrovna teď s ním kupodivu i soucítil. Teddy pro svého otce znamenal

jen zklamání a břemeno. Podle Gordona bylo to nepovedené dítě Isabelliným, nikoliv jeho problémem.

Sophie odcházela z knihovny rozesmutnělá, protože její milovaný taťka s ní jednal jako cizí člověk. S Teddym si o něm otevřeně povídali už celé roky a bratr jí vždycky tvrdil, že otec je lhostejný a chladný, a ona se s ním kvůli tomu přela a vymlouvala mu to. Nyní se však sama přesvědčila, že to je pravda. Teddy považoval otce za necitelného sobce a neměl ho rád. Teď si Sophie přiznávala, že Teddy objevil v taťkovi povahové rysy, ke kterým sama byla dosud slepá, nebo je spíš nechtěla vidět. Gordon se za syna, jako byl Teddy, styděl, takže ho radši zapíral i sám před sebou a nemyslel na něho.

A stejně tak se choval i ke své manželce.

Sophie si ve svém pokoji navlékla noční košilku a ještě zašla překontrolovat Teddyho. Ošetřovatelka jí oznámila, že chlapec má už zase horečku. Sophie si k němu vlezla do postele a přitulila se k němu. Zdálo se jí, že jsou jako dvě děti, které zabloudily v lese a nemůžou najít cestu k mamince. Ještě nikdy neprožívala tak propastnou samotu. Zatímco se jí slzy vpíjely do polštáře, mohla doufat v jediné, a sice že maminka se co nejdřív probere z kómatu a zase se uzdraví. Dívka si ani ve snu neuměla představit, jak by vypadal jejich život, kdyby umřela.

9

V

londýnské

nemocnici

zatím

pokračovala

Billova

rekonvalescence tempem, které jemu samotného až vyráželo dech.

Chodili za ním fyzioterapeuti a sestavovali plány pro jeho následnou rehabilitaci. Pravidelně ho natáčeli do různých stran, aby se nenarušil krevní oběh a předešlo se i zápalu plic, ale každý den se vlekl nudně až k zešílení. Jednou dvakrát denně ho zavezli do Isabellina pokoje.

Sestřičky nechaly Gordonův zákaz plavat a naopak doufaly, že Billovy návštěvy pomohou zlepšit Isabellin zdravotní stav. Uškodit jí v žádném případě nemohly a Billovi výrazně zlepšovaly náladu. Po každém setkání se cítil viditelně líp. Zoufale se mu stýskalo po jejich večerních telefonátech. Lehával v posteli a celé hodiny myslel jenom na ni a těšil se na jejich další setkání.

Jeho vlastní zranění se začala pozvolna hojit. Krk i šíje ho nepřestávaly krutě bolet, ale byl pohyblivější než dřív a do nohou se mu vracel náznak citu. Navzdory tomu se prognóza příliš nezměnila.

Snažil se neztrácet optimismus a začínal uvažovat o možnostech, které se mu nabídnou či které bude muset vyhledat po návratu do Států, ale změny, které ho očekávaly, mu připadaly nezvládnutelné.

Stal se miláčkem nemocničního personálu a všichni se tajně dohadovali o skutečné povaze jeho vztahu k Isabelle, ale nebyli si jisti, že existuje jednoznačné vysvětlení. Většinou se domýšleli, že mezi nimi byl milostný vztah, jedna ze sestřiček dokonce zaslechla, jak s manželkou probíral otázku rozvodu. Ať už to mezi ním a Isabelle bylo jakkoliv, všichni ho měli rádi a považovali ho za úžasně milého člověka.

„Toho bych brala!“ prohlásila jedna ze sestřiček, když se svými kolegyněmi seděla v nemocničním bufetu. „Je to proklatě pěkný chlap.“ Bill ale neflirtoval s žádnou z nich, stejně jako se za každých okolností choval slušně a ohleduplně. Navíc si všichni všimli, že ho chodí navštěvovat i americký velvyslanec.

„Co vlastně dělá?“ zeptala se další sestřička a zamyšleně svraštila čelo. Pamatovala si, že zastával nějakou významnou funkci, ale zapomněla, oč přesně šlo.

„Něco přes politiku,“ vysvětlila jí jiná kolegyně, která měla na starosti Isabelle. „Musel být do ní úplný blázen. Taková škoda.“

V tomhle se všichni shodovali.

Než se z výletu do Paříže vrátila Cynthia s dívkami, v nemocnici se neukázal ani Gordon a kupodivu už ani Sophie. Všechny přijely v báječné náladě, ale odjížděly zaražené a nešťastné, protože Bill s Cynthii oznámili svůj chystaný rozvod. Pro Olivii i Jane to byl šok.

„Proč?“ Olivia se zabořila obličejem do otcovy přikrývky a rozplakala se. „Vy dva se přece máte rádi… Že jo? Mamko?…

Tati?…“ Obě dívky považovaly jejich vztah za samozřejmý a pevný, ale Bill se jim pokusil vysvětlit, že se navzájem odcizili už dávno, proto by bylo lepší, kdyby si šli každý svou vlastní cestou. Nechtěl se zmiňovat o matčiných milostných avantýrách ani o tom, že oba byli hrozně nešťastní, jenže to po celé roky tajili. Musel však přiznat, že od chvíle, kdy Cynthii řekl o rozvodu, jako by se mezi nimi vyčistil vzduch. Chovali se k sobě upřímněji a otevřeněji. Ovšem Cynthia mu před odjezdem dala jasně najevo, že kdyby si to s rozvodem rozmyslel, dala by přednost zachování manželství.

Bill však jemně, nicméně neústupně trval na svém. O manželství s Cynthii už nestál. Všechny jeho sny se teď týkaly pouze Isabelle.

„Je to takhle lepší,“ opakoval, ale Cynthia se trápila kvůli děvčatům. Nechtěl vysvětlovat, že si nepřeje, aby jejich matka byla uvězněná v manželství s invalidou, s postiženým člověkem. Ale především už nebyl do Cynthie zamilovaný. Jeho láska k Isabelle mu prozradila, kolik mu toho ve vlastním manželství scházelo a schází.

Už nechtěl žít ve lži.

Dobře si uvědomoval, že se nemůže těšit na společný život s Isabelle, ať už se uzdraví nebo ne, ale láska k ní mu přesto

naznačila, že je nejvyšší čas vyvázat se ze svazku postaveném na zvyku a lhostejnosti, které snášel až příliš dlouho.

Po odchodu rodiny byl zamlklý a zadumaný. Dcerám slíbil, že jim bude často volat. Olivia i Jane cestou do hotelu na matce vyzvídaly, jestli tatínkovi po tom otřesu mozku třeba trošku nepřeskočilo a jestli si svoje rozhodnutí časem nerozmyslí. Cynthia se však jen smutně usmála a zavrtěla hlavou.

„Kdepak, tatínek není blázen. Spíš jsem dlouho bláznila já.

Nebyla jsem zvlášť dobrá manželka,“ přiznala se. „Brala jsem všechno jako samozřejmost a záviděla jsem mu jeho úspěch a nezávislost. To bylo nefér.“ Dcery si během jejich manželství nic z toho neuvědomovaly, což byla aspoň malá útěcha. I když obě dívky byly dospělé a co nevidět budou samostatné, přesto je představa rozchodu rodičů úplně zdrtila.

„Ale copak se taťka teď dokáže postarat se sám o sebe?“ naříkala utrápeně Jane. Dobře věděla, jak vážně je poraněný a že už nikdy nebude chodit.

„Nemám ponětí,“ povzdechla si Cynthia. „Je nesmírně hrdý, ale současně i schopný. Nějak to zvládne. Zkus se však, milá Jane, konečně smířit s tím, že taťka si to nerozmyslí. Nikdy. Jako bys nevěděla, že když si jednou vezme něco do hlavy, nikdo mu to z ní nevytluče, i kdyby měl nastat konec světa. A názor by nezměnil, ani kdyby si uvědomil, že udělal chybu. Prostě by si ten pohár hořkosti dopil až do dna. A musím uznat, že i když mi je jeho jednání proti srsti, zřejmě mu spíš prospěje.“ Cynthia nebyla tak hloupá, aby nepochopila, že včasným ukončením jejich manželství jim Bill vlastně zachrání přátelství. Navzdory své bolesti ho za to obdivovala.

Teď už nelitovala sebe, jenom dcery, pro které to znamenalo velkou ránu. O sebe se pouze bála, protože věřila, že už nikdy nenajde muže, jako je Bill.

„Myslíš, že s tou Isabelle Forresterovou chodil?“ zeptala se Olivia na rovinu a Cynthia s odpovědí váhala. Sama o tom hodně přemýšlela, ale jistotu zatím nenašla.

„Vážně nevím. Bill sice tvrdí, že ne, a zatím mi nikdy nelhal, ale já vím své. Myslím, že je do ní zamilovaný. Pravda, mezi nimi jistě k ničemu nedošlo, ostatně, Isabelle Forresterová je pořád vdaná

a zřejmě je oddaná rodině – už kvůli svým dětem. Vidím v tom spíš zamilovanost či přátelství.“

„A co říkáš, když se Isabelle uzdraví, bude se s ní táta chtít oženit?“ vyzvídala Jane ustaraně.

„Tohle není problém, kterým bychom si zrovna teď měly lámat hlavu,“ odpověděla Cynthia. Vždyť ta nebohá žena byla pořád na pokraji smrti. „Ale i kdyby přežila, nemyslím, že se vezmou. Váš otec tvrdí, že by od Forrestera nikdy neodešla, a celý její život se beztak točí kolem toho postiženého dítěte.“

„Ale co si taťka počne, až se vrátí domů… Chci říct, do Států…“

naléhala smutně Olivia.

„Nevím. Nejspíš si obstará byt. Vrátí se ke své práci. Taky ho čeká dlouhá rehabilitace. Jsem přesvědčená, že do Evropy se potom hezkých pár měsíců nedostane.“ Obě dívky přikývly a po zbytek jízdy do hotelu už mlčely. Ještě pořád tak úplně nevěřily všemu, co se právě dozvěděly. Ani Cynthia ještě nestačila docela strávit tu náhlou změnu ve svém životě a hlavně své budoucnosti.

Tohle bylo pro Billa typické – dělal vždycky jen to, co považoval za správné, a to bez ohledu na obtíže, které mu to způsobí. Cynthia si ho nikdy nepřestane vážit a ráda ho bude mít až nadosmrti. Mrzelo ji hlavně to, že se jí v hlavě nerozsvítilo už dávno. Přiznávala si, že za rozpad jejich manželství nese větší díl viny ona, i když Bill džentlmensky dával najevo, že se své viny také nezříká.

Druhý den odlétaly do Států tak brzy, že neměly čas zastavit se ještě v nemocnici. Aspoň tedy Billovi zavolaly z letiště. Obě dcery se s ním loučily plačky. Bill sice předstíral statečnost, ale věděl, že se mu bude hrozně stýskat. Smutně si představoval dny plné samoty, které ho čekají. Čekal ho nejméně rok trýznivé rehabilitace. Neměl však na vybranou. Občas vyřídil nějaký obchodní telefonát, občas mu volali známí, kteří se doslechli o jeho nehodě. Většinu doby měl však pocit, že žije v podivné bublině, obklopený ošetřovatelkami a doktory. A Isabelle v protějším pokoji pořád ještě zůstávala v kómatu. Nebylo to pro něho lehké období.

Dva týdny po havárii už Bill dělal znatelné pokroky a Gordon Forrester se ještě pořád nepřiletěl podívat na svou manželku. Bill se pravidelně nechával vozit do jejího pokoje, vždycky ráno a večer,

lehával blízko ní a povídal jí. Doufal, že navzdory svému hlubokému bezvědomí ho slyší. Jen nerad se vracíval do svého pokoje.

Od sestřiček se dozvěděl, že Forrester zatím nemůže přijet, protože mu vážně onemocněl syn, a Bill si kvůli Teddymu dělal starosti místo Isabelle. Doufal, že to s chlapcem nebude moc zlé.

A často myslíval i na Sophii a modlil se, aby to všechno statečně zvládala.

Když od autonehody uplynuly už tři týdny, Bill se skoro vzdal naděje na to, že Isabelle se ještě někdy probudí. Napadlo ho, zda ji tu Gordon nakonec nenechá už napořád, zapomenutou a nemilovanou.

Byla na respirátoru, takže převoz do Paříže nepřicházel v úvahu, byl by příliš nebezpečný. Billovi začala vadit představa, že on sám odletí do Států, a ona tu bude ležet úplně samotná. Co s ní bude? Lékaři mu slibovali, že tak do měsíce by mohl zvládnout přesun do vlasti.

Neuměl se však smířit s vědomím, že Isabelle tu zůstane sama, že ji nikdo nebude navštěvovat, mluvit na ni, utěšovat ji, starat se, co s ní je a co s ní bude. Nedokázal pochopit, že Gordon skutečně Isabelle opustil a zradil, ale bylo to tak. Jednou večer byl zrovna v jejím pokoji, držel ji za ruku a povídal jí. Sestřičkám už to dávno nepřipadalo neobvyklé, kdykoliv vešly do pokoje, jen se usmály a prohodily vlídné slůvko, jako by ta situace byla naprosto běžná.

Bill vyprávěl Isabelle, jak je krásná a jak neuvěřitelně mu chybí možnost si s ní za tak nádherného a vlahého červencového večera povídat. Okna byla dokořán a do pokoje zalétaly zvuky zvenčí. Bill si připomněl večer, který spolu strávili v Harryho baru a u Annabel.

Ze všeho nejvíc toužil vrátit čas nazpátek a té chyby se vyvarovat.

„Vzpomínáš, jak úžasně jsme se pobavili?“ šeptal jí, hladil jí prsty a líbal je. „Hrozně rád s tebou tančím, Isabelle,“ pokračoval.

„Až se probereš, můžeme si to zase zopakovat.“ Ovšem v jeho případě se tanec změnil na pouhou vzpomínku, vzdálenou minulost.

Ještě pořád jí připomínal ten vzácný a výjimečný večer, když náhle pocítil jemný tlak v dlani. Zpočátku se domníval, že jde o pouhý reflexní pohyb, takže mluvil dál, ale ten lehýnký stisk se opakoval.

Bill se na okamžik nevěřícně odmlčel a ohlédl se po sestřičce, která zrovna nakoukla do pokoje. Kývl na ni, ale nechtěl nic prozradit předčasně. Když ovšem opět navázal na svoje povídání, znělo to

odhodlaněji a dychtivěji než předtím. Přitom se pokoušel aspoň trochu se natočit, aby jí viděl do obličeje.

„Zrovna před minutkou jsi mi stiskla ruku,“ pronesl pomalu a zřetelně. „Udělej to ještě jednou, ano?“ Čekal snad celou věčnost a nic se nedělo. Sestřička se už obracela k odchodu. „Zopakuj to, Isabelle. Stiskni mi ruku, aspoň trošičku… Prosím, udělej to znovu.“

A vtom to udělala, jako by k němu sáhla z jiného světa, skoro nepostřehnutelně mu stiskla ruku.

Bill se rozzářil vítězoslavným úsměvem a současně s tím mu do očí vhrkly slzy. „To se ti povedlo báječně,“ povzbuzoval ji, doslova opilý tím zázrakem. „A teď si přeju, abys otevřela oči. Aspoň trošičku… Dívám se na tebe, Isabelle, a rád bych, aby ses podívala i ty na mě.“ V obličeji se jí neukázal ani náznak života, ale pak opět pohnula prsty a Bill nedokázal určit, zda vědomě či pouze reflexivně.

A když už se vzdával naděje, Isabelle pokrčila nos, ale oči pořád ještě neotvírala. Bill cítil, že srdce se mu splašilo. Isabelle se vracela do života. „Copak to bylo? Zašklebila ses, ale vážně moc hezky. A co kdybys zkusila aspoň malinkatý úsměv?“ Billovi se po tvářích kutálely slzy. Všechnu svou sílu a lásku skoro hmatatelně směroval k ní. Sestřička stála ve dveřích pokoje jako zkamenělá a nespouštěla z Isabelle oči. Neušlo jí kratičké škubnutí v pacientčině obličeji. To jednoznačně nebyl reflex. „A kvůli mně bys ten úsměv dokázala, lásko? Nebo aspoň otevři oči. Tolik se mi po tobě stýskalo…“ Prosil ji, lákal a vábil zpět k sobě, toužil se natáhnout přes propast, která je dosud dělila, a přitáhnout ji k sobě, zpátky do bezpečí. Bill ji ještě půl hodiny přemlouval, povídal jí, ale Isabelle se nevzmohla na jediný úsměv či grimasu, jen o centimetr nadzvedla jednu ruku a zase ji nechala bezvládně dopadnout na prostěradlo, jako by ji i ten nepatrný pohyb naprosto vyčerpal. „Páni, bylas skvělá, namouduši skvělá! Báječně se snažíš. Odpočiň si, lásko, a zkusíme to ještě jednou.“ Toužil si vynutit co nejvíc příznaků jejího ožívání, udržet s ní kontakt, dokud se úplně nevzpamatuje, dokud se definitivně nevrátí do života. Donekonečna na ni mluvil, přemlouval ji, ať zamrká, ať pohne obličejem, ať otevře oči či mu znovu stiskne ruku.

Dlouho se nic nedělo, ale náhle se jí zachvěly řasy.

„Och, můj ty bože…“ zašeptal Bill na sestřičku, ale ta se beze slova otočila a pádila sehnat lékaře, aby mu oznámila, co se děje. Po třech týdnech kolísání na pokraji smrti se Isabelle vracela do světa živých. A k životu ji láskyplně a usilovně přiváděl právě on, Bill.

„Isabelle,“ pokračoval Bill už rázněji, „ty prostě musíš otevřít oči, jasné? Slyšíš mě, má lásko? Chápu, že to je těžké. Spala jsi hrozně dlouho, ale teď je nejvyšší čas se probudit. Chtěl bych, aby ses na mě podívala. Zkus oči aspoň pootevřít!“

A sotva to dořekl, Isabelle oči skutečně otevřela. Bill to nečekal, po tak dlouhé době by se spokojil se sebemenším náznakem toho, že ho vnímá. Tentokrát se však překonala a nepatrně povytáhla víčka.

„Výborně… To je ono… Otevři ty oči ještě víc… Snaž se, můj miláčku… Otevři oči… Ty krásné oči…“ Mezitím se v pokoji objevil lékař, ale zůstal stát u dveří a do ničeho nezasahoval. Viděl, že Billovi se daří, a neuměl si představit, že by mu mohl být nějak platný. „Isabelle,“ zkusil to Bill naposledy, „čekám, slyšíš? Čekám, kdy se na mě konečně podíváš. A čekám už strašně dlouho.“ Ze sousedního lůžka se ozval dlouhý tichý povzdech, Isabelle zatřepetala řasami a otevřela oči. Víčka se jí zavřela dřív, než se stačila obrátit k Billovi. „No tak, lásko, zkus to ještě jednou, podívej se na mě… Moc tě prosím, miláčku…“ Bill na ni stále mluvil a Isabelle se probírala z propastné temnoty, jako by zvolna připlouvala z nesmírné dálky. A pak konečně, konečně znovu otevřela oči, pootočila hlavu a s tichounkým zasténáním se zadívala na Billa. Správně uhodl, že ji třeskutě bolí hlava. Najednou se usmála a zdálo se, že zápasí s nějakým slovem. Nekonečně dlouho poškubávala ústy a nakonec, po chvíli odpočinku, znovu pootevřela oči a sotva slyšitelným a chraptivým hlasem zašeptala: „Bille…“

Přitiskl si její ruku ke rtům a měl co dělat, aby se hlasitě nerozplakal. Jenže on nechtěl plakat, chtěl k Isabelle mluvit, odměnit ji za to úsilí, které vynaložila jenom kvůli němu.

„Isabelle, já tě příšerně miluju… Jsi moc hodná, žes to nevzdala, že ses tak moc snažila vrátit se zpátky.“

„Ano,“ šeptla a víčka jí opět klesla. Po chvilce je otevřela už bez prošení. „Miluju tě…“ zašeptala a pak znovu vyslovila jeho jméno, jako by se ho učila nebo ho vychutnávala.

„Mám dojem, že zrovna tady jsme přestali,“ usmál se Bill něžně přes slzy. Od té noci, kdy se těsně před nárazem autobusu políbili, uplynula celá věčnost – a ještě něco navíc. „Byla jsi pryč tak hrozně dlouho, lásko moje. Moc jsi mi scházela.“

„Mluv dál,“ požádala šeptem s náznakem úsměvu a přihlížející sestřička i lékař se pobaveně zasmáli. Vždyť k ní po ty tři týdny mluvil celé hodiny, skoro jako by předem věděl, že ji dokáže přivést nazpátek. Nikdy to nevzdal, a i když poslední dobou přestával věřit, stejně se snažil jako na začátku. „Ráda… tě… po… slouchám,“

dodala nezvučné, jako by ji drtila olověná únava, což byla ostatně pravda. Návrat k životu byla úděsná dřina.

„A já zase rád poslouchám tebe. Už jsem se nemohl dočkat, kdy tě zase uslyším. Kampak ses mi zatoulala, lásko?“ naléhal Bill něžně a přitom ji dál držel za ruku, jako by měl strach, že by mu mohla opět zmizet.

„Daleko,“ zašeptala a znovu se usmála. Z očí jí hleděly tisíce otázek, na jejichž vyslovení neměla dosud sílu. „Jak…dlouho?“

vydechla. Uvědomovala si, že všechny ty odpovědi Bill zná.

„Tři týdny,“ přiznal upřímně a Isabelle chvíli užasle mlčela.

„Tak… moc?“ Očividně zápolila s hledáním správných slov, ale přihlížející lékař už před pár minutami usoudil, že pacientčin intelekt zůstal nezasažený.

„Tak moc.“ Bill jí toho toužil tolik povědět, svěřit se s bezpočtem věcí, ale to zatím muselo počkat. Vždyť Isabelle zrovna dorazila z předaleké ciziny.

Náhle se na cosi rozpomněla a upřela na Billa vystrašený pohled.

„Teddy… A Sophie?“

„Mají se prima.“

doufal, že to není lež, protože o nich neměl žádné nové zprávy a věděl, že Teddy onemocněl. Nepochyboval však, že jakmile se chlapec dozví o zlepšení maminčina stavu, i jemu se rychle uleví.

„Sophie tě tu byla navštívit. Je to báječná holka a úžasně mi připomíná tebe.“ Isabelle jen s úsměvem zavřela oči, ale otevřela je s novou otázkou, třebaže nevyslovenou. Bill ji však vytušil, protože jí dokázal téměř číst myšlenky. „Ano, byl tady.“ Isabelle přikývla a vzápětí zamžikala bolestí.

„Hlava… bolí.“

„Divil bych se, kdyby nebolela.“ Nic jiného se ostatně nedalo čekat.

„A bolí… všechno.“ Tohle zajímalo lékaře. Přistoupil blíž a položil pacientce několik otázek. Bylo znát, že je z jejího pokroku doslova nadšený. Nakonec oběma doporučil, ať si chvíli odpočinou, že toho za jeden večer zvládli ažaž. Isabelle se zatvářila utrápeně.

Než sanitáři stačili Billa odvézt na chodbu, namítla: „Ne…

Neodcházej…“ Stiskla mu dlaň tak silně, jak by od ní v jejím stavu nečekal.

Bill se tázavě ohlédl po lékaři.

„Nemohl bych tu zůstat?“ Následovalo dlouhé ticho. Lékař si tu žádost promýšlel, ale v podstatě neviděl jediný důvod, který by tomu bránil. Byli dospělí, přátelé, jejich zdravotnímu stavu by vzájemná psychická vzpruha mohla jedině prospět a sestřičky se můžou o Billa starat tady stejně jako v jeho pokoji. Koneckonců, Bill si zasloužil odměnu za své vytrvalé úsilí korunované takovým úspěchem.

Vlastně to tak bylo správné.

„Nu, podle mě to není špatný nápad.“

Bill už nebyl závislý na žádných přístrojích, stačilo přenést mu k lůžku stojan s infuzí. Občas ještě dostával injekce proti bolesti, ale požádal o ně jen zcela výjimečně.

„Ráda bych, abys přespal tady,“ poprosila Isabelle a doslova Billovi visela na ruce. Bill na ni hleděl se šťastným úsměvem. Přišla z té strašné dálky zpět, žila, vrátila se k němu. Sestřičky je začaly chystat na noc a oni se oba usmívali. Byl to nejšťastnější večer Billova života. Lékař Isabelle pečlivě vyšetřil a byl s jejím stavem navýsost spokojený. Položil jí pár otázek a Isabelle popsala svou krutou bolest hlavy i pocit, že v těle se jí všechno svírá, jako by se uvnitř celá scvrkla. Lékař jí vysvětlil, že to je od vnitřních zranění a nějakou dobu potrvá, než se úplně uzdraví. Další vyšetření stanovil až na příští den, kdy na ně bude mít víc času. Teď byli oba pacienti vyčerpaní a potřebovali si odpočinout.

Sestřička nechala v pokoji svítit jen jediné malé světýlko a kolegyně jí přišla pomoci obrátit Billa na bok. Potěšilo ho to, protože tak lépe viděl na Isabelle. Necítil se ospalý, toužil se na ni

dívat celou noc, vidět jí do tváře, dotýkat se její ruky. Tiskli si navzájem prsty a Isabelle zářila blahem jako dítě u vánočního stromečku. Připomněl si mladičkou tvář Sophie.

„Jsi tak krásná,“ pošeptal jí. „A já tě miluju víc než svůj život.“

Isabelle za to třítýdenní čekání stála, i za to mnohaleté čekání předtím.

„Chyběl jsi mi celou tu dobu, co jsem byla pryč,“ přiznala se mu šeptem.

„Jak to víš?“ podivil se taky šeptem. Sestřička, která seděla v rohu pokoje a hlídala je, se jenom pousmála.

„Prostě to vím.“ Připomínali dvě děti na skautském táboře, které si špitají ve spacích pytlích. Oba se usmívali a dlouze si hleděli do očí. Byl na ně nádherný pohled, o to nádhernější, že s Isabelliným přežitím už skoro nikdo nepočítal.

Ještě v noci zavolal lékař do Paříže a oznámil Gordonovi, že jeho manželka se probrala z kómatu. Gordon však nebyl doma a nějaká žena, která se představila jako ošetřovatelka Forresterová syna Teddyho, slíbila, že až pán zavolá domů, vyřídí mu, že má hned volat do londýnské nemocnice. Víc neprozradil, protože věděl, že Bill s Isabelle mu budou vděční za každou chvilku, kterou budou smět strávit společně.

Ti dva zatím leželi natočení obličejem k sobě. Jako by v jedné místnosti spolu trávili noci odjakživa.

Bill nespal a hltal každičký Isabellin rys nenasytným pohledem.

„Co se ti vlastně stalo?“ otázala se tiše Isabelle, protože teprve nyní si všimla podivného aparátu, který měl Bill kolem krku. Dosud byla jako omámená, a teprve nyní začala vnímat i něco jiného než vlastní svíravé pocity v útrobách a bolest hlavy doprovázenou závratěmi.

„Poranil jsem si krční páteř a záda. Budu v pořádku,“ vysvětlil jí s úsměvem. Teď už si kvůli sobě starosti nedělal, protože se mu splnilo jeho největší přání. Isabelle se vrátila do života.

„Určitě?“

„Jsem v pohodě. V životě mi nebylo tak skvěle jako teď.“

„Mně taky.“ Zamyšleně přimhouřila oči. „Ale na nic si nevzpomínám… Jak jsme se dostali právě sem?“

„Miláčku můj, to je hodně dlouhé povídání, ale schováme si to na zítra, ano? Do našeho vozu najel autobus.“ Zrovna teď se mu nechtělo jí prozrazovat, že přitom zahynulo celkem jedenáct lidí a ona že málem byla dvanáctá. „Poslední věc, na kterou si pamatuju, byl náš polibek, a pak jsem se probudil tady.“

„Já jsem na tom stejně,“ usmála se ospale a zívla. Bill zoufale toužil ji opět políbit, ale ani jeden z nich se nemohl hnout, natož vstát z lůžka, mohl jen ležet na boku, jak ho obrátily sestřičky, a hladit ji po ruce. „Co nevidět si tu pusu zopakujem,“ slíbila mu Isabelle zpola ve spánku a Bill zamyšleně mlčel a promítal si v hlavě všechny scénáře, které mají na vybranou, a tajně se strachoval, že třeba už ani není muž. Držel Isabelle za ruku. Víc jí teď nemohl nabídnout. „Jen se modlím, aby děti byly v pořádku,“ zašeptala Isabelle, která samozřejmě netušila, že Billa trápí a děsí vyhlídka na ztracenou mužnost.

„Určitě budou, jen co se dozvědí, jak se tvůj zdravotní stav zlepšil,“ ujistil ji.

Na okamžik posmutněla a zesílila stisk Billovy ruky. „Ale to znamená, že sem zase přijede, viď?“ Billovi se nechtělo Isabelle prozradit, že její manžel se tu neukázal celé dva týdny. Nenáviděl Forrestera, ale nepovažoval za vhodné Isabelle vysvětlit, že manžel ji ostudně zanedbával. Byl to grázl nejenom kvůli tomu, co jí udělal, ale i za to, co pro ni neudělal.

„Teď na to nebudeme myslet,“ napomenul ji šeptem. „Radši zavři oči a zkus usnout.“ Litoval, že ji nemůže pohladit po vlasech.

„Ale já myslela, žes naopak chtěl, abych se probudila,“ poškádlila ho Isabelle. Bylo jasné, že navzdory třítýdennímu bezvědomí bude co nevidět úplně v pořádku a že ani po tak závažném zranění, jež málem nepřežila, zůstala stejná jako dřív. Duševně byla stejně silná jako kdykoliv předtím, a její vlastní síla a Billova láska ji přivedly zpátky do světa živých.

„Honem usni, moc mluvíš a vyčerpáš se.“ Sám se však nedokázal ovládnout, aby se při pohledu na Isabelle neusmíval. Ještě nikdy mu nepřipadala tak krásná!

„Jenže já s tebou chci propovídat celou noc!“ zazubila se a náhle si na něco vzpomněla. „Chtěla bych si s tebou jít znovu zatancovat!“

Bill si přiznal, že by se to líbilo i jemu – cítil by její tělo na svém, kolébali by se spolu v rytmu hudby, splývali by v jedno.

„Však se dočkáme.“

„A taky chci s tebou znovu jít do Harryho baru.“ Bill se pobaveně usmál, protože Isabelle se sotva probudila a už jim chystala dlouhý seznam společné zábavy.

„Teď hned?“ zasmál se šťastně. Ležet vedle Isabelle a povídat si s ní byla nepředstavitelná nádhera.

„No dobře, tak až zítra. A hned potom půjdem k Annabel.

Musíme přece dohnat všechno, co jsme zameškali. Už jsem si nezatančila snad celé týdny,“ dodala se spokojeným povzdechem.

„Radši se kroť, jinak ti doktoři přijdou vrazit prášek na spaní.“

„Mně bohatě stačí, že smím jen ležet vedle tebe.“ Tiše se zasmála do šera. „Konečně můžeme tvrdit, že jsme spolu spali.“

„Na to, žes tři týdny stála na pokraji smrti, se chováš poměrně odvázané. Podle mě bys měla myslet na úplně jiné věci,“ pokáral ji něžně a litoval, že nemůže Isabelle obejmout. V hloubi srdce ji však objímal. V srdci se s ní nikdy nerozloučí, a ať se v budoucnu stane cokoliv, nikdy se na tom nic nezmění. Isabelle urazila nekonečně dlouhou cestu temnotou, jen aby se k němu vrátila, a ať přijde cokoliv, ať je osud zavane kdovíkam, Bill už svou Isabelle nikdy neztratí.

„Spolu s tebou jsem vešla do úžasně zářivého světla… Stáli jsme na zvláštní uzounké stezce… A děti na nás volaly a tys mě donutil, abych se vrátila zpátky.“ Bill měl po jejích slovech pocit, jako by ho zasáhl blesk. Na svoje bezvědomí měl totiž navlas stejnou vzpomínku, jakou mu teď popsala Isabelle.

„Jak to vypadalo?“

„To světlo bylo neuvěřitelně zářivé… A já doslova padala únavou… Posadila jsem se na velký kámen, ale tys mě pořád táhnul zpátky. Tvrdil jsi mi, že k tomu světlu můžeme jít jindy… Nechtěla jsem, ale nakonec jsi mě přesvědčil.“ Přesně to si pamatoval i on sám. Poprvé ji odvedl od prahu smrti a podruhé ji vylákal z propastné temnoty, jež ji lákala k nekonečnému spánku. A Isabelle popisovala navlas stejný balvan a navlas stejné zářivé světlo, které Bill viděl ve vlastním bezvědomí.

„Isabelle, já tam byl taky.“

Bill měl pocit, jako by se mu to zdálo. Vůbec tomu nerozuměl.

„Prožil jsem úplně stejný sen jako ty. Přesně tak, jak mi to líčíš.“

„Já vím, vždyť jsi tam byl se mnou.“ Isabelle to zřejmě připadalo normální. „Viděla jsem tě, držel jsi mě za ruku a já se pak s tebou vrátila.“

„Ale proč?“ Bill pátral v paměti a toužil pochopit, co se s nimi dělo. Jistě to nebyl běžný zážitek. O podobných zkušenostech už mnohokrát četl, ale nikde nezjistil, že by dva lidé prožívali cestu k zářivému světlu společně, ve stejném okamžiku. A nakonec si uvědomil, že tam kdesi hluboko se jejich duše setkaly a splynuly.

V tom druhém světě se sešli a změnili se v jedinou bytost.

„No, vrátila jsem se, protože jsi mě o to požádal,“ vysvětlila mu tiše. „Ale později jsem tě zase ztratila. Zdálo se, že jsem usnula na okraji té cesty.“

„Tos tedy usnula, Isabelle, a jestli to uděláš ještě jedinkrát, budu se na tebe příšerně zlobit. Opovaž se mi ještě někdy ztratit z očí, ty zlobilko!“

„Ne, to se neopovážím,“ usmála se a políbila ho na konečky prstů. „Děkuju, žes na mě počkal a ukázal mi cestu nazpátek.“

Začínala být ospalá. Párkrát si zívla a než jí stačil ještě něco říct, pokojně a tiše usnula, ale přitom nepřestala svírat jeho ruku. Bill si při pohledu na její něžnou tvář opět přesně vybavil zážitek z bezvědomí, který mu právě připomněla – ta cesta k oslnivému světlu a Isabellina silueta v dálce před ním. Tehdy musel napnout všechny síly, aby ji od toho světla odlákal, stejně jako dnes, aby ji přivedl zpátky. Bill si nebyl jistý, co to všechno může znamenat, ale dobře věděl, že je potkalo cosi obdivuhodného. Ležel, díval se na Isabelle a uvědomoval si, že navzdory všemu, co ho neodvolatelně postihlo, je ten nejšťastnější člověk na světě.

10

Ráno v osm zavolal lékař Gordonu Forresterovi, aby mu oznámil novinu, ale stejný hlas jako předtím mu sdělil, že je opět mimo dům.

Konečně ho zastihl v kanceláři, ale to už bylo po desáté. Lékařova zpráva ho možná až vylekala, i když tvrdil, že má z ní velkou radost.

Zeptal se, jestli s manželkou může mluvit, ale ještě jí do pokoje nezavedli telefon. Lékař však slíbil, že během dne to zařídí, takže Gordon manželce vzkázal, že se jí k večeru zaručeně ozve.

„Určitě si s ní budou chtít promluvit děti,“ poznamenal a zadumaně civěl do prázdna. Už se stačil smířit s tím, že Isabelle se nikdy neprobere z kómatu, takže si náhle připadal zaskočeně. Pravda, přál jí to a dokonce pocítil úlevu, ale potřeboval chvíli, aby si na tu představu opět zvykl.

„A jakým způsobem jste toho dosáhli?“ otázal se Gordon automaticky. Lékař chvíli rozpačitě mlčel. Neměl chuť Forresterovi vykládat, jakou roli v tom sehrál Bill Robinson, navíc ti dva by s tím jistě nesouhlasili, na to se jich ani nemusel ptát.

„Prostě se sama probrala,“ odvětil. Víc informací Gordon beztak nepotřeboval.

„Výborná práce,“ prohodil Gordon, jako by hodnotil tenisový zápas. Jeho chladný odstup ostře kontrastoval s Billovými slzami radosti. Lékař měl dojem, jako by s Forresterem hovořil o docela neznámém člověku či hodně vzdáleném příbuzném. Připadalo mu k nevíře, že ten muž takhle mluví o své těžce zraněné manželce, ale možná že právě tohle bylo vysvětlení jejího vztahu s Billem. Tyhle otázky si však lékař nechal pro sebe, protože po včerejším večeru mu bylo leccos jasné. Skutečný vztah mezi Billem a Isabelle by neviděl

jen slepý. Teď ho zajímalo jediné, a sice kdy sem Gordon hodlá přiletět. Kvůli Billovi a Isabelle doufal, že to hned tak nebude. Byli mu oba nesmírně sympatičtí, jejich láska byla čistá a nakažlivá.

Vždyť jen díky Billově lásce se Isabelle vrátila od hranic říše mrtvých. Lékař patřil k těm nejpovolanějším, kdo dokázal posoudit výjimečnost takové události, protože podobně úzký vztah mezi dvojicí zamilovaných existoval jen málokdy, člověk o něm spíše slýchal, než aby ho sám zažil. Byla to vzácnost. „Takže Isabelle prosím vyřiďte, že jí zavolám odpoledne, až přijdu domů,“ zopakoval Gordon svůj vzkaz a lékař potvrdil, že to zařídí.

Sestřička tu zprávu Isabelle oznámila zrovna ve chvíli, kdy jí donesla telefonní aparát. Isabelle se těšila na popovídání si s dětmi, ale s manželem už ne.

„Tak co budeme dělat teď?“ otázala se Billa vzápětí. Byl u ní v pokoji a dělal jí společnost u jejího prvního oběda. Donesli jí rosol a misku slabounkého vývaru. Naposledy jedla před velmi dlouhou dobou a vůbec neměla pocit hladu.

„Jak to myslíš?“ usmál se Bill. „Jako jestli si zahrajem golf nebo si vyrazíme na procházku do parku?“ Už zase si z ní utahoval, ale Isabelle se tentokrát neusmála.

„Jakmile se mi udělá trochu líp, Gordon mě určitě převeze do Paříže.“ Samozřejmě se těšila na děti, ale současně se jí nechtělo opustit Billa.

„To ještě chvíli potrvá,“ přesvědčoval ji Bill, jako by uklidňoval sám sebe. „Copak můžeš jenom tak vyskočit z postele a odklusat na letiště?“ Isabelle čekalo ještě dlouhé uzdravování a lékaři měli v plánu provést důkladné vyšetření hlavy. Ošetřující lékař jí ráno oznámil, že si u nich poleží nejméně další čtyři týdny. Přibližně stejnou dobu tu měl strávit i Bill.

„Ale co potom?“ naléhala Isabelle, zatímco se poslušně nechala krmit od sestřičky polévkou. Zatím se jí ještě nevrátilo dost sil, aby udržela aspoň lžíci, natožpak misku. Ta příšerná slabost nepřekvapila nikoho, s výjimkou Isabelle.

„Něco už vykoumáme.“ Bill jí ještě neprozradil, že má nohy těžce poškozené, že zřejmě už nikdy nebude chodit.

Zakazoval si na to myslet a zatím ještě netušil, jestli se to Isabelle vůbec musí někdy dozvědět. Pokud se nerozhodla jinak, jistě se vrátí zpátky ke Gordonovi a k péči o své nemocné dítě. Samozřejmě si můžou i dál volat, možná si čas od času dojednají schůzku, ale o její soucit nestál, ani kdyby byl odkázaný na invalidní vozík. Stál pouze o její lásku, ale teď si říkal, že pokud skutečně nebude nikdy chodit, možná se už nebudou moct ani vídat, a zbude jim jen telefon. Zatím neměl představu, co si sám počne, jak si dál zařídí život.

V dané chvíli si Isabelle myslela, že Bill se uzdraví, že jeho zdravotní problémy jsou dočasné, a on jí to nevymlouval. Bude lepší, když si Isabelle nebude kvůli němu dělat starosti, nebude ho litovat, nedozví se o jeho rozvodu. Nepřál si, aby si představovala, že ji k něčemu tlačí, že ji citově vydírá. Pomalu se smiřoval s tím, že Isabelle se vrátí ke své rodině, a on že by si měl co nejplněji vychutnat ty poslední společné chvilky.

Odpoledne, když si s ní Bill povídal v jejím pokoji, zavolal Gordon. Řekl jí, že se mu nesmírně ulevilo, když dostal zprávu o zlepšení jejího zdravotního stavu. Vyznělo to, jako by mluvil o vymknutém kotníku nebo natlučených zádech, i když ve skutečnosti musel vědět, že jeho žena vstala z mrtvých. Než se Isabelle probrala, už dávno nevěřil, že se vynoří z bezvědomí či že dokonce přežije bez zdravotních následků. Začal se považovat za vdovce, takže teď musel v duchu postrčit ručičky hodin nazpátek do doby, kdy trvalo jejich manželství. Měl divný tón a Isabelle správně odhadla, že se zlobí kvůli Billovi, ale současně z jeho hlasu čišely rozpaky. Zato když si povídala se Sophii a Teddym, nechovali se rozpačitě ani za mák. Sophie se při zaslechnutí maminčina hlasu štěstím rozplakala a Teddy jen zalapal po dechu a vzlykal jako malý kluk. Isabelle se na chlapcově hlase něco nezdálo, připadal jí ochablý a unavený, a jakmile se ke sluchátku vrátil Gordon, hned se ho na to zeptala. Sama přitom plakala úlevou a radostí, že děti jsou v pořádku, bála se o ně snad i během svého bezvědomí.

„Teddymu je už mnohem líp,“ prohodil Gordon ledabyle.

Sophie matce slíbila, že se za ní přijede podívat, ale Gordon dceru odbyl s tím, že matka beztak bude doma co nevidět. „Kdy by tě

měli propustit?“ vyptával se věcně. Vysvětlil jí, že pokud se měla vrátit brzy, nemělo by smysl za ní letět až do Londýna.

„Říkali něco o čtyřech týdnech, ale to záleží na stavu jater, srdce a mozku,“ odvětila Isabelle. Nebyly to žádné prkotiny, ale na Gordona tím velký dojem neudělala. Z kómatu se probrala a to ostatní už jistě nebyl extra problém.

„Čtyři týdny je nějak moc dlouho, nezdá se ti? Možná kdybys hodně naléhala, pustili by tě i dřív.“ Z hlasu mu čišela neskrývaná podezřívavost, že Isabelle ho vodí za nos, protože chce v nemocnici zůstat co nejdéle kvůli Billovi. A to si Gordon nehodlal nechat líbit.

„Promluvím si o tom s doktorem. Koneckonců, všechnu potřebnou lékařskou péči dostaneš i tady, ne?“ Pak zavěsil a vyděšená Isabelle se honem svěřila lékaři, že Gordon na něho bude tlačit kvůli jejímu urychlenému propuštění.

„Záleží na tom, co chcete vy sama, Isabelle. Pravda je taková, že přibližně za týden bychom vás mohli přeložit do některé z pařížských nemocnic, ale do domácího ošetřování v žádném případě.“

„Ale já chci zůstat tady,“ přiznala se nešťastně. Nemusela vysvětlovat proč.

„Zařídím to, jen zůstaňte v klidu,“ konejšil ji lékař. Tohle byl pro ni i Billa ochotný udělat, vždyť byli takový sympatický pár. Každý z nich si prošel peklem, takže děti můžou ještě chvíli počkat. Později se však Isabelle Billovi přiznala, že si kvůli Teddymu dělá hrozné starosti. I v telefonu bylo znát, že není v pořádku, a právě to ji nutilo, aby se snažila dostat domů co nejdřív – i kdyby jen do nemocnice.

Ale na druhou stranu, tam by ji stejně nemohl navštěvovat, když nemůže z domu. Přesto ji pouhá představa, jak zoufale ji syn potřebuje a jak dlouho už se spolu neviděli, doháněla k šílenství.

Ještěže na jeho ošetřovatelky bylo spolehnutí. A Bill s ní soucítil jako pokaždé, když se bavili o jejím nešťastném chlapci.

„Není pochyb, že tvoje nepřítomnost ho hrozně traumatizuje.

Bůhví, co mu Gordon vlastně napovídal o tvém zdravotním stavu.

Ale teď si Teddy s tebou popovídal a ví, že za pár týdnů budeš zase doma a zdravá, takže mu zaručeně bude každým dnem o něco lépe.“

Isabelle tu útěchu vděčně přijímala.

„Taky doufám,“ přisvědčila vroucně. „Díkybohu, že je s malým Sophie. Chtěla mě přijet navštívit, ale asi by to nebylo rozumné.

Teddy ji potřebuje mnohem víc než já.“ A ona měla Billa. Toužila vychutnat si každou společnou vteřinku, než se budou muset rozejít a vrátit se každý ke své rodině. Na druhou stranu nestála o to, aby kvůli jejímu sobeckému přání trpěly děti. „A co Cindy? Myslíš, že tě přijde navštívit ještě před propuštěním?“

„Určitě ne,“ odvětil Bill stručně a bez vysvětlování. A děvčata mají už dávno vlastní program na celé léto. „Řekl jsem jim, že to bez nich vydržím až do návratu.“ Hned jak Isabelle přišla k vědomí, Bill požádal lékaře, aby Isabelle neprozrazoval závažnost jeho poranění ani vyhlídku na to, že zbytek života stráví na invalidním vozíku.

Nepřál si, aby o tom Isabelle věděla, rozhodně ne teď, a totéž platilo i o jeho chystaném rozvodu. Nejdřív se chtěl přesvědčit, co s jeho zdravotním stavem udělá čas. Isabelle žila zatím v domnění, že Billova rekonvalescence potrvá déle než její, třeba i půl roku, takže jí nepřišlo nijak zvláštní, že ještě sám nechodí.

Bill si přiznával, že kdyby Isabelle byla ochotná od Gordona odejít, bylo by všechno jinak. Pak by jí o všem prozradil plnou pravdu, ale ona bohužel o jiné možnosti než o návratu k manželovi neuvažovala, takže jí nechtěl přidělávat zbytečné starosti. Měla jich dost se svým nemocným hošíkem. Navíc teď, když se přesvědčil, co je Gordon za člověka, si dokázal přesně domyslet, co má Isabelle před sebou, co musela a bude muset snášet. Gordon k ní očividně necítil ani špetku úcty, nevážil si její lásky, laskavosti a vřelosti.

Pokud šlo o Gordona Forrestera, celý svět se točil výhradně kolem jeho osoby a Isabelle považoval za svou služku a ošetřovatelku jejich děcka. Bill stačil už dávno pochopit, že Isabelle je lidský drahokam, ale Gordon si nedokázal cenit ničeho nehmotného. Právě proto si Bill dokázal představit, jak těžký život má Isabelle po jeho boku, a teď že to pro ni bude možná ještě horší než dřív. Gordon ji už teď podezříval, zuřil kvůli Billovi, a ten se strachoval, že tak necitelný člověk bude křehkou a zranitelnou Isabelle neúnosně trestat za hříchy, kterých se chudinka ani nedopustila, ale on si to bude myslet.

Teď si Isabelle bude před Gordonem muset dávat pozor a naučit se prosadit si svou, jinak se jí život změní v jednu nepřetržitou trýzeň.

Vždyť manželovi nestála ani za to, aby s ní zůstal v Londýně déle než pár dní, i když se zdálo, že Isabelle svá mnohačetná zranění nepřežije, a od té doby se vůbec neukázal. A ani teď, když už byla vzhůru a dokonce v Billově blízkosti, se Gordon neobtěžoval návštěvou ani zvláštní vřelostí v telefonu.

Lékař, jenž mluvil s Gordonem toho dne k večeru, nesmlouvavě trval na tom, že Isabelle nebude ještě nejmíň čtyři týdny schopná převozu. Jejího manžela tím nepotěšil. Nezdráhal se vyjádřit názor, že to s tou opatrností přehánějí, ale lékař ho nakonec vystrašil výčtem komplikací, které by unáhlené propuštění z nemocnice mohlo způsobit, dokonce nadhodil, že pacientka by mohla opět upadnout do kómatu nebo si dokonce přivodit trvalou invaliditu, takže Gordon by se nadosmrti musel starat o bezmocnou manželku i dítě. „Tak kvůli téhle lži by mě taky mohli vyloučit z lékařské komory,“ zažertoval lékař, když pak Isabelle a Billovi líčil průběh telefonátu. Byl však toho názoru, že ti dva si pro změnu zaslouží trochu štěstí jako odměnu za to moře utrpení, které už prožili a které je ještě čeká.

Zvlášť Billovo trápení nebylo ještě ani zdaleka u konce. Lékař měl naprosto konkrétní představu, jak krutá bude rehabilitace a jak obtížně si Bill bude zvykat na život a obtíže člověka odkázaného na vozík. Už mu domluvil pobyt v newyorské nemocnici, kde mu pomohou co nejvíc využít zbývajícího citu v nohách, ale ani Bill, ani Isabelle si neuměli představit, co to obnáší.

Prozatím však měli čtyři týdny na to, aby si spolu povídali, smáli se a vyznávali si lásku a navzájem si poskytovali útěchu. Nemocnice pro ně představovala bezpečné útočiště a po té kruté zkoušce osudu jim připadala jako hotový ráj. Bohužel, skutečnost je co nevidět tvrdě zasáhne.

I nadále spolu spávali v jednom pokoji, protože už ani jeden z nich nebyl napojený na přístroje ani na monitory. Dlouhé hodiny trávili povídáním o životě, o svých snech a nadějích. Vzájemná společnost pro ně představovala vzácný dar, za který však zaplatili až příliš vysokou cenu.

Hráli spolu karty, četli, Bill ji naučil hrát kostky, povídali si.

Isabellina játra se pomalu hojila a nepravidelnost srdečního rytmu se u ní rovněž projevovala stále řidčeji. Občas ji sužovaly třeskuté

bolesti hlavy, snadno se unavila a hodně spala. Někdy si dokonce vlezla do postele k Billovi a podřimovala přitulená k němu. Bill měl krk pořád ještě upnutý v tom úděsném znehybňujícím aparátu, páteř ho pobolívala, ale velkou úlevu mu přinášely masáže rehabilitačních sester. Isabelle samozřejmě neušlo, že Bill nemůže hýbat nohama, ale ujišťoval ji, že než se příště uvidí, bude zase běhat jako zajíc. Isabelle mu věřila, protože chtěla věřit. Na tom, že Bill nechodí, neviděla nic zvláštního, vždyť od jejich havárie uplynul teprve měsíc a za tu dobu se větší zranění samozřejmě nestačila zahojit.

O svých bolestech a zdravotních problémech se snažili mluvit co nejmíň, daleko radši žertovali, vykládali si svoje dávné zážitky a nápady.

Od okamžiku, kdy se Isabelle probrala z kómatu, uběhly rovné dva týdny. Za slunečného červencového odpoledne si hověli v postelích, přiražených těsně k sobě pod otevřenými okny. Venku sálalo vedro a oni si vyprávěli historky ze svého dětství. Isabelle držela Billa za ruku a dávala pozor, aby do něho prudce nestrčila nebo mu neškubla paží, protože pořád ještě trpěl velkými bolestmi, hlavně v páteři. Isabelle mu líčila svoje prázdniny, které pravidelně trávila u babičky v Hampshire, a přitom mu lehce přejížděla prsty po celé délce paže. Před chvilkou ho něžně drbala na zádech, aby se mu ulevilo, a Bill teď na ni hleděl s vášnivou touhou, ale najednou se uličnicky zasmál jako rozpustilý kluk.

„Proč se na mě takhle díváš?“ zeptala se Isabelle. Měla pocit, že je na ní něco k smíchu. „S tím dědečkem jsem to myslela vážně. Byl to moc milý starý pán.“

„O tom nepochybuju ani v nejmenším, lásko. Potíž je v tom, že už před pěti minutami jsem tě přestal poslouchat,“ přiznal se Bill bez mučení. „Myslím, že touha po tobě mě nakonec dožene k šílenství.“

„Touha po mně? Jako – po legraci se mnou? Chceš si zase zahrát karty? Nebo kostky?“ Většinou vyhrával Bill, ale Isabelle to nevadilo, protože každou prohru jí vždycky vynahradil nějakým zábavným a za vlasy přitaženým povídáním, které tolik zbožňovala.

Naklonila se k němu a svůdně se usmála, protože samozřejmě moc dobře chápala, o co mu jde.

„Isabelle,“ políbil ji Bill na ústa. Musel si její tvář stáhnout až k sobě, protože sám nebyl příliš pohyblivý, ale takhle se líbali už mnohokrát. „Isabelle,“ pošeptal jí něžně, „nejsem si jistý, jestli to půjde, ale moc rád bych se s tebou pomiloval.“ Už nejméně půl hodiny cítil mocné vzrušení a teď už se nedokázal ovládnout. Cítil se s Isabelle tak přirozeně a báječně, že v sobě našel odhodlání to vyzkoušet. Nebyli ještě zdraví, ale když Bill čekal tak dlouho! Toužil po ní už dávno před tou nešťastnou nehodou, ale tenkrát neměl dost odvahy ji o milování požádat. V očích mu zářila láska, která Isabelle zasáhla přímo do srdce.

„Já bych taky ráda, moje lásko.“ Toužila po něm snad skoro stejně jako on po ní. Uměla si dokonale představit, co teď má na mysli. „Ale měla bych návrh. Co kdybychom zamkli?“ Ve dveřích trčel klíč, který nikdy nepoužívali, ale tohle byla zřejmě skvělá příležitost jak s tím začít.

„Co myslíš, dostaneme odtud vyhazov?“ zazubil se uličnicky, když Isabelle opatrně slézala z postele a šla zamknout. Billa bolel každý pohyb, ale touha po Isabelle přehlušila i ten sebesilnější pocit nepohody. Byl sice příšerně nervózní, ale nedokázal odolat – a ona také ne. Jejich vztah byl sice něžný a láskyplný, ale vzájemná nekonečná důvěra v nich probouzela i vášeň.

„Tak ti nevím, jestli právě tohle lékař tušil, když nám dovolil přespávat v jednom pokoji,“ zahihňala se Isabelle rošťácky.

„Musel by být proklatě hloupý, kdyby ho to nenapadlo,“ odvětil Bill. Celý se třásl nejenom touhou, ale i nervozitou. „Ale právě zakázané ovoce chutná nejlíp, ne?“ Přinejmenším doufal, že ho ochutnají. Ale co když ne? Při té představě se až zpotil.

Isabelle se nad ním s vážným výrazem v obličeji naklonila a něžně ho políbila na rty. „Jen bych ti napřed chtěla říct, že to nejlepší, co jsme si my dva mohli dát, jsme už prožili… Tu vzájemnou lásku, vzájemnou něhu… Objetí… Miluju na tobě úplně všechno, Bille. A to, co přijde teď, bude šlehačka na dortu, ale to nejlepší jsi mi už daroval. Vážně.“

Bill neměl sebemenší potuchy, zda se s ní dokáže pomilovat, ale lékař to přece nevyloučil, takže to třeba půjde. A pokud ano, pak to toužil prožít právě a pouze s Isabelle. A jestli to nevyjde, bude to

příšerné zklamání, které zaviní on. Před Isabelle se však o svých obavách nezmínil, aby si nedělala starosti nebo ho nelitovala. Ta druhá možnost ho děsila mnohem víc než první.

Isabelle ho s neskonalou něhou odstrojila. Měl mužně krásné tělo, roztoužené a připravené k milování. Ani jeden z nich necítil žádný stud, žádné zábrany. Znali se navzájem tak důvěrně, jako by spolu strávili celý život. Isabelle ho hladila a laskala, ale Bill se ustaraně mračil. Cítil k Isabelle všezahlcující lásku, ale pokud šlo o to ostatní, nebyl si až tak moc jistý. Svlékla si noční košili a on dlaněmi podebral její pevná ňadra. Těla, která nedávno zažila tolik bolesti a utrpěla skoro smrtelná zranění, náhle zapomněla na všechny strasti.

Isabelle ho začala něžně líbat, nejprve na ústa a potom se láskyplně posouvala níž a níž. O své vzájemné lásce nepochybovali a věděli, že tohle je ta poslední tajná zahrada, kam ještě spolu nevkročili, a tak ji objevovali současně, neuspěchaně, a Bill se topil v touze a vášni.

Isabelle se ho něžně snažila vzrušit i fyzicky, ale současně si dávala pozor, aby ho netížila vahou svého těla. Bill prožíval pronikavou slast, ale erekce se k jeho zoufalství nedostavila.

Bill sice cítil Isabellino laskání a prožíval mocné vzrušení, něco ale prostě nebylo v pořádku. Ačkoliv ho zahlcovala palčivá vášeň, současně cítil, že nemá svoje tělo pod kontrolou. Jako by měl se svou tělesnou schránkou přerušené spojení, ale nedokázal určit, zda problém tkví v jeho mozku či poškozené míše. Navzdory naléhavé touze, s níž toužil po Isabellině těle, v něm zvolna sílil trýznivý strach. I když se nad ním vztyčila v poloze, která mu prozrazovala její vlastní vášnivé přání splynout s jeho tělem, Bill si začal uvědomovat, že to nepůjde, že ten pokus byl nejenom hloupost, ale hotové šílenství.

Isabelle postupně docházelo, že Bill není připraven, ale milovala ho tak silně, že jí šlo především o jeho štěstí, spokojenost, o jeho pocit, že navzdory všemu její láska nezeslábne. Dobře si uvědomovala, že to třeba nepůjde, možná nikdy, možná jen napoprvé. Bill utrpěl těžké zranění, a proto se muselo počítat s nutnou dávkou trpělivosti, než se jeho sexuální schopnost opět obnoví. Isabelle v něm nechtěla probouzet výčitky, nýbrž naději do budoucna. Místo naděje mu však z očí vyčetla zoufalství, protože

všechno jeho úsilí dotáhnout pocit své vášně až do konce vyšlo naprázdno.

„Ale to je v pořádku, moje lásko… Netrap se… Dej tomu čas,“

šeptala mu, zatímco se k němu něžně tiskla, ale ke svému údivu náhle cítila, že se odtáhl a odvrátil se od ní. Vědomí, že se nedokáže pomilovat s ženou, která splňovala všechny jeho životní sny, ho nelítostně drtilo jako balvan. Bill ochable ležel po Isabellině boku a nebyl schopný myslet na nic jiného než na svoje selhání.

A Isabellina chápavá a láskyplná slůvka na tom nemohla změnit ani to nejmenší.

V duchu se zapřísahal, že už to nikdy zkoušet nebude, protože ten pocit prohry a bezmoci byl úděsný. Isabelle se mohla chovat sebeněžněji, ale on se stejně cítil poníženě – jako by ani nebyl muž.

Bylo to snad ještě horší než vědomí, že zůstane nadosmrti mrzákem odkázaným na invalidní vozík.

Tohle byl nejhorší den jeho života, ne ten osudný den, kdy došlo k havárii. Přestal být mužem. Na celém světě neexistovala síla, jež, by ho mohla donutit k dalším pokusům – a už vůbec ne s Isabelle, protože ta si podobně trapné situace nezasloužila.

„Radši se oblékni,“ pošeptal jí. Isabelle váhala, měla pocit, že pro něho ještě neudělala všechno, co mohla. Při pohledu na Billův ztrápený obličej si však uvědomila míru jeho zoufalství i fakt, že každá další snaha ho potěšit a přinést mu slast by ho jen více deprimovala. Vklouzla tedy do noční košile a přitulila se pod přikrývku těsně k němu.

„Vždyť se nic neděje, Bille,“ pošeptala mu něžně. „Časem se nám to jistě podaří.“ Oba věděli, jak hluboce mu na ní záleží, ale Bill chtěl víc – kvůli nim oběma. „Tohle je teprve začátek,“ těšila ho Isabelle a něžně mu stiskla ruku, ale Bill ji odtáhl. Bojoval s přívalem palčivých slz a ze všeho nejradši by utekl, což ovšem bylo to jediné řešení, které nepřicházelo v úvahu.

„Ne, to není začátek,“ sykl pohněvaně. Hněval se na sebe, ne na ni. „To je konec.“ Pokud šlo o něho, jeho život jako muže dospěl do nezvratného konce.

„Neplácej hlouposti!“ napomenula ho Isabelle jako malé dítě.

„Lékař tě přece pořád přesvědčuje, že u tebe to chce čas, než se zase

dáš celý do pořádku!“ Bohužel, Bill umíral děsem, že jeho neschopnost pohlavního života je trvalá. Žádná žena si nemohla představit, co muž prožívá ve chvílích, kdy selže právě jako muž.

A zvlášť on, který Isabelle miloval víc než vlastní život – nad tím se prostě nedalo jen tak mávnout rukou. Před sebou měl pouze děsivou budoucnost nejen bez schopnosti chodit, ale i milovat. Pochopil, že už není muž, pouze bezpohlavní tvor. Pravda, párkrát v životě to už zažil, jako ostatně každý normální muž, například když byl příliš unavený nebo naštvaný, když mu hlavou vrtal nějaký závažný problém nebo když toho moc vypil. Tato situace však byla naprosto jiná, bylo to zasvěcení, první příležitost pomilovat se s Isabelle, a z úhlu jeho pohledu to byla po té tragické nehodě jediná možnost jak dokázat, že je pořád ještě muž, ať už chodí nebo sedí na invalidním vozíku. A tímto krutým selháním se pro něho změnilo všechno od základu, i kdyby ho Isabelle stokrát přesvědčovala o opaku. Isabelle se chovala chápavě a rozhodně si kvůli jeho selhání nedělala těžkou hlavu. Byla si jistá, že časem se všechno spraví. A i kdyby ne, byla ochotná smířit se se všemi omezeními, které by Billovo zranění přineslo, a milovat ho tak jako tak. Pro ni se nezměnilo nic, zato pro Billa se celý svět postavil na hlavu. Byl si jistý, že pokud se mu nevrátí aspoň mužnost – když už se mu nevrátí vláda nad dolními končetinami – pak je vyloučeno, aby dál zabíral místo v Isabellině životě. Této noci ztratil až přespříliš – vlastní sebeúctu, sebejistotu, vědomí vlastní mužnosti a i ten poslední stínek naděje na společnou budoucnost s Isabelle. Stal se z něho mrzák nejen tělesně, ale i psychicky. Cípkem vědomí mu bylo jasné, že jen šílenec by dospěl k tak katastrofickému závěru hned po prvním neúspěšném pokusu o pomilování, ale on svému strachu zkrátka nedokázal poručit. Hrozil se toho, že vinou jeho selhání došli oba ke konci společné cesty, i kdyby ho Isabelle stokrát přesvědčovala, že jeho neschopnost dokončit pohlavní styk na její lásce pranic nemění – a ve skutečnosti ho milovala o to víc a o to něžněji, protože v něm objevila stejnou zranitelnost, jaká byla typická i pro její vlastní povahu.

11

Ten neúspěšný pokus o pomilování nesl Bill nesmírně těžce.

Třebaže i nadále spali v jednom pokoji, ani jednou se nepokusil milostné sblížení zopakovat. Další ponížení by snad ani nepřežil.

Isabelle se sice snažila dodat mu optimismus, ale sama ho k ničemu nenutila a nevnucovala se mu. Dokonce si dávala pozor, aby si jejich líbání a mazlení nemohl vykládat jako pokus o milostnou předehru.

Zůstávala v naprosté pohodě, a pokud Bill projevil ochotu tenhle problém rozebírat, trvala na svém předchozím postoji, a sice že díky času a trpělivosti se jeho sexuální schopnosti zaručeně obnoví. Bill se bál přiznat, že jemu nikdo na světě nevymluví, že přestal být mužem navždy, že pro něho existuje třeba jen nepatrná naděje. Ve svých vlastních očích se už nepovažoval za muže. Miloval Isabelle a byl jí vděčný za všechnu lásku, kterou ho zahrnovala, ale nový pokus o tělesné sblížení už nepodnikl a neplánoval to ani v budoucnosti.

Bohužel, čím víc se Bill a Isabelle sbližovali emocionálně, tím rychleji letěl čas. Bill průběžně absolvoval intenzivní fyzioterapii a Isabelle podstoupila sérii testů a vyšetření, elektroencefalogramem počínaje a ultrazvukem srdce konče. Krůček po krůčku se blížili ke zdraví a současně s tím i nevyhnutelnému rozloučení. Autohavárie znamenala vysokou cenu za možnost strávit spolu dva měsíce, ale zato spolu citově i myšlenkově srostli tak úzce, že si připadali jako manželé.

Trávili spolu každou chvilku, Bill doprovázel Isabelle i na všechna její vyšetření, spolu četli noviny a jedli, spali v jednom pokoji. Jejich soužití chyběl jenom sex, téma, na které Bill zůstával

stále velmi háklivý. Navzdory tomu však Isabelle prožívala nejšťastnější období svého života.

„Tak se mi zdá, že místo v nemocnici pracuju spíš v přímořských lázních,“ smála se sestřička, když se jednou vrátili z terasy, kde se opalovali. Isabelle ráno příšerně bolela hlava, ale lékař jí dal provést kontrolní EEG a ujistil ji, že všechno je v naprostém pořádku. Její zotavování probíhalo až zázračně rychle. Gordon stále důrazněji naléhal, aby se už vrátila domů. Stejně jako Bill měla neustále na paměti, že do jejího odletu do Paříže zbývá už jen pár týdnů. Ani jeden z nich se neděsil případných zdravotních komplikací, ale loučení.

Isabelle si každý den dlouze telefonovala s dětmi a dělala si těžkou hlavu kvůli Sophii, která jí připadala příliš ustaraná a vyčerpaná. Nesla plnou zodpovědnost za Teddyho, a třebaže Isabelle se s ním snažila mluvit co nejčastěji, chlapec neprospíval zdaleka tak dobře jako před matčiným odjezdem. Isabelle se cítila provinile, že děti nechává tak dlouho samotné, ale jinou možnost neměla, protože Teddy by za ní nemohl, i kdyby se nechala přesunout do pařížské nemocnice.

I když se na děti neuvěřitelně těšila, nezapomínala, že ji čeká bolestné loučení s Billem – a o to bolestnější, že si nedovedou představit, kdy se spolu opět setkají.

Občas si o tom spolu povídali a Isabelle Billa utěšovala, že se jim možná podaří občas se sejít i v budoucnu, protože se tak výjimečného vztahu odmítala vzdát bez boje. Neměla sice představu, jakým způsobem se jí podaří uniknout Gordonovi, ale jistě to nějak vyjde. S Billem prožívala cosi tak nádherného, že jí to stálo i za vzpouru. I kdyby se měli sejít jen párkrát do roka, pro ni to bude znamenat nový smysl života. Bill se trochu neurčitě zmiňoval o tom, že se můžou sejít až za pár měsíců. Zatím si neuměl představit, jak na tom bude, i když dělal velké pokroky. Zotavoval se však mnohem pomaleji než Isabelle a začínal propadat malomyslnosti. Nechtěl s Isabelle plánovat další schůzku dřív, dokud se nepřesvědčí, jak na tom skutečně bude. Nechtěl pro ni představovat jen další břemeno, jako její nemocný syn. Na druhou stranu se s ní toužil dál vídat,

protože po tomhle společně stráveném čase bylo vyloučeno si představit, že by jim už navždy měly vystačit pouhé telefonáty.

„Víš, Isabelle, nejsem si jistý, jestli naše schůzky v Paříži budou uskutečnitelné i v budoucnu,“ svěřil se jí jednou nešťastně. „Gordon samozřejmě neví, co se teď a tady děje, ale už pochopil, že ten osudný večer jsme trávili spolu. Když mě nachytal v tvém pokoji, jak se tě povídáním snažím vytrhnout z bezvědomí, vyhodil mě jak uličníka a docela sprostě mi nakázal, ať se neodvažuju k tobě třeba se jen přiblížit. Moc bych se divil, kdyby strpěl, abys podnikala výlety bez jeho kontroly. Má podezření, a my se mu jen těžko můžeme divit.“ Bill si uvědomil, že Forrester si dokonce může nahrávat i manželčiny telefonáty. Zjištění, že si Isabelle našla přítele, aniž by to jen tušil, mu způsobilo obrovský šok.

Ale co Bill Isabelle nepřiznal, to bylo jeho rozhodnutí staré už řadu týdnů, a sice že pokud zůstane odkázaný na invalidní vozík, odmítne být břemenem jak jí, tak komukoliv jinému. I tohle patřilo k důvodům, i když ne k těm hlavním, proč se konečně odhodlal k rozvodu s Cynthii. A navíc, pokud nebude Isabelle schopný poskytnout vše, co si zaslouží od milujícího muže, a to doslova a do písmene, pak to mezi nimi znamená konec.

Nu, a kdyby se opět naučil chodit, pak by se s Isabelle zoufale rád scházel ve Francii, kdykoliv se jí podaří uniknout z domu. Ovšem jeho sexuální schopnost pro něho zůstávala otázkou, na kterou se bál hledat odpověď. Pokud rehabilitační sanatorium ve Státech nebude mít při jeho léčení větší úspěch, než jaký předvídali britští lékaři, pak se už s Isabelle nikdy znovu nesetká. Odpadne tak i problém se sexem. Nebyl dost otrlý, aby ji zatěžoval svým fyzickým handicapem. Muž na vozíčku přece nemůže představovat plnohodnotného partnera zdravé ženě! Billa neuvěřitelně mučila nejen vyhlídka jejich blízkého rozloučení, ale i otázky, zda bude ještě někdy chodit… I zda se ještě někdy uvidí s Isabelle. Neměl zájem obtěžovat ji svými problémy, a ona neměla ani ponětí, jak je kvůli nim na dně, jak už se vzdal vší naděje. Dával si velký pozor, aby před ní svůj pesimismus utajil, ačkoliv Isabelle to kolikrát vytušila i bez jeho doznání.

Jednou se dokonce přiznal i ošetřujícímu lékaři, že se pokusil s Isabelle milovat, ale trapně selhal. Lékař ho uklidňoval a snažil se mu ten neúspěch vysvětlit obyčejnou logikou.

„Víte, mě to ani nepřekvapuje,“ řekl mu chirurg s hlubokým mužským pochopením. „Vlastně po tak těžkém a rozsáhlém zranění bych považoval za velmi nadějný příznak už jen to, že jste byl schopný pocítit vzrušení. Snažte se to neuspěchat, ale na vašem místě bych to viděl optimisticky. Domnívám se, že do roka se vám vrátí nejen schopnost erekce, ale i orgasmu. Možná jste to s tou nedočkavostí trochu přehnal, ale vždyť jste teprve na začátku velmi dlouhé cesty.“ Pravda, poslouchalo se to moc pěkně, ale Bill lékaři stejně nevěřil, pořád se užíral svým přesvědčením, že žádného zlepšení se nadosmrti nedočká, že v nejednom směru pro něho skončil život. Navíc byl nezlomně rozhodnutý už nikdy podobný trapas neriskovat, i kdyby Isabelle byla stokrát ochotná vyzkoušet s ním ledacos, jen aby byl spokojený a aby rozkoše dosáhli oba.

Prozatím nechtěl s Isabelle zkoušet tělesnou podobu lásky, a pochyboval, že svoje rozhodnutí ještě někdy změní, nehledě na to, že bylo velmi nepravděpodobné, že by k tomu v dohledné době dostali příležitost.

Navzdory duševním mukám, které Bill prožíval, stále s Isabelle přespávali v jednom pokoji a ona si lámala hlavu, jaké změny by měla podniknout se svým životem. Bylo jí jasné, že kvůli Sophii a Teddymu nedokáže najít dost odvahy k odchodu od Gordona, ale na druhou stranu se odmítala vzdát Billa. Nikdy předtím si neuměla představit, že by se mohla dostat do role milenky, ale teď by se tomu nebránila, protože víc čekat nemohla. S Billem sdílela tak hluboký a výjimečný vztah, jaký ještě nikdy nepoznala. Častokrát měla pocit, jako by byli jedna duše ve dvou tělech. Na světě neexistovala síla, která by jí přiměla se toho zříct.

Každých pár dní mluvila s Gordonem. Přikázal sekretářce, aby denně volala lékaři a ověřovala vývoj Isabellina zdravotního stavu.

Sám se skoro neozýval, ale Isabelle mu volávala, jednak z pocitu povinnosti, jednak proto, aby se přeptala na Teddyho. Zato Sophie se ozývala velmi často a povídala mamince o bratrovi. A Teddymu Isabelle volávala denně. Při telefonátech zněl Gordon odtažitě

a chladně a skoro vždy v ní vzbouzel dojem, že ho obtěžuje, že ho právě vyrušila od superdůležité činnosti, které by ona nikdy nemohla porozumět. Vždycky k ní pronesl jen pár úsečných slov a ona pokaždé vytušila, že jí nevěří, i když otevřeně to neřekl nikdy.

Isabelle pochopila, že ji takhle trestá a že hned po návratu do Paříže mu bude muset leccos vysvětlovat – co s Billem pohledávala v Harryho baru či u Annabel, proč se tak pozdě v noci vraceli společným autem do hotelu. Hodina jejich autohavárie hovořila dostatečně výmluvně. Jen jednou se při jejich telefonátech uřekl: „Ty už nejsi ta žena, Isabelle, s kterou jsem se oženil. Nejsem si jistý, jestli tě ještě vůbec znám.“ Chvílemi se kvůli tomu cítila dost provinile, protože slušná žena si přece nepořizuje milence, jenže vztah s Billem se pro ni mezitím změnil na drogu, závisela na něm celým životem a nechtěla se ho vzdát. K tomu ji nikdo nemohl přinutit.

Jednou se o tom bavila s Billem. Masírovala mu nohy. Tvrdil, že většinou mu připadají jakoby mrtvé, ale občas se mu v nich objevil cit a taky ho bolívaly, jako by měl za sebou dlouhou trasu po horských stezkách. Vyprávěla mu o rozhovoru, který toho dne měla s Gordonem. Choval se neobvykle stroze a Isabelle pokládala sluchátko s utrápeným povzdechem.

„Podle všeho mi už nikdy neuvěří,“ svěřila se Billovi. „A já se mu vlastně nemůžu divit. Vždyť já si návrat domů neumím ani představit. A co ty? Zlobí se Cynthia hodně?“ Isabelle neušlo, že Bill se o manželce skoro vůbec nezmiňuje, mluvil výhradně o dcerách.

Ovšem jejich vztah se od jejího soužití s Gordonem přece jenom lišil, žili si každý po svém a na manželství si už ani nehráli. Bill si svůj plán s rozvodem nechal zatím pro sebe, i když jinak byl k Isabelle naprosto ve všem upřímný. Nepřál si, aby věděla, že zanedlouho bude volný, protože by si to mohla vykládat jako nátlak. Dobře chápal důvody, které ji nutily zůstat v manželství bez lásky, proto mu připadalo milosrdné, aby věřila, že on je taky pořád ženatý.

„Myslím, že odtud neodjížděla zrovna šťastná,“ přiznal Bill poctivě. „Víš, nijak jsem před ní neskrýval, co všechno k tobě cítím.

Beztak by to bylo zbytečné. Cynthia mě má dokonale přečteného a poznala, že jsem starostí o tebe skoro nepříčetný.“

„A to jí nevadilo?“ podivila se Isabelle.

„Samozřejmě že ano, ale má dost rozumu, aby kvůli tomu nevyváděla. Sama má dost másla na hlavě, takže na scény nemá ani právo.“ Bill se na Isabelle usmál. „Nikdo nemůže chlapa zatratit jen za to, že se zamiloval. A Cynthia si už hodně dlouho žije po svém.

Během posledních deseti let nehnula pro naše manželství ani prstem.“

Isabelle zamyšleně poslouchala. „Já osobně nevěřím, že by mi Gordon byl někdy nevěrný,“ přiznala stísněně. „Je příliš konzervativní a věcný, než aby se odhodlal k podobné nepatřičnosti.“

Ovšem Bill slyšel o jejich manželství dost a dost, aby o Gordonově řádnosti neměl značné pochyby, ale neviděl důvod se o tom před Isabelle zmiňovat. Připadalo mu neuvěřitelné, že tak chladný a citově krutý člověk by nehledal útěchu a sexuální úlevu jinde. Gordon nevypadal jako typ člověka, který by dokázal být věrný či oddaný komukoliv. Na tom Isabelle nemohla změnit vůbec nic, i kdyby sama byla od základu úplně jiná. Vnímal jen sebe a své potřeby, byl tak sobecký, až se to příčilo zdravému rozumu. A Bill osobně věřil, že Gordonovo ohavné chování vůči vlastní manželce by se dalo vysvětlit právě existencí tajné milenky.

„Jak jsi na to přišla?“ otázal se Bill opatrně. Nechtěl ji trápit, zvlášť když se Isabelle měla k manželovi co nevidět vrátit. Přál by jí klid, a ne otevřenou válku s mužem, který měl všechny výhody na své straně, protože manželka na něm byla závislá.

„Pro Gordona není důležitý cit ani sex,“ odvětila Isabelle upřímně. „Vždyť už roky spíme v oddělených ložnicích.“ Bill pochopil, co mu tím chce sdělit, a láskyplně se na ni usmál. V mnoha směrech byla Isabelle velmi staromódní – přinejmenším pokud šlo o vyjadřování. Na druhou stranu se k němu chovala otevřeně a přirozeně. Bohužel, ke své vlastní škodě chovala o svém manželovi velmi naivní představy. To bylo Billovi jasné.

Bill i Isabelle prožívali šťastné dny, ale s postupujícím časem začali cítit stále větší napětí a nervozitu. Isabelle čekal soubor rozsáhlých vyšetření a testů, a pokud výsledky budou uspokojivé, brzy odjede domů. Blížil se konec srpna, v nemocnici oba strávili dva měsíce. Gordon byl pořád podrážděnější a obviňoval lékaře, že

Isabellin návrat záměrně oddalují a jeho vodí za nos. Na Billa už čekali v rehabilitačním sanatoriu, kde měl strávit příštích pár měsíců.

Jejich cesty se tedy rozejdou. Isabelle zamíří do Paříže a Bill do Států. Jejich neuvěřitelná idyla se chýlila ke konci a ani jeden z nich to nesnášel lehce.

„Přísaháš, že mi budeš denně volat?“ naléhala Isabelle smutně, když se jednou večer k sobě tulili v posteli. Jaterní testy dopadly dobře, poslední ultrazvuk srdce ukázal, že je všechno v pořádku, a i plíce se jí konečně vyčistily.

„Třeba desetkrát denně, když ovšem budu smět,“ slíbil a přivinul si ji těsně k sobě. „Však ty mi taky budeš volat, to se přece rozumí samo sebou.“

„Určitě. Vstávám hodně časně, takže ti vždycky stačím zavolat, než si večer půjdeš lehnout.“ Na druhou stranu si však uvědomovala, že kdyby volala příliš často, Gordon či jeho sekretářka by si na účtech všimli Billova čísla. Ona mu nemohla volat tak neomezeně jako on jí. Navíc jí bylo jasné, že vztah po telefonu jim bude málo, ale na druhou stranu neměla dost síly ani chuti se Billa úplně vzdát nebo s ním ztratit kontakt. Ty dva společně prožité měsíce byly navzdory všem zdravotním nepříjemnostem nádherným životním obdobím – pro oba.

Pobyt v nemocnici je rozmazlil a teď se Isabelle loučení přímo děsila. Neměla ponětí, kdy se s Billem zase uvidí. Lékaři ho upozornili, aby počítal asi s šestiměsíčním pobytem v sanatoriu, ale nedalo se vyloučit, že rehabilitace se může protáhnout až na rok.

Oběma to připadalo jako rozsudek doživotního vězení.

„Musíš si s tím uzdravováním pospíšit,“ připomněla mu a políbila ho na bradu. „Už se nemůžu dočkat, až za mnou přijedeš do Paříže.“

O její cestě do New Yorku nemohlo být ani řeči. Sophie se o Teddyho starala až příliš dlouho, vzhledem ke svému věku si tak těžkou zodpovědnost nezasloužila a bylo s podivem, že ji vůbec zvládala. Navíc se musela vrátit do školy. Isabelle bylo nad slunce jasné, že ona sama nevytáhne paty z Paříže po celou věčnost. Už se ale nemohla dočkat, kdy se opět uvidí s Teddym. I v telefonu bylo znát, jak ho zvolna opouštějí síly.

Bill její poznámku o budoucích schůzkách v Paříži nechal bez odpovědi, jenže Isabelle si toho nevšimla. V duchu si plánoval, že se své lásce zvolna a pokud možno bezbolestně vytratí ze života.

Isabelle si nezaslouží partnera, který nemůže chodit a není schopen být pro ni mužem. Nikdy se jí nesvěřil, jak pochmurné má vyhlídky do budoucna a že mu hrozí život na invalidním vozíku. Chtěl ale počkat až do příletu do Států a na názor rehabilitačních odborníků.

Ještě pořád doufal, že to s ním dopadne lépe. A kdyby skutečně nedopadlo, měla na krku už jednoho invalidu a druhého neměla zapotřebí.

Bill se odmítal smířit s představou, že by s ním Isabelle zůstávala jen ze soucitu či že by se mu obětovala jako svému synovi. Už rovných čtrnáct let strávila se smrtelně nemocným dítětem, ale on sám odmítal být pro ni stejné břemeno. Na druhou stranu věděl, že i kdyby se spolu už nikdy nesetkali, on bez jejích telefonátů nedokáže existovat. A teď už si neuměl ani představit, že by se ráno probudil a večer usínal sám, bez Isabelle po svém boku. Cítil doslova fyzickou bolest z budoucích dnů bez jejího úsměvu, bez jejích doteků a polibků, bez jejich důvěrných rozhovorů. Těch pár společně strávených týdnů pro něho navzdory všemu znamenaly nejšťastnější období v životě. Mrzelo ho, že konec nemůže být jiný, než je, že Teddy není aspoň trochu zdravější, že Gordon není ke své ženě aspoň trochu lidštější.

Sám by Isabelle přál splnění tisícovky přání, ale obával se, že jediné z nich se nezmění na skutečnost.

Poslední dny v nemocnici proletěly jako pouhý mžik. Všechny Isabelliny testy dopadly na výbornou a navíc se jí vrátila už většina bývalých sil. Byla připravená na propuštění do domácího ošetřování a všechno už bylo dojednáno a zařízeno. Z Paříže měl pro ni přiletět Gordon, ale na poslední chvíli oznámil, že se nemůže uvolnit z banky a místo sebe že posílá najatou ošetřovatelku. Isabelle byla ráda, protože tak si aspoň vyšetřila poslední večer pro Billa.

Tu poslední noc je sestřičky nechaly o samotě. Isabelle s Billem toužili jen po pár hodinách nerušené samoty a důvěrnosti, klidu a pohody. Isabelle odcházela z nemocnice ráno, Bill měl zůstat do příštího týdne, protože ho čekala ještě další vyšetření.

„Vůbec si neumím představit, že už zítra se s tebou musím rozloučit,“ přiznala se Isabelle nešťastně. Lehla si k Billovi a teď se k sobě tulili a objímali se tak zoufale, jako by zítra měl nastat konec světa. Isabelle by se s Billem moc ráda pomilovala, ale nechtěla mu způsobit trápení v případě, že by to zase nefungovalo. Navíc tohle byla jejich poslední společná noc, takže si netroufala tolik riskovat.

Návrat domů, ke Gordonovi, se vymykal jejím představám. Prozatím mu byla vděčná aspoň za to, že ji nechává na pokoji, protože za svého manžela teď považovala spíše Billa než Gordona.

„Rád bych se o tebe staral já sám,“ svěřil se Bill a tiskl Isabellinu útlou postavu k sobě. Mohutnou podpěru kolem krčních obratlů mu už odstranili a místo ní měl mnohem menší, která mu umožňovala aspoň nepatrný pohyb, takže dokázal pootočit hlavu a zadívat se Isabelle do očí. Nepotřebovali slova, i bez nich si uvědomovali hloubku svých vzájemných citů. A teď se museli naučit žít každý zvlášť, bez toho druhého, bez vzájemných doteků a povzbuzování, bez něžných slov milované osoby. Isabelle věděla, že jakmile překročí práh domu na Rue de Grenelle, čeká ji sice setkání s milovanými dětmi, ale především návrat do mnohaletého vězení, do citové i myšlenkové pustiny. Byla si jistá, že jí pukne srdce.

„Nedokážu to,“ zašeptala a po tvářích jí přitom proudily slzy.

„Nedokážu bez tebe žít.“ Zavrtala se mu obličejem k rameni.

„Ale dokážeš,“ ujistil ji Bill. „Budeme si moct zavolat, kdykoliv nás to napadne/“ Nemělo však cenu si nalhávat, že tak snadné to nebude. Isabelle měla zlé tušení, že návrat ke Gordonovi neproběhne nijak hladce. V telefonu zněl jako nepřítel, měl ledový a nenávistný hlas, takže dokázala předem pochopit, že ji trestá za její přátelství s Billem – jako by nebyla potrestaná už dost. Správně však vytušila, že Gordon jí nikdy nezapomene, že se s Billem projížděla ulicemi nočního Londýna, protože ji podezříval z nevěry. Tehdy to pravda nebyla – teď už ano.

Dlouho leželi mlčky ve tmě a oknem sledovali úplněk, jenž zvolna stoupal po obloze. Ráno přišlo až příliš brzy. Isabelle se k Billovi naposledy přitulila a pak už se objevila sestřička, aby Isabelle připomněla, že je čas vstávat. Osprchovala se a oblékla a snídani si dala donést do Billova pokoje. Ani jeden z nich však neměl

chuť k jídlu, prostě se jen dívali jeden na druhého a Isabelle potlačovala křečovitý pláč. Potom se ještě na chvíli podrželi v objetí a Bill ji konejšil.

„Všechno bude v pořádku, Isabelle. Zavolám ti ještě dnes večer,“

snažil se chovat co nejstatečněji. „Neplač, moje lásko…“

Připomínala mu vyděšené dítě, zbavené rodiny i bezpečí, ale jí rozloučení s Billem připadalo horší než odchod z domova. Znamenal její jediný zdroj útěchy a lásky.

Gordon jí z Paříže poslal oblečení: prostý černý kostýmek značky Chanel, který na ní visel jako na ramínku, protože hrozně zhubla, ale Billovi připadala mnohem krásnější než dřív. Dlouhé černé vlasy si stáhla do obyčejného hladkého ohonu a nenalíčila se, jen rty si zlehka přetřela rtěnkou. Připomněla mu ten červnový den, kdy se setkali v Londýně a poprvé si vyšli do Harryho baru. Od té doby se toho tolik přihodilo, překonali spolu tolik překážek a takovou spoustu problémů si pro změnu vyrobili! Připadalo jim k nevíře, že oba málem zahynuli a pak se sblížili mnohem víc než dřív. A nyní se všechny jejich sny měly nenávratně rozplynout. Oba se museli vrátit do skutečného světa, v němž nebudou smět žít spolu, naopak – v němž jako by každý žil v jiném vesmíru.

„Dávej na sebe pozor a trochu se rozmazluj,“ zašeptala Isabelle a pevně Billa objala. „Vrať se ke mně co nejdřív, ano?“ poprosila něžně a Bill se na ni usmál přes slzy. „A hlavně si pamatuj, že tě miluju víc než sebe.“

„Buď silná, Isabelle… Taky tě úžasně miluju,“ povzdechl si Bill.

Měl pocit, jako by mu rvali údy od těla. Rázně zamířila ke dveřím, zastavila se a na okamžik se ohlédla. Přes slzy k němu vyslala úsměv a vyšla na chodbu.

Poděkovala sestřičkám, rozloučila se s lékaři, kteří jí popřáli další úspěšné zotavování, a pak už si ji převzala ošetřovatelka najatá Gordonem. Než spolu došli k výtahu, Isabelle měla sto chutí se otočit a vrátit se k Billovi, do jejich společného pokoje, třeba i znovu upadnout do kómatu, cokoliv, jen aby odtud nemusela odejít. Se sklopenou hlavou a s očima nevidomýma slzami vstoupila do kabiny výtahu. Dveře se tiše zavřely.

Po Isabellině odchodu nechal personál Billa na pokoji. Chápali jeho bolest, vážili si jeho citu a nechtěli ho zahanbit tím, že by ho přistihli při pláči nebo se zuby zaťatými zoufalstvím, které hraničilo až s fyzickou bolestí. Kdyby někdo poslouchal za dveřmi, nezaslechl by jediný vzlyk, jediný povzdech. Němě v sobě dusil dávné naděje, marné sny. Dobře věděl, že největší lásku svého života už nikdy neuvidí. Když konečně po pár hodinách sestřičky nakoukly do dveří, Bill ležel ponořený do vyčerpaného spánku.

12

Isabellino letadlo přistálo na letišti Charlese de Gaullea krátce po druhé hodině odpolední. Neměla žádná zavazadla, jen kabelku s toaletními potřebami, pár knížkami a hrstkou fotografií dětí a Billa.

V nemocnici nic víc beztak nepotřebovala, takže celník jen mávl rukou a nechal ji projít. Na letišti ji nikdo nevítal. Gordon se neobtěžoval a dokonce neprozradil ani Sophii, kterým letem matka dorazí.

Než stačila nasednout do vozu, který pro ni dal přistavit Gordon, zaskočeně si uvědomila, že únavou se jí dělá doslova mdlo. Na sedadlo se vsoukala už jen silou vůle. Samozřejmě si uměla domyslet, že zčásti jde i o duševní vyčerpání, ale současně ji unavila i změna prostředí – po dvou měsících se z bezpečí nemocnice vrátila do skutečného světa. Vzpomněla si na Billa. Zkusila mu zavolat hned z letiště, ale sestřička v londýnské nemocnici jí řekla, že zrovna usnul. Isabelle ho nechtěla budit, stejně by mu neřekla nic nového, leda snad že ho miluje a že by zase chtěla být u něho. Už se jí po něm hrozně stýskalo, a to ještě ani nedojela domů. Na druhou stranu si přiznávala, že se nemůže dočkat, kdy opět uvidí děti.

Soukromá ošetřovatelka, která Isabelle dělala cestou doprovod, se s ní během letu přes Kanál i při jízdě do města moc nebavila. Gordon ji najal pouze na jeden den a hned večer v šest se měla vrátit zpátky do Londýna. Billa uklidnilo, že kdyby se Isabelle cestou udělalo nevolno, někdo se o ni postará. Ošetřovatelka jí ještě v nemocnici položila pár zvědavých otázek, ale o té nehodě už znala z novin všechno, co se dalo vědět, a tak zbytek cesty mlčela a většinou si četla.

Blížili se do centra a Isabelle se zmocňovala stále silnější a nevysvětlitelná deprese. Při pohledu na známou siluetu města necítila vůbec žádnou radost, Eiffelovka pro ni znamenala jen nezajímavou hromadu železa. Toužila přenést se na opačný břeh Kanálu a opět ležet s Billem v jedné nemocniční posteli. Honem si připomněla Sophii a Teddyho, a když vůz konečně zabočil do Rue de Grenelle, přece jen pocítila záchvěv vzrušení. Najednou dostala panický strach, že než uvidí svoje milované děti, zešílí nedočkavostí, i když současně skoro umírala nesnesitelným steskem po Billovi.

Mohutná bronzová vrata do dvora byla otevřená dokořán - v domě už její příjezd očividně očekávali. Vůz zajel až k domovním dveřím a Isabelle vzhlédla k oknům. Nikoho neviděla, ale pokoje dětí byly stejně jako její ložnice obrácené do zahrady.

Gordon tak brzy odpoledne byl určitě ještě v zaměstnání. Zmínil se, že doma se objeví kolem šesté jako obvykle, protože má den nabitý obchodními schůzkami, a Isabelle mu na to řekla, že to samozřejmě chápe. A navíc si uvědomovala, že tímhle způsobem ji trestá víc, než kdyby na ni čekal na letišti či pro ni osobně zajel do Londýna. Dával jí tak najevo, že mu je úplně ukradená a že vždycky byla. Ztěžka vystoupila z vozu. Konečně doma – ale nikdo ji nevítal.

Šofér se uklonil, prsty zavadil o štítek čepice, otočil vůz a vyjel zpět na ulici. Ošetřovatelka doprovázela Isabelle po krátkém domovním schodišti ke vchodu.

Isabelle stiskla tlačítko zvonku. Na okamžik se jí zdálo, že v celém domě není živá duše, ale konečně se objevila hospodyně Josephine. Té stačil jediný pohled na svoji paní, aby se jí s pláčem vrhla kolem krku.

„Ach, madame…“ Hospodyně byla velmi dlouho přesvědčená, že Isabelle zemře, a tak jí její návrat připadal jako zázračné zjevení.

V domácnosti Forresterových pracovala ode dne, kdy se Isabelle vdala, a teď si dojatě otírala oči. Isabelle starší ženu s úsměvem objímala.

„Bože, já jsem tak ráda, že vás vidím!“ přivítala se s Josephine a vešla do domu. Rozhlédla se kolem sebe a neubránila se pocitu, že to tam vypadá jinak, než si vzpomínala – kdovíproč jí domovní hala připadala větší, temnější a ponuřejší. K té změně možná došlo jen

v Isabellině mysli, ale už to nebyl ten známý útulný domov, ale cizí místo, jako by si spletla vchod. Isabelle zauvažovala, zda ten dojem chladu je zapříčiněný jejím úrazem hlavy, či zda je skutečný. Byla pryč hodně dlouho a zranění ji určitě ovlivnilo. Od chvíle, kdy z červnové Paříže odjela na dva dny do Londýna, uplynuly více než dva měsíce, během kterých načerpala víc zkušeností než za celý svůj dosavadní život. Teď měla prazvláštní pocit, že do domu na Rue de Grenelle už nepatří a že ji sem přivádějí pouze její děti.

Poděkovala ošetřovatelce za doprovod z Londýna, požádala Josephine, ať jí přichystá pohoštění, a ztěžka vyšla do patra za dětmi.

Nad schodištěm chvilku postála, aby popadla dech, a přitom k ní dolehly hlasy. Na vteřinku přestalo existovat všechno kromě hlasu jejího synka, který si s někým povídal. Isabelle se tichounce přiblížila ke dveřím a pomalu otevřela dveře.

Teddy ji hned nespatřil. Ležel v posteli a povídal si se svou nejmilejší ošetřovatelkou Marthe. Isabelle sice chlapci neviděla do tváře, ale dobře si všimla, že hlas mu zní unaveně a vyčerpaně, skoro naříkavě. Mlčky popošla o kus dál a s úsměvem se zastavila.

Teddy po ní nejprve sklouzl lhostejným pohledem, jako by ji ani nepoznával, ale pak zavýskl radostí, vyskočil a vrhl se matce do náruče. Pověsil se jí kolem krku, jako by mu šlo o život.

„Mamíí! Ty ses vrátila!“ Objímal matku a sázel jí jednu pusu za druhou, divže oba neupadli. Isabelle chlapce podpírala a ošetřovatelka ho mírnila, aby se trochu krotil. Isabelle k sobě synka tiskla, vdechovala vůni jeho vlasů a cítila, jak se jí do očí derou slzy.

„Ach, můj bože, tolik se mi po tobě stýskalo… Já tomu pořád nemůžu uvěřit… Teddy, mám tě moc ráda…“ Syn ji hltal pohledem, hladil ji a odmítal se dát zklidnit a uložit zpět na lůžko. Teprve v tuhle chvíli Isabelle cítila, že se skutečně vrátila domů. Nakonec chlapce něžně přiměla, aby se posadil na postel. Poslechl, ale stále ji pevně držel za obě ruce, a Isabelle si uvědomila, že Teddy je nepřirozeně bledý a mnohem hubenější a slabší, než když ho viděla naposledy. Přisedla k němu a dítě se z rozrušení rozezmítalo záchvatem křečovitého kašle, který mu téměř nedovolil popadnout dech.

Isabelle se ohlédla po ošetřovatelce, která je sledovala se slzami na krajíčku, a hned nato utkvěla očima na podnose plném léků a sirupů, který trůnil na nočním stolku. Vzpomněla si, že když se s ním loučila před cestou do Londýna, byl na tom tak dobře jak už roky ne, ale poslední dva měsíce se na něm krutě podepsaly.

„Cože, ty lenochu, děláš ve dne v posteli?“ zeptala se Isabelle a Teddy si položil hlavu na polštář a šťastně se na matku usmíval.

„No, on mi pan doktor nedovolí vstát,“ mávl rukou, jako by šlo o zcela vedlejší záležitost. Hlavně když měl maminku doma, na ničem jiném mu nezáleželo. „Podle mě to je hloupost. Hele, zrovna včera jsem chtěl jít na zahradu, ale Sophie mi to zakázala. Ta je ještě horší než ty, pořád se o mě bojí. Nedovolí mi hnout se na krok, fakt to děsně přehání.“

„Rozumná holka,“ usmívala se Isabelle láskyplně. „Mám dojem, že se o tebe moc dobře starala, broučku.“

„A jak je tobě?“ vyhrkl chlapec ustaraně. Kašel ho mezitím přešel, ale při bližším pohledu si Isabelle všimla, že se mu jemně chvějí ruce. Připisovala to vedlejším účinkům nějakého léku, ale stejně se jí to nezamlouvalo, protože podobné příznaky už kdysi měl, když bral hodně silné léky na podporu dýchání. Isabelle si pamatovala, že zmíněné léky mu velmi namáhaly už beztak oslabené srdce. To ovšem Sophie nemohla vědět a navíc s tím nešlo nic dělat, protože lékař zřejmě usoudil, že tento způsob léčby je nevyhnutelný.

„Taťka tvrdil, že jsi byla dlouho v kómatu, ale teď že ses úplně uzdravila.“

„Je to tak, ale uzdravování mi trvalo dlouho a stejně ještě není u konce. Nemusíš se strachovat, cítím se fajn.“

„A jaký to bylo v tom kómatu? Hezký?“ zajímal se chlapec a v očích mu seděl prazvláštně toužebný pohled. „Pamatuješ si to?“

„Ale jdi, vůbec ne. Vzpomínám si jen na jediný sen, v kterém jsem viděla tebe. Přede mnou svítilo nádherně zářivé světlo a já si moc přála za ním jít, jenže tys mě přivolal nazpátek, Teddy.“ Stejný sen prožil i

a mnohokrát o něm spolu hovořili a lámali si hlavu otázkou, jak to je vlastně možné. Při té vzpomínce ji píchlo steskem u srdce.

Mrzelo ji, že se Bill nemůže seznámit s jejím milovaným synem, o

kterém mu tolik vyprávěla a který ho tolik zajímal. Připadalo jí hrozně nespravedlivé, že ti dva se nesmějí setkat. Ale – kdoví? Třeba se to jednou podaří.

„A měla jsi vážný zranění?“ Isabelle vycítila, že syn se o ni strachoval a že starosti ho ještě nepřešly. S těmi hedvábnými kučerami, které mu rámovaly jemný obličej, jí připomínal Malého prince. Vypadal mnohem mladší, než odpovídalo jeho skutečnému věku, ale choval se mnohem zraleji. Vinou nemoci, která mu nedovolila chodit do školy, neměl žádné kamarády svého věku a bavil se výhradně s matkou, sestrou a ošetřovatelkami. A právě matka pro něho představovala hlavní životní oporu a nejbližšího člověka na celém světě.

„Ano, ale bolesti jsem měla jen zpočátku. Později jsem musela hlavně odpočívat a vydržet spoustu vyšetření a brát léky. Nezlob se, že mi to uzdravování trvalo tak dlouho a že ses na mě musel tolik načekat.“

„Jo, chybělas mi,“ přiznal se chlapec prostě. Jeho slova ani zdaleka nevystihovala hloubku jeho stesku a strachu, že maminka se domů už nevrátí – nikdy.

„Taky jsi mi chyběl.“ Isabelle se rozhlédla po pokoji, a pak se položila na postel vedle synka. V jeho přítomnosti se cítila tak dobře, konečně doma. Věděla, že ani ve vlastním pokoji nepocítí tak hluboký vnitřní mír a nezměrnost lásky jako vedle svého mladšího dítěte. „A kampak se poděla Sophie?“

„Musela si jít něco zařídit. Za týden se vrací na univerzitu.

Právě proto jsem tak rád, že ses konečně vrátila, protože bych tu zůstal sám. Taťka je pořád v práci a Sophie se s ním kvůli tomu hádala.“

„Teď už bude všechno dobré, zlato. Budeme mít na sebe hromadu času, budeme si číst a luštit křížovky. Těšíš se?“ prohodila Isabelle jako by nic neslyšela, ale přitom jí vrtalo hlavou, zda Gordon nemá taky jinou zábavu než jenom své zaměstnání. Teddy si jistě nevymýšlel, když tvrdil, že otce skoro nevídá.

Právě byli v nejlepší zábavě, povídali si a smáli se a mazlili se spolu, když do pokoje vešla Sophie s plnou náručí časopisů pro

Teddyho. Při pohledu na maminku přitulenou k bratrovi nadšeně vyjekla a skočila jí kolem krku.

„Mamko!“ Hned však zase ucouvla v obavě, aby matce nějak neublížila nebo jí nezpůsobila bolest. Naráz si uvědomila, že matka vypadá křehce a vyčerpaně. „Hrozně jsi zhubla!“

„To víš, nemocniční strava!“ usmála se Isabelle. Nemělo cenu Sophii vykládat, že Bill pro ně často objednal vynikající chody z hotelu, jenže ona stejně skoro nejedla, trpěla nechutenstvím.

Oblečení na ní viselo jako na drátěném ramínku.

„A jak jsi vlastně na tom?“ vyzvídala Sophie starostlivě. Během matčiny nepřítomnosti se u ní objevil pečovatelský komplex.

„Když vidím vás dva, tak už báječně!“ Isabelle zářila štěstím stejně jako obě děti. Trvalo ještě hodinu, než se s nimi dokázala rozloučit a šla si do svého pokoje chvilku odpočinout. Byla se silami na dně a Teddyho ošetřovatelka Marthe slíbila, že se na ni přijde za pár minut podívat.

Isabelle si lehla a skopla střevíčky. Zkoumavě se rozhlížela kolem sebe. Starožitný nábytek byl čalouněný květovaným hedvábím v jemných slonovinových odstínech. Svůj pokoj měla odjakživa ráda, vždy se tu cítila přirozeně, ale teď, když se konečně setkala s dětmi, jako by jí i tady chyběl kus sebe sama. Po Billovi se jí stýskalo tak příšerně, až z toho šel na ni strach, skoro zpanikařila. Při loučení oba předstírali statečnost navzdory tomu, že neměli ani potuchy, kdy se spolu opět uvidí – a zda vůbec ještě někdy. Zoufale toužila slyšet jeho hlas, vidět jeho úsměv, držet ho za ruku. Bylo až k nevíře, jak osaměle se cítila tady v domě, kde žila dvacet let, kde měla domov, manžela a děti.

Původně si chtěla odpočinout jen pár minut, ale najednou usnula a vzbudila se až ve chvíli, kdy za ní přišla Sophie a položila jí ruku na rameno.

„Není ti nic, mamko?“ Dívka přes léto psychicky dozrála, jako by z dětství skočila rovnýma nohama do dospělosti se všemi jeho břemeny a problémy. Isabelle měla náhle pocit, že Sophie cítí vůči ní stejnou zodpovědnost jako za nemocného bratříčka, že jejich role se obrátily a dcera se náhle dobrovolně postavila do role její matky.

Obrátila se na záda a věnovala Sophii mdlý úsměv. I beze slov si obě uvědomily, že si jsou nezvykle blízké, snad jako ještě nikdy v životě.

„Je mi prima, holčičko. Jen jsem si chviličku zdřímla. To víš, jsem unavená po cestě, pro mě to je zatím nezvyklá námaha.“

„Nedovol, aby tě Teddy vyčerpával. Občas se dovede chovat pěkně otravně, jako by nevydržel sám ani minutku. Je tak nadšený, že tě má zpátky, že doráží jak hloupý štěně. Víš, v posledních dnech měl zase horečku,“ dodala Sophie utrápeně. Isabelle se zdálo, že její dcera si kvůli zhoršenému bratrovu zdraví připadá dost provinile.

„Zdál se mi hrozně hubený,“ prohodila Isabelle a pohladila přikrývku po svém boku, aby tak dceři naznačila, že si může přisednout.

„Ty jsi taky kost a kůže,“ poznamenala Sophie a zkoumavě si matku prohlížela. Zdála se jí hodně jiná než před odjezdem do Londýna, jako by se jí přihodilo cosi nesmírně důležitého. Skutečně tak tomu bylo. Málem zemřela a znovu se narodila. A navíc se hluboce zamilovala do báječného muže. Kupodivu, všechny změny, jež se odehrály v Isabelle, jako by se zrcadlily i v její osmnáctileté dceři.

„O Teddyho ses starala úžasně,“ pochválila Isabelle dívku, ostatně více než zaslouženě. Sama moc dobře věděla, že péče o tak vážně nemocné dítě není nic snadného. Byl sice hrozně milý a bez výjimky oceňoval všechno, co pro něho okolí dělalo, ale potřeboval ustavičný dohled a zábavu, složité podávání léků a vůbec, seznam jeho potřeb byl nekonečný a nedopřával pečovatelům oddech ani v noci. „Mrzí mě, že jsi místo mě musela zaskakovat tak dlouho,“

pronesla Isabelle něžně.

„Hlavně že jsi přežila,“ povzdechla si Sophie s unaveným úsměvem.

„Ale teď si hezky odpočineš!“ rozhodla Isabelle, protože zkoumavý pohled na dceru jí prozradil, že má za sebou těžké období.

„Zítra zůstanu s Teddym já, zvládnu to. Ty si před odjezdem do školy snaž užít aspoň trochu zábavy, holčičko!“ Sophie se usmála a z očí jí blýskly bývalé uličnické jiskřičky. V přítomnosti matky si opět směla připadat jako dítě. Nechtěla prozradit, jak těžké to pro ni

bylo a jak osamělá se cítila. Neměla si s kým popovídat o svých starostech s Teddym i o strachu o maminkou, protože otec se doma skoro neobjevoval. Sophie zůstala odkázaná jen na telefonáty s přáteli. Tu a tam ji někdo přišel navštívit, ale s postupem léta se všichni rozprchli z Paříže. Sophie zůstávala doma jako uvázaná. Tak hořké dva měsíce ještě nezažila. A navíc ji deprimovalo i zjištění, že tatínek jako by Teddyho naschvál ignoroval, jako by nechtěl vědět nejen o jeho zdravotním stavu, ale i o jeho existenci. Proboha, vždyť taťka měl nemocné dítě, nemocnou manželku, a přitom si v pohodě dál vedl svůj vlastní život! Během matčiny nepřítomnosti se Sophii neztratil skoro slova, takže si připadala spíš jako přepracovaná služebná než jeho dcera.

Isabelle vstala, opláchla si obličej a učesala se. Zkusila odhadnout, zda má čas zavolat Billovi ještě před Gordonovým návratem domů, ale nakonec se rozhodla, že nebude riskovat. Gordon se však místo v šest ukázal až po sedmé. Isabelle zrovna seděla v Teddyho pokoji a četla chlapci knihu, když pootevřenými dveřmi zahlédla vysokou, tmavě oblečenou postavu. Určitě ji slyšel, ale minul pokoj bez zastavení, neobtěžoval se ani pozdravit.

Isabelle dokončila kapitolu a knížku zavřela. Teddy se navečeřel v posteli už před hodinou a rozrušení ze shledání s maminkou ho viditelně unavilo. Sophie si vyšla s kamarády – po dvou měsících poprvé. Isabelle dala Teddymu pusu na tvář, slíbila, že se na něho přijde za chvilku podívat, a potichu se vydala za manželem. Objevila ho v šatně. Zrovna telefonoval a při pohledu na Isabelle se zatvářil tak užasle, jako by ho zaskočilo nečekané zjištění, že má ještě manželku. Samozřejmě to byl nesmysl, ale na druhou stranu zmíněná reakce přesně odpovídala jeho chladnému chování i k těm nejbližším rodinným příslušníkům. S rodinou se nijak neloučil ani před odjezdem na delší služební cestu, ráno při odchodu do banky se neobtěžoval dát komukoliv sbohem, večer většinou zamířil rovnou do svého pokoje a odpočíval, než se uráčil ukázat se Isabelle či dětem. Ani dnes večer tomu nebylo jinak. Správně usoudil, že Isabelle bude u Teddyho a že se s ní potká u večeře. Neviděl důvod, proč by měl změnit zaběhnutý řád.

„Jakou jsi měla cestu?“ optal se jí se zdvořilým úsměvem.

Nepřiblížil se k Isabelle ani o krok a ona sama zůstala stát ostražitě hned na prahu.

„Bezvadnou.“ Jako kdyby ty předchozí dva měsíce neexistovaly, jako kdyby se naposledy viděli včera večer. Isabelle se neubránila pocitu, že Gordon si možná ani nevšiml, že manželka nejen že nebyla dva měsíce doma, ale že navíc skoro zemřela. Při Gordonově návštěvě Londýna ležela v kómatu, takže naposledy se s ním viděla před svým odletem z Paříže. „Ta ošetřovatelka byla moc milá, bez ní bych to měla složitější. A děti vypadají v pohodě,“ odvětila Isabelle tiše. Záměrně opominula fakt, že Teddy ztratil hodně na váze a má trvale zvýšenou teplotu a Sophie během té krátké doby psychicky i citově zestárla o pět let. Jinak bylo všechno „v pohodě“. Isabelle však měla přesnou představu o tom, co si Gordon přeje slyšet a čím se nehodlá zatěžovat. Problémy domácnosti a dětí považoval pod svou úroveň a na tom se nemělo nic změnit ani teď, kdy Isabelle byla ještě v rekonvalescenci a čekaly ji starosti s vlastním zdravím.

„A jak jsi na tom?“ Gordonova otázka zazněla tak starostlivě, až Isabelle údivem vykulila oči. Původně věřila, že se bude tvářit, jako by manželce nikdy nic nebylo. Choroby a nemocné lidi si hnusil tak bezvýhradně, že za známku slabosti považoval i přiznání jejich existence. Isabelle nezapomínala, že nemoci mu trýznivě připomínají invalidního bratra a po jeho smrti i nemoc matky. Nikdy osudu neodpustil, že celé jeho dětství halil stín nemocí blízkých lidí.

„Cítím se docela obstojně, jsem spíš unavená. Asi ještě chvíli potrvá, než budu úplně v pořádku.“ Na příští týden měla dojednané vyšetření jater a srdce a londýnský lékař ji důrazně upozornil, že při sebemenší bolesti hlavy musí okamžitě vyhledat odborníka.

Rekonvalescence se měla protáhnout na rok – to v lepším případě.

„Ale vypadáš dobře,“ prohodil Gordon zdvořile. U něho přání zřejmě bylo otcem myšlenky. Z nejrůznějších důvodů litoval, že ty poslední dva měsíce je vůbec potkaly. Ani teď nedával najevo, že by měl v úmyslu uvítat manželku objetím či polibkem, dokonce se k ní nepřiblížil ani o krok. Jako by patřil k naprosto odlišnému živočišnému druhu než Bill. Isabelle tušila, že Gordon se na ni příšerně zlobí, ale nebyla schopná odhadnout všechny důvody. Bill jí

prozradil, že Gordon už ví o jejich přátelství a že Billa vykázal z jejího pokoje. Manželky se však na nic neptal, o téhle věci neutrousil jedinou zmínku, takže Isabelle pochopila, že Bill Robinson je v této rodině zakázané téma. Gordon ji na to nemusel ani upozorňovat, během let si ji vycvičil tak dokonale, že to poznala i bez říkání. „Už jsi večeřela?“ otázal se lhostejně.

Isabelle zavrtěla hlavou a jako vždy se jí po tom gestu zmocnila mírná závrať. Pořád ještě se musela hlídat, aby nedělala prudké pohyby hlavou a aby vstávala a sedala si co nejpomaleji. „Ještě ne.

Čekala jsem na tebe. Teddy už jedl a Sophie si vyšla s kamarády.“

Gordon ji poslouchal s nespokojeně svraštělým čelem.

„Jenže já předpokládal, že hned po příjezdu si půjdeš lehnout.

Máš za sebou únavný den, když uvážíme, že teprve dnes tě propustili z nemocnice. Mám na dnešní večer dohodnutou pracovní večeři s významným klientem z Bangkoku.“

„Ale to nevadí,“ usmála se Isabelle. Stála na prahu a váhala.

Gordon ji nevyzval, ať jde dál, a ona si dobře pamatovala, že na podobných formalitách si dává záležet. Odjakživa trval na tom, že i v rodině je třeba zachovávat zdvořilost a obecně závazná pravidla společenských konvencí, a manželka pro něho nepředstavovala žádnou výjimku. „Poprosím Josephine, aby mi donesla večeři do ložnice. Beztak nemám hlad.“ Nevěřila, že by zvládla víc než trochu polévky a možná ještě topinku s míchaným vajíčkem.

„Ano, skvělý nápad. A společnou večeři odložíme na zítřek.“

V minulosti by Isabelle vůbec nepřekvapilo, že Gordon kolem jejího návratu nedělá žádný rozruch, i když strávila dva měsíce v nemocnici. Teď se však jeho chladného a lhostejného jednání skoro zděsila, protože určitě souviselo s tím, co zjistil o jejím přátelství s Billem Robinsonem. O to pronikavěji vynikal rozdíl mezi Gordonem a Billem. Gordon ji nevítal ani oslavou či aspoň květinami, dokonce nedal najevo ani přátelský zájem či zdvořilé potěšení nad tím, že matka jeho dětí přežila tak těžkou havárii.

Isabelle se mlčky obrátila a vyšla na chodbu. Gordon se s ní ani nerozloučil. Věděla, že se s ním uvidí nejdřív zítra večer, pokud se ovšem zase nevytasí s nějakou další pracovní záležitostí.

Neuvěřitelně ji zaskočilo, když se cestou z domu u ní zastavil. Měl

tmavě modrý oblek, bílou košili, vázanku značky Hermes a voněl luxusní kolínskou. Isabelle měla dojem, že manžel nemá namířeno k pracovnímu jednání, ale na party nebo na důvěrnější společenskou událost, ale radši se na nic neptala.

„Snědla jsi něco?“ Na Gordona to byl projev netypické starostlivosti a Isabelle to dojalo. Přesně tohle byly ty drobečky, s nimiž se v minulosti spokojila – a navíc vděčně.

„Ano, vajíčka a polévku,“ odvětila zdvořile a Gordon jen pokývl.

„Tak si odpočiň. A dnes v noci k Teddymu nevstávej, od toho má ošetřovatelku.“ Moc ráda by byla u Teddyho, ale uvědomila si, že na to ještě nemá dost sil.

„Už spí,“ řekla Gordonovi. Před chvilkou se na něho byla podívat, ale hned se zas vrátila do vlastní postele.

„Bylo by nejmoudřejší, kdybys udělala totéž,“ prohodil Gordon, ale pořád stál u dveří, nepřiblížil se k posteli ani o centimetr. Dotkl se jí jen výjimečně a v posledních letech ji neobjal ani nepolíbil, i když byli ve stejné místnosti, udržoval si pečlivý odstup a dvorně či pozorně se k ní choval jen na veřejnosti. Před lety se tím Isabelle nechala ošálit, naivně si namlouvala, že se rozpomněl na jejich bývalou lásku, ovšem jakmile se za nimi zavřely dveře ložnice, opět se změnil na kus ledu. I ten sebemenší projev citu či vřelosti byl pro Gordona velkou neznámou a pro Isabelle, která odjakživa překypovala láskyplností, to znamenalo život v pekle. S Billem prožila tak odlišnou zkušenost, jako by se s ním ocitla v jiném vesmíru, protože ten se jí toužil ustavičně dotýkat a laskat ji. „Tak zítra na shledanou,“ rozloučil se po chvilce váhání. Isabelle na vteřinku věřila, že její manžel popojde dál a přistoupí blíž, ale on se jen obrátil na podpatku a zavřel za sebou dveře. Nikdy netušila, že její nádherné sny o manželství skončí takovou katastrofou. Nemělo však cenu se tím užírat, protože taková zkrátka byla realita, na kterou si musela po dvou měsících Billovy přítomnosti znovu navyknout.

Nebyl to snadný úkol.

Pár minut po Gordonově odchodu zvedla sluchátko a vytočila číslo londýnské nemocnice. Spojovatelku požádala, ať ji spojí s Billovým pokojem. Ozval se jí tak zdrceným hlasem, že se málem rozplakala, ale sotva ji zaslechl, okamžitě se rozjásal.

„Zrovna na tebe myslím,“ zašeptal něžně. Proti Gordonovi to byl takový rozdíl, až Isabelle zabolelo u srdce. „Tak co děti?“

„Senzace,“ usmála se Isabelle. Už jeho hlas ji dokázal rozjasnit náladu. Zněla z něj láska i starostlivost. „Hrozně se na mě těšily, ale chudinka Sophie je unavená. Bylo toho na ni moc.“

„A jak vypadá Teddy?“

„Neuvěřitelně hubeně a už zase se mu vrátily horečky. Před spaním mi však připadal trochu klidnější. Zítra se od něho nehnu, určitě mu to udělá dobře.“

„Hlavně to nepřežeň. Ještě nejsi dost silná, abys mohla zase jet naplno.“

„To já vím, miláčku. A jak ses měl ty?“ Bez Isabelle se Bill měl úděsně, ale nechtěl jí dělat těžkou hlavu. V životě se necítil tak osaměle, ale současně si přiznával, že si na to bude muset zvyknout.

Stejně jako dřív jim i do budoucna zbudou pouze telefonáty, jenže po těch dvou společně strávených měsících to oběma připadalo hrozně málo. Toužili po vzájemné vřelosti a důvěrné blízkosti, které jim přinášely pocit naplnění.

„Docela to šlo,“ zalhal. „Chybíš mi. Připravují mě na propuštění a já si připadám jako kluk, kterého doma balí na skautský tábor.“

Z nabídky si vybral rehabilitační centrum s nejnáročnějším programem, protože si sliboval, že tak by mohl dosáhnout těch nejlepších možných výsledků. I když mu tady v Londýně moc nadějí nedávali, pořád tajně doufal, že se přece jen naučí znovu chodit a že lékaři ve Státech budou znát nějakou zázračnou léčebnou metodu. Ta víra mu dovolovala fungovat a nepropadnout se až na samé dno svého zoufalství.

Ještě chvíli si povídali o jejím letu do Paříže a o dětech, Bill vyprávěl, že odpoledne mu volala Jane a trochu mu vylepšila náladu.

A teprve na samý závěr rozhovoru se zeptal, jak ji uvítal Gordon.

„Jak se tvářil?“

„No, jako Gordon. Z banky se vrátil později, než slíbil, a už zase odešel – údajně na pracovní večeři. Ale mně to nevadí.“ Své srdce beztak nechala v Londýně u Billa, tedy přinejmenším tu část, která nepatřila jejím dětem, a pro Gordona už nezbývalo nic. Jejich manželství vyhaslo už dávno a po těch dlouhých letech citové

vyprahlosti už od něho dávno nic nečekala. I kdyby se s Billem víckrát nesešli, na jejím vztahu s manželem to nemohlo nic změnit.

Žili v pouhé maketě manželství a už nic nepředstírali ani sobě, ani před tím druhým a pozvolna ani před ostatními.

„A hněvá se na tebe?“ Bill si kvůli tomu dělal starosti, protože měl dosud v živé paměti Gordonův vztek, s jakým ho vykázal z Isabellina pokoje.

„Ne, nehněvá. Ale i kdyby, stejně by to nedal najevo. Tedy, spíš by to proti mně vytáhnul ve chvíli, až by se mu to hodilo jako zbraň.

To je jeho typická metoda, šetří si munici na vhodnější příležitosti.

Zatím se mu to vždycky vyplatilo.“ Jistotu však neměla, protože Gordonova odtažitost se nijak nelišila od jeho obvyklého chování v letech po Teddyho narození. Všechno zůstalo při starém, nic se nezměnilo.

„Prostě bych jen nechtěl, aby se ti mstil, že ve chvíli havárie jsme byli spolu, chápeš? Dobře vím, že ho to rozlítilo do nepříčetnosti.“

Ostatně, není divu. A to Gordon ještě netušil, že Bill později s jeho manželkou sdílel i společný nemocniční pokoj!

„Mluvil jsi s Cynthii?“ zeptala se Isabelle jakoby mimochodem.

V Londýně jí neušlo, že manželka mu vůbec nevolá. Netušila, že tajně už vede konzultace se svým advokátem a že podal žádost o rozvod. „Jane se zmínila, že matka odjela do South Hamptonu.

Uvidím se s ní v newyorském sanatoriu.“

„To bych ti přála.“ Isabelle však Cindyina lhostejnost šokovala.

Bill potom slíbil, že Isabelle druhý den sám zavolá. Řekla mu, že bude celý den doma. Protože mezi Paříží a Londýnem byl časový rozdíl pouze jednu hodinu, zatím to měli snazší. Až se Bill vrátí do New Yorku, bude to pro ně mnohem složitější, ale když to zvládali po celé ty roky, neexistoval důvod, proč by to nemělo fungovat i nadále. Bill jí ještě naposledy vyznal lásku a Isabelle pak ležela v posteli, v domě, který měla považovat za svůj domov, ale připadala si jako vetřelec v chladné ratejně. Jako by její domov byl výhradně u Billa.

Spala tak tvrdě, že vůbec neslyšela, kdy se tu noc Gordon vrátil.

Druhý den ráno ho potkala na chodbě, zrovna když mířila za Teddym. Přispala si, takže vstávala až v devět. Měla na sobě župan,

obličej umytý a vlasy stažené do ohonu. Gordon se s kufříkem v ruce řítil ke schodišti, drmolil do mobilního telefonu a ani se nezastavil, jen na Isabelle mávl rukou. Za okamžik se už ze dvora ozvalo startování jeho vozu.

S Teddym si užili báječný den. Předčítala mu, mazlila se s ním, hrála s ním různé hry a vzpomínala na Billa. Po obědě chlapec na pár hodin usnul a odpoledne se za ním zastavil lékař, který prohlásil, že matčina přítomnost chlapci očividně velmi prospěla. Když ho však Isabelle doprovodila na chodbu, obrátil se k ní s prapodivným výrazem.

„Jistě jste pochopila, že chlapec schází, viďte?“ Bála se toho, ale namlouvala si, že zhoršení je jen dočasné. Doufala, že když se bude hodně snažit, chlapec se vrátí do stavu, v jakém ho před dvěma měsíci opouštěla – vlastně o tom nepochybovala. Sophie se o bratříčka starala, jak mohla nejlépe, ale samozřejmě ji chyběly Isabelliny zkušenosti.

„Je trochu bledý a zhubnul, ale dnes ráno vypadal trochu líp,“

nadhodila Isabelle s nadějí.

„Vypadá šťastněji, ale postupně slábne. Musíte si to přiznat.

Srdeční činnost začíná selhávat a stav plic se zhoršuje po celé léto.“

„Ale to jsem netušila, pane doktore!“ vyhrkla Isabelle zděšeně.

„Zkrátka to je tak, že Teddyho tělesné funkce začínají prohrávat ten běh na dlouhou trať. Jak roste, ty nevyvinuté orgány přestávají stačit své funkci. Ostatně je zázrak, že to zvládal tak dlouho.“

„A co transplantace?“ vzpomněla Isabelle na jednu z uvažovaných možností.

„Nepřežil by ji.“ Ale bez ní jsou dny jejího chlapečka sečteny!

Isabelle se hned po návratu domů musela smířit s těžkým šokem, i když sama ještě zdaleka nebyla v pořádku a před propuštěním z londýnské nemocnice ji lékaři varovali, ať se v žádném směru nepřepíná. „Potřebujeme, aby přibral na váze,“ pokračoval lékař, „a totéž platí i o vás, Isabelle.“ Nebyl s ní ani zdaleka spokojený, protože z těžkého zranění se zatím nevzpamatovala a starost o Teddyho zdraví jí její vlastní rekonvalescenci neusnadní.

„Zaměřím se na to. Začneme spolu držet výkrmnou dietu.“

Isabelle se přiměla k úsměvu, ale rozhovor s lékařem ji upřímně

vyděsil. Utěšovala se však tím, že ona i Teddy mají za sebou těžké léto a teď se všechno konečně obrátí k lepšímu. Určitě. Pevně tomu věřila.

„Zítra nebo pozítří se tu opět zastavím, ale kdyby se objevily nějaké problémy, okamžitě mě zavolejte, ano?“

Ovšem problémy, které Isabelle potkaly, se netýkaly Teddyho, nýbrž Gordona. Večer se domů vrátil celý nabručený a s Isabelle nevyměnil jediné slovo. Večeři si dal donést do své ložnice a ani se neomluvil, že nejí spolu s manželkou. Choval se, jako by v domě ani nebyla. Pozdě v noci, když utrápená Isabelle ležela beze spánku v zšeřelém pokoji, ho zaslechla vycházet ven. Neměla potuchy, co Gordon může tak pozdě v noci pohledávat v ulicích. Zahlédla ho až druhý den ráno, když přišla do jídelny na snídani. Seděl za stolem a nad šálkem kávy se probíral ranními novinami. Isabelle nevěnoval ani pohled, dokud nesložil noviny a nedopil šálek. Stačil jí pouhý mžik do jeho obličeje, aby pochopila, že Gordon se na ni příšerně zlobí – a ona netušila, co mu provedla.

„Mluvila jsi se svým londýnským přítelem?“ otázal se jí na rovinu. Isabelle se vyděsila. Lhát se jí nechtělo, ale na druhou stranu se jí nechtělo ani s pravdou ven. Vždyť s Billem si telefonovali dokonce už dvakrát!

„Ano, mluvila jsem s ním,“ odvětila stručně. Zaskočilo ji, že Gordon na Billa zavedl řeč, protože od chvíle, co se objevila doma, se o něm nezmínil. Teď však bylo nad slunce jasné, že ho něco rozhněvalo.

„A nemyslíš, že je krajně nevhodné, aby ti volal do domu tvého manžela, Isabelle? Jeden by myslel, že přece jen bude mít špetku studu. Vždyť tě skoro zabil!“

„Málem nás zabil autobus. Jeho vina to nebyla!“

„Kdybys s ním netrajdala v noci po městě, tak by k tomu nedošlo! Neumím si představit, že by sis přála, aby tvoje děti věděly, že k té nehodě ses připletla ve společnosti cizího muže!“ Isabelle si Gordonova slova správně vyložila jako nepřímou výhrůžku, že jim to prozradí. Bylo to varování.

„Ne, nepřála bych si to. Ale bylo to jinak, než si myslíš. Byli jsme jen přátelé,“ namítla Isabelle klidně, i když srdce jí tlouklo až v krku.

„Chceš mi tím říct, že to přátelství skončilo?“

„Ne, to nechci. Příliš jsme spolu zkusili.“ Zkoumavě pohlédla manželovi do tváře. Dobře znala jeho mstivou povahu a nechtělo se jí rozpoutat s ním otevřenou válku. Na to se necítila dost silná a Teddymu by to v jeho stavu taky neprospělo. Navíc nepochybovala, že Gordon má natolik silné zbraně, že by hladce zvítězil. Jako vždycky. Gordon musel mít navrch a dokázal jít přes mrtvoly, jen aby lidem ve své blízkosti podrazil nohy a udržel si moc. Isabelle se rozhodla, že se střetu s manželem vyhne za každou cenu. „Z něho nemusíš mít strach, Gordone. Říkám ti pravdu.“

„O to tady nejde. Jen tě upozorňuju, abys s tím okamžitě přestala, Isabelle. Nemáš představu, jak bys dopadla, kdybych se doopravdy naštval. Vážně bych ti to neradil.“

„Ale já tě nechci rozzlobit a omlouvám se, pokud jsem zavinila trapnou situaci.“ Při těch slovech honem sklopila oči, protože tak úplně upřímná nebyla.

„Tos vyjádřila zajímavě.“ Gordon se do Isabelle zavrtal pohledem, z kterého čišelo varování. „Nejsem si totiž jistý, zda autonehoda s téměř smrtelnými následky, k níž ses připletla ve společnosti milence, je jenom ’trapná1!“

„Co to plácáš o milenci? Vyšli jsme si na večeři, to je všechno!“

hájila se přiškrceně.

„A zatancovat. Byla jsi venku ještě dvě hodiny po půlnoci!“

Isabelle se manžela nezeptala, kam odešel z domu včera v noci.

Netroufala si, protože už dávno dal v jejich manželství jednoznačně najevo, že je to on, kdo určuje pravidla a smí si dělat, co se mu zachce. Od ní očekával, že bude stát v pozoru. Podstatu jejich vztahu tvořila němá dohoda, že Isabelle se nebude na nic ptát ani zpochybňovat Gordonovo právo na nezávislost. Kdyby se toho totiž odvážila, čekal by ji krutý trest. To si už dávno nemuseli vysvětlovat, ani na samém začátku manželství si nehráli na rovnoprávnost.

Gordon své ženě nikdy nic podobného nenavrhoval ani nezakazoval, prostě se o tom nediskutovalo, a ani teď s tím nehodlal začínat.

Isabelle to bylo jasné. Pokud dnes něco nechápala, pak to byla její vlastní ochota poslouchat Gordonovy rozkazy a snášet jeho šikanu.

Náhle jí svitlo, že nežije s manželem, ale s diktátorem. „Jsi vdaná!“

vyštěkl Gordon, „takže očekávám, že se bez výjimky budeš chovat podle toho! Doufám, že ses poučila!“ Co mělo být tím ponaučením?

Že kdyby si vyšla na večeři s jiným mužem, pak by do jejich auta nenarazil autobus? Radši si ani nepředstavila, jak by Gordon vyváděl, kdyby jen tušil, že v londýnské nemocnici ležela s Billem ve společném pokoji. Nebo se to dozvěděl? Prozradil mu to někdo?

Odmítal své ženě trpět jiné než příkladné jednání. Za každou odchylku ji čekal trest, ať už tichou domácností, výhrůžkami, odmítáním či urážkami, ale možná i rozvodem bez možnosti vídat se s dětmi. A v tom případě by se Isabelle nemohla starat o Teddyho, a to by nepřežila ani ona, ani hoch.

„Máš z pekla štěstí, že ti jsem ochotný odpustit, ale jestli se dozvím, žes opět překročila pravidla slušnosti či že tě dokonce přijel navštívit, můžeš počítat s šerednými důsledky. A na tvém místě bych mu doporučil, aby přestal s těmi telefonáty.“ Isabelle však věděla, že právě tohle nedokáže. Ty telefonáty představovaly to jediné, co ji teď drželo při zdravém rozumu. Od Gordona totiž nemohla čekat ani špetku citu či morální podpory. Po pár vteřinách vstal od stolu, zvedl svůj kufřík a odešel. Řekl, co chtěl říct. Za chvíli za ním zabouchly domovní dveře.

Isabelle zůstala sedět v jídelně, aby si trochu srovnala myšlenky.

Tonula v nefalšovaném šoku. Ano, čekala, že Gordon pro ni chystá trest, a teď tedy věděla jaký. Stala se trestancem, který je mimo vězení jen na podmínku, a pokud jen jedinkrát poruší pravidla a Gordon se to dozví, může to pro ni dopadnout hrozně, třeba i rozvodem a rozhodnutím soudu, že Teddy zůstane v Gordonově péči. Toho se bála ze všeho nejvíc. Bohužel jí bylo jasné, že podobné podlosti by Gordon byl schopný – a zřejmě by mu to udělalo obrovskou radost. Toužila zavolat okamžitě Billovi, ale netroufala si, radši počkala, až se ozve sám. Kolem poledne zadrnčel telefon, to mu zrovna skončila dopolední terapie. Z hlasu mu vyčetla, že je unavený, ale jinak se zdál docela v pohodě. Měl neskrývanou radost, že ji opět slyší.

„Ahoj, kotě, tak co zrovna děláš?“ spustil na ni zvesela, ale jakmile Isabelle pronesla první slovo, naráz poznal, že něco není v pořádku. „Copak se stalo? Tebe něco trápí?“

„Ale ne, vše je v pořádku,“ zalhala, ale vzápětí se zhroutila a svěřila se mu, protože jí ani nic jiného nezbývalo. Podrobně mu vylíčila ranní rozhovor s Gordonem.

„Jen se tě snaží zastrašit. Nastolit hrůzovládu, to nemůže myslet vážně.“ Billovi se na tom grázlovi hnusilo úplně všechno. Konečně pochopil, proč ji Gordon v nemocnici nikdy nenavštívil – měl v plánu ji potrestat a vystrašit, přál si, aby se cítila znejistěle a provinile. Gordon však nemohl tušit, že pro Isabelle to nebyl trest, ale odměna, že pro oba to bylo skutečné požehnání. „Nemůže ti ublížit. Nemůže ti sebrat Teddyho.“ Snažil se ji uklidnit, ale bez úspěchu. Nakonec si uvědomil, že Isabelle je nefalšovaně vyděšená.

„Zdejší soudy nadržují otcům. Možná by se mu podařilo je přesvědčit, že jsem špatná matka.“ Billovi nad jejím zlomeným srdcem pukalo srdce. Celé dopoledne prožívala hotové peklo.

„Jak by mohl někoho přesvědčit, žes jako matka neobstála, proboha? Že by proti tobě vytáhl těch čtrnáct let, cos strávila celodenní péčí o nemocné dítě? Miláčku, nebuď hloupá! Snaží se tě zastrašit, a zřejmě se mu to povedlo.“ Isabellin strach byl skutečně neopodstatněný, ale Gordon ji odjakživa uměl zahnat do kouta, hrál si na vševědoucího a všemocného.

„Jenže on by to dokázal!“ V jejích očích byl Gordon zosobněný bůh pomsty.

„Podle mě to jsou jen planý žvásty!“ vybuchl Bill naštvaně.

Nejradši by si Gordona osobně podal, protože takhle svinsky se k manželce nechoval ani ten nejhorší zločinec na celé severní polokouli. Gordon Forrester byl hajzl. „Zkrátka a dobře si ho zkus nevšímat a starej se jen o děti a svoje záležitosti.“

„Ale copak dělám něco jiného?“

„Budeš dnes večeřet s ním?“

„Vím já? Nikdy se neobtěžuje mi to říct předem.“

Billa dohánělo k šílenství, když slyšel, jaké utrpení musí Isabelle snášet, ale nejvíc ho deptalo, že sám je bezmocný, že na tom nemůže nic změnit. Nejradši by jí poradil, aby se s tím necitou rozvedla, ale

na druhou stranu věděl, že ona to nikdy neudělá – ze strachu i kvůli tomu, že spolu s dětmi byla na Gordonovi závislá. Mohla ztratit příliš mnoho a měla z Gordona tak úděsný strach, že si připadala jako spoutaná. Přesně to byl Gordonův cíl. Bill se jí to snažil vysvětlit, ale Isabelle namítla, že manželovi je vydaná na milost a nemilost a nikdo na tom nemůže nic změnit. Neměla žádné vlastní prostředky, mladší dítě bylo nevyléčitelně nemocné a potřebovalo velmi nákladnou lékařskou péči. Bill by se soucitem s Isabelle nejradši rozplakal, na místě se s ní oženil a o chlapce se sám postaral, jenže na to už bylo pozdě, nebo aspoň prozatím. Copak jí mohl nabídnout život s invalidou? Měl svázané ruce a grázlové Gordonova typu si vždycky najdou způsob, jak své oběti zasáhnout na tom nejbolestivějším místě. V Isabellině případě to byl ochromující strach, že ztratí syna, který se bez její péče neobejde. Zkusil si představit, zda to tak bylo odjakživa nebo jestli v podobné situaci žije až poslední dobou.

Gordon však zřejmě byl takový od začátku, dělal si nárok na manželčin život, jako by tvořila jen součást vybavení jeho přepychového sídla. Bohužel, vinou té nešťastné autohavárie, kterou vyšlo přátelství a později i láska Billa a Isabelle najevo, poskytla manželovi vražednou zbraň. Věčná škoda, že Gordon na to přišel.

„Zkus se mu maximálně vyhýbat. A já se ti zase ozvu, neměj strach.“ Moc dobře si uvědomoval, že jeho číslo se na výpisu telefonního účtu už nikdy nesmí objevit, protože právě na to Gordon číhá. „Ty sama mi zavolej jen v tom absolutně nejnutnějším případě, rozumíš?“ připomínal Isabelle. „Ozvu se ti co nevidět.“ Cítila se osamělá, zoufalá a zahnaná do kouta. Gordon ji ponížil tak neuvěřitelně, že se tomu vzpouzela i její pokorná povaha, a byl připravený přimět ji až nadosmrti platit za něco, co nespáchala – a i kdyby ano, tak k čemu ji sám dohnal. Bill si tak citově zvrhlého člověka dosud nedokázal ani představit, ale že by po jeho boku musela žít jeho největší a nejzranitelnější životní láska, to bylo přímo nesnesitelné.

Ještě chvíli si povídali a pak už Bill musel na další hodinu terapie. Slíbil, že se ozve ještě k večeru, než se Gordon vrátí domů z kanceláře.

Ten však Isabelle tentokrát zaskočil a přišel nečekaně brzy, ačkoliv by se dalo spíš soudit, že si dá s návratem domů načas.

Objevil se už ve čtyři a tvářil se samolibě, jako by si byl jistý, že Isabelle přistihne při neposlušnosti. Telefonát s Billem však už naštěstí měla za sebou, seděla na Teddyho posteli a hrála s chlapcem karty. Ty představovaly jeden z jeho nejoblíbenějších koníčků, ostatně, vzhledem ke svému zdravotnímu stavu jich moc mít ani nemohl.

Gordon prošel kolem otevřených dveří, pozdravil jen mávnutím, ale nezastavil se a nepromluvil ani na manželku, ani na syna. Navlas stejně se po celé léto choval i k Sophii, čímž dívka získala zcela nový a nepříjemný náhled na dosud zbožňovaného tatínka. Vadilo jí, že s ní jedná přezíravě a Teddyho už vůbec nebere na vědomí, jako by chlapec byl neviditelný či jako by ani neexistoval. Nemocné dítě mu nestálo za pozornost, nesplňovalo jeho očekávání – a chudáček Teddy to moc dobře věděl. Už řadu let necítil k otci ani trochu úcty a vlastně ani lásky. Ostatně, Gordonova lhostejnost by vyvolala vřelý cit jen v málokom. Až teď, po letech, si Sophie začínala uvědomovat, jaký je otcův skutečný vztah k Isabelle. Vadilo jí to a uráželo a večer, než se vydala na další schůzku s přáteli, to už nevydržela a obrátila se na matku.

„Proboha, proč mu dovolíš, aby s tebou jednal takhle hnusně?“

zavyčítala. Přála si, aby se matka uměla šikaně bránit, aby se postavila za svá práva, a trápilo ji a štvalo, že to nedělala.

A kupodivu, i když Sophie s matkou sama už roky bojovala, teď patřila k jejím nejsilnějším spojencům.

„Ale on to nemyslí zle, holčičko. Už je zkrátka takový!“ Isabelle před dětmi manžela bez výjimky hájila, i když jejich stížnosti byly skoro vždycky oprávněné. „Není to typ, který by uměl dávat své city najevo,“ vysvětlovala a Sophie jen podrážděně pohodila hlavou. Celé léto pro ni bylo velmi poučné, otevřelo jí oči mnohem víc, než jí bylo příjemné. Ztratila všechny iluze o otci a teď se bezvýhradně zastávala matky, která se pro ni skoro přes noc stala hrdinkou.

„Tak proč dává nepřetržitě najevo lhostejnost a pohrdání a nepřátelství? To jsou taky city, ne? Chová se k tobě hnusně a kašle na Teddyho!“ vybuchla Sophie pohněvaně.

„Ale tak to přece není, Sophie!“ namítla Isabelle nervózně, protože si nemohla zastírat, že dcera má pravdu.

„Stará se jenom o sebe. Nezajímám ho už ani já!“

„Je na tebe hrozně pyšný!“ Sophie to matce nevymlouvala, ale také jí to neuvěřila.

„I kdyby jo, stejně by mu to nedávalo právo jednat s tebou a s Teddym tak podle!“ Pravda, k Sophii se Gordon choval lépe než k ostatním členům rodiny, ale poslední dobou nápadně přezíral i ji.

Nikdy jí za nic nepoděkoval, za dřinu s péčí o bratříčka, za promarněné prázdniny, za snahu zastoupit nepřítomnou matku.

Sophie pochopila, že otec je necitlivý, chladný a bezohledný člověk, sice úspěšný bankéř, ale to ho neomlouvalo, pokud šlo o jednání k manželce a dětem.

„Prosím tě, holčičko, zbytečně se netrap!“ naléhala Isabelle.

„Tatínek není zlý.“ Věděla, že lže, a věděla to i Sophie. Nebyl dobrý ani laskavý. „Už jsem si na něho zvykla. On i já víme, co od sebe můžeme navzájem očekávat a co k sobě cítíme. Není tak hrozný, jak se zdá navenek.“ Sophie však nebyla malá ani naivní, uvědomovala si, že otec je naopak mnohem horší, než se zdá, protože navíc hraje divadýlko a předstírá – před rodinou a ještě víc před cizími. Už chápala, proč rodiče spí v oddělených ložnicích, uvědomila si, že otec se doma vůbec nezdržuje. Během té dlouhé doby, kterou Isabelle proležela v londýnské nemocnici, nestrávil snad jediný večer doma, Sophie navíc zjistila, že častokrát nepřišel celou noc, ale mamince teď o tom radši neřekla, aby jí neublížila. Sophie nevěřila, že otec má nějakou známost, podle ní nebyl ten typ, ale tím se stejně nevysvětlovalo, kde bývá a jak vyplňuje volný čas. Nikdy dceři neprozradil, kde by ho v případě nouze mohla zastihnout. „Všechno je v pořádku,“ dodala Isabelle tiše, ale svou dceru nepřesvědčila.

Navíc Sophii bylo jasné, že maminka beztak přesně ví, co se děje a jaký otec je ve skutečnosti.

„Býval takový odjakživa?“ Sophie měla celé dva měsíce na přemýšlení a najednou si nedokázala vybavit jedinou vzpomínku, že by otec jednal s maminkou jiným způsobem, kdy by jí dal najevo lásku, cit, vřelost, ohleduplnost. Nepamatovala si ani na jedinou příležitost, kdy maminku objal nebo ji políbil. Od Teddyho narození

spali každý zvlášť. Maminka to sice sváděla na to, že musí v noci vstávat k Teddymu a nechce tatínka rušit, ale Sophii až nyní došlo, že za tím je něco víc. Teď si jen nedokázala srovnat v hlavě, proč ji to netrklo už dřív. Odmalička dávala přednost otci a nyní se trápila pocitem viny. Stačilo jediné léto, aby dospěla a naučila se víc než jiní za celý život. A vědomí, že při té nešťastné nehodě mohla maminku navždycky ztratit, Sophii náhle ukázalo, že ji má ráda jako nikoho jiného na světě. „Po svatbě byl jiný?“ zeptala se matky posmutněle.

Cítila k ní hlubokou něhu a silnou zodpovědnost.

„No, po svatbě se ke mně choval velmi ochranitelsky. Rázně, přesvědčivě, starostlivě. Věřila jsem, že mi tím dává najevo lásku.

Byla jsem hrozně mladá a naivní. A když ses narodila, byl báječný, hrozně šťastný.“ Co však Isabelle Sophii neprozradila, že Gordon toužil po synovi. Následoval nešťastný potrat a čtyři roky po Sophii přišel na svět Teddy.

A všechno se naráz zhroutilo. Gordon své ženě nikdy neodpustil, že porodila postižené dítě, trval na tom, že předčasný porod zavinila vlastní nezodpovědností, a že se tomu dalo předejít.

Gordon se od chorého děcka distancoval hned od první chvíle, a stačilo pár měsíců, aby se odcizil i ženě. Isabelle prahla po jeho podpoře a lásce a prožívala těžké období. Teddy v prvních dvou letech života několikrát málem zemřel a Isabelle žila v trvalém strachu o jeho život. Byl tak drobounký a křehký a pořád mu hrozilo nebezpečí, ale Gordon jí nepřestal dávat najevo chlad a němé výčitky. Hlasitě jí však vyčítal jiné věci – že je neschopná, nemožná, nesamostatná. Postupně podkopal všechnu její sebedůvěru a sebejistotu jako ženy, manželky i matky. Nakonec se k ní začal chovat jako k cizímu člověku, jako by nebyla jeho manželkou, ale patřila k najatému personálu. Isabelle sice věděla, že neprovedla nic špatného, ale přesto ji už roky trápil pocit, že celou tu situaci nějak zavinila. A připadala si tak dodnes. Pořád ještě věřila, že kdyby se více snažila, Gordon by ji nepřestal milovat a žili by jako normální rodina, jenže on jí pořád něco vyčítal, a ona jen ustupovala a brala všechnu vinu na sebe – tedy, až do dnešního rána, protože díky Billovi si při Gordonově vyhrožování a obviňování víc než kdy předtím uvědomila, že její manžel není v právu. Jistě, nebylo

správné, že jako vdaná žena se tajně sešla s ženatým mužem, ale původně tím nezamýšlela nic špatného. Teprve po té nehodě, když spolu leželi v nemocnici, si vyznali lásku a přiznali si, že dosavadní život byl nesnesitelným kompromisem. Až v nemocnici se všechno změnilo. A teď Billa milovala tak hluboce, že byla ochotná nechat si od Gordona líbit úplně všechno, jen aby jí Bill neodešel ze života.

Nepřežila by, kdyby se ho musela vzdát.

„Vůbec nechápu, jak ses za něho mohla vdát, mamko,“

poznamenala Sophie před odchodem za kamarády. Otec jí během léta ukázal svou skutečnou tvář – krutou a chladnou. A pro Sophii to znamenalo zdroj zklamání i vzteku.

„Vdala jsem se za něho, protože jsem ho milovala,“ usmála se Isabelle smutně. „Bylo mi jednadvacet a věřila jsem, že spolu budeme šťastní a že se skvěle doplňujeme. Můj otec byl ze zetě nadšením bez sebe. Tvrdil mi, že dokonalejšího manžela bych na celém světě nenašla, nu, a já neměla důvod o tom pochybovat. Na názor svého tatínka jsem se odjakživa mohla spolehnout. Byl to moudrý muž a vyznal se v lidech.“ Gordonovi bylo tehdy osmatřicet a už se vypracoval do funkce ředitele banky. A na Gordona pro změnu zase dělal dojem Isabellin původ a společenské styky.

Zpočátku byl Isabelle vděčný za přínos, který pro něho znamenala po stránce pracovního i společenského vzestupu, protože její rodina mu přinesla řadu užitečných kontaktů. Jakmile však dosáhl svého a začal se s těmi lidmi stýkat sám, nechával Isabelle stranou, zanedbával ji a dával jí najevo, že on je z nich dvou ten důležitější a zaslouží si ve všem přednost a respekt. Navíc mu jeho chladná povaha hned poté, co pominula první zamilovanost – byla-li jaká – nedovolila projevovat manželce vřelost a něžné city. Zpočátku tak okouzlující muž s ochranitelským postojem a řadou úchvatných zkušeností se rychle změnil na bezohledného sobce, který manželku ráčil brát na vědomí jen tehdy, když potřeboval, aby mu nějak posloužila.

Pět let po svatbě už na ni šarmem neplýtval, šetřil si ho pro důležitější osoby, a dnes už mu nestála ani za zdvořilost. Ještě dřív, než zemřel Isabellin otec, se jejich manželství změnilo na noční můru, ale Isabelle to tajila světu i sama sobě. Styděla se, že selhala, protože Gordonovi se celkem úspěšně dařilo ji přesvědčit, že

všechno je výhradně její vina. Hledala náhradu v dětech, všechnu svou nenaplněnou lásku napřela k nim. Utěšovala se, že je aspoň dobrá matka. Bill na ní na rozdíl od Gordona neviděl žádné zápory, nejvýš jen její pokoru a shovívavost, s jakou snášela šikanu a nespravedlivé zacházení z manželovy strany. Bylo až k nevíře, že mohou existovat dva tak odlišné typy, jaké představoval Gordon a Bill. Mnohem víc však věřila Billovi a byl to právě a pouze jeho názor, který uznávala. S Gordonem se rozhodla zůstat jen kvůli dětem. Bylo jen na ni, jak se s tou situací vyrovná a jestli na ní najde některé klady.

Sophie chvíli nato odešla a Gordon s Isabelle spolu povečeřeli v jídelně. Po ranním rozhovoru nebylo žádnému z nich do řeči.

Isabelle nechtěla manžela ještě víc rozhněvat a z výrazu jeho tváře dobře pochopila, že dává přednost mlčení. Ostatně, popud k rozhovoru dával vždycky on, jako by i tohle byla sféra, v níž má on výhradní rozhodovací právo. Výsledkem byla situace, kdy Isabelle už roky neměla možnost manželovi sdělit nic ze svých problémů, přání, myšlenek či představ, a naopak od Gordona nevyslechla nic než výčitky či příkazy, protože on sám se jí se svými osobními a soukromými záležitostmi nesvěřoval. Nezajímal se o manželku ani o její mínění. Ostatně, beztak neuměla mluvit o ničem jiném než o dětech, a to ho k smrti nudilo. Po večeři, během níž si s Gordonem nevyměnili jediné slovo, si Isabelle odnesla kávu nahoru do Teddyho pokoje a Gordon se jako obvykle zabarikádoval za zavřenými dveřmi své knihovny. Předtím jen na půl úst utrousil, že má spoustu práce.

Před spaním si Isabelle znovu připomněla svůj rozhovor se Sophii.

Byla to bystrá a vnímavá dívka a otcovo sobectví a necitelnost ji upřímně vyděsily. Na druhou stranu ji přiměly strachovat se o maminku, dělat si starosti kvůli jejímu postavení v rodině i dalšímu osudu. Upřímně si přála, aby se maminka nenechala tak trýznit a ponižovat, aby se otci postavila, i kdyby to pro ni mělo mít vážné následky. Sophie se díky svému věku nebála rebelantství a Isabelle jí skoro záviděla.

Tentokrát si nevšimla, kdy Gordon v noci zmizel, ale když mu šla ráno oznámit, že v salonu má naléhavý hovor z New Yorku, s překvapením zjistila, že doma vůbec nespal. Neuměla si představit,

kde by mohl být či kdo by o něm mohl vědět. Vyděsila se, protože si náhle uvědomila, že to určitě není poprvé a že to může trvat už hodně dlouho - dávno před jejím zraněním. Gordona dosud z ničeho podobného nepodezřívala, ale teď jí začalo leccos docházet a navíc už nebyla tak ochotná sama sobě lhát. Zaťala zuby a volajícímu Newyorčanovi doporučila, ať jejího manžela zkusí zastihnout v kanceláři. Měla sto chutí zavolat mu tam sama a na rovinu se zeptat, kde byl celou noc, ale nakonec se odmítla takhle shazovat. Místo toho se věnovala svým povinnostem a rehabilitaci, pečovala o Teddyho a čekala, až se Gordon večer ukáže doma. Ale ani potom se ho na nic nezeptala a o ničem se nezmínila. Otevřený útok nepatřil ke stylu jejího jednání a Gordon už vlastně nebyl její manžel, aspoň ne v její duši a srdci. Měla Billa a jejich společnou lásku. Hned po večeři si zalezla do postele. Gordon z opatrnosti počkal pár hodin, aby měl jistotu, že jeho žena spí, načež vyšel z domu a domovní dveře zavřel tak tiše, aby ho nikdo neslyšel.

13

Billa propustili z nemocnice pět dní po Isabellině odletu do Paříže. Bez ní upadal do těžkých depresí a ani se nesnažil z nich vymanit. Prožíval krutou vnitřní samotu, jež byla o to horší, že měla zůstat trvalá. Neměl sebemenší naději, že se s Isabelle ještě někdy uvidí, a pokud ano, že spolu budou znovu sdílet tak důvěrné chvilky, takové splynutí duší, jaké si vychutnávali v týdnech společně strávených v nemocnici. Navíc ho ve vlastním životě čekalo překonávání překážek, o jejichž existenci neměl donedávna ani tušení. Lékaři a fyzioterapeuti mu už zhruba vysvětlili, jak bude vypadat průběh jeho příštího roku, ale současně ho varovali, aby si nestanovil příliš vysoké cíle, protože jejich nesplnění by vzhledem k důsledkům mohlo pro Billa znamenat příliš kruté a možná i nezvládnutelné zklamání. Odborníci tvrdili, že schopnost chůze se mu může vrátit jen zázrakem, a ačkoliv pacientovu zarputilost obdivovali, současně ho chtěli ušetřit bolestného rozčarování, pokud se nakonec nevzmůže na víc, než udržet se s pomocí nožních podpor vestoje a pohybovat se s pomocí berlí, či dokonce se smířit výhradně s invalidním vozíkem. Bohužel, ta druhá možnost jim připadala mnohem pravděpodobnější. Vzhledem k rozsáhlosti poškození míchy bylo k nevíře, že mu v nohou vůbec zůstal ještě nějaký cit. Bohužel, ten však sám o sobě nezaručoval, že nohy získají původní sílu a schopnosti.

Sestřičky jeho propuštění oplakaly. Každá z nich ho vřele objala a políbila, protože si ho bez výjimky zamilovaly a navíc je dojímala jeho hluboká oddanost k té milé Isabelle. Byly přesvědčené, že přežití obou zamilovaných patří k důkazům toho, že zázraky se přece

jenom dějí. Navíc všichni pracovníci jednotky intenzivní péči získali novou sílu a naději, pokud šlo o smysl jejich práce. Jestli se podařilo zachránit tak těžké případy, pak už bylo možné všechno – a to vědomí jim samo o sobě zaručovalo životní cíl.

Bill všem sestřičkám slíbil, že každé zvlášť pošle z New Yorku pohlednici, a všem z personálu objednal u Harroda dárek – pro každou sestřičku krásný zlatý náramek a ošetřujícímu lékaři hodinky značky Patek Phillipe. Všichni Billa milovali, protože navzdory svému těžkému zranění a očividně zlomenému srdci byl laskavý a velkorysý a upřímný a všem se po něm bude stýskat. Jedna ze sestřiček a sanitář ho dopravili na letiště, usadili ho do letadla a na Kennedyho letišti v New Yorku si ho vyzvedli pracovníci rehabilitačního sanatoria.

Bill předem zavolal dcerám a pověděl jim, kdy dorazí, a obě mu slíbily, že ho přijdou navštívit hned druhý den po příletu. Cynthii se záměrně neozval, snažil se udržet mezi nimi jistý odstup. Vzhledem k probíhajícím rozvodovým přípravám mu to připadalo jako nejlepší řešení. Nabídl jí velkorysou sumu peněz, dal na ni přepsat dům a několik vozů i značný díl akcií. Žádost o rozvod podal už před měsícem. Cynthia žasla, jak rychle všechno řeší, jak se vyhýbá průtahům, a v neposlední řadě obdivovala jeho štědrost. Byla přesvědčená, že se chce oženit s Isabelle, i když ji Bill poctivě ujistil, že tomu tak není. Kdyby Cynthia neviděla, jak hluboce Bill Isabelle miluje, snad by mu to i uvěřila.

Prvních pár hodin letu zvládal Bill v pohodlí, ale potom se ho zmocnily řezavé bolesti v zádech i šíji. Na páteři měl sice výztuhu, ale i tak to bylo hrozné. Protáhl se a ocenil, že letí vlastním letadlem, protože tak se nemusel ohlížet na žádné spolucestující a mohl si udělat pohodlí. Lékař mu doporučil, ať během letu nejí ani nepije, a Bill se podle jeho rady zařídil. Naopak si nedal říct, že by ho měla doprovázet ošetřovatelka, a začal toho litovat hned po startu.

Původně si chtěl dokázat, že je samostatný a silný, ale než přistáli v New Yorku, byl od krutých bolestí doslova zalitý potem a k smrti vyčerpaný.

Na letišti čekali dva ošetřovatelé a řidič. Protáhli ho celní kontrolou bez zdržování, protože beztak neměl co proclít, a před

budovou už čekalo pohodlné auto vybavené lůžkem. Ošetřovatelé však Billa nejdřív dovezli na toaletu a teprve poté ho uložili na lehátko. Původně měl v plánu zavolat Isabelle ještě z letiště, ale cítil se tak vyčerpaně, že nakonec se rozhodl počkat s tím až do sanatoria.

„Tak co? Je to takhle trochu lepší?“ zeptal se jeden z ošetřovatelů, když Billa uložili do auta, a ten mu poděkoval vděčným úsměvem.

„Ten let byl pekelně dlouhý.“ I když část cesty proležel, stejně to bylo hotové utrpení, protože sedadlo v letadle nešlo sklopit do úplně vodorovné polohy a záda ohnutá do mírného úhlu ho mučila k zešílení. Znamenalo to další nepříjemnou připomínku dlouhé a těžké pouti za uzdravením či aspoň za schopností vést snesitelný a samostatný život. Bill však nepochyboval, že nakonec bude úspěšný. Pokud ho něco deptalo, tak jenom vědomí, kolik dřiny a přemáhání ho ještě čeká.

Donesli mu termosku kávy, vychlazené nápoje a obložený chleba.

Než se rozjeli do sanatoria, Billovi se trochu ulevilo. Byl nádherný podzimní den, slunný a hřejivý.

Cesta do rehabilitačního sanatoria trvala sotva půl hodiny. Byl to rozsáhlý přízemní komplex s dokonale udržovanými pozemky na předměstí New Yorku. Připomínalo spíš venkovský klub než nemocnici, ale Bill samou únavou svoje okolí skoro nevnímal. Toužil jen po jediném, a sice dostat se co nejdřív do postele. Přijímací formality proběhly velmi rychle, ale přesto si Bill všiml, že všude kolem jsou lidé na invalidních vozících či s berlemi. Dvě družstva hráčů na vozících hrála basketbal a diváci na lehátkách kolem hřiště hlasitě fandili. Vládla tam přátelská a činorodá atmosféra a ze všech přítomných čišela energie a radost ze života, ale Billa to prostředí stejně deprimovalo. Tohle místo se pro celý příští rok či přinejmenším na devět měsíců mělo stát jeho domovem. Připadal si jako kluk, kterého poslali do internátní školy, stýskalo se mu po Isabelle i po nemocnici svátého Tomáše, po všech těch známých tvářích, na které si tam stačil navyknout. Na svůj domov v Connecticutu si zakázal myslet, ten patřil do vzdálené a jednou provždy uzavřené minulosti. Když ho dovezli do jeho pokoje, měl

oči lesklé od slz. Ještě nikdy v životě se necítil tak opuštěně a zranitelně.

„Všechno v pořádku, pane Robinsone?“

Prosluněná místnost vypadala jako běžný pokoj v čistém solidním hotelu. Navzdory ceně, která ani zdaleka neodpovídala běžnému hotelu, tu nebyl žádný zbytečný přepych, žádné ozdůbky, všechno bylo zaměřené na účelnost a praktičnost – jednoduchý moderní nábytek, čistý koberec, světlé tapety, nemocniční postel, která mu připomněla londýnské lůžko, na kterém spával s Isabelle, a na stěně zarámovaný plakát s jihofrancouzským městem, snad Saint-Tropez.

Pokoj měl vlastní koupelnu a dost prostoru, aby se Bill všude mohl pohybovat na invalidním vozíku. V pokoji byl navíc i fax, přípojka na počítač a vlastní telefonní linka. Bill se dozvěděl, že si sem může dát i mikrovlnnou troubu, ale nijak zvlášť ho to nelákalo. Personál se sice v tom smyslu přímo nevyjádřil, ale bylo jasné, že dávají přednost tomu, když se jejich pacienti neizolují a stravují se ve společné jídelně. Od Billa se čekalo, že bude jíst s ostatními, sportovat, ukazovat se ve společenských místnostech a přátelit se s dalšími pacienty. To všechno tvořilo součást jeho rehabilitace, kterou musel podstoupit, aby byl schopen normálního a samostatného života. Bez ohledu na společenské postavení či vzdělání svých klientů si vedení sanatoria přálo, aby všichni mezi sebou udržovali aktivní a přátelské styky – protože i to patřilo k hojivé a povzbudivé atmosféře ústavu.

Při pohledu na počítač si Bill uvědomil, že by měl zavolat své sekretářce. Během jeho pobytu v nemocnici ztratil skoro všechny kontakty se světem politiky. Všechny své akce musel zrušit, odvolat či aspoň odložit, protože těžko mohl doprovázet delegace, plánovat volební kampaně či zametat svým chráněncům cestičku při stoupání na vrcholky politické kariéry. K tomu všemu musel být člověk na místě, v centru dění. Bill se zachmuřeně rozhlédl po pokoji s vědomím, že pokud se mu někdy má podařit návrat do vyježděných kolejí, stejně to nebude dřív než za rok.

V rohu pokoje stála malá lednička se stejnými zásobami, jaké se dají najít v hotelovém minibaru – nealkoholické nápoje, čokoládové tyčinky, sýry. Billa potěšilo, když objevil i dvě půllitrové láhve vína.

Po odchodu ošetřovatelů si otevřel plechovku koly, napil se a mrkl na hodinky. Toužil zavolat Isabelle, ale bál se, že Gordon bude doma. Nakonec ale podlehl pocitu osamělosti. Rozhodl se, že pokud sluchátko zvedne Gordon, on sám beze slova zavěsí.

Hned po druhém zazvonění se však ozval Isabellin hlas.

V Paříži bylo jedenáct hodin večer, ale nezdálo se, že by byla ospalá. Bill měl pocit, jako by mu samým steskem přímo do srdce zajel nabroušený nůž.

„Nevolám nevhod?“ vyhrkl chvatně a Isabelle se zasmála.

„Copak ty někdy můžeš volat nevhod, lásko? Naopak, skvěle se mi to hodí. Moc bych si přála, abys tu teď byl se mnou. Gordon odjel služebně do Mnichova. Jak jsi zvládl let?“ starala se.

„Jen taktak!“ přiznal se poctivě, ale nestěžoval si. „Připadám si tu jako ve vězení.“ Opět se rozhlédl po pokoji. Nebyl tak hloupý, aby si neuvědomil, že si platí značný nadstandard, ale prostředí ho stejně deprimovalo. „Nejradši bych prásknul do bot!“ požaloval jako smutný školáček mamince.

„No tak, buď statečný kluk! Určitě ti to tam pomůže!“

Povzbuzovala ho jako kdysi Sophii při odjezdu na skautský tábor.

„Zvykneš si, a než se vzpamatuješ, vrátíš se domů. Nemůže to trvat déle než pár měsíců, miláčku.“ Isabelle se mu pokoušela dodat odvahy, ale Bill tonul ve smutku, a jí nad ním pukalo srdce. Moc ráda by mu nějak pomohla, ale na tu dálku to nepřicházelo v úvahu.

Svou bitvu si každý z nich musel vybojovat sám a nedalo se určit, kdo z nich to má těžší.

„Ale co když tu uvíznu třeba na dva roky?“ zanaříkal Bill nešťastně.

„Jak tě to proboha napadlo? Podle mě budeš venku coby dup!

A jak se ti zamlouvají ostatní pacienti?“ Když to spolu předtím probírali, Bill se Isabelle svěřil s obavou, že tam budou sami staroušci po mozkových mrtvicích a on že s nimi bude mít pramálo společného. Mezitím ale i z toho mála, co zatím zahlédl, stačil zjistit, že většinou jde o mladší lidi, často i velmi mladé, kteří si přivodili zranění s trvalými následky – při lyžování, při nešťastném skoku do vody, při autohaváriích. Někdy za jejich postižení mohla nemoc či

vrozená vada, ale všichni sem přišli se stejným cílem: naučit se vést smysluplný a plodný život.

„Jo, vypadají obstojně.“ Bill se s povzdechem podíval z okna na rozlehlý plavecký bazén, v němž plavala spousta lidí. Kolem stály v řadách zaparkované invalidní vozíky. „To jen že tady prostě nechci vůbec být! Přál bych si okamžitě se vrátit do Washingtonu a do práce nebo se rozjet za tebou do Paříže. Tady mám dojem, že mi život utíká mezi prsty.“ Potíž byla v tom, že zatím neměl šanci odjet ani do Washingtonu, ani do Paříže, a dokonce se strachoval, že už to pro něho nikdy nebude možné. Ze všeho nejvíc se však bál, že už nebude žádná Isabelle a žádná práce. Ke svému povolání se potřeboval rychle přemisťovat po celém světě, vydržet mnohahodinová jednání vsedě, mít fyzickou výdrž, soustředit se výhradně na daný problém, a ne na své ochrnutě tělo. Navíc se neubránil obavám, že mnoho lidí může mít vůči němu psychologické výhrady, protože řada z nich si jakoukoliv

tělesnou

nedostatečnost

automaticky

spojuje

i s nedostatečností duševní. Kdyby zůstal odkázaný na invalidní vozík, nejspíš by už nikdy nesměl řídit volební kampaň, a pokud ano, nemusela by dopadnout úspěšně. Těžko mohl předvídat, jaké prazvláštní a vůlí neovlivnitelné předsudky se jeho okolí budou honit hlavou, takže otázka, zda bude znovu schopný samostatné chůze, v jeho případě rozhodovala o životě a smrti.

Bill samozřejmě nepochyboval, že Isabelle by nesešlo na tom, zda bude nadosmrti mrzák nebo ne, že by ho milovala tak jako tak, ale on chtěl být v pořádku právě kvůli ní. Však už mu to i řekla, ale pro Billa se návrat do normálního života zdravých lidí stával posedlostí. Nechtěl být na nikom závislý, ani na Cynthii, ani na svých dcerách, ani na spolupracovnících či přátelích – a už vůbec ne na Isabelle. Jistě, kdyby ji mohl chránit, pečovat o ni, plnit všechny role, jaké se od muže očekávají, kdyby se s ní mohl milovat, pak by ji přesvědčil, aby žila s ním, a žádná síla na světě by ho nepřiměla stáhnout se do ústraní, vzdát se své největší lásky. Na jeho zotavení toho záviselo tolik, a i když se Isabelle úplně nesvěřil, byla dost inteligentní, aby pochopila, že v sázce je možná celá Billova budoucnost. V dané chvíli mu však nemohla pomáhat jiným

způsobem, než že mu držela palce, povzbuzovala ho a modlila se za něho.

„A jak je Teddymu?“ zajímal se Bill soucitně. „A co ty? Jak se cítíš?“

„Jsem na tom docela prima. Sophie odjela včera do školy. Teddy je pořád hrozně zesláblý a unavený a s jeho srdcem to vypadá docela nahnutě. Občas se zdá, že mu je hůř, ale pak najednou přijde dobrý den a můj chlapeček vypadá skoro zdravě. Těžko říct. Ale je statečný a pořád má dobrou náladu.“ Ovšem dobrou náladu měl hned od chvíle, co se mu vrátila maminka, a Isabelle si proti své vůli začínala přiznávat, že lékař má pravdu a její syn že postupně slábne. Tak zle na tom nebyl už dlouho – a kdoví jestli vůbec někdy předtím. Svůj boj s neúprosným osudem začínal zvolna prohrávat.

„Olivia s Jane se vrátily na univerzitu už minulý týden, ale slíbily, že tenhle víkend za mnou přijedou na návštěvu.“

„Ukáže se s nimi i Cynthia?“ Isabelle na ni dost žárlila, i když sama si to přiznávala jen nerada, a před Billem by to nikdy neřekla.

A po pravdě, Cynthia skutečně volala, že přijede současně s děvčaty, ale on jí to rozmluvil. Isabelle se o tom však nezmínil, protože svůj rozvod před ní dosud tajil. Věřil, že dokud bude Isabelle žít v domnění, že Bill je stále ženatý, nebude to vypadat, jako by na ni vyvíjel velký nátlak. Nerad by, aby si myslela, že na ni čeká nebo že si hledá jinou partnerku. Podaří-li se jí někdy uniknout Gordonovi, on bude k dispozici, ale říkat jí to nechtěl, aby si nepřipadala zahnaná do kouta či aby jí tím zbytečně nezkomplikoval život. Bude proto lepší, aby si myslela, že Bill žije ve snesitelném manželství.

„Mám dojem, že Cynthia na pár dní odjela,“ prohodil ledabyle.

Isabelle si odjakživa myslela, že od Cynthie je hrozně sobecké, když si navzdory všemu žije výhradně podle svého, ale nechala to bez poznámky.

„Gordon je dnes na noc v Mnichově, má projev na konferenci. Na víkend se vrátí domů, ale jak se zdá, má nějaké plány,“ svěřila se Billovi, ale už nedodala, že ona sama v Gordonových plánech už zřejmě nehraje sebemenší roli - a ani po tom netouží. Od chvíle, co se vrátila domů z Londýna, manžel jí připadal jako úplně cizí člověk,

vlastně jako nepřítel, ale už ji nebolelo, že ji nikam nezve a s ničím se jí nesvěřuje. Gordon prostě automaticky předpokládal, že Isabelle zůstane radši doma se synem, a v tom měl samozřejmě pravdu. Navíc byla pořád ještě velmi slabá, snadno se unavila. Celé dny proseděla u Teddyho lůžka a sama chodívala brzy spát. Než Sophie odjela do školy, vyšly si spolu na oběd, ale vrátila se neuvěřitelně vyčerpaná.

Lékař ji upozornil, že potrvá hezkých pár měsíců, než se bude cítit opět ve své kůži. V Billově případě to bude trvat ještě déle, ale on už to mezitím pochopil. Cesta letadlem mu připadala jako středověké mučení. Zaskočilo ho to a dokonce i teď, když si povídal s Isabelle, si tu krutou bolest připomněl.

„Co máš v plánu na dnešní večer?“ otázala se ho něžně. Dobře poznala, že Bill je skleslý a unavený, a trápilo ji to.

„Nejspíš si rovnou zalezu do postele. Večeři tady na pokoje sice neroznášejí, ale já stejně nemám hlad.“ Měl tak silné bolesti, že chuť k jídlu ho úplně přešla, a opiáty brát nechtěl ze strachu, aby si na ně nevypěstoval závislost. Odnaučil se je brát už před pár týdny a nechtěl s nimi začínat znovu.

„Možná by ses tam měl trochu rozhlédnout,“ navrhla mu Isabelle.

Vůbec se jí nezamlouvalo, že zůstane celý večer sám. Z hlasu mu čišel smutek a ona měla strach, aby se nepropadl do deprese, jejíž překonání by ho stálo další síly, kterých beztak neměl nazbyt.

„To počká do zítřka. Moc jiných možností tu nenabízejí.

V sedm ráno mi začíná rehabilitace a do svého pokoje se nevrátím před pátou odpolední.“ V sanatoriu vládl přísný režim, ale právě kvůli tomu si ho Bill vybral. Pevně věřil, že čím víc se bude dřít, tím lepších a rychlejších výsledků dosáhne. „Zavolám ti ráno, až vstanu.“ V Paříži bude poledne, čili nejvhodnější chvíle, aby je Gordon nepřistihl. Kdyby volal až po skončení denního rehabilitačního programu, bylo by jedenáct v noci, telefon by mohl vzít Gordon a byly by z toho problémy.

„Ale občas ti můžu zavolat i já!“ nabídla Isabelle, ale Bill jí vysvětlil, že pro ni rozhodně bude lepší, když zavolá on, což samozřejmě byla pravda.

„Hned zítra se ti ozvu, miláčku,“ rozloučil se nakonec. Byl tak vyčerpaný, že už nemohl ani mluvit. Bolesti v zádech ho trýznily

k zešílení, krk měl celý ztuhlý, nálada mu klesla pod bod mrazu a nejvíc ho mučil pocit, že od Isabelle ho dělí vzdálenost obrovská jako celý vesmír. Připadal si jako trosečník na pustém ostrově, kde musí strávit nejméně rok. Nebyla to radostná představa.

„Miluju tě, lásko,“ zašeptala Isabelle do telefonu. Po rozloučení zůstala nekonečně dlouho ležet na posteli a myslela na Billa. Toužila ho obejmout a přitisknout k sobě, ukonejšit ho, ale na tu děsnou vzdálenost ho mohla jen milovat a vysílat k němu povzbuzující myšlenky.

Druhý den se Bill probudil už v šest hodin. Po telefonátu s Isabelle, se už nedovlekl ani do koupelny, v šatech se jen převrátil na bok a usnul. Probudilo ho až zadrnčení budíku. Podepsal se na něm nejen rozdíl časových pásem a bolest po dlouhém letu, ale hlavně stesk po Isabelle a pocit bezvýchodnosti. Nebyl skoro schopný pohybu. Zazvonil na sanitáře, který mu pomohl přesunout se do invalidního vozíku. Pak se pořádně osprchoval a hned si připadal jako člověk. Před nástupem na rehabilitaci vytočil Isabellino číslo.

„Jak se cítíš, miláčku?“ naléhala Isabelle úzkostlivě, ale i na tu dálku mu z hlasu vyčetla pohodu a lepší náladu.

„Proti včerejšku je to nesrovnatelné!“ pochlubil se Bill skoro pyšně. „Byl jsem úplně na dně.“

„To jsem kupodivu poznala.“ Isabelle se blaženě usmála. Teddy se probudil s úsměvem a venku bylo nádherné zářijové poledne.

„Omlouvám se, že jsem včera večer tak fňukal, ale připadal jsem si jako prvňáček na skautském táboře.“ Isabelle se zasmála, protože navlas tak včera připadal i jí.

„Přiznám se, že jsem měla sto chutí se za tebou vypravit a přivézt si tě domů,“ politovala ho láskyplně.

„Jasně, jako každá maminka. Tátové tenhle problém vyřeší tím, že klukovi nakážou, ať se ksakru trochu vzchopí a chová se jako chlap. Osobně ty dva odlišné přístupy považuju za hlavní rozdíl mezi oběma pohlavími. Naše holčičky na každém táboře brečely, že se jim stýská. Cindy je vždycky chtěla přivézt okamžitě domů, ale já byl tvrďas a trval jsem na tom, že musejí vydržet až do konce.“

„A kdo vyhrál?“ zeptala se Isabelle pobaveně. O téhle Cynthiině povahové stránce ještě neslyšela a její mateřská něha ji dost

překvapila. Náhle jí ta žena byla sympatičtější než dřív, i když v jistém směru zůstávala její sokyní, ale stejně by se zachovala i ona sama. Nikdy neposlala Sophii nikam samotnou, dcera odjela z domova až kvůli vysokoškolským studiím, a Isabelle si stejně v duchu myslela, že i tak to je příliš brzy. Mrzelo ji, že Sophie dala před studiem na pařížské Sorbonně přednost univerzitě v Grenoblu, protože tak nemohla bydlet dál s rodiči.

„Ona, cos myslela? Já byl věčně na cestách, a tak jsem vlastně ani neměl příležitost prosadit si svou. Než jsem se stačil ukázat doma, Cynthia holky zatím přivezla.“

„Bod pro ni.“

„Tak poslyš, asi se teď půjdu přesvědčit, co si tu na mě nachystali za mučení. Určitě tu zaměstnávají potomky mistrů katů!“ Bill by možná nevtipkoval, kdyby jen tušil, že to vážně bude hrůza všech hrůz.

Po krotké fyzioterapii, s níž začínal v Londýně, vypadal přechod na zdejší režim jako nástup k vojenskému námořnictvu. Čekaly ho protahovací cviky, jóga, posilování horní poloviny těla, cvičení na nejrůznějších přístrojích. K tomu patřily speciální cviky na krční páteř, dlouhé plavání v bazénu a speciální cviky na nohy.

Následovala půlhodinová přestávka na oběd, pár minut posezení nad kávou, kdy s ostatními stačil prohodit pár slov, a už nastupoval na další mučení.

V pět odpoledne se samou únavou sotva hýbal, dokonce nedokázal ani přesunout se z vozíku na postel a musel si zvonkem přivolat pomoc. Ošetřovatel se nad Billovým sténáním jen usmíval.

„Zacvičil jste si dneska hezky, pane Robinsone?“ Byl to mladý černoch, který se původně připravoval na dráhu pilota tryskových letadel a před pěti lety se sám zranil. Rozhodl se vystudovat obor fyzioterapie a Bill si s nadějí povšiml, že mládenec na sobě nemá žádné viditelné stopy postižení či poranění, měl úžasnou fyzičku a ve svých šestadvaceti letech se mohl těšit na báječný život.

„Děláte si legraci?“ podíval se po něm zubožený Bill. „Nikdo mi nevymluví, že se mě dnes pokoušeli zavraždit!“

„Za pár týdnů to pro vás bude hračka! Uvidíte, že se svým nářkům co nevidět budete smát!“ Tak tohle si Bill nedokázal

představit ani ve snu. Mládenec Billovi nabídl, že ho namasíruje, a ten vděčně souhlasil. Po jeho odchodu se rozhodl vynechat večeři.

Chvilku podřimoval, když ho vyrušilo zaklepání na dveře. Rozespale vybídl hosta, ať jde dál, načež ve dveřích se objevil mladý muž na invalidním vozíku.

„Ahoj, já jsem Joe Andrews a bydlím v pokoji hned vedle tebe.

Nedal by ses umluvit na basket? Scházíme se pokaždý v osm večer.“

Bill zakvílel hrůzou, ale vzápětí sám nad sebou vyprskl smíchy.

Andrews zřejmě pohyboval pouze jednou paží, ale přesto seděl na vozíku vzpřímeně a pohodově. Byl to pohledný chlapec, kterému nebylo ještě ani pětadvacet let. Na jeho životě se před šesti měsíci podepsala autohavárie, při které zahynuli čtyři lidé.

„Basketbal? Páni, tady každý jen vtipkuje! Klidně bych vám mohl posloužit jako míč. Dnes už nevylezu ani na vozík a nejspíš se vůbec nehnu.“

„Jo, na začátku to je zabíračka,“ přikývl Joe Andrews chápavě.

„Ale bud klidný, za pár dní to bude prima. Dokážou tu hotový zázraky. Před půl rokem jsem ležel jako mrtvola a hýbat jsem mohl jenom očima. Tenkrát jsem si říkal, že k dokonalýmu štěstí by mi stačilo, kdybych se mohl aspoň podrbat na nose.“ Bill pohlédl na chlapce s novým zájmem a po chvíli se s heknutím vytáhl do sedu.

„Jenže ty máš výhodu mládí,“ poukázal Bill. Sám si však musel přiznat, že až do své nehody také míval dokonalou fyzičku. „Proti tobě jsem děda.“

„Na tohle si tu nehrajeme, kamaráde. Kapitánovi našeho týmu je dvaaosmdesát, je po mozkový mrtvici. Před šedesáti lety hrával ve státní reprezentaci.“

„Hm, tak to jsem na tom fakt líp, ale uvažoval jsem spíš o tom, že se zapíšu do plaveckého družstva.“

„To bys měl možná snazší, ale není tam taková psina.

V družstvu máme pár docela pěkných holek, vážně.“ Bill se náhle neubránil pocitu, že tohle už kdysi zažil – po nástupu na vysokou školu, když se ubytoval na koleji a seznamoval se s novými kamarády. A tenhle chlapec mu vážně připadal moc milý, a nebylo to jen jeho uličnickýma očima, upřímným úsměvem a zářivě rudou hřívou.

„Koukám, že si nedáš ujít sebemenší příležitost.“ Ne, Joe takový nebyl, jeho dívka zahynula při té nešťastné havárii, ale přinejmenším se už se zájmem rozhlížel po světě. Billovi se však o tom radši nezmínil.

„Na víkendy jezdívám do New Yorku. Možná bys měl někdy chuť se přidat. Vlakem to je sotva dvacet minut.“

„Zní to dobře, ale zrovna teď nejsem schopný hnout ani malíkem.“

„Tak co kdyby ses aspoň díval a fandil? Seznámil bych tě s pár lidmi a tak.“ Joe byl zkrátka a dobře rozhodnutý zapojit Billa do místního dění, protože si sám ještě velmi dobře pamatoval, jak hodně mu pomohli kolegové po jeho vlastním nástupu. Nešlo jen o rehabilitaci a terapii, ale i o aktivní účast na všem, co se kolem člověka odehrává. Právě to Joeovi zachránilo život, protože kdyby se po havárii dokázal jen trochu hýbat, určitě by spáchal sebevraždu.

Nyní měl ale to nejhorší za sebou a zvolna se vracel zpátky ke všemu, co pro něho představovalo smysl života.

„A co děvčata?“ zažertoval Bill.

„Jsi ženatý?“ vyzvídal Joe. Bylo znát, že umí člověka přinutit k řeči. Bill si uvědomil, že chlapec má v sobě schopnost výjimečného vcítění. O to víc ho litoval, že je odkázaný na život invalidy.

„Ne. Vlastně, právě se rozvádím.“

„Hm, to máš zlý. V basketbalovým týmu máme i dvě holky, jedny je teprve osmnáct.“

„Radši si v tomhle směru dám pokoj, jsem rád, že vyklouznu z jednoho vězení. A co ta druhá?“

„Třiašedesát!“ zazubil se Joe.

„Tak tu beru. Ta se ke mně hodí líp.“

„A kolik ti vlastně je?“

„Dvaapadesát. Dneska si připadám na devadesát.“

„Už jsi večeřel?“

„Říkal jsem si, že dneska večeři vynechám.“ Stejně jako včera večer, ale to Bill nepřiznal. Prostě mu výprava z pokoje do jídelny připadala zbytečně namáhavá.

„To není dobrý nápad. V půl sedmý se pro tebe zastavím a u večeře se rozhodneš, jak to bude s tím basketem.“ Joe se neptal,

prostě to Billovi oznámil a odjel dřív, než mohl vyslechnout jakékoliv poznámky.

Joeův příklad však splnil svoje poslání. Ve čtvrt na sedm už Bill opět seděl v invalidním vozíku a cítil se o moc líp než před hodinou.

Osprchoval se, oholil se a učesal. Oblékl si džíny a tričko. Když se s Joem rozjeli směrem k jídelně, vypadali jako dva studenti. Joe se zřejmě znal úplně se všemi a cestou Billa každému představil. Bill se mezitím dozvěděl, že Joeovi je dvaadvacet, pochází z Minneapolis, dosáhl titulu bakaláře a v příštím roce se chystal jít na práva. Měl dvě sestry a bratra-dvojče, který zahynul při autohavárii spolu s Joeovou snoubenkou. Řada lidí v sanatoriu za sebou měla podobné tragédie: studenti, kteří nedělali nic horšího ani riskantnějšího než spousta jejich kamarádů, žena, kterou postřelili do míchy při obyčejném přepadení obchodu, kam zašla koupit dětem kolu, lidé, které potkala havárie nebo jiné neštěstí. Většina pacientů tu nebyla jen kvůli tělesné rehabilitaci, ale současně se léčila i u psychiatra, což byl případ i Joea a té postřelené maminky. Účelem zdejšího pobytu byl jediný, zato důležitý cíl: po odchodu odtud budou schopni vést plný, užitečný a překvapivě normální život.

V sanatoriu bylo celkem dvě stě pacientů a další tři stovky jich denně dojížděly či docházely na ambulantní péči. Pacienti, kteří v nemocnici bydleli, měli k sobě hodně blízko, skoro jako členové hodně rozvětvené rodiny, a cítili k sobě i stejnou zodpovědnost. Hluk v jídelně připomněl Billovi jeho vysokoškolské časy, ale ne jídelnu v menze, spíš večírek v plném proudu. Všichni se smáli, bavili se, vykládali si o svých plánech, vychloubali se svými úspěchy, jichž se jim během terapie toho dne podařilo dosáhnout, nebo si pobaveně stěžovali na namáhavé cvičení. Bill si náhle uvědomil, že tolik usměvavých tváří neviděl už celou věčnost, a hlavně že ať už od sanatoria čekal cokoliv, tohle v žádném případě ne.

„Za týden se tu koná tenisový turnaj, tedy, pokud hraješ,“ obrátil se k Billovi Joe, který hlasitě klábosil nejméně s šesti lidmi najednou, a většina z nich byly dívky. Mezi pacienty byla spousta mladých a pohledných lidí, kterým na přitažlivosti nemohla ubrat ani skutečnost, že jsou upoutaní na invalidní vozík. Zbytek zahrnoval všechny věkové kategorie a skoro polovinu z nich tvořily ženy

a dívky. Muži však převládali. Očividně měli větší smůlu, víc riskovali, jezdili rychleji, věnovali se nebezpečným sportům. Mnoho pacientů bylo i v Billově věku. U jeho stolu seděla i krásná dívka s líbeznými rysy, která však mluvila jen ztěžka a skoro nezřetelně.

Původně pracovala jako modelka a při fotografování spadla z mramorového schodiště a přivodila si těžký úraz hlavy. V kómatu proležela rovných osm měsíců a teprve při hovoru s ní si Bill přiznal, že on i Isabelle měli obrovské štěstí. Dívka se jmenovala Helena a tady v sanatoriu se přátelila s baletkou, která se zranila při autohavárii, ale byla skálopevně odhodlaná se ke své umělecké kariéře opět vrátit. Většina zdejších pacientů se musela potýkat s neuvěřitelnými překážkami osudu, ale nikdo z nich se nevzdával a našel v sobě dost sil, aby navzdory všemu žil dál – a smysluplně.

Bill se jim hluboce obdivoval.

Než byla večeře u konce, Bill se cítil jako znovuzrozený. Joe a Helena ho přemluvili, aby se připojil k jejich basketbalovému zápasu. Hrát odmítl, ale roli diváka rád přijal.

„Hrají docela dobře, co?“ usmála se na něho Helena. Namáhavě formulovala slova, ale bylo znát, jak se snaží a jak věří ve zlepšení.

I ona seděla na vozíku, ale ne kvůli ochrnutí. Občas se jí bez varování zmocnila závrať a pak upadla. Hrozilo, že se poraní, takže na vozíku to pro ni bylo bezpečnější. Billovi svou krásou připomínala Isabelle. Od Joea věděl, že Helena pracovala u předních módních salonů a mnohokrát se ocitla i na obálkách řady časopisů a že má velkou šanci na úplné nebo skoro úplné uzdravení. „Příště by sis měl taky zahrát!“ nabádala Billa.

„A když já, proč ne ty?“ popíchl ji škádlivě. Všichni si tady naprosto samozřejmě tykali. Podle délky jejích štíhlých nohou se dalo poznat, že by převyšovala většinu mužů. Nehty na nohou měla dokonale upravené a zářící rudým lakem. Helenu zbožňovala celá mužská část zdejšího osazenstva, ale ona byla zasnoubená s fotografem, který byl přítomný u jejího neštěstí, a oddaně ji miloval. Hned po jejím propuštění ze sanatoria se chtěli vzít a Helena už teď nosila zásnubní prstýnek – Cynthia by jistě prohlásila, že kámen na něm je velký jako holubí vejce.

Seděli bok po boku a sledovali hru, smáli se a povzbuzovali hráče a jásali nad každým bodem bez ohledu na to, která strana si vylepšila skóre. Vítězství pro ně znamenal už pouhý fakt, že hráli nebo se o hru aspoň zajímali. Tělocvična byla báječně vybavená, na Billa udělal velký dojem seznam všech hřišť a speciálního nářadí, které tu klientům sloužily jako prostředky k znovunabytí či přinejmenším vylepšení zdraví.

„Jsi ženatý?“ vyptávala se Helena kamarádsky. Všichni věděli, že je šťastně zamilovaná do svého snoubence, ale byla prostě zvědavá.

Byl to pohledný muž a za jiných okolností by o něho možná sama projevila zájem – kdyby neměla svého miláčka a kdyby neměla tolik starostí se svým zdravím.

„Rozvedený – tedy, skoro. Je to otázka pár měsíců.“

„Škoda,“ politovala ho Helena upřímně. „Ale zase tu budeš patřit k nejobletovanějším hvězdám?“ zasmála se. Bill si však v duchu řekl, že snad ještě nikdy neviděl pohromadě tolik pohledných mužů na jednom místě, a většina z nich dosáhla sotva poloviny jeho věku.

Na druhou stranu v nich neviděl konkurenci, protože miloval Isabelle a nepovažoval se za volného.

„A přítelkyni máš?“ Užuž se chystal odpovědět záporně, ale nakonec dal přednost upřímnosti.

„Mám.“

„A chystáš se na ženění?“ Heleně se nedala upřít ráznost.

„Ani ne.“ A potom už hodil veškerou opatrnost za hlavu. „Je vdaná a o rozvodu nechce ani slyšet. Ale vzhledem ke změně situace je to vlastně lepší.“

„Jak to myslíš?“ Helena se mu zkoumavě zahleděla do očí. Hra ji na chvíli přestala zajímat. Billův případ ji velmi upoutal.

„Tím myslím, že má dost vlastních starostí a neprospělo by jí, kdyby jí přibylo další břemeno. Pečuje o postižené dítě a manžel na vozíku by jí moc nepomohl.“ O své pravdě vůbec nepochyboval.

„Proč ne? Vážně to považuješ za tak nepřekonatelnou bariéru? Já osobně bych ti radila pustit ten nesmysl z hlavy. A vůbec, tohle je její názor nebo tvůj?“

„Spíš můj, ale nemůžu si pomoct. Nechci jí viset na krku jak kámen.“

„No, to je od tebe moc ohleduplné. A co tihle?“ ukázala bradou na hráče basketbalu, kteří bojovali s plným nasazením o míč, v nejvyšší rychlosti do sebe vráželi vozíky a na zpocených tvářích jim zářil úsměv a hluboké zaujetí hrou. Báječně se bavili. „Připadá ti, že pro své blízké znamenají přítěž?“

„Nevím, nejsem jejich partner, ale já bych se za přítěž považoval.

Jen si uvědom, Heleno, že nemůžu tancovat, nemůžu ani stát, nemůžu docela obyčejně jít po ulici. Nemám potuchy, jestli se v budoucnu vůbec vrátím ke své práci. Nemůžu po nikom chtít, aby se mi obětoval, chápeš?“ Nemluvě o tom, že když se s Isabelle pokusil milovat, hanebně selhal.

„A co jsi zač? Krasobruslař?“ otázala se Helena s významně povytaženým obočím. Byla to bystrá dívka, Billovi se úžasně zamlouvala.

„Ne, dělám okolo politiky.“

„A to je práce, co se nedá dělat vsedě? Tak to je pro mě novinka!“

„Ale vždyť ty víš, o čem mluvím.“

„Jasně že vím, protože jsem na tom bývala navlas stejně jako ty.

Po čase mě ale trklo, že jsem hrozně pitomá. Tedy, teď bych spíš řekla zabedněná. Hele, pořád ještě se mi špatně mluví, občas zapomínám základní věci, někdy se mi stane, že uprostřed věty zapomenu, o čem to vlastně mluvím. Jeden trapas větší než druhej a nikdo mi nedokáže zaručit, že se to někdy zlepší. Ale ať se propadnu, jestli si kvůli tomu nechám ukrást celej život! Na to si připadám moc dobrá. Umím přece spoustu jiných věcí než jenom modeling. A pořád ještě vypadám jakžtakž obstojně,“ dodala a Bill kamarádsky zvedl oči k nebi, jako by žasl nad tím nesmyslem.

Přátelství se tady uzavírala velmi rychle, všichni pluli na stejné lodi a táhli za jeden provaz. „A taky jsem docela chytrá, i když se ti zdá, že plácám jen takový holčičí řeči. A jestli to je někomu málo, ať si trhne nohou! Můj snoubenec si kvůli mým potížím a nedostatkům nedělá těžkou hlavu, a já bych o to ani nestála. Možná bys té své paní měl dopřát šanci, aby se rozhodla sama za sebe.“

„Když ono to je trochu složitější, než se zdá.“

„A co není?“ namítla logicky Helena. Chvilku opět sledovala průběh hry, ale potom se ohlédla zpět po Billovi. „Hlavně ať se nespleteš a neuděláš něco z nesprávných důvodů. Vsadila bych první poslední, že pokud je ta ženská tak prima, aby ses do ní zamiloval, tak jí bude ukradený, jestli můžeš chodit nebo ne.“ Bill si pochopitelně přiznával, že Helena má pravdu, ale Isabelle měla navíc problém s nemocným Teddym, takže Billovo rozhodnutí na dalších stycích s Isabelle skutečně záviselo na tom, zda se mu vrátí schopnost chůze. Tuhle podmínku si určil sám, Isabelle samozřejmě nic netušila.

„Víš, Heleno, se mnou se radši nesázej, mohl bych tě pak vzít za slovo,“ poškádlil dívku, ale přitom bral každé její slovo smrtelně vážně. Její statečnost i neobvyklá upřímnost ho dojala až k slzám.

„Jakou sázku myslíš?“

„Tu o první poslední,“ zamrkal na ni Bill a Helena se zasmála.

„Zařaď zpátečku, frajere. Jsem zamilovaná a zasnoubená.“

„Proklatá škoda,“ zahučel dobromyslně. Po zbytek zápasu seděli vedle sebe jako staří kamarádi a občas si vyměnili nějaký žertík.

Joe se k nim připojil plný hrdosti nad vítězstvím svého týmu. Byl zardělý námahou, zpocené vlasy mu padaly do čela, ale smál se od ucha k uchu. Bill si znovu řekl, že to je senzační mládenec. Všichni tři se ještě zastavili v bufetu na skleničku koly. Ke stolům se nahrnula většina hráčů i fanoušků a prostorná místnost zněla rozjařenými hlasy a výbuchy smíchu. Bill si ten zábavný a pohodový večer vychutnával, a když se s nimi rozloučila Helena, která měla kvůli svým závratím naordinováno hodně spánku, zazubil se na Joea a ten mu úsměv oplatil.

„Tak co, jestlipak kvůli tobě zruší zasnoubení?“ vyzvídal chlapec.

„Nikdo z nás se tu o nic jinýho nesnaží.“

„Nahlodal jsem ji, ale ještě to dá kapku práce.“ Oběma bylo jasné, že jde jen o vtipkování, protože Helena svého snoubence hluboce milovala a zřejmě k tomu měla pádné důvody, protože podle Joe to byl úžasný sympaťák. Svatbu plánovali na jaro a Helena byla rozhodnutá dojít k oltáři po svých.

Bill věřil, že to dokáže, protože neporazitelnost a optimistická nezlomnost z ní čišela jako sluneční záře. Byla to skvělá holka, silná a výjimečná osobnost.

„Má sestru, která ji sem chodí navštěvovat,“ prozradil Joe Billovi, když spolu ujížděli chodbou směrem ke svým ložnicím. „Vypadá jako žába.“ Bill vyprskl smíchy. „Nejspíš mají každá jinou matku nebo otce nebo obojí. Helena nás představila a já fakt nestačil valit oči. Ale jinak je moc milá.“ Oba muži si vyměnili vědoucí mužský pohled a Bill se znovu neubránil smíchu.

„Příroda si s lidmi občas takhle pohrává.“

„Tak co, přidáš se k nám příště?“ zajímal se Joe. Myslel basketbal. Zastavili před dveřmi svých pokojů a teď si jen vyměňovali pár slov na rozloučenou.

„Zatím se spokojím jen s rolí diváka,“ vykličkoval Bill. Povídání s Helenou se mu líbilo, stejně jako její názory, které ho nutily k hlubokému zamyšlení, i když s nimi nesouhlasil. Odmítal představovat břemeno pro kohokoliv, natožpak pro Isabelle. Za daných okolností nemělo smysl pokoušet se ani o pár schůzek do roka. Měla dost trápení s Teddym, tak proč by jí ještě přidělával další? Jakým právem? Měla dost těžký život i bez dalšího mrzáka na krku.

„Chceš si zítra zajet do New Yorku? Jede nás celá tlupa. Dáme si večeři a zajdeme do divadla.“

„Jindy se k vám přidám rád, ale zrovna zítra čekám návštěvu.

Obě moje dcery za mnou přijedou ze školy.“ Olivia studovala v Georgetownu a Jane na Newyorské univerzitě.

„Kolik jim je?“ vyzvídal Joe zvědavě. Pro dívky měl slabost, i když od smrti své snoubenky se o navázání nové známosti ještě nepokusil.

„Devatenáct a jednadvacet. Jestli tu budeš, moc rád tě s nimi seznámím.“

„Do města vyrážíme až v šest večer,“ sdělil mu Joe. „Zítra mám schůzi plaveckýho týmu, ale jinak budu u sebe v pokoji.“ Na vysoké škole plaval dokonce závodně.

„Zavolám tě,“ slíbil Bill a každý z nich vjel do své ložnice. Bill se cítil trochu provinile, protože nestihl zavolat Isabelle, ale teď už

bylo na telefonát moc pozdě, v Paříži bylo pět ráno. Nakonec se však rozhodl počkat ještě hodinu a zavolat jí, až se probudí.

Hodinu ležel v posteli a snažil se číst a neusnout. O půlnoci vytočil pařížské číslo a Isabelle zvedla sluchátko skoro okamžitě.

Když zaslechla jeho hlas, zřejmě se jí velmi ulevilo.

„Jsi v pořádku? Dělala jsem si kvůli tobě starosti!“

„Všechno je prima, ale večer jsem se v tělocvičně díval na basket.

Dřou tu z nás kůži z těla, ale jak se zdá, je to jediný způsob, jak dojít k nějakým výsledkům.“ Pak Isabelle vylíčil průběh své léčby, převyprávěl všechny historky, které zaslechl, a popsal lidi, s kterými se seznámil.

„Páni, já bych to asi nezvládala,“ povzdychla Isabelle obdivné.

„Po pravdě, zatím si nejsem jistý, jestli to zvládnu i já. Volno máme jen jediný den v týdnu, ale zítra mě přijedou navštívit děvčata.

Moc se na ně těším.“ Neviděl se s dcerami už dva měsíce a stýskalo se mu. Trochu zaskočeně zjistil, že se mu stýská i po Cynthii, ale o tom se Isabelle radši nezmínil. Po třiceti letech manželství se Cynthiina společnost změnila na zvyk, kterému bude odvykat dlouho a obtížně, i když se pro to odvykání rozhodl sám. „A jak se máš ty, miláčku?“

„Fajn. Zrovna jsem se probudila, ale Teddy ještě spí.“ Ještě chvíli si povídali a zavěsili, když Isabelle zaslechla ze synkova pokoje volání. Šla se tam podívat a přitom myslela na Billa. Podala chlapci jeho ranní léky a on zase usnul. Isabelle se zašla do svého pokoje obléknout a potom dlouho stála u okna a vyhlížela do zahrady.

Vzpomínala na Billa a posmutněle si přiznávala, že se s ním neuvidí celou věčnost, možná dokonce rok. Jinak to ale bohužel nešlo.

Bill zakutaný do postele se při vzpomínce na Isabellinu milovanou tvář usmál a propadl se do tvrdého spánku. Těsně předtím, než ztratil vědomí, se mu vybavila Helenina slova.

Najednou mu připadala rozumná, i když na svůj případ je odmítal vztahovat. Ano, Helena měla pravdu, ale ne v jeho a Isabellině případě. Pokud Bill nezačne znovu chodit, je rozhodnuto. Helena je krásná a mladá a žena, nemůže chápat, co cítí muž na jeho místě. Pro muže to je jiné, ženě nevadí, když je na někom závislá, ale málokterý

muž se s tím smíří. Bill prostě věděl, že pokud k Isabelle nedokáže přijít po svých, nepřijde za ní vůbec.

14

Olivia a Jane se nazítří skutečně ukázaly, vrhly se otci kolem krku a nadšeně vykřikovaly, že vypadá báječně. Provedl je po sanatoriu i zahradě a hřištích, představil je té hrstce lidí, s nimiž se tady už stačil seznámit, a pak se s nimi usadil venku na vlahém zářijovém sluníčku. Obě dívky zářily radostí, že se s otcem vidí a že je na tom zdravotně docela dobře. O překot mu vykládaly všechny svoje zážitky za poslední týdny, povídaly o matce, přály si, aby se otec co nejdříve vrátil domů. Obě se ještě trápily kvůli probíhajícímu rozvodu rodičů, ale škola jim pomáhala zapomenout na starosti a poskytovala jim tolik potřebné rozptýlení.

Odpoledne všichni tři zamířili do bufetu na hamburger a tam narazili na Joea. Bill ho dívkám představil a celá trojice si zřejmě naráz padla do oka a začala se bavit, jako by byli dlouholetí kamarádi. Olivia znala jednoho z Joeových spolužáků z Minneapolisu. Svět vysokoškoláků je malý. Joe vyzvídal na Jane, jak se jí líbí na Newyorské univerzitě, protože měl chuť dělat práva zrovna tam. Jane prohlásila, že to tam je bezva, a pak už konverzace nabrala obrátky a Bill nedostal šanci pronést třeba jen jediné slovo.

Joe si dal hamburger spolu s nimi a dívky si v zápalu zajímavého povídání zřejmě vůbec neuvědomovaly, že Joe je odkázaný na vozík.

Když zamířili zpátky na zahradu, Jane šla vedle vozíku a vykládala si s Joem o svých koníčkách. Joe se jí zeptal, jestli nechce jít s ním a jeho partou večer do kina, ale Jane vysvětlila, že už si v New Yorku dojednala něco jiného. Bylo znát, že ji to mrzí, nabídla však Joeovi svoje telefonní číslo a řekla, že někdy zavolá i ona jemu. Ti dva měli na první pohled hodně společného. Když se Joe po pár minutách

ohleduplně rozloučil, aby si rodina mohla užít soukromí, dívky se shodly, že to je citlivý, zdvořilý a inteligentní mládenec a Bill přisvědčil, že mu je velmi sympatický.

„Je moc milej,“ utrousila Jane a Olivia vyprskla smíchy.

„Jakýpak milej, je úžasnej a sexy!“ Billovi se to štěněcí škádlení líbilo, vlilo mu do žil větší chuť do života.

Dívky měly tu noc přespat u matky. Po jejich odjezdu se Bill vrátil do svého pokoje a zjistil, že tam na něho čeká Joe. Mladík se tvářil nezvykle ustaraně.

„Hele, rád bych se tě na něco zeptal,“ začal nervózně.

„Jistě, Joe, o co jde?“ Bill předpokládal, že se jedná o příští basketbalový zápas.

„Chtěl bych vědět, jestli… No zkrátka… Tak mě napadlo…“

Musela to být vážná věc, protože obvykle tak pohodový chlapec najednou koktal, červenal se až po zářivě rudou čupřinu a nevěděl kudy kam.

„Tak já začínám mít strach!“ zažertoval Bill. „Skoro bych řekl, že si chceš vypůjčit moje auto! Ale já žádné nemám a navíc ani já, ani ty nemůžeme řídit.“

Joe Andrew se rozesmál. „Ale ne, jen by mě zajímalo, jestli bys neměl námitky…“ Odhodlaně se nadechl. „Zkrátka jestli bych směl občas zavolat Jane. Nevadilo by ti to? Kdyby totiž jo, tak bych to nedělal, vlastně ani nevím, jestli by se chtěla se mnou sejít a…

A chci říct… no, víš…“

„Ale to je podle mě senzační nápad!“ Jane dva roky chodila s chlapcem, kterého celá rodina svorně nesnášela a k Billově i Cynthiině velké radosti se s ním před necelým rokem rozešla. Od té doby si novou známost nenašla. „Podívej, pokud vím, je nezadaná.

Za ni sice mluvit nemůžu, ale to už si musíte vyřídit sami mezi sebou.“

„No, říkala, že jí můžu zavolat, a dala mi číslo matčina bytu a taky číslo k sobě do školy. Nejdřív jsem se ale chtěl zeptat tebe.“

Bylo to od něho pěkné a Bill polkl dojetím.

„Asi bych si to měl vyložit jako poklonu,“ usmál se na mládence.

„Je tedy hezčí než Helenina sestra?“

„Děláš si legraci? Ty dvě nemůžeš vůbec srovnávat! Jane je fantastická. Takhle, Helenina sestra, byla moc milá, ale…“

„Já vím. Vypadala jako žába.“

„Ty, ale neprozraď Heleně, že jsem to říkal, jo? Jinak to je prima holka a děsně jí to pálí.“ Bylo znát, že Joe by nerad, aby Helena slyšela jeho názor na její sestru.

„Máš moje slovo, že se nic nedozví. A jsem hrdý, že se ti Jane líbí. Jsem na svoje holčičky moc pyšný, ale to ti asi nemusím vykládat.“ Joeovi bylo jasné proč. Olivia se mu taky líbila, ale připadala mu starší, zralejší a uzavřenější, zatímco s Jane se cítil přirozeněji a hlavně byl celý blázen z toho, jak je hezká.

„Možná jí zavolám hned dneska večer, Bille.“

„Jak chceš,“ přikývl Bill s otcovským výrazem. „Už jste oba dospělí, takže do toho nemám co mluvit. Je to moc prima holka.“

Těšilo ho, že ten sympatický mládenec se nadchnul právě pro jeho Jane. Sliboval si, že oběma mladým to udělá dobře. Potřebovala poznat slušného a laskavého chlapce a on si po té zkoušce osudu zasloužil kapku štěstí. Ani na okamžik ho nenapadlo, že by ten vztah byl nežádoucí či neperspektivní jen proto, že Joe je upoutaný na vozík. Vždyť on a Isabelle na tom byli podobně a jí by to jistě nevadilo. To jen on ji chtěl ušetřit trápení a starostí. Kdoví proč ho nenapadlo, že když je Joe dost dobrý pro jeho Joan, byl by on sám dost dobrý i pro Isabelle.

Děvčatům se návštěva u otce moc líbila. Hned druhý den večer mu obě zavolaly, to už se stačily vrátit do školy. Jane se o Joeovi nezmínila a Bill se neptal, nechtěl vyzvídat. Pak se ozvala i Cynthia s dotazem, jestli za ním může přijet. Bill zaváhal a nakonec souhlasil.

Neviděl na tom nic špatného. Koneckonců jí vysvětlil, že se s ní rozvádí hlavně proto, aby mohli zůstat přáteli. Neviděl se s ní už víc než dva měsíce, stejně jako s dcerami.

O pouhé dva dny později, v úterý, s ním Cynthia přijela poobědvat. Když ji doprovodil do jídelny, nestačila se divit, protože všude viděla jen rozesmáté a šťastné tváře a nikomu očividně nevadilo, zda je na vozíku či se opírá o berle, všichni se znali navzájem a každý si měl s kým povídat. Málokde to vřelo tak rušným a energickým životem jako právě tady.

U jejich stolu se zastavila Helena, aby se s Billem pozdravila.

Představil ji Cynthii, o níž dívce vysvětlil, že je jeho manželka.

„Co je ta dívenka zač?“ vyzvídala potom Cynthia. „Je neuvěřitelně krásná!“

„Pracuje jako modelka.“

„Zkoušíš to na ni?“ zeptala se na rovinu se zábleskem žárlivosti v očích.

„Je zasnoubená.“

„Ten její vyvolený má z pekla štěstí.“ Cynthii se neskrývaně ulevilo.

„Navlas totéž si myslím i já.“ Mezitím ukázal Cynthii svůj pokoj.

Chvíli seděli u okna a povídali si. Cynthii to slušelo, ale jakmile přišla řeč na rozvod, vypadala nesmírně smutně.

„Bille, myslíš to vážně?“ naléhala pořád dokola. „Po těch letech mi to připadá jako hloupost.“

„Z našeho manželství nezbyl kámen na kameni, Cyn. To přece víš,“ odpovídal jí mírně, nicméně neústupně.

„Ale to víš, že zůstal. Jen se na nás podívej, povídáme si spolu už celé hodiny. Nepřestala jsem tě milovat, Bille. Nemohli bychom si dopřát další šanci?“

„Ale já opravdu nemám na čem stavět,“ namítal Bill upřímně.

„Taky tě mám rád, ale došlo mi palivo. Uvědom si, že kdybychom to zkoušeli nanovo, pravděpodobně bychom se začali navzájem nenávidět. Kdybych se vrátil zpátky ke svému zaměstnání, zůstaneš sama a budeš pořád naštvanější a stejně povedeš život podle svých představ.“ Bill to neřekl přímo, ale oba věděli, že naráží na její milostné románky. „No, a kdybych se k práci vrátit nemohl, trčel bych doma a ty by ses stejně bavila po svém a naštvaný bych pro změnu byl já. Bude lépe, když se rozejdeme. Kdoví, třeba ještě narazíš na toho pravého.“

„Ale tím pravým jsi byl ty!“ povzdechla si žalostně Cynthia.

Uvědomila si, že Bill má pravdu, ale stejně se jí nechtělo nechat ho v téhle situaci samotného.

„Možná ano, ale to nikdy nemůžeš vědět najisto. Ale kdyby to tak bylo, klapalo by nám to líp, nemyslíš?“

„Dělala jsem hlouposti, ale dávno už jsem dostala rozum.“

„Rozum jsme dostali oba, takže tím spíš bychom se teď měli chovat dospěle.“ Cynthia pár minut mlčela a pak si povzdechla.

Pochopila, že Bill se už skálopevně rozhodl a nic na světě ho nedonutí ke změně názoru. Natolik ho už znala, zkrátka to měl v povaze.

„A co je s Isabelle?“ otázala se statečně Cynthia.

„Co s ní má být?“ Bill se nechtěl s manželkou bavit právě o Isabelle. „Není co dodat.“

„Proč ne?“ podivila se Cynthia.

Bill tu ženu miloval naprosto neskrývaně, takže jí nepřipadalo pravděpodobné, že by vztah vzdal. Ovšem taky bylo možné, že podlehl depresi a rozešel se s ní.

„Je vdaná a já jsem tady. Znamená to konec.“

„Tohle mi k tobě nesedí, normálně se tak snadno nevzdáváš. Co tě k tomu kroku vede? Po boku toho ledovce, co jsem potkala v Londýně, může být jen těžko šťastná. Vypadal jako král všech sobců.“

„Tos odhadla přesně, jenže mají těžce nemocné dítě. Ale o tom už jsem ti přece vyprávěl. Nemůže se s Forresterem rozvést ze strachu, aby chlapci nezpůsobila příliš velké trauma, a sama nemá dost prostředků, aby mu zajistila odpovídající lékařskou péči. Věř mi, Cyn, že to je hrozně složitá záležitost. Navíc nemá smysl o tom vůbec přemýšlet. Přece jí navrch ke všem starostem ještě nepřidám péči o dalšího mrzáka. Zaslouží si něco lepšího. A ty zrovna tak.“

Cynthia se na něho zkoumavě zadívala. „To proto jsi požádal o rozvod?“ Ta představa ji upřímně vyděsila.

„Zčásti ano,“ přiznal Bill na rovinu. „Ale měl jsem samozřejmě i další důvody. Dělám to hlavně pro sebe. A Isabelle se kvůli ní samé budu vyhýbat, tedy, pokud se jim tady nepodaří zázrak.“

„Však víš, co ti řekli v Londýně,“ připomněla mu káravě Cynthia.

„Se zázrakem nemáš zkrátka a dobře počítat. Tady tě bruslit nikdo nenaučí, tak se konečně přestaň utěšovat falešnou nadějí, Bille.

Neubližuj sám sobě přehnaným očekáváním, ano?“

„Ne, neubližuju si, věř mi. Jsem přesvědčený, že se to tady přinejmenším zlepší, ale chtěl jsem říct tolik: Dokud zůstanu v tomhle stavu, nemám v Isabellině životě co pohledávat.“

„A ona to ví?“ Cynthia s Billem proti své vůli soucítila, a s Isabelle jakbysmet. Vždyť tenhle důvod rozchodu je mnohem horší než ten, kterým jí zdůvodnil jejich rozvod. Navíc si tajně v duchu přiznávala, že Bill má s tím rozvodem pravdu, i když pro ni to bude znamenat bolest. Nahlas by to nikdy neřekla, ale kdyby změnil názor a rozhodl se pro návrat, přijala by ho zpět bez mrknutí oka, jenže on to nikdy neudělá. Nikdo nevěděl lépe než ona sama, kolik lhostejnosti mu v posledních letech projevovala. Příliš pozdě pochopila, s jak báječným člověkem ji osud svedl dohromady. A teď už bylo pozdě něco zachraňovat. „A ona ví, proč jsi ten vztah ukončil?“ Bylo to zvláštní, ale opravdu s oběma hluboce soucítila.

Bill zavrtěl hlavou. „Ne, Isabelle ani netuší, že nechci dál pokračovat, ale takhle na dálku, když se nemůžeme vídat, to beztak nemá perspektivu. Po čase všechno samo odezní, odcizíme se a zapomeneme na sebe. Já tu zůstanu celou věčnost a Isabelle má právo na vlastní život. Nakonec se s tím smíří.“

„Tak tím bych si nebyla tak jistá. Podle toho, co jsem slyšela, si vlastního života moc neužije, ale hlavní problém vidím u tebe, víš, jestli se s tím smíříš ty. A proč se vůbec chceš tak hloupě obětovat?

Jestli je jen z poloviny tak slušná, jak vypadá, a jestli jsi do ní aspoň z poloviny tak poblázněný, jak se zdá, tak jí musí být ukradené, jestli chodíš nebo ne. Jsi stokrát lepší než devadesát procent mužů, co dokážou chodit.“ Ale přesně totéž mu tvrdila už Helena. „Láska na tomhle přece nezávisí!“

„Možná ne, ale jsem zkrátka takový. Nikdy bych jí tak neublížil.

A ona beztak neodejde od Forrestera, nemůže.“ Cynthii to připadalo jako obrovská tragédie.

Bill po jejím odchodu dlouho mlčky zíral do stropu. Panebože, proč všichni tak zarputile trvají na tom, že by bylo naprosto jedno, kdyby zůstal trvale upoutaný na vozík? Jemu by to jedno nebylo a nikdo mu nemohl vymluvit, že po čase by to vadilo i Cynthii.

Neměla ani potuchy, jaké problémy s tím souvisejí, nikdy by to nebyla schopná překousnout a nakonec by ho začala nenávidět, protože by jí nemohl dát řadu věcí, které jsou u zdravého muže normální. A odmítal se pověsit na krk i Isabelle, i kdyby jí musel zalhat, že už o ni nestojí. Pokud nebude mít dost sil vystoupit

z letadla v Paříži po svých, už se s ní nikdy nesetká. Bohužel, Cynthia mu správně připomněla, že naděje na zlepšení jeho stavu je mizivá. Zázraky se nedějí ani v těch nejlepších sanatoriích, leda tak v Lourdech.

Týdny strávené v léčebně ubíhaly Billovi závratnou rychlostí. Byl tak zaměstnaný, tak unavený, cvičil a dřel se na všech procedurách tak usilovně, že skoro nenašel volnou minutku, aby se věnoval vlastním myšlenkám.

Většina lékařů a fyzioterapeutů mu byla moc sympatická, byli převážně mladí, inteligentní a zapálení pro svou práci. Bylo znát, že na pacientech jim upřímně záleží. Hned od počátku na něho dělali ten nejlepší dojem. Nesvůj se cítil pouze v přítomnosti jedné z lékařek, a kdykoliv mu ji zapsali do programu, byl z toho hrozně nešťastný.

Jmenovala se Linda Harcourtová, její specializací byla sexuální terapie a Bill jí hned při prvním sezení nekompromisně oznámil, že o terapii s ní nemá sebemenší zájem.

„Proč?“ vyzvídala lékařka a nevzrušeně si ho od svého psacího stolu prohlížela. Byla to přitažlivá žena s inteligentním obličejem, přibližně v jeho věku. „Máte snad v plánu skončit se sexem, nebo snad je všechno v pořádku?“ Bill měl sto chutí jí zalhat, ale zarazil ho upřímný a chápavý pohled jejích očí. Neměl sebemenší chuť s ní rozebírat svůj neexistující sexuální život, ale vytušil, že kdyby teď utekl, viděla by v něm obyčejného zbabělce. Pravda, za nic si nedokázal srovnat v hlavě, proč by mu mělo na lékařčině mínění vůbec záležet, ale záleželo. Na tom se nedalo nic změnit, ta žena v člověku prostě automaticky probouzela respekt a upoutávala jeho pozornost, možná proto, že v sobě pojila věcnost a současně i vřelý zájem o každého pacienta. „Z vaší karty jsem vyčetla, že jste ženatý,“

pokračovala vlídně. „Myslíte tedy, že by si se mnou chtěla promluvit vaše paní?“ Lékařka si byla skoro stoprocentně jistá, že Billovo zranění se muselo odrazit i na jeho sexuální funkci, a že pokud o tom nechce mluvit on sám, třeba by problémy mohla vysvětlit manželka.

Během své praxe se setkala s mnoha případy, kdy muži zpočátku cítili zábrany a odmítali se ke svým potížím přiznat, takže konzultace lékařů s manželkami jim situaci často ulehčila.

„Zrovna se rozvádím,“ řekl Bill stručně, čímž tuhle možnost rychle odboural.

„To je zajímavé. A hraje ta nehoda ve vašem rozhodnutí nějakou roli?“ Bill uhnul před lékařkou očima, chvíli mlčel a nakonec zavrtěl hlavou.

„Vlastně ne. Měli jsme se rozvést už před lety. Ta nehoda mi prostě jen oživila neúnosnost situace.“

Lékařka se rozhodla pro konkrétní dotazy: „Měl jste po nehodě pohlavní styk? Nebo jste se o něj aspoň pokusil?“ Billa zaskočilo zjištění, že jí poslušně odpovídá.

„Ano.“ Ovšem z toho jediného slova se nedalo vyčíst, jak to dopadlo.

Lékařka se tvářila chápavě, ale současně nedávala najevo přehnaný soucit. „A jaké to bylo?“

„Jaké to bylo pro mě?“ zasmál se křečovitě Bill a lékařka se usmála. Přesně takhle reagovala většina mužů, kteří zažili sexuální selhání. Lékařka uměla odhadnout i jeho následující slova. „Vlastně nebylo nic.“

„Nedošlo k erekci nebo k ejakulaci? Nebo nedošlo ani k jednomu?“ zajímala se věcně, jako by se ptala, zda si pacient přeje do kávy cukr nebo mléko nebo obojí. A Billovi se odpovídalo mnohem snáz, než si předtím dokázal představit.

„Nedošlo k ničemu. Moc daleko jsme se nedostali.“

„Cítil jste něco?“ Bill přikývl. „A byl ten pocit utlumený nebo výrazný?“

„Určitě výrazný, ale erekce jsem nedosáhl. Cítil jsem úplně všechno… Tedy, skoro všechno, ale jednoduše to nefungovalo.“

„Často to chvíli trvá. Podle toho, co jste mi řekl, je velmi pravděpodobné, že vaše sexuální schopnosti se vrátí k úplnému normálu či přinejmenším ke stavu, který bude téměř normální.

Hodně ovšem záleží na vašem postoji a fantazii. Pochopte, jde o oblast, kde rozhodující roli hraje fantazie.“ Billa po těch slovech zaplavila deprese. Neměl zájem babrat se v sexuálních fantaziích a diskutovat, co je jeho „sexuální normál“. Po pravdě, neměl zájem to ještě vůbec někdy zkoušet. Ostatně, s kým by to zkoušel?

S Isabelle? Ta je jednak v Paříži, jednak on by ji už víckrát

neobtěžoval dalším fiaskem. A spát se Cindy nechtěl, už ho k ní netáhlo vůbec nic. Navíc by ho pokus s ní ponižoval ještě hůř než s Isabelle, vždyť ji dávno nemiluje!

„Máte partnerku?“ otázala se doktorka Harcourtová otevřeně.

„Ne, nemám.“

„Nevadí. Můžeme si o tom povídat a vy si můžete provést pár experimentů sám na sobě. Hodně mužů má zpočátku podobný postoj jako vy a u většiny rozhoduje o úspěchu právě jejich sebevědomí a schopnost vyrovnat se s případnými nedostatky, protože sex nemá jen tělesnou stránku.“

„Ale já se tím nechci vůbec zabývat!“ odsekl Bill skoro nezdvořile. V duchu se zapřísahal, že svému ošetřujícímu lékaři nekompromisně oznámí, že o další konzultace se sexuoložkou prostě nestojí. „V dané chvíli tu věc nepovažuju za podstatnou.“

„A co do budoucna?“ Bill pohlédl lékařce zpříma do očí.

„Asi jste to už pochopila i bez říkání, paní doktorko, ale já nemám v úmyslu už nikdy ze sebe dělat šaška, zvlášť když předem vím, že to stejně nemá cenu.“

„A co když to má cenu? Proč byste se ve svém věku vzdával tak důležité součásti svého života?“

„Někdy to tak zkrátka dopadne. O to víc se soustředím na svoje zaměstnání.“

„Já se na ně také soustředím,“ poznamenala lékařka s úsměvem a naklonila se přes stůl a podala Billovi knihu. Publikace vypadala rozumně, zabývala se zmíněným problémem z odborného hlediska.

Zaváhal, ale nakonec si knihu vzal. „Berte to jako povinnou četbu.

Příští týden z toho bude písemka.“ Bill se zatvářil vyjukaně a lékařka se zasmála. „Ale ne, dělám si legraci, předpokládám však, že vám to bude připadat zajímavé.“

Poté lékařka konzultaci rychle ukončila, protože toho dne už víc dokázat nemohli. Dobře věděla, jaké má Bill vyhlídky, jak asi vypadala ta jeho jediná sexuální zkušenost po havárii, a poskytla mu odbornou sexuologickou studii, která se týkala jeho případu.

V příštích měsících bude mít dost času s Billem pracovat. Když odjížděl do svého pokoje, lékařka cítila rozhodně větší optimismus než on. Vztekle mrštil knihou na postel a pak seděl celou věčnost

u okna, civěl ven a přemýšlel. Nestál o sexuální terapii, nechtěl se učit „sexuálním fantaziím“. Chtěl být celý muž, a pokud na to neměl šanci, pak bylo lepší obrátit se k tomu všemu zády, i když to bude znamenat i zavržení milované Isabelle. A už vůbec si nezačne hledat novou známost a experimentovat, zda je schopný dosáhnout erekce a udržet ji. Když nic jiného, zůstane mu aspoň důstojnost.

Při dalším telefonátu s Isabelle se o schůzce s doktorkou Harcourtovou nezmínil ani slůvkem. Byla to jediná část jeho rehabilitace, s níž se jí nesvěřil. Protože vztek na sexuoložku ho nepřecházel, trvalo pár dní, než knížku rozevřel, ale potom překvapeně uznal, že text poskytuje řadu cenných informací. Dočetl se, že jeho první sexuální zkušenost po zranění nebyla vůbec netypická a že spolu s tím, jak se jeho stav bude zlepšovat a poškozené nervy se zahojí, schopnost sexuálního styku se může výrazně zlepšit. Přesto ho přečtení knihy skepse nezbavilo, pořád zůstával přesvědčený, že spadá do té početné kategorie mužů, kteří sice neztratili cit v dolní části těla, ale ztratili nad ním dostatečnou kontrolu, takže erekce možná dosáhnou, ale neudrží ji. Nijak netoužil si ověřit, zda došlo ke zlepšení – ať už s partnerkou nebo sám.

O týden později při dalším setkání s doktorkou Lindou Harcourtovou trval na tom, že pro něho bude jednodušší zavřít za touhle součástí života jednou provždy dveře. Rovněž jí oznámil, že o další konzultace už nestojí. Doktorka navrhla, že by se tedy mohli sejít už jen jednou, půjčila Billovi další dvě knihy a požádala ho, aby si s ní o těch knihách příště pohovořil, protože jsou nové i pro ni. Byla to nesmírně chytrá žena a chovala se velmi otevřeně. Billovi ve skutečnosti byla velmi sympatická, prostě jen nechtěl probírat s ní svůj sexuální život. Považoval se za eunucha a nehodlal na tom nic měnit. Neměl zájem o ponížení, zklamání a neúspěch. Před tím vším dával přednost celibátu a samotě.

Mezitím se řada jeho přátel z politiky dozvěděla, že Bill je v newyorském sanatoriu. Dva ho přiletěli navštívit až z Washingtonu a další přijeli z New Yorku. Billovo zranění zřejmě nijak nesnížilo jejich mínění o jeho skvělých schopnostech, protože většinu společně stráveného času věnovali probírání politických problémů a žádali ho o nejrůznější rady. Než přišly Vánoce, trávil volno skoro výhradně

u telefonu, protože se mu ozývala spousta známých i kamarádů. Měl co dělat, aby se soustředil na ty nejrůznější formy a metody rehabilitace, a teď ještě aby se snažil udržet krok s bouřlivým politickým vývojem. Ovšem jeho mnohaletí spolupracovníci byli pevně odhodlaní vtáhnout ho zpět do politiky. Kdyby nic jiného, velmi mu to lichotilo, a navíc hovory o důvěrně známých lidech a tématech ho bavily a vylepšovaly mu náladu. Cítil, že je platný, protože mnoho lidí přikládalo velkou váhu jeho mínění a nijak se neostýchalo přiznat, že leckdy jim úspěch zaručila právě jejich rada.

Nakonec se dal přemluvit, že Vánoce oslaví v greenwichském domě spolu s Cynthii a děvčaty. Na Štědrý den si objednal limuzínu, která ho tam měla dopravit, a dcerám slíbil, že zůstane přes noc.

Nejdřív se mu moc nechtělo, ale Cynthia nabídla, že může přespat v jednom z pokojů pro hosty, které byly hned v přízemí. Od děvčat se doslechl, že maminka má novou známost. Přál jí to. Všechno nasvědčovalo tomu, že Cynthia má naději na nový a spokojený život.

Auto pro něho přijelo ve čtyři odpoledne a o hodinu později už mířilo po důvěrně známé příjezdové cestě k jeho starému domovu.

Bylo to rozlehlé a impozantní sídlo, Bill to tam miloval, ale teď cítil podivnou nostalgii nad minulostí, která se už nikdy nevrátí. Sotva však zahlédl děvčata, hned se mu vylepšila nálada.

Když na vozíku vjel do obývacího pokoje, Jane s Olivií zrovna zdobily stromek. Ze sterea zněly vánoční koledy a Cynthii to slušelo jako už dávno ne. Bill se obrátil k dcerám, aby se s nimi pozdravil, ale náhle užasle vytřeštil oči, protože ve svém invalidním vozíku tam seděl Joe Andrews!

„Probůh, kde se tady bereš?“ užasl Bill. S Joem se viděl u oběda v jídelně a chlapec se teď ostýchavě a nejistě zubil. Bill se usmál a Joeovi se neskrývaně ulevilo, že se jeho starší přítel nehněvá. Jane přistoupila k Joeovi a vzala ho za ruku.

„Cestou domů ze školy mě vyzvedla tady Jane,“ vysvětlil Joe.

„Chtěli jsme tě překvapit.“

Oba mladí jen zářili a Bill se nestačil divit. Od jejich prvního setkání se Joe před ním o Jane nezmínil. Bill neměl potuchy, že ti dva se scházejí, natož že podle všech známek jejich vztah prošel značně rychlým vývojem.

„Tak to překvapení vám vyšlo,“ rozhodil Bill pobaveně rukama.

Byl rád, hned mu pobyt doma připadal míň trapný. Navíc Joe byl vážně senzační kluk.

Toho dne společně povečeřeli, potom zajeli do kostela a ráno se všichni sešli zase v obývacím pokoji. Bill s Joem tam vjeli přesně ve chvíli, kdy upravená děvčata scházela z prvního patra dolů. Cynthia už čekala s přichystanou snídaní a na oběd přišel i její nový přítel.

Vypadal jako příjemný, inteligentní chlapík. Byl to vdovec se čtyřmi dospělými dětmi a Cynthii měl zřejmě upřímně rád. Billa to potěšilo.

Sám se divil, že nežárlí a necítí dokonce ani závist. Byl to další důkaz, že jeho rozhodnutí rozvést se bylo správné.

Večer se do sanatoria vrátili s Joem společně a shodli se v názoru, že to byly moc hezké svátky. Ke štěstí chyběla Billovi jenom Isabelle. Několikrát jí volal a ona mu vždycky tvrdila, že u ní je všechno v pořádku, nicméně z hlasu jí jasně vyčetl, že je nešťastná a ve stresu. V posledních dvou měsících to bylo s Gordonem k nevydržení. Ještě pořád ji trestal za její přátelství s Billem, či spíš za její nevěru, o které byl přesvědčený – jako kdyby ta autohavárie nebyla sama o sobě dost velký trest. A Teddy sice zvolna, ale nepřetržitě slábl. Jedinou radost jí udělal Sophiin příjezd. Dívka strávila Vánoce doma, a potom odjela s kamarády lyžovat do Courchevelle.

„Takže se nezlobíš, že chodím s Jane?“ zeptal se Joe opatrně na zpáteční cestě do sanatoria. Bill jen s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Zaslouží si tak hodného mládence, jako jsi ty, a ty si taky zasloužíš hezčí děvče, než je ta žába v lidské podobě.“ Oba vyprskli smíchy, protože si vzpomněli na Helenin pokus namluvit Joeovi její šerednou sestru. Helena trávila Vánoce se snoubencem v New Yorku. Den před Štědrým dnem si všichni přátelé v léčebně vyměnili drobné dárky.

Bill nepochyboval, že ani Jane, ani Joe to se svým vztahem nemyslí vážně, takže si kvůli nim nedělal těžkou hlavu. Oba byli příliš mladí, než aby mohli uvažovat o daleké budoucnosti, ale slušelo jim to spolu a očividně si velmi rozuměli. A Olivia se otci přiznala, že má taky novou známost – asistenta jistého senátora, s nímž se Bill znal. Po návratu do sanatoria ho napadlo, že všichni

někoho mají, jenom on ne. Ještě pořád miloval Isabelle, ale ta trčela v Paříži s Gordonem a dětmi, a připadala mu vzdálená, jako by se propadla do jiného vesmíru. Poprvé po hodně dlouhé době se cítil osamělý a smutný. Seděl opuštěný ve svém pokoji. Joe se hned po návratu někam vypravil s přáteli. Zítra za ním měla přijít Jane. Bill si nakonec zalezl do postele a snažil se číst knihu, ale nedokázal se na ni soustředit. Když mu zavolala Jane, ze samé radosti jí málem poděkoval.

„Hele, taťko, nezlobíš se na mně?“ vyptávala se ostražitě. Měla v hlase stejný tón, jako když těsně před maturitou nabourala Billovo auto. Kamarádsky se rozesmál.

„Jasně že ne. Proč bych se na tebe zlobil?“ Naopak, s oběma dcerami si užil krásné Vánoce. Cítil, že si je se svými dětmi stále bližší.

„No, měla jsem trochu strach, jak se budeš tvářit na mě a na Joea.“

„Hm. A co k němu cítíš?“

„Jsem do něho hrozně zamilovaná. Tak báječného muže jsem ještě nepoznala, fakt.“

„Mně je taky moc sympatický, a užil si svoje.“ Nešlo jen o ochrnuté nohy, ale ztratil i snoubenku a bratra. Celý svět se mu v jediné vteřině obrátil naruby.

„Já vím, vyprávěl mi o tom. Taťko, ta jeho snoubenka mu zemřela před očima! Tvrdil mi, že si to nadosmrti neodpustí!“

„Pokud vím, on tu nehodu nezavinil, takže se zřejmě trápí pocitem viny kvůli tomu, že na rozdíl od jiných přežil. Časem to určitě překoná.“

„Ráda bych mu v tom pomáhala, taťko.“

Následovala dlouhá odmlka, během níž Bill zvažoval plný dosah dceřina doznání.

„Co přesně tím myslíš, Jane?“ Zčistajasna se vyděsil, že mu tak sděluje, že se za Joea chce provdat. Taková představa by ho nenadchla. Oba byli hrozně mladí a Joea čekala nepřeberná řada životních překážek. V žádném případě už nebude chodit a Bill se neubránil přesvědčení, že pro Jane by to byla příliš velká a nespravedlivá zodpovědnost. Chvilka chození nemohla být na

škodu, kdyby jim to vyhovovalo, klidně to mohlo vydržet i pár let, ale uvažovat o celoživotním vztahu? To mu připadalo neuvážené a nesprávné.

„Myslím tím jen tolik, že vztah s Joem beru vážně, taťko.“

„Začíná mi to docházet. A on to bere stejně?“

„Myslím, že jo. Ještě jsme o tom pořádně nemluvili, ale Joe není typ na obyčejné hrátky.“ To už pochopil i Bill a považoval to za další mládencův kladný povahový rys. Joe byl beze vší pochyby charakter, ale Bill se přese všechno domníval, že ti dva si zatím jen tak romanticky hrají.

„Poslyš, holčičko, prozatím to neberte moc vážně. Tebe ještě čeká pár let školy a… No, zkrátka si o tom někdy promluvíme, platí?“ Potom Bill zavedl hovor na ty pěkné svátky, které byly navlas jako za starých časů – vlastně ještě lepší. Mezi ním a Cynthii nevládlo žádné napětí a její nový přítel byl opravdu sympatický. Jane ukončila telefonát slibem, že až přijde zítra navštívit Joea, zastaví se na chvilku i u otce.

Bill měl celý večer o čem přemýšlet a přiznal to i Isabelle, když jí kolem půlnoci zavolal.

„Nechci si ani představit, že by se za toho chlapce vdala,“ svěřil se upřímně. „Je to ode mě pěkná hanebnost, protože je to senzační kluk!“

„Tak proč by se někdy v budoucnu nemohli vzít? Podívej, kolik lidí v jejich věku uzavírá manželství, a často šťastně. Jistě, jsou mladí, ale oba mají nezvykle zralý postoj k životu. A ten chudáček Joe už toho tolik vytrpěl!“

„Ale pochop, že pro moji Jane by to byla katastrofa, Isabelle.

Potřebuje partnera, který by stačil jejímu životnímu tempu. Strašně ráda lyžuje a jezdí na kole. A jednou by určitě chtěla mít děti. A teď si vezmi, že Joe zůstane až do smrti přivázaný na vozík! Kdepak, Jane si zaslouží něco víc!“ Joe jistě také, ale ten na rozdíl od Jane neměl na vybranou.

„Poslyš, vždyť říkáš hrozné věci!“ napomenula ho Isabelle nešťastně. „Copak není jedno, jestli si Jane vyrazí zalyžovat s kamarády nebo si zatančí s někým jiným? Chceš mi říct, že by se ti dva neměli vzít jen z toho důvodu, že Joe nemůže jezdit na kole? To

mi od tebe připadá jako neuvěřitelná hloupost. Skoro jako bys to nebyl ty!“

„Ale však ty víš, jak to myslím,“ zamračil se Bill neústupně.

„To tedy nevím!“ odsekla Isabelle rázně. Byla to jejich první hádka. „Jen doufám, že Janeina matka je trochu rozumnější než ty.

Takový nesmysl! Proboha, snad jsi to Jane neřekl do očí? V životě by ti neodpustila a nikdo by to jí nemohl mít za zlé.“

Vzápětí přešli k jiným tématům a trošičku se uklidnili. Bill líčil Isabelle, jak prožil Vánoce s Cynthii a děvčaty.

O Cynthiině novém partnerovi se nezmínil, jelikož Isabelle netušila, že se Billovo manželství rozpadlo. Isabelle mu zase pro změnu sdělila, že Gordon zítra ráno vyráží do Svatého Mořice lyžovat se známými. Ona měla zůstat v Paříži jen s Teddym a Nový rok měli přivítat sami. Sophie už odjela.

Bill nikdy nepřestal žasnout, jak lhostejně se Gordon chová ke své nádherné a něžné ženě, ale na druhou stranu byl rád, že odjede a nebude Isabelle mučit aspoň přes svátky. Jeho nepřítomnost byla ve skutečnosti požehnáním. Té noci si povídali hodně dlouho. Bill se cítil zranitelně a posmutněle. Neviděl se s Isabelle už celé čtyři měsíce a příšerně se mu po ní stýskalo, stejně jako jí po něm.

Nejhorší bylo, že se nemohli ani těšit na další setkání, nemohli nic plánovat, protože Billa čekaly ještě dlouhé měsíce rehabilitace.

Když zavěsil, ještě dlouho ležel, hleděl do tmy a přemýšlel o všem, co Isabelle řekla o Jane a Joeovi. Nesouhlasil s ní, nepřesvědčila ho, protože neměla tušení, o čem mluví a jak hrozné by tu dvojici čekaly překážky. Bez ohledu na to, jak moc Jane měla Joea ráda, přál by jí snazší život. Ne, v téhle věci nemohl s Isabelle souhlasit, za nic na světě. Byla příliš laskavá a plná ideálů, takže nemohla plně pochopit, co vlastně navrhuje. Bill se rozhodl, že když to jinak nepůjde, otevřeně sdělí Jane svůj názor. Utěšoval se tím, že mladí přinejmenším nemají naspěch. Bill doufal, že časem přijdou k rozumu.

Ve spánku si znovu prožil ty milé Vánoce a poprvé po čtyřech měsících se mu opět zdálo o tom zářivém světle. Kráčel za ním a vedl si Isabelle za ruku. Když se k němu obrátila, políbil ji a náhle rozrušeně zjistil, že se k nim blíží Jane s Joem. Joe byl na vozíku

a Jane mu zvolna kráčela po boku s utrápeným výrazem v obličeji.

Náhle se zastavila a vyčítavě se otce zeptala, proč ji nevaroval, jak těžký život si vybrala.

15

Sophie vyrazila lyžovat hned dva dny po Štědrém večeru a teď, když odjel i Gordon, zavládlo v domě mrtvé ticho. Venku byl pošmourný den. Isabelle proseděla celé odpoledne u Teddyho a nahlas mu četla. K večeru se ochladilo a starým domem protahoval průvan. Isabelle navlékla Teddymu svetr přes pyžamo a zachumlala ho pod prošívanou přikrývku.

Chlapec si užil báječné Vánoce, pod stromeček dostal moře knih a nových her a skládaček. Isabelle mu koupila velikánského medvěda, aby mu dělal společnost. Zoufale toužila, aby mu mohla nadělit pevné zdraví, ale to byl samozřejmě pouhý sen. Syn pro ni představoval zdroj neustálých starostí a obav.

Vzhledem ke Gordonově nepřítomnosti Bill volal Isabelle častěji než jindy a ona sama mu jednou či dvakrát zavolala také. Stýskalo se jí po dnech společně trávených v nemocnici, kdy si mohli povídat celé dny a většinu nocí. Ani neměla chuť vycházet z domu a sejít se s přáteli. Trochu ji zaskočilo, když hned po Gordonově odjezdu objevila v poště pozvánku adresovanou manželům Forresterovým.

Poslala ji dvojice, o které se ustavičně psalo ve společenských rubrikách. Manželka vedla oděvní salon a manžel byl ve srovnání s ní stařec nad hrobem, ovšem měl šlechtický titul a dosud stál v čele významné banky. Isabelle si nevzpomínala, že by se s nimi někdy osobně setkala, logicky však usoudila, že Gordon se s nimi seznámil na některé ze svých společenských akcí, kam se jako obvykle vypravil bez ní, případně že se s manželem znal z bankovních kruhů.

Kartička byla vkusná a přepychová a obsahovala pozvání na dceřinu

svatbu, která se měla konat v lednu. Isabelle si v duchu připomněla, že musí nevěstě poslat dar, a vzápětí celou věc pustila z hlavy.

Podobných společenských událostí se už dávno nezúčastňovala a Gordon ji už dávno přestal zvát a všude chodil sám.

Další dny zbývající do Nového roku strávila s Teddym a telefonáty s Billem. Silvestra hodlal strávit v léčebně a popisoval, jakou zábavu připravují, výstupy, soutěže, hry. Slíbil, že jednatřicátého o půlnoci pařížského času zavolá, aby nový rok přivítali společně, a ona mu zase měla zavolat, až bude půlnoc v New Yorku. Zrovna čekala na Billův telefonát, když přístroj zazvonil. Ve sluchátku se ozval ženský hlas, jenž na Isabellino ohlášení zareagoval velmi polekaně.

„Proboha, to jsem ale popleta!“ vyhrkla žena. „Hrozně se omlouvám, asi jsem vytočila špatné číslo. Jen jsem chtěla oznámit, že jsem propásla let.“ Zmatený a maličko opilý hlas se odmlčel a ve sluchátku to cvaklo. Isabelle netušila, kdo volá ani o jaký let jde, ale žena už zavěsila, a tak sama vrátila sluchátko do vidlice.

Za necelou minutu přesně podle svého slibu zavolal Bill, spolu si připili na Nový rok v Paříži. Teddy už dávno spal. Isabelle Billovi telefonát oplatila v šest ráno, kdy byla půlnoc v New Yorku. Bylo to trošku dětinské, ale oba to docela bavilo. Když domluvili, šla si uvařit šálek kávy, přečetla si noviny a opět se vrátila nahoru. Na Nový rok dala Teddyho ošetřovatelce volno a těšila se, že si s chlapcem udělají pohodový den.

Teddy spal déle než obvykle, a tak se Isabelle vrátila k novinám.

S údivem si ve společenské rubrice přečetla Gordonovo jméno. Psali tam, že skupinka význačných podnikatelů a šlechticů – následoval seznam jmen, v němž figuroval i Gordon – tráví Silvestra a Nový rok ve Svatém Mořici. Na konci článku stála poznámka, že na Silvestra by se k nim měla připojit i hraběnka de Ligneová. Byla to ta žena, od níž jim přišla pozvánka na svatbu její dcery. Isabelle si pouze domýšlela, že se zřejmě přátelí s Gordonem. A najednou si vybavila ten telefonát z předchozí noci, kdy nějaká žena tvrdila, že vytočila špatné číslo a chtěla jen oznámit, že zmeškala letadlo. Na zlomek vteřinky se Isabelle zježily jemné vlásky na šíji, jako by ji ovanul mráz. Proč by nějaká žena naschvál volala Gordonovi domů? A jak

mohlo Isabelle vůbec napadnout, že volající byla hraběnka Louise de Ligneová? Isabelle si neuměla představit, že by zrovna tato žena měla s Gordonem něco společného, že by si s ním začala. Daleko spíš se přátelila s jeho známými, kteří jsou zrovna také ve Svatém Mořici. Ten červík jí však vrtal hlavou celý den a k večeru se Isabelle rozhodla pro šílený pokus. Potřebovala poslechnout si hlas Louise de Ligneové! Zavolala na informace a bez problémů dostala telefonní číslo. Chvíli ještě váhala, ale nakonec mávla rukou a číslo vyťukala.

Na druhém straně se v mžiku ozval ženský hlas.

„Haló? Ano?“

„Mluvím s madame de Ligneovou?“ otázala se Isabelle. Schválně vynechala hraběnčin titul.

„Ano.“

„Prosila bych o potvrzení vašeho odletu do Svatého Mořice,“

vyhrkla Isabelle, která neměla ani ponětí, co bude říkat dál.

„Přece jsem vám oznámila už před hodinou, že rezervaci letenky potřebuju přesunout na zítřek. Onemocněl mi manžel,“ usekla žena podrážděně, ale mezitím už Isabelle měla jasno. Byl to navlas stejný hlas jako včera v noci, kdy jí maličko opile sdělil, že nestihla odlet.

„Ach, nesmírně se vám omlouvám. Zřejmě jste mluvila s mojí kolegyní. Omlouvám se, madame de Ligneová!“

„Musím tu rezervaci ještě jednou potvrzovat?“ otázala se hraběnka poněkud pánovitě. Bylo to zvláštní, ale z hlasu jí čišela stejně pohrdavá arogance, jakou se vyznačoval i Gordon. Isabelle měla pocit, že hovoří s Gordonovým dvojčetem.

„Ne, nemusíte. Příjemný let!“ popřála jí Isabelle zdvořile a zavěsila. Vzápětí se celá roztřásla jako v zimnici. Sama přesně nevěděla, čeho se její podezření vlastně týká, ale existovalo a navzdory své neurčitosti ji děsilo. Nechtěla dělat unáhlené závěry, ale připadalo jí všechno jasné. Vše nasvědčovalo tomu, že Gordon má s tou ženou poměr. Když hraběnka zmeškala odlet, zřejmě mu chtěla zavolat do Svatého Mořice, ale předtím něco vypila a omylem vytočila číslo jeho pařížského bydliště.

„Kdo to byl?“ zeptal se Teddy, když vešla do jeho pokoje.

Pootevřenými dveřmi slyšel hlasy a teď se polekal při pohledu na výraz v matčině obličeji. „Stalo se něco?“

„Ne, já… Jen jsem volala tatínkovi do Svatého Mořice, ale v hotelu nebyl.“

„Nejspíš lyžoval nebo šel někam na návštěvu,“ poznamenal Teddy rozumně. Isabelle jen mlčky přikývla.

Při dalším hovoru s Billem se nešťastně zmínila o svém podezření.

„Tedy, mně to připadá maličko přitažené za vlasy,“ pronesl opatrně, „ale na druhou stranu bych šestý smysl vůbec nepodceňoval, rozum a logika vážně nejsou všechno. Někdy je až k nevíře, co všechno člověk dokáže vytušit. Ostatně, já taky bez výjimky poznal, kdy měla Cynthia milence. Hned mi připadala jiná, chovala víc kamarádsky a shovívavě. Nebylo těžké si domyslet, že s někým se baví mnohem víc než se mnou.“ A že se to stávalo až příliš často!

„Pořád si neumím vysvětlit, proč jsem tam vlastně zavolala.

Vždyť to vážně mohl být jen omyl, ale ta žena mi přišla až moc zdvořilá. Přece mohla normálně zavěsit hned v tu vteřinu, co pochopila, že se spletla. A proč by nás zvala na dceřinu svatbu, úplně neznámé lidi?“

„Pokud máš pravdu, tak Gordon jí určitě řekl, že ty beztak nepůjdeš, a o jeho přítomnost ona stojí. Její dokonalé dodržování společenských zvyků se jí tentokrát nevyplatilo,“ poznamenal Bill suše. „Přece stačilo, aby pozvala jen Gordona a třeba ústně.“

„Měla bych jim oběma udělat čáru přes rozpočet a na tu svatbu jít,“ napadlo Isabelle.

„Vážně ti na tom tolik záleží?“ divil se Bill. Dobře věděl, že Isabelle s manželem nespí už dlouhé roky a že jejich manželství je pouze formální. Navíc po té nehodě se k ní Gordon choval tak hnusně, že v mnoha ohledech by se jí ulevilo, kdyby mu přišla na milenku. Tak to ostatně cítila i sama Isabelle. Od chvíle, co se vrátila z nemocnice, se Gordon choval jako uražená ctnost, a ona už měla plné zuby toho, že s ní v jejím vlastním domově jedná jako se zločincem.

„Vlastně sama nevím, co bych si teď přála,“ přiznala se Isabelle Billovi upřímně. „Ani co přesně cítím. Vztek, křivdu, úlevu, pomstychtivost, ponížení. Vážně nevím. Třeba se ti dva jen přátelí a pletu se.“

„Stejně by bylo zajímavé zjistit pravdu,“ připomněl jí Bill tiše.

„Ale copak se to dá? Jestli je to pravda, Gordon se nepřizná. To by musel být blázen. Vždyť já nemám potuchy, kam chodí, co dělá, s kým se stýká.“ Už řadu let se neobtěžoval manželce říkat cokoliv, a o sobě a svém volném čase už vůbec ne.

„Co takhle najmout si soukromého detektiva!“ poradil jí Bill prakticky.

„To mi přijde hrozně ponižující. A kdyby se to Gordon dozvěděl, určitě by mě zabil. Mučil by mě ještě víc než teď, jen aby zamaskoval pocit vlastní viny.“ Bill musel uznat, že na tomhle argumentu něco je.

„No dobře, ale měj oči na stopkách. Možná se něco objeví i v novinách po jeho návratu ze Svatého Mořice, kdo ví?“

„Gordon je příliš mazaný, než aby se sám prozradil,“ namítla zamyšleně Isabelle. Sotva zavěsila, dostala lepší nápad. Před lety se znávala s jednou ženou, která podnikala ve světě módy. Byly spolužačky a jeden čas i blízké přítelkyně, ale Isabelle se s ní od Teddyho narození neviděla. Ta žena se jmenovala Nathalie Vivierová.

Isabelle zavolala znovu na informace a vyžádala si Nathaliino číslo. O bývalé přítelkyni věděla jen tolik, že se nikdy nevdala a ve světě módy představuje významnou osobnost a profesní soupeřku Louisiina módního salonu. Isabelle byla přesvědčená, že právě narazila na velké tajemství, a hodlala podniknout první poslední, jen aby se o Louise de Ligneové dozvěděla co nejvíc. Byla hraběnkou jako posedlá.

Teď počkala až do podvečera a zavolala Nathalii domů. Byla sobota a Nathalie zvedla sluchátko osobně. Když uslyšela, kdo jí volá, překvapeně vyjekla.

„Proboha, nemluvily jsme spolu kolik let… Jak se vede tvému chlapečkovi?“

Isabelle vysvětlila, že syn od narození zůstal vážně nemocný a zabírá jí všechen čas i energii.

„Tušila jsem, že to tak nějak bude. Všichni známí říkali, že ses zavřela doma jako jeptiška. Ale ještě maluješ?“

„Nemám na to čas.“ Chvíli si navzájem líčily svůj osud a novinky. Nathalii zemřela matka, deset let žila s jedním senátorem, ale ten se pak vrátil ke své nemocné manželce. Nevdala se a nikdy neměla děti a pořád ještě neznala jiný smysl života. Isabelle věděla, že jejich přátelství začalo uhasínat po její svatbě, protože Nathalie nesnášela Gordona, z hloubi duše jím pohrdala a považovala ho za nafoukaného a arogantního panáka. Byla skálopevně přesvědčená, že s Isabelle se oženil jen kvůli jejím společenským stykům. Od začátku Isabelle tvrdila, že mu nevěří nos mezi očima, byla však natolik taktní, že nyní to bývalé přítelkyni nepřipomínala.

„Potřebuju se tě zeptat na něco dost nepěkného. Pokud nechceš, Nat, nemusíš mi odpovídat, ale musím si něco ověřit a nemám, koho jiného bych se zeptala.“ Nathalie zvědavě mlčela a Isabelle se chvilku rozmýšlela, nakolik může být otevřená. Netušila, že Nathalie už předem uhodla, čeho se otázka bude týkat, a teď váhá, kolik jí toho může prozradit. Přitom se divila, proč se Isabelle vůbec ptá – po takové době!

„Tak se ptej,“ vybídla ji Nathalie tiše.

„Víš, ráda bych se od tebe něco dozvěděla o jedné osobě a prosím, abys mi řekla pravdu. Co víš o hraběnce Louise de Ligneové?“

Ve sluchátku se opět rozhostilo ticho a poté se Nathalie rozhodla hrát na rovinu. „Je úžasně nadaná, hrozně náladová, chytrá jako čert, krásná, i když o kapku starší než my. Občas se chová pěkně neomaleně a je studená jako ledovec. A ctižádostivá, za svým cílem by šla i přes mrtvoly. Vykládá se, že na tom salonu, pro který pracuje, patří nadpoloviční počet akcií jejímu manželovi. Tomu už je nejmíň sto, je úplně senilní a na smrt nemocný. Po jeho smrti zdědí skoro všechno ona. Hrabě má sice z předchozích manželství dospělé děti, ale ty se s jeho současnou ženou upřímně nesnášejí. Hraběnka je určitě dost chytrá, aby manžela donutila je vydědit, když ne úplně, tak aspoň z větší části. Zaslechla jsem, že se tím prý někde chlubila.

Za hraběte se provdala, když už měl za sebou osmdesátku, a naschvál si s ním pořídila dítě, aby si pojistila bezstarostnou budoucnost.

Starému pánovi je hodně přes devadesát a umře co nevidět. Patří k největším boháčům v celé Francii.“ Všechno to byly nesmírně

zajímavé informace, ale ne přesně toho druhu, které Isabelle toužila slyšet.

„A co víš kromě toho?“

„Isabelle, proč hledáš odpovědi, které by ti mohly ublížit? Život představuje trápení sám o sobě. Byla bych radši, kdyby ses mě na to neptala.“

„Ne, chci to vědět! A ty víš, jak to je, viď?“

Po dlouhém mlčení následoval hluboký povzdech. „Ono to beztak není žádné tajemství, ví o tom už půlka Paříže.“ Isabelle cítila, jak se jí rozbušilo srdce.

„Má něco s Gordonem?“ položila Isabelle nakonec přímou otázku. Nathalie se najednou neubránila smíchu. Isabelle byla stejně naivní jako tehdy před lety. Právě tím ji jako studentka okouzlovala.

Isabellina nevinnost brala lidi za srdce. Nejvyšší čas, aby dospěla.

Možná se jí teď bude žít snáz.

„Posledních deset dvanáct let jsou ti dva milenci. Všude chodí spolu. Moc se divím, že ti to dávno někdo neprozradil. Už celé roky se objevují ve společnosti úplně bez zábran. Všichni to o nich vědí.“

„Jenže já už se skoro s nikým nestýkám!“ přiznala se ohromená Isabelle. „Myslíš to vážně?“

„Copak bych takhle hloupě vtipkovala? Kupuje jí šperky, koupil jí dokonce i vůz. Taky mám dojem, že na levém břehu Seiny mají spolu byt. V létě jezdívají k moři, loni jsem na ně narazila v Saint-Tropez.“ Tak Gordon si dávno vedl vlastní život, citově ani tělesně nestrádal, a Isabelle o tom neměla ani tušení. Bylo to mnohem horší, než se původně obávala. „Rozvádí se s tebou?“ otázala se Nathalie věcně. „Pokud ano, měla bys z něj vyždímat královské odstupné.

Gordon se totiž nijak netají s tím, že za hraběnku utrácí celé jmění.“

„Pořád tomu nemůžu uvěřit, Nathalie. Jak je to možné? Víš to určitě?“

„Jednoznačně. A jestli nevěříš mně, zeptej se svých bývalých přátel a známých, všichni ti potvrdí to samé. Ti dva už roky vystupují jako oficiální pár.“

„Ale on se rozvést nechce,“ poznamenala Isabelle zadumaně.

„Zkrátka včera mi něco došlo nebo jsem to uhodla, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že to je až takhle zlé.“ Jako nejhorší možnost si

představovala, že Gordon se čerstvě zapletl, že jde o bezvýznamný románek, a ne že už roky žije s jinou ženou a zahrnuje ji vším, co odpírá své vlastní manželce, která pečuje o jejich postiženého syna.

„Však k rozvodu taky nemá důvod. Hraběnka musí počkat, dokud neumře její manžel, ale já si jsem jistá, že hned potom si ji Gordon bude chtít pojistit. Je vlivná a bohatá, ale kdo ví, třeba už Gordona začíná mít plné zuby. Těžko říct, ale buď na stráži, protože to je úděsná mrcha. Jakmile usoudí, že ji v nějakém směru ohrožuješ, půjde po tobě a sejme tě. Znám to z naší profese, je naprosto bezohledná. Je to ďábel v ženské podobě. Když se seznámila se starým hrabětem, pracovala v nějakém zapadákově jako švadlena, ale on z ní udělal hraběnku a koupil jí módní salon. Pravda, v branži si vede dobře, to jí neberu, ale jakmile si člověka zařadí mezi své nepřátele, zadupe tě do země dřív, než se stačíš vzpamatovat. Musíš počítat s tím, že jestli bude o Gordona stát, čmajzne ti ho přímo pod nosem.“ Obě však věděly, že už se tak stalo.

„Ale já pro ni žádnou hrozbu nepředstavuju!“ namítla skoro vyplašeně Isabelle. Připadala si jako stoprocentní idiot. A jako by to nestačilo, Gordon se k ní celé ty roky choval surově a bezohledně.

Podrazák!

„Ale ona může mít jiný názor, Isabelle. Moc mě to mrzí.“

Nathalii štvalo, že něžné Isabelle musela tohle prozradit zrovna ona.

Bolelo ji to, jako by své dávné přítelkyni sama ublížila.

Isabelle to pořád připadalo k nevíře. Jak je možné, že celé ty roky netušila, že Gordon má takhle vážnou známost?

V duchu se neubránila otázce, zda to není hlavně její chyba, zda to všechno sama nezavinila tím, jak oddaně se věnovala nemocnému dítěti. Ovšem Nathalie prohlásila, že románek těch dvou trvá už nejmíň dvanáct let. Přesně v té době ji Gordon vyhnal ze své ložnice i ze svého srdce a celého života. Všechno do sebe přesně zapadalo jako dílky jedné skládačky.

„Měla bys ho poslat k vodě, Isabelle, určitě by ti bez něho bylo líp,“ sdělila jí Nathalie upřímně. „Jenže já jsem až dodnes myslela, že Gordon nemůže ženy ani cítit,“ postěžovala si Isabelle a vylíčila Nathalii okolnosti své nehody. O Billovi se však nezmínila.

S Nathalii si slíbily, že si co nejdřív zase zavolají, a zavěsily. Isabelle

jí byla vděčná za pravdu, i když bolestnou. Chvíli zdrceně hleděla do prázdna a potom vytočila Billovo číslo. Probudila ho z tvrdého spánku, ale potřebovala se mu svěřit, protože jiného přítele neměla.

Vychrlila na něho všechna fakta, jež toho dne zjistila, a než domluvila, Bill se stačil posadit a překvapením valil oči. Ano, Gordon se v manželství choval jako typický Francouz. Ve Spojených státech by si tak dlouho nikdo milenku nevydržoval, i kdyby jen z toho důvodu, že by se to neutajilo. A většina lidí v téhle situaci by se rozhodla pro rozvod. Hned si však připomněl, že hraběnka čeká na manželovo úmrtí, aby mohla shrábnout tučné dědictví.

„To je tedy pěkné! A máš jistotu, že ti Nathalie řekla pravdu?“

Současně však nepochyboval, že to pravda je. Už dávno tušil, že Gordon je ryzí grázl.

„V celé Paříži neexistuje drb, který by se Nathalie nedozvěděla.

Ale proč mi to někdo neprozradil už dávno?“ Isabelle si zahanbeně uvědomila, že o Gordonově poměru věděli všichni, jen ona jediná ne.

Připadala si jako hlupák. Ponižovalo ji to.

„Pochop, že lidé si nejspíš domýšleli, že o všem víš, a nechtěli čeřit kalné vody. Podobná lhostejnost je typická.“

Koneckonců, kdyby nevytušil existenci Cynthiiných milenců, nikdy by se o nich nedozvěděl, protože nikdo se mu o jejích avantýrách nezmínil.

„Ale vždyť existuje možnost rozvodu, Gordon nemusel milenku tajit dvanáct let! Bille, co bych podle tebe měla udělat?“ Isabelle byla bezradná, skutečně nevěděla, jak se v téhle nečekané situaci zachovat.

„Co bys chtěla udělat ty sama?“ otázal se Bill logicky.

„Nevím, vážně nevím. Nejradši bych mu to otloukla o hlavu hned v tu vteřinu, kdy se objeví ve dveřích, nebo mu zavolala do Svatého Mořice, ale uvědomuju si, že by to nebylo zvlášť chytré.“ Dobře věděla, že v tom případě by Gordon na ni zaútočil jako tygr.

„Spíš bych ti radil, aby ses ovládla a vytáhla to až ve chvíli, kdy na tebe začne útočit kvůli mně. Chtěla bys od něho odejít?“ To by chtěla, ale netroufala si. Bála se, že ta změna by ublížila Teddymu, a navíc neměla sebemenší záruku, že Gordon by platil dost vysoké alimenty, aby z nich synovi uhradila nutnou lékařskou péči. Navíc

Gordonova milenka stejně nebyla volná, takže Gordon se do rozvodu nepohrne, a i kdyby ano, jistě se k Isabelle nezachová ani trochu štědře. A o rozvod beztak zatím nemá zájem, skandál by mohl ublížit jeho kariéře a pošpinit dosud neposkvrněné jméno jeho banky.

Skutečně jí připadalo lepší počkat, jak jí radil Bill. Ostatně, musela si toho hodně promyslet, hodně věcí rozhodnout. „No, každopádně se teď máš proti němu čím bránit. Na tvém místě bych rozhodně nic neuspěchal a vyčíhal bych si nejvhodnější chvíli a pak bych mu to vpálil jako kulku mezi oči.“

„Ale pokud o Gordonově poměru už beztak všichni vědí, tak by jeho rozvod nezpůsobil žádný skandál, ne?“

„Ale ano, způsobil. Jedna věc je mít oficiální milenku, a druhá věc je ukřivděná manželka, zájem sdělovacích prostředků, veřejně propírané prádlo, soudy o vysoké alimenty, poštvání veřejného mínění proti němu. Prokristapána, uvědom si, že s tím nemocným dítětem by ses dostala do role světice. Vím, jak to chodí v politice.

Kdyby se některý z mých kandidátů zapletl do průšvihu podobného kalibru, poradil bych mu, aby na čas zmizel z veřejného života, slepil si manželství dohromady a začal sytit sirotky a pečovat o slepé jeptišky. Nikdy bych ho nevyzval, aby se klidně rozvedl a kašlal na všechno. Gordon bude mít zájem vyřídit celou záležitost v co největší tichosti, a průběh rozvodu závisí výhradně na tobě, miláčku.

Milého Gordona držíš pod krkem, protože pokud ten o něco nestojí, je to veřejný skandál a možná ani rozvod, zvlášť když jeho hraběnka ještě není volná. Po smrti hraběte se tě manžel bude chtít zbavit co nejrychleji, ale ani o vteřinu dřív, chápeš? A jak jsem ho poznal, můžu ti odpřisáhnout, že se k tobě nezachová ani férově, ani trochu slušně. Nakonec hodí všechnu vinu na tebe, či se o to aspoň pokusí.

A čím černější svědomí bude mít, tím větší podrazy na tebe vytáhne, na to se můžeš spolehnout, jen aby neměl ostudu. Jakmile mu prozradíš, co všechno ses na něho dozvěděla, začne tě zastrašovat a vydírat a kdoví, jestli bys takový tlak dlouho vydržela. Musíš být hodně opatrná, holčičko. Ať už je to jakkoliv, vaše manželství je pro něho zatím užitečné a on si nepřeje, abys mu bez jeho souhlasu kopala do hraček. A dost možná že na vašem manželství záleží hraběnce kvůli její vlastní pověsti, protože nechce starouška

rozhněvat, když ho od smrti dělí sotva krůček. Zřejmě jde o tak vysokou hru, že si to ani nedokážeš představit, takže si pořádně rozmysli, než Gordona zaženeš do kouta.“

Billova rada zněla rozumně a Isabelle si přiznávala, že to všechno je ryzí pravda. Vždyť ona opravdu netušila, co si s tou informací počít. Teď si zpětně uvědomovala, že těch nocí, které Gordon strávil mimo dům, muselo být nepočítané, a že je trávil s hraběnkou v bytě na druhém břehu Seiny, o kterém se zmiňovala Nathalie. Teprve v poslední době si všimla, že Gordon na noc odchází. Celé roky to netušila ani Sophie, došlo jí to teprve během léta, když se sama starala o bratříčka. Konečně ji trklo, jak podezřele vypadají jeho časté služební cesty, jeho dovolené, na něž vyrážel „sám“, vymetání večírků a dalších společenských událostí. Nathalie měla pravdu, trvalo to celých dvanáct let.

„Je to neuvěřitelně zajímavé, viď?“ Isabelle se pořád ještě nestačila vzpamatovat. Gordon jí náhle připadal jako cizinec. Louise de Ligneovou jistě považoval za urozenější a zajímavější než svou vlastní manželku. Isabelle byla přesvědčená, že kdyby nebyla úplně hloupá, Gordon by ji nemohl tak dlouho vodit za nos.

„Nejdřív si to musíš pořádně promyslet. Nedělej nic ukvapeně, miláčku,“ pronesl Bill zachmuřeně. Nechtěl, aby Gordon své ženě ve vzteku nějak ublížil. Rozhodně toho byl schopen.

„Neboj se, zatím nic nepodniknu.“

„Hlavně nezapomínej, že jakmile ho zaženeš do kouta, vyrazí do útoku. To je jediná jistota, se kterou v dané chvíli můžeš počítat.“

Isabelle s Billem stoprocentně souhlasila. Gordon uměl být neuvěřitelně zákeřný a zlý, zvlášť když měl pocit, že všichni neskáčou, jak on píská. O tom se přesvědčila už před lety.

I v příštích dnech s Billem svůj problém probírala, ale nepřišli na žádné řešení. Gordon dorazil domů. Vypadal odpočatě, byl krásně opálený a choval se nezvykle vlídně. Dokonce se zeptal na Teddyho a Isabelle ho ujistila, že chlapec je na tom relativně dobře.

O hraběnce se nezmínila ani slovem.

Jediná škodolibost, kterou si k němu dovolila, bylo rýpnutí ve chvíli, kdy mu předávala poštu. Zvlášť mu podala obálku s pozvánkou, která byla adresovaná jim oběma, a ledabyle utrousila,

že jsou spolu pozvaní na svatbu dcery hraběte a hraběnky de Ligneových, že za oba přijala a že se na tu událost těší, že to bude zábava. Vyznělo to úplně nevinně a Gordon ani nemrkl. Isabelle však už byla zvyklá, že její manžel nedává najevo svoje city ani myšlenky.

„Teddyho doktor mi doporučuje, abych víc chodila mezi lidi, a má nejspíš pravdu. Zřejmě tu rodinu znáš, a protože pozvánka je pro nás pro oba, tak jsem si říkala, že ti nebude vadit, když s tebou půjdu,“ pronesla mile.

„Proč by mi to mělo vadit?“ broukl Gordon lhostejně. Isabelle na vteřinku blesklo hlavou, že Nathalie se možná mýlila, ale náhle se k ní manžel obrátil. „Měl bych tě ale varovat, že to bude dost nuda, s tou dvojicí si moc legrace neužiješ. Pokud chceš znovu začít s vycházením mezi lidi, radil bych ti, aby sis vybrala něco zábavnějšího.“ Tvářil se spíš starostlivě než znepokojeně.

„Ale vždyť nemůžou být zvlášť staří, když mají dceru na vdávání,“ namítla nevinně a Gordon jen pokrčil rameny.

„Nevěsta nejspíš nebude nejmladší, určitě jde o šerednou starou pannu. Moc velkou zábavu bych si od toho ale nesliboval.“

Bylo jasné, že Gordon je odhodlaný nechat Isabelle doma, a poprvé po letech se Isabelle při rozhovoru a manželem v duchu smála.

„Máš pravdu, asi to vážně bude nuda. Mám jim napsat a omluvit nás, že nakonec přece jen nepřijdeme, nebo by to vyznělo příliš nezdvořile?“

„Postarám se o to. Mimochodem, kde je ta pozvánka?“

„Na mém psacím stole.“

„Vezmu si ji, až půjdu do kanceláře, a řeknu sekretářce, ať to zařídí.“

„Děkuju, Gordone. Jako omluvu jim pošlu pěkný dárek.“

„Hm, to taky nech na sekretářce. Beztak nevíš, kam dřív skočit.“

Isabelle manželovi mile poděkovala a Gordon za chvíli odešel do kanceláře s pozvánkou v ruce. Když Bill zavolal a Isabelle mu celý rozhovor vylíčila, oba se hlasitě rozesmáli.

„Jsi hrozná, fakt. Hlavně nezapomeň, co jsem ti radil. Buď ale opatrná, Gordon není žádný hlupák. Od téhle chvíle bude na číhané, bude hlídat každý tvůj krok. Třeba si bude domýšlet, že ti to někdo

donesl. Ta tvoje kamarádka přece tvrdila, že v Paříži si o jeho záletech cvrlikají vrabci na střeše.“

„Neboj se, budu opatrná!“ V následujících dnech se Isabelle omezila na to, že nenápadně kontrolovala, zda pozdě večer a brzy ráno je Gordon ve své ložnici. Bylo to přesně tak, jak očekávala: celou noc nebyl doma a věřil, že Isabelle nic netuší, protože měla přísně zakázáno chodit do jeho pokoje. Nebylo těžké si domyslet, že noci tráví s Louisou v bytě na levém břehu Seiny.

Tahle hra na kočku a myš trvala celý měsíc a nezměnilo se ani to nejmenší. To ovšem nebylo divu, vždyť takhle to trvalo už spoustu let! Gordon si žil svůj vlastní život s milenkou v hnízdečku lásky.

V mnoha směrech byl mnohem víc manželem pro Louisu než pro Isabelle. Ta se zase cítila mnohem víc manželkou Billa než Gordona.

Bill měl za sebou pátý měsíc pobytu v rehabilitačním sanatoriu, zesílil a cítil se tak zdravě, jako už řadu let ne. Krční obratle mu už přestaly dělat sebemenší problémy, paže a ramena mu hrály svaly, břicho měl ploché a tvrdé, boky štíhlé, a v plavkách vypadal jako mladík. Do nohou se mu vrátil cit, ale bohužel zůstával odkázaný na invalidní vozík, protože nejen že nezvládal chůzi, ale v nohou neměl dost síly, aby se postavil. Jakmile na ně zkusil přenést váhu těla, okamžitě se pod ním podlomily. Nepomáhaly ani různé výztuhy, spíš naopak. Vyhlídky na vztah s Isabelle nevypadaly dobře.

Navzdory svému počátečnímu trucování dál docházel na konzultace s doktorkou Harcourtovou. Svůj názor přesto nezměnil a trval na tom, že sexuální život pro něho skončil, a za nic na světě se nedal přesvědčit, že i tohle se časem změní. Selhání při pokusu milovat se s Isabelle pro něho znamenalo tak těžké trauma, že další zklamání by zřejmě neunesl. S Lindou Harcourtovou si však povídal rád a se zaujetím pročítal hromady knih, jimiž ho zásobovala. Na jeho názoru se tím však nezměnilo vůbec nic.

Jako by měl málo vlastních starostí, v březnu za ním přišla Jane s Joem, aby mu oznámili, že plánují zasnoubení. Bill měl Joea sice rád a vážil si ho, ale tohle ho rozhodilo. Absolvoval několik dlouhých telefonátů s Cynthii, která k mladým měla mnohem chápavější postoj než on. Radu týdnů se kvůli tomu dohadovali,

dokonce i hádali, a nakonec si Bill vzal na paškál i Jane, která ho přijela navštívit.

„Ale tati, my vážně víme, co děláme. Nejme malý děti, fakt!

Jezdím sem už sedm měsíců a mám naprosto přesnou představu, do čeho jdu.“ Už od začátku věděla, že Joeovo těžké zranění zavinilo, že se chlapec neobejde bez plen, bez spousty léků a že ovládá jen jednu paži. Joe měl mnohem těžší postižení než Bill, ale od podzimu plánoval studium na právech a byl úžasně milý a chytrý. Lékaři se domnívali, že možná bude moct mít i vlastní děti. Linda Billovi vysvětlila, že někteří muži sice nejsou schopni sexuálního styku, ale jejich manželky mohou metodou umělého oplodnění počít. Sama byla přesvědčená, že při troše štěstí to vyjde i Jane a Joeovi. I Joe patřil k jejím pacientům, ale proti Billovi měl tu výhodu, že byl velmi mladý a měl šanci jednak na vylepšení zdravotního stavu, jednak měl odvahu experimentovat. Právě tohle si Bill už netroufal, neměl zájem se zesměšňovat ani se věnovat pokusům, které podle něho beztak nikam nevedou. Už se smířil s vědomím, že až do smrti bude sexuálně abstinovat. Na rozdíl od Joea to bral jako nezbytnost.

„Ne, nemáš představu, do čeho jdeš!“ oponoval Bill dceři.

„Pochop, že na tobě bude stoprocentně závislý, tělesně i emocionálně!“

„To není pravda! Joe se o mě bude starat, a s výjimkou tebe se o mě nikdy nikdo nestaral! Stane se právníkem a navíc dobře investoval všechny peníze, které dostal jako odškodné za svoje zranění. Má milion dolarů ve státních dluhopisech a další bezpečné investice. Vzal si to na starost mamčin makléř a tvrdil, že Joe jde na to moc dobře. A je mi úplně jedno, že nemůže lézt po skalách nebo tancovat valčík!“

„Teď ti to je jedno, ale časem se to může změnit!“

„Hele, s mamkou jste nic podobnýho nedělali, i když jste tenkrát mohli chodit oba. Já osobně v tom nevidím žádný rozdíl, taťko. Proč by moje manželství s Joem mělo být horší než to vaše? Byli jste spolu třicet let, to není málo, nemyslíš?“

„Protože Joe je postižený!“ skoro se rozkřikl.

„Pro tebe to bude znamenat obrovské břemeno! Sama jsi připomněla, že jsme s tvou matkou nepodnikali řadu věcí, i když

jsem ještě mohl chodit. Byla to chyba. Vím ale jedno, Jane: v tomhle mém současném stavu by mě ani ve snu nenapadlo se ženit. S

kýmkoliv.“

„To je fakticky dojemný. Zaboha nedokážu uvěřit, že si to vážně myslíš!“ Billa už dlouho mrzelo, že ho Jane sem vůbec kdy přišla navštívit a že ji seznámil s Joem. Považoval to za neškodný a normální krok, ale krůtě se mýlil. V dalších čtrnácti dnech se kvůli tomu nepřestával hádat s Cynthii, oběma dcerami a dokonce i s Isabelle, a nakonec se rozhodl promluvit si hezky od plic s Joem.

Byl předem připravený na vážné námitky a neústupnost, a předem se naštval ještě dřív, než rozhovor vůbec začal. Joeova reakce ho však upřímně zaskočila.

„Však já vím naprosto přesně, co pociťuješ, Bille,“ vysvětlil Joe klidně. Všechno už věděl od Jane, která se na otce hrozně zlobila a nejradši by si Joea vzala tajně, bez ohledu na taťkův nesouhlas. Joe si však Billa příliš vážil, než aby ho takhle obešel. Byl rozhodnutý nejdřív vyzkoušet jiné způsoby a tajnou svatbu považoval za úplně poslední možnost. „Víš, nemůžu říct, že bys neměl tak úplně pravdu.

Je mi jasný, že to nebude snadný, i Jane to ví. Ale dokážu tě pochopit víc než ona. Jsme dost mladí a manželství bývá náročný samo o sobě v každým věku, a dokonce i za těch nejpříznivějších okolností. Moji rodiče se rozvedli, vy s Cynthii se rozvádíte.

V tomhle směru neexistují žádné záruky, žádné jistoty. Na druhou stranu jsem však přesvědčený, že mě a Jane váže zvláštní a hluboký pouto, takže by nám to mohlo klapnout. Udělám všechno na světě, jen abych ji ochránil a zahrnul láskou a postaral se o ni a o rodinu, protože ani já, ani ona nepochybujeme, že budem mít spoustu dětí.“ Joeovi se zatřpytily slzy v očích a Bill honem uhnul pohledem do strany ze strachu, že by se dal zviklat. „Na druhou stranu k tobě cítím tak hlubokou úctu, že bych jen nerad podnikl něco, s čím bys nesouhlasil. Respektuju tvůj názor, Bille, i když věřím, že zrovna v tomhle bodě se hluboce mýlíš. Nikdo mi nevymluví, že já i ty máme nárok na šťastný a plnohodnotný život a bezvadný manželství, navlas stejně jako zdraví lidé.

Skutečnost, že nemůžu chodit a hýbat levou paží, ještě neznamená, že nemám právo milovat. A kvůli tobě bych si moc přál,

abys tomu konečně uvěřil taky. Takže aby bylo jasno: Pokud mi na rovinu vpálíš, že nechceš, abych se oženil s tvojí dcerou, když budeš jednoznačně proti, řeknu Jane, že jsem si to rozmyslel, protože pořád by bylo lepší, kdyby nenáviděla mě, a ne tebe. Jsi její táta, potřebuje tě, a možná mnohem víc než mě. A já bych ani nechtěl patřit do tvé rodiny, pokud bys s tím ty nesouhlasil, takže všechno záleží jenom na tobě.“ Billovi při mladíkových slovech pukalo srdce. Tolik by si přál, aby ti dva mladí byli šťastní, aby jim vážně všechno vyšlo, měl však strach, že to nezvládnou. Cítil bolestnou potřebu ochránit svou holčičku před trápením. Přál jí manžela, který by po jejím boku kráčel vstříc k slunci – a po svých vlastních nohou.

„A co když zjistíte, že nakonec přece jen nemůžete mít děti?“ Pro Billa děti znamenaly hlavní smysl manželství a Jane na tom jednou bude stejně.

„V tom případě se rozhodneme pro adopci. Už jsme to s Jane probrali. Jenže neplodnost může potkat i jinak zdravé páry, v tomhle směru nikdo nemá záruku. Uděláme zkrátka to, co budeme považovat za správné pro oba.“

Bill si uvědomoval, že víc od nikoho žádat nemůže. Joe byl slušný, citlivý, bláznivě zamilovaný do Jane, inteligentní, zdvořilý, ohleduplný, vzdělaný, finančně nezávislý, ale až nadosmrti zůstane upoutaný na invalidní vozík. Bill ještě nikdy nestál před tak těžkým životním rozhodnutím. Po dlouhém rozhovoru s Joem náhle ucítil, jak mu do očí vhrkly slzy. Vztáhl k mladíkovi paže a oba muži se objali.

„Tak dobře, vy syčáci!“ snažil se Bill ovládnout chvějící se rty, aby se nerozplakal nahlas. „Riskněte to. Ale jestli s tebou bude nešťastná, ty frajere, vlastnoručně tě zaškrtím! Rozuměls mi?“

„Přísahám, že udělám první poslední, co bude v mých silách, aby Jane nikdy nic nescházelo, a že se nepřestanu snažit až do konce života!“ Tak vážný slib dával málokterý mladík, který se hodlal oženit se svou láskou. Oba muži si otřeli oči a usmáli se na sebe.

Potom Bill vytáhl z ledničky ve svém pokoji láhev vína.

„A na kdy vy dva plánujete svatbu?“ zajímal se, zatímco naléval sklenky. Měl pocit, že během poslední půl hodiny vyšplhal na Mount Everest. Joe byl na tom podobně.

„Uvažovali jsme o červnu nebo červenci. Práva budu studovat na stejné univerzitě jako Jane, takže bychom si mohli vzít manželskou kolej. Tím pádem bychom oba měli snazší studium – vlastně přesnější by bylo říct, že hlavně Jane se studium nezkomplikuje.“

Bill si dojatě uvědomil, i když Jane je teprve dvacet a Joeovi třiadvacet, mají velkou šanci to zvládnout. Rozhodně vystudují, nu, a pak se uvidí. Ostatně, nebudou první ani poslední studentské manželství. Bill doufal, že jim to vyjde, kvůli Jane a teď už kupodivu i kvůli Joeovi.

„A na kdy plánuješ svůj odchod ze sanatoria?“ pokračoval Bill ve vyptávání.

„Tak za měsíc, za dva. Jsem tu už skoro rok, ale zdejší doktoři si začínají myslet, že už na mě nic moc nevylepší. Na čas asi odjedu domů do Minneapolis.“ Bill přikývl. Znělo to rozumně, Joe zřejmě měl jasno v mnoha věcech, ve kterých on sám zatím bloudil. Kdyby Joe nebyl na vozíku, Bill by nad takovým zetěm skákal radostí.

Prozatím však aspoň souhlasil, i když neochotně.

Oba si vínem vyrobili malou špičku. Pak Joe odjel do svého pokoje, aby zavolal Jane. Blahem se doslova vznášel. Původně se rozhovoru s Billem děsil, ale všechno dopadlo až překvapivě dobře.

A sotva Jane tu dobrou zprávu uslyšela, ze samé úlevy se bouřlivě rozplakala. Tatínkův souhlas pro ni hodně znamenal. Nechtěla by se vdávat proti jeho vůli – nebo jen velmi nerada.

Sotva domluvila s Joem, Jane zavolala otci. Plakala a smála se současně a láskyplně mu děkovala za jeho vstřícnost a pochopení.

Sotva skončila telefonát s Billem, vytočila Cynthiino číslo.

Vzápětí Cynthia zavolala Billovi.

„Udělal jsi dobře. Chvilku jsem měla strach, že půjdeš proti Janeinu přání, ale rozhodl ses správně.“ Hovořila obdivuhodně klidně a rozumně. V posledním roce oba dospěli a vyzráli, možná víc než jejich dcery.

„Kde bereš tu jistotu?“ vyzvídal ustaraně Bill.

„Zkrátka to vím. A ty zrovna tak, ale jsi vystrašený. Joe bude pro Jane skvělý manžel.“ Víc po něm chtít ani nemohli, zbytek už záležel na mladé dvojici a na osudu.

„To bych mu taky radil, jinak by měl co do činění se mnou.“

„Jsem na tebe hrdá,“ zašeptala Cynthia dojatě.

„Ale jdi. Joe je tak báječný kluk, že jsem prostě nemohl říct ne.“

„To jsem ráda.“

Totéž mu sdělila i Isabelle, když se jí svěřil s výsledkem rozhovoru mezi ním a Joem.

„Nikdy bych ti neodpustila, kdybys byl proti té svatbě,“ vybuchla vášnivě. Celou noc si kvůli tomu dělala starosti a vstala už ve čtyři ráno pro případ, že by Bill zavolal. Bill si uvědomil, že mladým všichni fandí. Po pravdě, neexistovalo nic více vzrušujícího než láska, a těm dvěma se nedalo upřít, že Jane a Joe jsou do sebe úplně pobláznění. Bill by jim hrozně přál, aby k nim život byl co nejlaskavější. Joe si už svoje vytrpěl.

V Paříži mezitím začalo jaro. Pro Isabelle se zatím nic nezměnilo.

Gordon zřejmě netušil, že ví o jeho mimomanželském vztahu.

Čekala, až se to bude hodit. Od chvíle, kdy se dozvěděla o Louise, se její strach z Gordona vypařil jako pára nad hrncem. Už si nepřipadala provinile kvůli Billovi a navíc si dávala záležet, aby se Gordonovi co nejvíc vyhýbala. Nijak mu to nevysvětlovala, neomlouvala se a nic od něho nevyžadovala. Považovala ho zkrátka za cizího člověka, s nímž náhodou bydlela na stejné adrese. Bill si dělal starosti jen kvůli tomu, že Gordon vycítí v Isabelle nějakou změnu. Prozatím však nejspíš neměl žádné podezření.

Bill stále volal Isabelle každý den, ale stále naléhavěji si uvědomoval, že co nevidět se bude muset rozhodnout. V sanatoriu trávil už sedmý měsíc, a i když se cítil silnější a zdravější než při nástupu, s jeho nohama se nic podstatného nezměnilo. Všechna zranění se mu zahojila, a třebaže původně počítal s ročním pobytem v léčebně, lékaři mu oznámili, že už brzy bude připravený k odchodu. Bill předběžně uvažoval o květnu. Už se dozvěděl, že víc tu pro něho udělat nemohou. Nadosmrti zůstane upoutaný na vozík.

Ani operace by nedokázala vytoužený zázrak, takže byl nejvyšší čas, aby se s tou skutečností smířil. Byla to ta nejkrutější rána osudu, jakou si jen dovedl představit. Nehoda limuzíny s autobusem pro něho mohla mít horší důsledky pouze v případě, kdyby při ní zahynula Isabelle. Fakt, že už nikdy nebude schopen chodit, pro Billa znamenal krutý důsledek – už nikdy se s ní neuvidí. Radši by umřel,

než aby po ní žádal takovou oběť, jako je péče o nemohoucího mrzáka. Má přece dost starostí s nemocným synem, obětovala mu celé svoje mládí. Když mu lékaři vzali naději na uzdravení, měl pocit, že zemřel. Zatím Isabelle nic neprozradil, ale bylo jasné, že donekonečna to odkládat nemůže, aby si to nakonec ještě nerozmyslel. Představoval si, že se zkrátka tiše vytratí z jejího života.

Brzy.

Přátelé z Washingtonu nepřestávali volat nebo ho i navštěvovat a jistý význačný a slibný kandidát na funkci senátora se na něho obrátil s žádostí o zorganizování předvolební kampaně. Měla začít v červnu. Dotyčný politik už dlouho pošilhával i po prezidentském úřadě a věděl, že Bill je člověk, který ke splnění jeho snu může přispět podstatnou měrou. Bill svou spolupráci slíbil, i když zatím jen předběžně.

Probíral to i s Isabelle, která zastávala názor, že návrat do zaměstnání mu může jenom prospět. Dobře poznala, že Bill nad výsledkem své rehabilitace prožívá hluboké zklamání, i když lékaři i rehabilitační pracovníci odvedli tu nejlepší práci, založenou na nejmodernějších metodách. Isabelle správně vycítila, že Billovi se ze sanatoria nechce, protože se děsí světa jako dítě, které má opustit bezpečí matčina lůna.

Mezitím se jí zahojily všechny stopy po zranění, veškerá zdravotní vyšetření svědčila o normální stavu a hlava ji holívala už jen málokdy. Uzdravila se skoro zázračně a jedinou viditelnou stopou po havárii zůstala dlouhá tenká jizva po vnitřní straně její levé paže, kde měla přeseknutou tepnu. Vlastně ne, další památku představoval vztah, který se mezi ní a Billem zrodil během společného pobytu v nemocnici. Stále ještě se jí po Billovi úděsně stýskalo. Přemlouvala ho, aby po propuštění přijel aspoň na pár dní do Paříže, ale Bill se k tomu nikdy konkrétně nevyjádřil. Isabelle samozřejmě chápala, že jakékoliv cestovní plány jsou pro něho předčasné, přesto se však nevzdávala naděje, že se spolu brzy uvidí.

Sedm měsíců trvající odloučení jí připadalo jako celá věčnost – a Bill to cítil podobně.

Bill prožíval neuvěřitelná psychická muka. Toužil se s Isabelle setkat, ale nepřipadalo mu fér, aby se zahazovala s mrzákem. Jakmile

konečně pochopil, že už nikdy nebude chodit, a jakžtakž se s tím šokujícím vědomím smířil, všechno se změnilo od základu, dokonce ani jejich telefonáty mu nepřinášely tolik radosti jako dřív. Měl pocit, že vzhledem ke svému tajnému rozhodnutí Isabelle hanebně obelhává. Ve svých očích jí neměl co nabídnout, snad jen emocionální podporu a několikrát do roka tajné setkání, pár ukradených okamžiků. Podle jeho soudu to bylo hrozně málo. Dokud Isabelle zůstane vdaná, Bill jí nemůže nabídnout vůbec nic, zajistit pro ni a její nemocné děcko bezpečí, uchránit ji před Gordonem.

Navíc se bál Isabellina soucitu. Nechtěl, aby ho litovala, proto věděl, že až se kvůli její budoucnosti rozhodne k rozchodu, Isabelle musí věřit, že je stoprocentně zdravý. Jakmile by zjistila pravdu a usoudila, že Bill ji potřebuje, v životě by nesouhlasila s rozchodem.

Znal ji příliš dobře, než aby mu to nebylo jasné. Kdykoliv si však představil, že by se rozešli, že by si přestali i telefonovat, pukalo mu srdce. Nepřál si, aby se cítila zrazeně, i když věřil, že rozchod by byl v jejím zájmu. Ach ano, kdyby jí mohl nabídnout budoucnost, jakou si zasloužila a jakou by si pro ni přál, čekal by na ni ochotně třeba celou věčnost, ale už dávno poznal, že to nepřichází v úvahu. Od chvíle, kdy se dozvěděl, že nadosmrti zůstane invalidní, sám sobě nakazoval, že v ní nesmí vzbouzet žádné naděje – zvlášť když by se s ní nemohl ani pomilovat. Jistě, Joe a Jane se společného života už nemohli ani dočkat, ale on sám by to Isabelle nikdy neudělal. Každý den sváděl boj se svým svědomím, a každý den znovu prohrál – prozatím.

Jediná životní radost, kterou Isabelle měla kromě Billových telefonátů, byl Teddy a fakt, že v posledních dvou měsících se mu výrazně zlepšilo zdraví. Nevěděla, zda za to mohlo počasí nebo šťastná shoda náhod, ale zdál se silnější a zdravější než kdykoliv během posledního roku. Několikrát dokonce sešel do přízemí a povečeřel s Isabelle v jídelně.

V dubnu ho poprvé po letech vzala vozem na výlet Paříží, dokonce se zastavili na zmrzlinu. Isabelle při hovoru s Billem jásala radostí, protože tohle spolu naposledy podnikli, když Teddy byl ještě hodně malý chlapec. Když potom prvního května oslavili Teddyho

patnácté narozeniny, Isabelle děkovala bohu za radost, kterou jí syn svým zlepšeným zdravím způsobil.

Hned druhý den Bill zavolal. Nenápadně si začal připravovat půdu pro krok, který v dané situaci považoval za jediný správný.

Vůbec poprvé Isabelle zalhal. Tu lež si připravoval dlouho a pečlivě.

I když to vypadalo jako bezohlednost, nezapomínal, že to dělá pro ni.

Miloval Isabelle tak silně, že byl ochotný obětovat svou lásku k ní.

Teddymu se vedlo lépe, Gordon ji nechal už řadu měsíců na pokoji a doma se ukazoval jen výjimečně. Bill lépe než kdo jiný věděl, že k provedení jeho rozhodnutí nikdy nebude vhodná chvíle, ale na druhou stranu si přiznával, že čím dřív dopřeje své lásce volnost, tím lépe pro ni. S bušícím srdcem vytočil pařížské číslo a oznámil Isabelle, že má fantastickou novinku. Ze všech sil se snažil mluvit co nejpřesvědčivějším tónem, ale přesto měl strach, že Isabelle ho zná natolik dobře, že ho prokoukne. Nějakým zázrakem mu však uvěřila, že začal znovu chodit, že konečně mu zregenerovaly nervy spojující nohy a mozek. Isabelle se radostným ohromením až rozplakala, tolik mu to štěstí přála. Bill si připadal strašně, skoro jako zločinec, ale jiné řešení ho prostě nenapadlo. Musel se s Isabelle rozejít a přitom jí ponechat iluzi, že je zdravý a obejde se bez ní. Musela se starat o Teddyho, a kdyby jí navíc přibyla i starost o Billa, stala by se z ní hotová otrokyně. Vzhledem ke svému postižení nevěřil, že by jí mohl nabídnout něco hodnotného, ať už její manželství s Gordonem dopadne jakkoliv. Nemohl jí zničit život jen kvůli vlastnímu sobectví, protože místo manželky by mu dělala ošetřovatelku.

Kdepak, na rozdíl od Jane a Joea měl dost sebekritického rozumu.

Nesnesl by od Isabelle ani soucit, pokus ho zachránit, zajistit mu péči. Ne, jako mrzák nemůže s Isabelle zůstat. Ta lež, kterou jí teď nabulíkoval, znamenala první krok k jejímu osvobození. Ve svých představách věřil, že právě svoboda je ten největší dar, který může Isabelle nabídnout. Měl pocit, jako by z klece pouštěl překrásného ptáčka.

Dlouho si povídali a Isabelle dychtivě vyzvídala, jaké to bylo, když se mu povedly první kroky, a zaboha se odmítala bavit o něčem jiném. V následujících dnech Bill svou povídačku vylepšoval a utvrzoval v ní Isabelle. Telefonáty s Isabelle mu postupně přestaly

přinášet potěšení, protože ty lži se mu hnusily. I když věřil, že nemá na vybranou, měl z jejich hovorů nepříjemný pocit, chvílemi mu psychicky bylo až na zvracení. Vždyť obelhával svou vřelou a báječnou a zranitelnou a důvěřivou milovanou ženu, za kterou by nejradši i dýchal. Miloval ji tak hluboce, že z lásky k ní se rozhodl ji opustit. Vzhledem ke svému postižení se zdaleka nepovažoval za plnohodnotného člověka, rozhodně ne za plnohodnotného muže, protože ženě neměl co nabídnout.

V mnoha směrech byl nekompletní, nefunkční, a nechtěl se nikomu vnucovat a ponižovat se. Neměl právo okrádat Isabelle o nic z toho, co si jako zdravá žena zasloužila a co jí původně toužil nabídnout.

Průběžně si připravoval budoucnost ve Washingtonu a konečně začal uvažovat o konkrétním datu odchodu ze sanatoria. Slíbil, že koncem června převezme řízení předvolební kampaně velmi nadějného kandidáta na místo senátora.

Předtím si však musel obstarat byt a jistý čas věnovat zmíněnému kandidátovi, aby se s ním poznal a zjistil o něm co nejvíc. Těsně před jeho návratem do zaměstnání se měla konat svatba Jane a Joea.

Plánovali velkolepý obřad s šesti družičkami. Olivia měla jít sestře za svědka a svatební hostinu se rozhodli uspořádat v jejich greenwichském domově - objednali stan, který měl na zahradě nabídnout místo třem stovkám hostů. Kolem svatby bylo moře zařizování a Cynthia začínala šílet z jednání kvůli květinám a pohoštění a obsluze a shánění šatů pro obě děvčata i družičky.

Joe i Jane se už nemohli dočkat. Na Newyorské univerzitě si podali žádost o manželské ubytování a teď byli v Minneapolis, aby se Jane seznámila s Joeovými rodiči. Svatební cestu plánovali do Itálie. Bill se s Joem často vídal během cvičení i v jídelně a při jeho nadšeném vyprávění se cítil stále bídněji, protože obelhával Isabelle.

Jednou se však rozhodl a věděl, že nemá právo svoje rozhodnutí měnit – ne, pokud Isabelle skutečně miluje. Teď už zbývalo jen jí zasadit poslední ránu oznámením, že s ní hodlá přerušit všechny styky, tedy i telefonáty.

„Není ti něco?“ zeptal se ho jednou odpoledne Joe, když se z posilovny vraceli do svých pokojů. „Poslední dobou jsi nějak

zamlklý.“ Joeovi to dělalo starosti, protože Bill očividně nebyl ve své kůži. Samozřejmě věděl, že jeho starší přítel a budoucí tchán už nemůže počítat s dalším zlepšováním svého zdravotního stavu a že kvůli tomu trpí depresí. Tohle však musel překonat každý z tamních pacientů, protože všichni se jednou dostali do stadia, kdy si museli přiznat pravdu.

„Chystám se k návratu do normálního, skutečného světa. Hned po svatbě mě čeká spousta práce a zařizování,“ vymlouval se Bill, ale Joeovi neušlo, že jeho přítel ztratil v průběhu posledního měsíce zájem o cvičení i rehabilitaci, že všechno dělá lhostejně, jakoby z donucení. Dokonce přestal chodit na konzultace s doktorkou Lindou Harcourtovou. Už se mu nechtělo cokoliv probírat o sexu a studovat literaturu na tohle téma. Vzdal se naděje na společnou budoucnost s Isabelle, a měl pocit, jako by v něm odumřela další část jeho já. Ten poslední měsíc strávený v sanatoriu se Bill choval jakoby duchem nepřítomný. Jako by už odtud odešel.

S ostatními pacienty se skoro nebavil, a když, tak jen neurčitě a zachmuřeně.

Koncem května potkal cestou z jídelny Helenu a všiml si, že dívka je uplakaná a nevnímá nic kolem sebe, málem do něho narazila vozíkem.

„Hej! Odkdy děláš dopravní přestupky?“ křikl na ni Bill. Helena zastavila, ani se neohlédla a zabořila si obličej do dlaní. Bill s hrůzou zjistil, že ramena se jí otřásají vzlyky. Dojel k dívce a položil jí dlaň na paži. „Můžu ti nějak pomoct?“ Helena jen zuřivě zavrtěla hlavou a neodpověděla. Nakonec k němu vzhlédla a Bill z jejího výrazu vyčetl bezbřehou beznaděj. Jak si odtahovala ruce od obličeje, najednou mu došlo, že nevidí zásnubní prstýnek s tím obrovským diamantem, který všichni obdivovali. Snoubenec jí ho daroval už před devíti měsíci. „Nechceš se na chvíli zastavit u mě a popovídat si?“ navrhl a Helena přikývla. Ve svém pokoji jí Bill podal hrst papírových kapesníčků. Vysmrkala se a přes slzy mu poděkovala, načež se statečně pousmála.

„Omlouvám se, vypadám strašně,“ vydechla. Billovi však připadala stejně krásná jako jindy, ty napuchlé oči jí nemohly na

líbeznosti vůbec ubrat. Člověku při pohledu na tu nádhernou postavu a tvář ani nedošlo, že Helena je upoutaná na vozík.

„Mám hádat, nebo mi to chceš říct sama?“

„No, jde o Sergia. Volal mi… Poslední dobou to mezi námi dost skřípalo. Má spoustu práce v Miláně, takže byl hodně pryč. Svatbu jsme o pár měsíců odložili, protože tvrdil, že potřebujeme trochu víc času, abychom si navykli na změněnou situaci a nějak se na ni připravili, i pokud jde o bydlení a vůbec… Bille, vždyť my spolu chodili šest let… Ale zasnoubili jsme se až po té nehodě. Teď si myslím, že to udělal jen z pocitu provinilosti, protože ten úraz se mi stal právě při práci s ním. Pořád mi říkal: Ještě o krok dozadu, ještě o krůček… A nakonec jsem pozpátku sletěla ze schodů… a… A teď mi oznámil, že si mě vzít nemůže, že se na to zkrátka necítí, protože potřebuju příliš mnoho pozornosti, zatímco on chce žít s nezávislou partnerkou. A to všechno jen kvůli tomuhle krámu!“ Helena vztekle praštila pěstí do opěrky invalidního vozíku a opět se rozplakala. Bill ji konejšivě objal kolem ramen. Dívčina rozmazaná výslovnost se během těch devíti měsíců, co ji znal, výrazně zlepšila, ale porucha rovnováhy přetrvávala a nezdálo se, že by se na ní něco změnilo i do budoucna. Bill se děsil, že přesně takhle skončí i vztah Jane a Joea.

A přesně z tohoto důvodu si přál poskytnout Isabelle volnost ještě dřív, než ho začne nenávidět kvůli všemu, co jí vinou svého zmrzačení nedokáže nabídnout a co naopak bude sám vyžadovat.

„Nejspíš se vylekal zodpovědnosti,“ poznamenal Bill smířlivě.

Sergio už v pouhých devětadvaceti patřil k nejúspěšnějším mladým fotografům ve světě módy, což ovšem současně znamenalo, že může mít každičkou z těch krásných modelek, s nimiž pracoval, a nemusel se zatěžovat bývalou modelkou upoutanou na invalidní vozík. Bylo by hezké, kdyby měl tak silný charakter, aby dokázal dodržet slib daný Heleně, ale Bill dívce vysvětlil, že pokud se na to její snoubenec necítí, je férovější, že jí to sdělil hned. Jistě by na tom byla mnohem hůř, kdyby se po čase rozváděli a měli za sebou kruté zážitky z nevyvedeného manželství. „Pochop, Heleno, jestli na to náročné manželství nemá dost síly a odvahy, zachoval se správně.

Jak by ses cítila, kdyby tě zradil až po svatbě? Takhle se z toho zklamání uzdravíš rychleji a dostaneš šanci vybudovat si nový život,

budoucnost s někým, kdo tě bude mít natolik rád, aby mu pár obětí nevadilo.“

Vždyť podle téhle teorie se chystal ukončit i svůj vlastní vztah s milovanou Isabelle, třebaže ona sama by ho nikdy neopustila. Bill ale věřil, že by ho opustit měla, a pokud to nepochopila ona sama, pak to on udělá za ni. V posledních týdnech už o ničem jiném nepřemýšlel a sám sebe skoro hystericky přesvědčil, že má pravdu.

A právě Sergiovo rozhodnutí ho v jeho teorii utvrdilo. Věřil, že zdraví lidé by neměli mít nic společného s těmi, kdo jsou ve srovnání s nimi nějak méněcenní.

„Heleno, věř mi, že jednou za to budeš Sergiovi vděčná,“ řekl něžně a dívka se rozplakala ještě usedavěji než dřív.

Nechápala to, bylo to nad její síly. Vždyť Sergia milovala a věřila, že i on miluje ji. Už si pořídila svatební šaty, měli objednaného fotografa, hudbu, sestavili seznam hostí. Bohužel, manželství je mnohem víc než pouhá svatba, obzvlášť za těchto okolností.

„Proč bych měla být ráda, že mi Sergio zlomil srdce?“ Helena měla dojem, že Bill pronesl naprostý nesmysl. Jak by mohla být vděčná za ukradenou lásku?

„Protože bys pro něho nechtěla představovat břemeno. Nakonec by tě začal nenávidět, a to by byl mnohem horší konec lásky, než jaký právě zažíváš.“

„Ale já přece nejsem žádné břemeno!“ vybuchla Helena naštvaně.

„Jsem navlas stejný člověk jako před tou nehodou! Nic se na mě nezměnilo!“ Joe s Jane by jí zatleskali, ale Bill nikoliv. Zastával přesně opačný názor.

„Nikdo z nás nezůstal stejný. To je nesmysl, protože v mnoha směrech máme omezení. Řadu věcí už nebudeme moct nikdy dělat,“

připomněl Bill přiškrceně, protože si vzpomněl na Isabelle.

„Co myslíš? Tanec? Bruslení? Šplhání po horách? Ale to přece není to hlavní!“ Helena se vysmrkala.

„Ale pro Sergia to zřejmě hlavní je. Přinejmenším je upřímný, a to bys měla ocenit.“

„Já na tom nic obdivuhodného nevidím! Je to hajzl, podrazák!

Neudělala jsem nic špatného, abych si jeho zradu zasloužila!“

„To neudělala, jen jsi měla smůlu. Jako my všichni tady. Jinak bychom netvrdli v tomhle sanatoriu a nenamlouvali si, že se tu stane zázrak.“

„Chceš mi říct, že mě nikdo nikdy nebude mít rád, protože mám závratě a nemůžu chodit bez pomoci? Protože pokud tomu věříš, tak ti musím říct, že plácáš nesmysly a že to je stejně špatný jako to svinstvo, co mi právě řekl Sergio. A co Jane a Joe? Jen se podívej, jak se mají rádi!“

„Jsi dost stará, abys měla víc rozumu než ty dvě děti, Helen!“

Bylo jí osmadvacet a toužila po manželovi, dětech, po rodině.

„Stejně jsem pořád přesvědčený, že dělají chybu, a jednoho dne za to tvrdě zaplatí. Možná že po čase Jane udělá Joeovi přesně to, co dnes Sergio udělal tobě. A co potom? Mezitím už třeba budou mít děti a řada lidí bude jejich vinou nešťastná.“

„Neblázni! Vážně uvažuješ takhle? Že nikomu nestojíme za lásku? Že s námi nikdo nebude chtít žít? Kecy, kecy! A vůbec, proč bych ti vysvětlovala něco, co ti je beztak dávno jasný, jen si to bojíš přiznat? Tedy, aspoň doufám, že to víš. Máme stejný právo na štěstí jako každý jiný!“

„Možná že nemáme,“ zahučel Bill zachmuřeně. „Přinejmenším já to tak vidím ve svém případě. Skutečně necítím, že mám právo pověsit se někomu na krk s tímhle,“ pleskl do kola svého vozíku.

„Nebylo by to spravedlivé.“ Oba věděli, že samozřejmě mluví o Isabelle. Helena se ušklíbla ještě naštvaněji než předtím.

„Jestlipak sis poslední dobou promluvil s psychiatrem, Bille?“

vyhrkla. Najednou jí její kamarád dělal větší starosti než vlastní zlomené srdce. „Podle mě by ti to prospělo, protože tvůj postoj k životu není normální, není zdravý. Nikdo mi nevymluví, že Sergio je hajzl. Jo, možná máš pravdu, že bych měla být proklatě ráda, že se na mě vykašlal radši dřív než později, ale podle mě to nemělo žádnou souvislost s mým postižením!“ Pohodila vzdorně hlavou. Oči jí sršely pohrdáním. „To souvisí jedině s tím, jestli mě miluje nebo ne a co očekává od své budoucí manželky. Třeba došel k názoru, že pro něho nejsem dost dobrá.“

„Právě to se ti snažím vysvětlit!“ vyhrkl pohotově Bill, ale Helena se na něho rozzlobila.

„Ale nesnažíš, Bille, protože v hloubi duše tomu sám nevěříš!

Namlouváš si, že jen kvůli tomu invalidnímu vozíku nemáme právo na lásku a na štěstí. Já tomu ale nevěřím a nikdo mě nedonutí myslet si opak. Na světě existuje spousta lidí, kteří kašlou na to, jestli jen sedíme nebo dokážeme i stát! Nemysli si, že se ve svým postižení vyžívám, leze mi krkem stejně jako tobě! Daleko radši bych běhala po svých a nosila vysoký podpatky, jenže nemůžu. No, a co má ksakru být? Chceš mi říct, že bys nedokázal milovat ženskou na invalidním vozíku? Jsi tak sobecký a ubohý? Hm, to se mi nezdá!“

Probodla Billa významným pohledem.

„Možná máš pravdu,“ zahučel Bill. Proti své vůli musel uznat, že trochu pravdy Helena má, protože kdyby na invalidním vozíku skončila Isabelle, miloval by ji pořád stejně silně, a třeba ještě víc.

Jenže tohle teď nebylo důležité. „Spíš jsem ti chtěl vysvětlit, že většina lidí není dost velkorysá, aby to dokázala. Ale i kdyby to chtěli udělat, třeba i rádi, tak bychom se měli pořádně zamyslet nad tím, jestli jim vážně chceme tak komplikovat život. Když někoho milujeme, toužíme mu pověsit na krk své vlastní problémy a nedostatky? Svou lásku mu nejlíp dokážeme tak, že se ho vzdáme, že mu nebudeme ničit život.“ Bill mluvil pochopitelně o sobě a Isabelle a Helena se tvářila dost nechápavě.

„Tak co kdyby nás vystěhovali na nějaký opuštěný ostrov, hezky stranou, abychom těm zdravým lidem nebyli vůbec na očích? Tím by se celý problém vyřešil sám od sebe, ne? Nikdo by se nemusel přemáhat, aby žil vedle mrzáka. Vlastně nikdo by se nemusel chovat zodpovědně ani řešit cizí problémy. Víš, co ti povím? Jane a Joe si zaslouží obdiv. Věří jeden druhému, vědí, že se jeden na druhýho můžou spolehnout. Milují se a láska jim stojí za trochu námahy a obětí. A to ostatní, invalidní vozík nebo berle nebo dvě zdravé nohy, to je prostě vedlejší. Tedy, pro mě a pro ně, ne pro tebe. Kašlu na to, jestli můj budoucí manžel bude hluchý nebo němý nebo slepý, ale pro mě je hlavní, jestli je slušný a hodný a jestli mě má rád.

A kdyby na tom mém invalidním vozíku seděl místo mě můj manžel, vůbec bych si tím nelámala hlavu!“

„Prima, tak si vezmi mě,“ poškádlil ji Bill, ale Helena jen mávla rukou a přes slzy se usmála.

„S tebou by bylo k nevydržení!“ vyprskla smíchy. „A tvoje názory by mě dohnaly k šílenství. Stejně si myslím, že před odchodem odtud by sis měl promluvit s psychiatrem. Víš, abys nevyvedl nějakou zbytečnou pitomost.“ Sama chodila nejen na psychiatrii, ale i k Lindě Harcourtové, s níž vycházela přímo skvěle – protože chtěla.

„Jo? Jakou pitomost?“ Bill se zatvářil dotčeně. Na Helenině mínění mu záleželo, protože během těch měsíců se upřímně spřátelili.

„Například utéct před lidmi, kteří tě mají rádi, jen kvůli strachu, že bys jim byl na obtíž. Nemohl bys je nechat rozhodnout, místo abys to za ně rozhodoval sám?“

„Ale třeba mám víc rozumu než oni. Když někoho miluješ, chceš ho přece ochránit před hloupým krokem.“

„Hele, dospělý lidi nemůžeš chránit a bránit jim ve vlastním rozhodování!“ okřikla ho Helena podrážděně. Sama musela překonat mnohem víc zdravotních i psychických problémů než Bill.

Každopádně na sobě odvedla větší kus práce než on, jenž se soustředil spíš na vzpírání činek než na zocelování své duše a pečlivě se vyhýbal všem psychologům a psychiatrům. Helena jasně viděla, že mu to neprospělo. Uškodil sám sobě, ale namlouval si, že svým rozhodováním pomůže jiným. „Poslyš, Bille,“ zkusila to klidněji a s logikou, „každý má právo mluvit sám za sebe. To přece nemůžeš nikomu upřít, stejně to nikdo nemůže upírat tobě. Pokud to ve svém věku ještě nevíš, tak se tomu říká respekt.“

„Možná máš pravdu,“ přitakal Bill zadumaně. „Neznám odpovědi, umím jen pokládat otázky. A já jsem o hodně starší než ty.

V tvém věku bych se k tomu všemu možná stavěl taky odvážněji.

Nemůžu vyloučit, že Sergio skutečně není hajzl, ale v tom případě ti bude líp bez něho. Určitě ti to vědomí přinese úlevu.“

„V tom s tebou souhlasím,“ povzdechla si Helena. „Ale stejně to bolí.“

„Jasně,“ přisvědčil Bill, „bolí. Ale to už patří k životu. Člověka potkává spousta událostí, které ho bolí jako čert. Řada lidí neumí nic než přinášet svým blízkým zklamání. Takové typy je nejlepší vytěsnit co nejrychleji ze života.“ Helena souhlasně přikývla. Myslel

na Cynthii. Jejich rozchod neměl s jeho zraněním žádnou souvislost, protože mu příliš ublížila už dávno předtím.

„Je to tak, časem bych asi byla ze Sergia hrozně nešťastná,“

přitakala Helena posmutněle.

„Možná že brzy dostaneš levnější prstýnek a hodnotnějšího snoubence.“ Helena přikývla. Ještě chvíli si povídali. Než se Helena rozloučila a odjela do svého pokoje, připomněla Billovi, aby před odchodem zašel za psychiatrem. Při večerním telefonátu s Isabelle si Bill dělal hrozné starosti, protože navzdory svému pevnému rozhodnutí se mu hlavou honilo všechno, co mu dnes Helena vmetla ohledně jejich rovnoprávnosti se zdravými lidmi, zvlášť s těmi, kteří je mají rádi. Napadlo ho, že to je třeba pravda, ale stejně ho nepřesvědčila. Helena byla krásná mladá žena, takže pokud se nějaký mladík zatouží o ni starat, je to normální, ale on je přece muž. Cítil, že by měl partnerce nabídnout víc než neustálou starost a péči o bezmocného partnera.

„Máš unavený hlas,“ poznamenala Isabelle. Vždycky přesně uhodla, jakou má Bill zrovna náladu. „Nepřeháněl jsi to s tou chůzí?

Nesmíš se zbytečně vyčerpávat.“ Jeho báchorce, že může chodit, tedy stoprocentně uvěřila. Bill provinile sklopil oči k invalidnímu vozíku. Touhle lží si nadosmrti znemožnil jejich setkání. Nesměl se k ní ani přiblížit, jako by byl prašivý. Ale vždyť tak to přece plánoval, ne? A Helena si může říkat, co chce, on už nemůže a nechce a nedokáže couvnout. Už zašel příliš daleko a navíc nepřestal věřit, že rozchod s Isabelle je čestný krok. Už zbývalo určit jen to jediné – a sice kdy uskutečnit definitivní konec.

„Hm, asi jsem to vážně přehnal, ale před odchodem z léčebny musím stihnout všechno cvičení a ještě spoustu zařizování,“ odvětil neurčitě.

„Stejně ti tam úžasně pomohli,“ prohodila Isabelle šťastně a důvěřivě. Připadala mu ještě něžnější než jindy a Billovi z toho pukalo srdce. Možná to nebylo správné, ale toužil jí věnovat svobodu dřív, než by se rozhodla zničit si kvůli němu život. Uvědomoval si, že Helena by mu otloukla o hlavu, že Isabelle má právo rozhodovat se sama, a on že jí to právo upírá. Ovšem Bill upřímně věřil, že v téhle věci by si Isabelle nedokázala udržet objektivní přístup. Jak ji

znal, její laskavá a obětavá povaha by jí nedovolila ho opustit. Už řadu dní však cítila, že Bill před ní něco tají, měl takový divný hlas.

Byla z toho zmatená, protože jí připadal roztržitý a nešťastný.

Najisto poznala jen tolik, že je hrozně nervózní z blížícího se odchodu domů a začátku nového života. Ale teď už zase může chodit, takže tak velkou změnu by čekat nemusel! Nevyznala se v tom a dělala si těžkou hlavu, že Billa tíží problémy, o kterých ona nemá ani tušení.

„Jak pokračují přípravy na svatbu?“ zajímala se ve snaze odvést jeho myšlenky od všech starostí a chmur.

„Cynthia už kompletně zešílela, ale já se snažím zůstat trochu mimo. Vlastně mám jediný úkol, a to platit účty. To umím, takže jsem na tom dobře.“ Co neuměl, to bylo říct Isabelle, že s ní hodlá navždycky přerušit všechny kontakty, ale zatím nevěděl, jak to provede. „Teddymu je dobře?“ zavedl spěšně řeč na téma, o kterém věděl, že ji zajímá ze všeho nejvíc. Isabelle si všimla, že poslední dobou provádí tenhle manévr až nápadně často, skáče od jedné věci k druhé, jako by se kdoví proč bál probírat cokoliv do hloubky.

Vůbec jí to k Billovi nesedělo, znala ho už pět let. Vyznala se v něm lépe, než si myslel a než by sám chtěl.

„Je na tom báječně,“ odpověděla, a to ho upokojilo. Kdyby na tom byl Teddy špatně, nedokázal by jejich vztah ukončit, ovšem touhle zprávou rozhodla o svém osudu. „V životě na tom nebyl líp.“

„Prima.“ Dodal, že příští týden se vypraví do Washingtonu vybrat si nějaký byt. Tím si však od Isabelle vysloužil otázku, na kdy plánuje návštěvu Paříže.

„Možná by se ti povedlo přiletět aspoň na pár dní po Janeině svatbě, víš, než se ti rozjede práce na té kampani. Tedy – jestli nebudeš moc unavený.“ Pravda, chtěla toho po Billovi skoro příliš, ale bála se, že později by neměl čas. Z předchozích let si pamatovala, jak hrozně byl pracovně vytížený. A teď se jí po něm stýskalo už nesnesitelně.

„Musím se podívat do rozvrhu, jestli ta kampaň nezačne hned v tom týdnu po svatbě.“ To byla další lež. Kampaň se měla rozjet až koncem června, a tak by na návštěvu Paříže měl spoustu času, ale neměl odvahu Isabelle přiznat, že pořád ještě je na invalidním

vozíku. Už nikdy ji nebude moct navštívit. „Nějak se domluvíme,“

slíbil, což nebylo nic moc. Když zavěsili, Isabelle se ustaraně zamyslela. Měla neurčité podezření, že Bill se jí vyhýbá, a netušila důvod. To podivné napětí v jeho slovech i jednání se objevilo nečekaně, doslova ze dne na den. Samozřejmě netušila, že jí začal unikat přesně toho dne, kdy mu lékaři potvrdili jeho obavu, že už nikdy nebude chodit. To pro něho znamenalo zlom. Předtím se sám sobě zapřísahal, že pokud mu lékaři vezmou všechnu naději na zlepšení zdravotního stavu, přestane Isabelle volat a už nikdy se s ní nesetká. Zatím si však ty telefonáty nedokázal odříct. Isabelle si teď dokonce začínala dělat starosti, jestli Billa něčím neurazila, ale na druhou stranu se nezdálo, že by se na ni hněval, spíš kličkoval a uzavíral se do sebe. Naposledy se viděli před devíti měsíci a Isabelle pořád ještě nevěděla, kdy se Bill ukáže v Paříži, a ona sama se jen těžko mohla vypravit do New Yorku nebo Washingtonu, protože Teddyho nemohla na tak dlouho opustit.

Než se přiblížilo datum Janeiny svatby, Isabelle už přímo panikařila. Bill se přestal ozývat denně, jak měl tak dlouho ve zvyku, a když se plaše zeptala, co mu do toho přišlo, vymluvil se na práci.

Ve Washingtonu si obstaral byt a setkal se s mladým kandidátem na senátorské křeslo. Kdykoliv se o tom před Isabelle zmínil, překypoval nadšením z vyhlídky na budoucí práci. A po svatbě nezavolal hned dva dny po sobě a Isabelle se mu z nevysvětlitelného důvodu neodvážila zavolat sama. Jako by se jí chtěl zbavit, jako by na ni chtěl zapomenout.

Svatba byla nádherná, při pohledu na nevěstu a ženicha všichni přítomní plakali dojetím, zvlášť když Jane se sklonila k manželovi s polibkem tak samozřejmě a zamilovaně, jako by se jí splnil dávný sen. Nikdo však neplakal usedavěji než Bill, jenž seděl v invalidním vozíku vedle první lavice, po Cynthiině boku.

„Není ti něco?“ vyzvídala na něm při hostině. Zdál se jí podivně zamlklý. „Vypadáš hrozně nešťastně.“

„Jen jsem se zamyslel nad jedním pracovním problémem. Za pár dní odjedu ze sanatoria do Washingtonu. Však víš, jak jsem na tom.“

Tělesně vypadal skvěle, ale na první pohled bylo znát, že ho cosi trápí.

„Vypadáš dost rozhozené.“ Cynthia spíš předpokládala, že s Billem zamával pohled na svatbu jeho mladší holčičky.

Na chvíli si k Billovi přisedla Olivia a bavila ho, a když Jane měla tančit s otcem, vzala na parket dědečka, zatímco Bill s Joem seděli vedle sebe a usmívali se na ni. Joeovi to zřejmě nevadilo, ale Billovi ano, a hodně. Byla to krásná svatba a úžasná hostina s tancem a zábavou a všichni byli nadšení a rozjaření. Když se toho dne Bill vracel do sanatoria, nedokázal myslet na nic jiného než na Isabelle a svoje rozhodnutí.

V následujících dvou dnech jen trčel ve svém pokoji a nechodil ani do posilovny. Teprve poté v sobě našel dost odvahy, aby vytočil její číslo. Bylo znát, že Isabelle je starostí o něho doslova bez sebe, protože sluchátko zvedla ještě dřív, než stačilo doznít první zazvonění. Sama mu během těch dvou dnů po svatbě volala několikrát, ale nikdy to nevzal. Samozřejmě netušila, že Bill seděl vedle drnčícího aparátu a krutě trpěl. Věděl, že to volá Isabelle, a přál si umřít.

„Proboha, kdes byl?“ vyhrkla trochu zpanikařené, když konečně zaslechla jeho hlas. „Už jsem si říkala, jestli jsi s mladými neodjel na svatební cestu.“ Snažila se vtipkovat, ale hrdlo jí svírala úzkost. Bill dobře poznal, jak je ustaraná a vylekaná, a nejradši by si za to nafackoval, protože mu bylo nad slunce jasné, že tohle její současné trápení ještě není vůbec nic proti bolesti, kterou se jí teprve chystá způsobit. Po pěti letech jejich vztahu bylo nepředstavitelné, že by mu Isabelle zmizela ze života, jenže Bill věřil, že ten poslední dar – rozchod – jí zkrátka a dobře dluží. „Jaká byla svatba?“ vyptávala se Isabelle nevinně a Bill si jen povzdechl.

„Krásná. Při obřadu si všichni hezky poplakali a při hostině se zase úžasně pobavili.“

„Tak mi o tom něco vyprávěj.“ Teddy ještě spal. V posledních dnech se probouzel dost pozdě, takže měla čas.

Bill tedy uvedl pár podrobností, ale myšlenkami byl někde jinde.

Nakonec se zhluboka, odhodlaně nadechl, jako by chtěl skočit z vysokého útesu. „Isabelle, musím ti něco říct.“ Srdce se jí zastavilo.

Ještě než pronesl další slovo, bylo jí jasné, že něco se příšerně zvrtlo.

„Nevíš, proč mám zlověstné tušení?“ Isabelle zatajila dech a čekala, až ta rána dopadne.

„S Cynthii jsme se dali zase dohromady.“ Isabelle jen mlčela a snažila se pochopit, co jí Bill právě sdělil a jaké to pro ni bude mít důsledky.

„A co přesně to znamená?“ zeptala se s chladnou zdvořilostí, i když by se ze všeho nejradši rozvřeštěla. Jako vždy se však ovládla a počkala si na vysvětlení.

„No, že jsme se rozhodli pro fungující manželství.“ To byla druhá nejhorší lež jeho života. První pronesl ve chvíli, kdy Isabelle namluvil, že opět může chodit. „Během mého pobytu v sanatoriu se to mezi námi hodně změnilo a dohodli jsme se, že děvčatům by naše usmíření pomohlo vyrovnat se s tím, co mě potkalo.“ Ale proboha, jedna se už vdala a druhé bylo dvaadvacet! Copak jim na udržení manželství jejich rodičů tolik záleželo? Zbořil by se jim bez toho svět? Isabelle si však všechny tyhle otázky nechala pro sebe, protože hlavní teď byl fakt, co to znamená pro ni!

„Kdy jste se tak dohodli?“ Celá se třásla, ale hlas jí zněl až nepřirozeně klidně.

„V posledních týdnech,“ odvětil skoro ležérně a silou vůle si zakazoval myslet na to, jak strašněji ubližuje.

„Mně už je dlouho jasné, že se něco děje.“ Takže měla pravdu.

Znala ho dobře, což po pěti letech přátelství a lásky nebylo divu. „To proto ses rozhodl nezajet do Paříže?“ Všechny jeho manévry a výmluvy teď náhle dostaly smysl. „A co to přináší nám?“

„Myslím si, že bychom si už neměli dál volat.“ Billova slova ji udeřila mnohem krutěji než předtím náraz autobusu. Na okamžik dokonce nebyla schopná slova, zatmělo se jí před očima a dostala strach, že omdlí. Dusila se a poprvé od té nehody ji srdce bolelo při každičkém úderu, jako by ji zasáhla obrovská pěst a rozdrtila ji, čímž jí znemožnila odpověď. Současně si však uvědomovala, že něco říct zkrátka musí. Tohle nečekala, ale těžko to mohla Billovi vyčítat.

Vždyť kvůli Teddymu sama odmítla odejít od Gordona. Billovi mohla nabídnout pramálo, vlastně jen ty telefonáty. Chápala, že Bill se návratem k Cynthii zachoval rozumně, a to bez ohledu na to, jak

hodně to Isabelle zabolí. Pro Billa to bylo nejlepší řešení ze všech a ona ho milovala tak moc, že mu přála právě to nejlepší.

„Nevím, co říct. Jsem ráda kvůli tobě, Bille.“ V sanatoriu si uzdravil nejen tělo, ale i manželství, a ona mu přála hodně štěstí. Bill slyšel, jak Isabelle tichounce pláče, a chtělo se mu umřít.

Nezapomínal však, že se rozhodl věnovat Isabelle to nejlepší – svobodu, ať už to chápala nebo ne. Bohužel, jeho láska Isabelle pouze ubližovala, protože Gordonovi umožnila, aby se k manželce choval ještě hůř, ještě lhostejněji a surověji než předtím. Isabelle byla jediná žena na světě, na které mu záleželo. Nechtěl, aby ji Gordon kvůli němu mučil, a teď už nebude mít kvůli čemu. Přesto cítil, že svou lží, kterou považoval vůči Isabelle za milosrdnou, si zabil část vlastního srdce. Své lásce nemohl přinést větší oběť.

„Buď na sebe opatrná a buď statečná. Nenech se od Gordona šikanovat. Kdyby začal, máš dost munice, kterou se můžeš bránit, ale nevyplýtvej ji předčasně. Určitě ti pak dá pokoj. Dokud je naživu Louisin manžel, Gordon určitě nebude mít zájem o rozvod.“ Hodně o tom přemýšlel. Jeho hlavní starost představovalo Isabellino bezpečí. Vlastně, nakonec se mu jistě uleví, když o jejích půtkách s Gordonem nebude nic vědět. Beztak jí nebyl nic platný, nemohl ji ochránit, nemohl jí nabídnout nic než svou lásku, a to se mu za daných okolností zdálo trapně málo.

„Jsi hodný, že si kvůli tomu děláš těžkou hlavu,“ vyhrkla Isabelle zmateně a zděšeně. Tonula v hlubokém šoku. „Já jen nechápu…

Vůbec ses předtím nezmínil, že mezi tebou a Cynthii se to zlepšilo.

Jak jste se k tomu dostali? A kdy?“

„Ani nevím. Možná že když se ti mladí rozhodli pro manželství, automaticky jsme usoudili, že tu patovou situaci mezi námi musíme vyřešit.“ Skutečnost však byla taková, že jejich rozvod nabyl právní moci už v březnu, těsně poté, co jim Jane s Joem oznámili, že se chtějí vzít. Cynthiin vztah s vdovcem, s nímž se scházela už celých devět měsíců, vypadal vážně, a Bill jí to moc přál. Cynthia nebyla špatná a měla právo na štěstí a spokojenost.

„Přeju ti, abys byl v životě co nejšťastnější, Bille,“ vydechla Isabelle velkoryse, „i kdyby mě to mělo bolet. Stejně to ale nezmění nic na tom, že tě miluju jako vlastní život.“

„Ale to já vím,“ zašeptal Bill s tvářemi zmáčenými proudem horkých slzí. Kupodivu se mu podařilo zamaskovat pláč natolik, že hlas mu zněl skoro normálně. Vždyť na jeho přesvědčivém vystupování závisela Isabellina svoboda, a on byl pevně odhodlaný dotáhnout všechno až do konce. „Já tě taky miluju, Isabelle.“ Toužil dodat, že ji bude milovat nadosmrti, ale tím by pokazil, čeho už dosáhl. „Takže na sebe dávej pozor. Kdybys cokoliv potřebovala, stačí zavolat. Vždycky ti rád pomůžu.“

„To by se Cynthii asi nelíbilo.“

„Třicet let je dlouhá doba. Odejít z manželství po tak dlouhé době je těžké.“ V tom měl pravdu, ale on od Cynthie stejně odešel.

Z podobných důvodů, z jakých nyní končil vztah i s Isabelle, i když tu na rozdíl od Cynthie miloval a nikdy ji milovat nepřestane. To ovšem bylo tajemství, které znal jenom on sám.

„Budeš mi hrozně scházet!“ přiznala se Isabelle mezi hlasitými vzlyky. „Ale já ti přeju, abys byl šťastný… co nejšťastnější…

A nedělej nic, co by ti ublížilo, Bille. Zasloužíš si jen to nejlepší.“

Billovi bylo jasné, že si zaslouží věčně se smažit v pekle, ale přesto byl přesvědčený, že svoboda, kterou daroval Isabelle, je natolik cenná, že zastíní i její nynější bolest. Nepochyboval o tom, že tohle jednou pochopí i ona a bude mu vděčná.

„Sbohem,“ řekl prostě a tiše zavěsil. Isabelle vypadlo sluchátko z ruky. Celé tělo jí drásaly křečovité vzlyky, jakoby žalem nad nečekanou smrtí blízkého člověka – a ono to tak skutečně bylo.

„Co se stalo, mamko?“ vyběhl ze své ložnice Teddy. Z očí mu čišelo zděšení, protože v podobném stavu ještě maminku nikdy neviděl. Než se dostal k jejímu křeslu vedle stolku s telefonem, už sotva popadal dech.

Isabelle párkrát bolestně polkla, ale během zlomku vteřiny si uvědomila, že se kvůli Teddymu musí vzchopit. „Právě jsem se dozvěděla, že umřela jedna moje dávná kamarádka.“ Jiná výmluva ji nenapadla, a v jistém směru to byla pravda, skutečně navždy ztratila milovaného člověka. Bill jako by pro ni zemřel. Neuměla si představit, jak přežije bez jeho telefonátů, bez jeho rad a soucitu a povídání. Vždyť se skutečným životem ji pojilo tak málo, a on jí teď odepřel i tohle. Nezbývalo jí nic jiného než její děti. Teddy ji

pozoroval nešťastným pohledem. Isabelle vstala, oblékla si plášť a shýbla se k Teddymu, aby ho objala kolem ramen. „Jsem v pořádku, jen se cítím hrozně smutná. Půjdu ven chvilku se projít.“

Odvedla chlapce zpátky do ložnice a zachumlala ho pod přikrývku a zavolala k němu ošetřovatelku. Pak skoro vyběhla na ulici a celé hodiny po nich bloudila bez cíle, jako ztracená duše. Když se vrátila, byl už skoro čas k obědu, a v obličeji byla doslova sinalá, skoro zašedlá, takže při pohledu na ni se Teddyho ošetřovatelka upřímně vyděsila.

„Nejste nemocná, paní Forresterová?“ vyhrkla trochu ostýchavě.

Znala Isabelle už řadu let, ale v tak hrozném stavu ji zatím nezažila.

Isabelle se mdle usmála a mlčky zavrtěla hlavou. Hluboko zapadlé oči připomínaly nezhojené rány.

„Nic mi není,“ popřela mechanicky. Na víc se už nezmohla. Když však odpoledne Teddymu předčítala, po tvářích se jí tiše a nepřetržitě řinuly potůčky slz. Syn ji každou chvíli konejšivě a rozpačitě pohladil po ruce, protože nevěděl, co říct. A když ho objímala na dobrou noc, dusila se vzlyky.

„Je mi to moc líto, mami,“ zašeptal jí něžně a pevně ji přitom svíral kolem krku.

Isabelle smutně přikývla: „Mně taky, miláčku.“

Té noci nedokázala usnout, protože stále myslela na Billa.

V životě se necítila tak zdrceně, v životě nepociťovala tak propastnou beznaděj. Ukradl jí naději a smích a lásku a útěchu v nejchmurnějších chvílích. Nezůstal jí nikdo, kdo by ji takhle podpořil, a Isabelle věděla, že nikoho druhého ani nenajde. Zemře jako oběť Gordonova chladného nezájmu, ale teď už jí to bylo jedno.

Na ničem jí už nezáleželo. Obětuje svůj život Teddymu a Sophii a nějak se tím zbytkem svého času na zemi protluče.

A zatím ve svém pokoji v sanatoriu ležel Bill v hluboké tmě. Od chvíle, kdy mluvil s Isabelle, se ani nepohnul. Celou noc probděl a neslyšně plakal. Stále však nezapochyboval, že udělal to nejsprávnější, co bylo v jeho silách. Tohle přesvědčení, tahle víra byla to jediné, co ho drželo při zdravém rozumu. Jeho jediná útěcha.

16

Poté, co se jí Bill vytratil ze života, Isabelliny dny se vlekly jako hlemýžď, každý okamžik trval celou věčnost. Jako obvykle se věnovala Teddymu, ale stále vypadala nemocně a zlomeně. Nejedla, nespala, skoro nemluvila, ačkoliv v Teddyho přítomnosti se přemáhala. Každičkou bdělou minutu žila s pocitem, jako by trčela v propasti, kam nedopadal jediný sluneční paprsek. Zoufale prahla slyšet Billův hlas, ale neměla ani ponětí, kam by mu mohla zavolat.

Zmínil se pouze, že se přesune do Washingtonu. Jestlipak ho tentokrát doprovází i Cynthia? Ale ať už je Bill kdekoliv, jí už nepatří a patřit ani nebude. Představoval půjčený dárek, který musela vrátit, ale cítila vděčnost i za těch pět let, po které se směla těšit z jeho přátelství a později i lásky. Bolest ze ztráty ji však sžírala tak pronikavě, až se denně strachovala, jestli nakonec nezemře. Rozchod s Billem byl mnohem horší než ta loňská autohavárie, protože jí naboural duši.

Dokonce i Gordon si toho povšiml, třebaže doma se vyskytoval jen výjimečně. Domníval se, že její zhoršené zdraví může mít souvislost s důsledky té nehody. Když na návštěvu přijela Sophie, úplně se vyděsila. Maminka vypadala jako těžce nemocný, vlastně umírající člověk.

„Jsi nemocná?“ zeptal se Gordon jednou u snídaně, když výjimečně strávil noc v domě. Pořád ještě netušil, že Isabelle o jeho záletech dávno ví. I přes veškerou lhostejnost vůči své ženě mu nemohlo ujít, že šaty na ní visí jako na kostlivci. Vypadala stejně hrozně jako tehdy, když ji propustili z londýnské nemocnice.

„Už nějakou dobu se necítím dobře, pořád mě trápí migréna,“

pokusila se Isabelle zdůvodnit svou mrtvolnou bledost. Sama věděla, že vypadá jako smrtka, ale přesto se nedokázala přimět pořádně jíst ani spát.

„Asi se ti vrátily potíže po tom zranění,“ prohodil Gordon roztržitě. „Doporučoval bych ti poradit se s doktorem.“ Tohle byl největší projev zájmu, jaký dal Isabelle najevo po celé řadě měsíců.

„Příští týden odjíždím a myslím, že bys tu prohlídku měla absolvovat ještě předtím.“ Isabelle si mimoděk pomyslela, že nejspíš pojede s Louise. Už dávno pochopila, že když loni v létě ležela v nemocnici, Gordon celou tu dobu strávil se svou milenkou, takže manželčino zranění mu vlastně přišlo vhod. O tom Isabelle vůbec nepochybovala. Skutečnost, že po té první návštěvě v nemocnici se Gordon už neukázal, nijak nesouvisela s jejím vztahem k Billovi, ale s Gordonovou vlastní milenkou. Její manžel chtěl využít každou chvíli, kterou mohl Louise věnovat. Ovšem Isabelle už na tom nezáleželo. Tohle byl prostě jen další fakt jejich manželského soužití, které však bylo už roky beze změny.

„Kam pojedeš?“ zeptala se a snažila se dát najevo zájem, který necítila. Nezajímalo ji už nic než Teddy a Sophie. Ta jí svou návštěvou doma udělala obrovskou radost a trochu ji povzbudila.

„Musím navštívit klienta na jihu Francie.“ Isabelle bylo jasné, že oním „klientem“ je ve skutečnosti Louise, ale nechala Gordonovu odpověď bez poznámky. „Takže nezapomeň, ještě dneska zavolej doktorovi!“ připomněl jí Gordon před odchodem, ale Isabelle neposlechla. Nikdo nevěděl lépe než ona, co jí schází. Měla zlomené srdce a s jejími zraněními při autohavárii to nemělo pranic společného. Od nehody uběhl přesně jeden rok. Pořád jí připadalo k nevíře, že s Billem se už nikdy neuvidí, že jí navždy zmizel ze života. Začínala litovat, že při té havárii nezemřela. Bylo by to mnohem snazší, unikla by té šílené bolesti, kterou teď musela překonávat a tajit. Skálopevně věřila, že to trápení nikdy nepřebolí, naopak, každý další den byl horší než ten předchozí. Neměla se nač těšit, neměla po čem toužit, neměla v co doufat, v co nadále věřit.

Tohle všechno jí Bill vzal a nechal jí pouze vzpomínky a žal.

A nejhorší ze všeho byla skutečnost, že se na něho ani nezlobila.

Prostě ho dál milovala a věděla, že ho bude milovat nadosmrti. Byla jako zvířátko, které ztratilo dlouholetého druha a teď hledá tiché místečko, kde by mohlo žalem zemřít.

„Co je to s tebou, mamko?“ vyptávala se ustaraně Sophie, když potkala Isabelle přede dveřmi Teddyho pokoje.

„Ale nic, holčičko. Jsem prostě jen unavená.“ Vypadala příšerně a nijak se to nepokoušela zamaskovat. Teddyho ošetřovatelka Marthe to s dětmi probírala. Teddy si vzpomněl, že takhle nešťastná je maminka od chvíle, kdy se dozvěděla zprávu o smrti své kamarádky, ale ostatní dobře vycítili, že Isabellin žal jde mnohem hlouběji, a všichni se obávali nejen o její zdraví, ale i o život.

Když se jí Gordon večer zeptal, zda byla u lékaře, stručně odvětila, že ano a ten že ji ujistil, že s ní je všechno v pořádku.

Přitom se s nějakým telefonátem vůbec nezatěžovala. Gordon si to určitě neověří.

Pravda, Gordonovi na okamžik blesklo hlavou, že Isabelle mučí bolest spíš emocionální než tělesná, ale čeho by se mohla týkat? Že by šlo o Billa? Naráz tu myšlenku zaplašil, protože ani v nejmenším nepochyboval, že Isabelle si další udržování toho vztahu prostě netroufla. Na to ji jeho varování vystrašilo ažaž. Samozřejmě však neměl potuchy o hloubce její lásky k Billovi. Svou ženu ve skutečnosti vůbec neznal.

Druhého dne Gordon odjel na jih Francie. Starosti s Isabelliným zdravím už zřejmě hodil za hlavu. Vysvětlil, že telefonicky bude k zastižení v Hotelu du Cap a že se nevrátí dřív než za tři neděle.

Isabelle to nechala bez komentáře, těšila se na klid a samotu. Aspoň nebude muset hledat výmluvy, proč vypadá tak hrozně, proč tone v tak hluboké depresi. Samota jí všechno usnadní.

Ovšem po třech týdnech se Gordon vrátil a zažil obrovský šok, protože Isabelle vypadala jako kostlivec. On sám, opálený a odpočatý, doslova sršel zdravím, zato Isabelle jako by zevnitř užírala smrtelná choroba. Teď vypadala stejně nemocně jako Teddy.

Sophie otci uplakaně líčila, jak je maminka zesláblá a bez zájmu o cokoliv, ale on jen zabručel, že před necelým měsícem byla na vyšetření a lékař u ní nic nenašel. Nechtěl se tím zatěžovat, protože

se k smrti děsil představy, že by měl v domě další těžce nemocnou osobu.

Gordon znovu odjel v srpnu, údajně na dlouhou služební cestu do Itálie a Španělska. Sophie odjela na několikatýdenní návštěvu k příbuzným a známým do Británie. Isabelle těšilo, že zůstali s Teddym sami. Snažila se kvůli chlapci překonat depresi aspoň po ty společně trávené chvíle, aby ho nelekala, ale neuměla si představit, že by někdy mohla být stejná jako dřív. Daleko snazší pro ni bylo překonat následky po autohavárii, než se smířit s Billovým odchodem. Každé ráno se probouzela s myšlenkou na něho a přála si umřít.

A právě během té doby, co Gordon i Sophie byli pryč, chytil Teddy šerednou letní chřipku. Nejdřív to vypadalo jen na rýmu, v nejhorším na zánět dutin, ale pak mu to spadlo na průdušky a plíce.

Dostal vysokou horečku a lékař mu pro jistotu nasadil antibiotika, aby chlapcův stav nepřešel do zápalu plic. Horečka však nepřestávala stoupat a ať se Isabelle i ošetřovatelka snažily sebevíc, neklesla ani o stupínek. Třetího dne už Teddy nemohl skoro dýchat. Lékař jen vrtěl hlavou, protože antibiotika nezabírala, a po dvou dnech už bylo jisté, že chlapec má těžký zápal plic. Jeho stav se rychle horšil a večer pátého dne ho lékař dal převézt do nemocnice. Isabelle tam zůstala se synem a přemýšlela, zda nemá zavolat Gordonovi, ale kdovíproč jí připadalo trapné ho obtěžovat právě kvůli Teddymu.

Beztak se o chlapcův zdravotní stav nikdy nezajímal, všechny starosti přenechal Isabelle.

„Mami, myslíš, že umřu?“ zašeptal Teddy a přitom na ni upíral obrovské lesklé oči. Isabelle pomáhala sestřičkám přikládat mu na čelo a zápěstí studené obklady.

„Ale jdi, jasně že ne. Co nevidět ti bude dobře. Tohle je obyčejné nachlazení, s tím si poradíš raz dva!“ Jenže Teddy měl celou noc jednačtyřicítky horečky. Druhý den ráno Isabelle přece jen Gordonovi zavolala.

„Nevím, co přesně mu je, asi chytil nějaký virus, ale je to s ním hodně zlé.“ Hlas jí zněl ještě vyčerpaněji než jindy a i když to bylo k nevíře, vypadala ještě hůř než před Teddyho onemocněním.

„Ále, tomu klukovi je pořád něco!“ zabručel podrážděně Gordon.

Byl zrovna v Toskánsku a Isabelle si neuměla představit, co zrovna tam by mohl služebně pohledávat. Zřejmě šlo o další dovolenou s Louise, ale Isabelle to už bylo jedno. „Takhle na dálku vám beztak nejsem nic platný. Co tedy čekáš?“

„Prostě mě napadlo, že bys to rád věděl,“ vydechla Isabelle.

V duchu se sama sobě divila, nač se vůbec obtěžuje. Nežádala Gordona o pomoc, ale z obyčejné lidské slušnosti mu sdělila změnu ve zdravotním stavu jeho syna.

„Dej mi vědět, kdyby se mu přitížilo.“ A co by asi podnikl v tom případě? ptala se v duchu Isabelle. A když malý umře, mám to taky zavolat? Nebo by i tohle bylo obtěžování? Ale nakonec si všechny jízlivosti nechala pro sebe.

Počkala ještě dva dny a potom zavolala Sophii. Mezitím už Teddy blouznil z horeček a Isabelle panikařila hrůzou, protože syn ji většinou ani nepoznával. Dostával nitrožilně léky i výživu, ale plíce mu bohužel selhávaly a lékař si dělal starosti kvůli zesláblému srdci.

Isabelle se zděsila, že právě teď možná nastal okamžik, kterého se bojí od Teddyho narození. Na rozdíl od svého otce se Sophie vrátila do Paříže ještě toho večera. Obě ženy pak dlouhé hodiny seděly u Teddyho lůžka, bděly, držely se navzájem za ruku a mlčky sledovaly, jak se chlapec zmítá v horečnatém spánku, který se chvílemi blížil kómatu. Občas mu uniklo pár slov, ale většinou zcela nesrozumitelných.

Když se Teddy druhý den probudil, vypadal trochu líp, ale ne proto, že by mu klesla horečka, spíš se jenom zklidnil. Venku byl dusný žhavý den, chlapec byl na dotek rozpálený jako oheň, ale nepřestával naříkat, že mu je zima. Až k večeru si uvědomil, že u lůžka je maminka se sestrou, a vzmohl se na pár jakžtakž smysluplných slůvek. V noci lékař odvedl Isabelle na chodbu a oznámil jí, že s chlapcem to nevypadá dobře. Jeho stav se neustále zhoršoval.

„Co přesně tím chcete říct?“

„Dělám si starosti kvůli jeho srdci. Další námahu už nesnese.

Jeho postižení je příliš vážné, než aby překonalo vypětí z vysokých

horeček.“ Tohle všechno Isabelle věděla už dávno, ale stejně si zoufala bezmocí, že se pro Teddyho nedá nic udělat.

K její neskonalé hrůze se chlapec potácel v horečkách celý týden a zmítal se mezi životem a smrtí. Sophie i Isabelle už vyčerpáním skoro ztrácely vědomí a vypadaly stejně nemocně jako Teddy.

Isabelle se užírala zoufalstvím, protože Gordon ani jednou nezavolal a nezeptal se, jak se synovi daří. Přitom od Isabellina telefonátu do Toskánska uplynuly už dva týdny. Začátkem třetího týdne upadl Teddy do bezvědomí, vytrpěl si několik epileptických záchvatů a zápal plic se zhoršoval. Isabelle nedokázala pochopit, jak je možné, že její synáček je ještě naživu. Celé dny jen seděla u jeho postele nebo na chodbě a plakala. Až po třech týdnech se ozval Gordon.

Bylo to přesně tak, jak si domýšlela, Gordon automaticky předpokládal, že chlapec je už v pořádku a doma, takže tentokrát se při zprávě o jeho kritickém stavu upřímně vyděsil.

„Nevěděla jsem, jestli by ses kvůli Teddymu chtěl vrátit domů.“

„A myslíš, že bych měl?“ Ta představa ho zřejmě nenadchla, ale na druhou stranu bylo znát, že si dělá velké starosti. Celá situace byla mnohem horší, než předpokládal, a zastihla ho zcela nepřipraveného.

„To záleží jen na tobě, ale Teddymu je moc zle.“ Už od včerejšího večera se neprobral k vědomí a lékař jim nedával naděje, že se tak ještě stane. Gordon požádal Isabelle, aby mu druhý den zavolala, jak to s chlapcem vypadá.

Isabelle a Sophie proseděly s Teddym celou noc. V pět hodin ráno otevřel oči a usmál se na ně. Obě vykřikly úlevou, protože to považovaly za obrat k lepšímu, ale sestřička jim pošeptala, že horečka se během noci vyšplhala ještě výš, až k dvaačtyřicítce.

Kupodivu Teddy začal mluvit, šeptem a chraptivě, ale dávalo to smysl. Lékař se na něho přišel podívat, ale jen zavrtěl hlavou.

Zesláblé srdce vypovídalo službu. Přesně tohoto okamžiku se Isabelle děsila po celý synův život, a teď nastal. Navzdory zoufalstvím ztrhanému obličeji vypadala až nepřirozeně klidně a mlčky vyčkávala, až se vyplní osud jejího milovaného dítěte.

Teď matce něco šeptal a držel ji přitom za ruku. S andělským úsměvem se ohlédl i po Sophii. Isabelle políbila syna na tvář,

rozpálenou a suchou, ale vzápětí zvlhlou jejími slzami. Nedokázala se ovládnout a musela plakat, až jí srdce pukalo.

„Mám tě moc ráda, chlapečku.“ Vždycky se k ní choval tak láskyplně a mile, byl tak trpělivý! I když za celý svůj krátký život nepoznal nic než utrpení, nikdy si nestěžoval – dokonce ani teď ne.

Mlčky svíral matčinu ruku a chvilkami sklouzával do spánku.

Isabelle se musela přemáhat, aby synkem zuřivě nezalomcovala, aby se na něho nepověsila a nesnažila se ho odtáhnout od kraje té propasti, do níž se začínal řítit. Představa, že svoje milované dítě navždy ztratí, jí připadala horší než pekelná muka, jenže mezi nebem a zemí neexistovala síla, která by Teddyho dokázala zachránit.

Náhle na ni chlapec upřel planoucí oči a usmál se. „Je mi dobře, maminko,“ šeptl a stočil pohled k sestře. „Mám tě moc rád, Sophie.“

A potom s tichounkým povzdechem zemřel, zatímco matka i sestra ho držela každá za jednu ruku. Bylo to pokojné a prosté, ten odchod Teddyho duše z těla, jež ho po celých patnáct let jen trýznilo a omezovalo. Isabelle vzala synka do náruče a plakala a plakala, nakonec ho něžně uložila na polštář, obrátila se k vzlykající Sophii a pevně ji k sobě přivinula. Teddy měl ve zkrásnělé tváři výraz hlubokého míru. Obě ženy ho naposledy políbily a tiše vyšly z pokoje. Venku byl žhavý letní den a Isabelle si na ulici připadala jako zbloudilý cizinec v neznámém městě. Pořád ještě nevěřila, že je opustil, bylo to nepředstavitelné, nemyslitelné, nesnesitelné.

Nadosmrti si zapamatuje ten něžný, líbezný výraz v obličeji svého zemřelého synáčka. Zastavila se na chodníku, zdrcená dalším výbuchem pláče. Sophie ji podpírala a plakala spolu s ní.

Zastavily si taxík a odjely domů. Isabelle zamířila rovnou do Teddyho pokoje a sotva překročila práh, opět se rozplakala. Její drahý něžný Teddy byl navlas stejný jako Malý princ ze Saint-Exupéryho knížky, a teď jim odletěl do světa, kam odjakživa patřil a z něhož nikdy předtím neměl odejít. Ale i když tady s matkou a sestrou pobyl tak kratičce, stejně jim kromě trápení daroval i spoustu štěstí a radosti.

Isabelle uvařila sobě i Sophii čaj a pak zavolala Gordonovi. Tu zprávu mu sdělila až překvapivě klidným hlasem. Gordon byl zřejmě vykolejený, slíbil, že ještě večer dorazí domů. Neplakal a ani Isabelle

neutěšoval, dokonce neřekl ani tolik, že ho to mrzí. Po pár stručných slovech zavěsil. Isabelle toužila zatelefonovat Billovi, ale věděla, že by to beztak nemělo cenu, zmizel jí ze života stejně jako teď syn.

Věčná škoda, že ti dva se nepoznali! zalitovala v duchu, ale hned si připomněla, že na Billa už nemá sebemenší právo, takže mu nesmí zavolat, nesmí ho obtěžovat a vnucovat se mu do života.

Se Sophii zašly odpoledne do pohřebního ústavu a všechno zařídily. Vybraly prostou bílou rakev a květiny, bílé růže. Isabelle si s hořkostí uvědomovala, že na pohřeb kromě rodiny a ošetřovatelek nikdo jiný nepřijde. Teddy nikdy nechodil do školy, neměl kamarády, a sama Isabelle vedla už dlouhá léta život jako poustevník. Chlapce milovala jen matka, sestra a ošetřovatelky, které ho znaly od narození. Isabelle si neuměla představit, co si teď počne, co s ní bude dál. Péče o Teddyho pro ni neznamenala jen práci, ale i smysl života. Po návratu domů spolu se Sophii proplakaly celý večer.

V noci se z Říma vrátil Gordon, podivně zamlklý a vážný.

Druhý den se šli všichni tři spolu pomodlit do pohřebního ústavu k Teddyho rakvi. Isabelle požádala, ať ji nechají zavřenou. Nesnesla by pohled na milované dítě v rakvi a Gordon prohlásil, že Teddyho vidět nechce. Isabelle tím nepřekvapil, protože synovo křehké zdraví a nemoci v něm odjakživa probouzely odpor, a ačkoliv s ním žil v jednom domě, skoro ho neznal, nechtěl ho poznat, a i kdyby teď změnil názor, už bylo příliš pozdě.

Ve třech se sešli i v jídelně u večeře. Sophie s otcem prohodila občas pár slov, ale Isabelle jen mlčela. Nikdo z nich se nezmínil o Teddym, to bylo příliš bolestné téma. Po večeři Isabelle zamířila do své ložnice, lehla si a myslela na dítě, kterému darovala tak křehký a bolestný život. Připomínal jí motýlka, který jim konečně vyklouzl z hrsti a odtřepetal se pryč. Byla však vděčná osudu, že tak báječné dítě mohla znát a milovat aspoň po těch drahocenných patnáct let.

Pohřeb se konal následujícího dne v kapli jejich kostela. Za chlapce se modlil kněz, který ho nikdy neviděl a komolil jeho jméno.

Isabelle však nejvíc zdrtila cesta na hřbitov, kde by se nejradši vrhla do hrobu za rakví a nechala se zasypat hlínou vedle svého dítěte.

Před odchodem se snad stokrát ohlédla a vzala si jednu z křehkých

bílých růží, aby si ji nechala vylisovat v bibli. Měla pocit, jako když se pohybuje pod vodou nebo se probírá z dalšího kómatu. Sama netušila, že po návratu domů připomíná mrtvolu. Nebyla schopná se pořádně nadechnout ani udělat krok, každý pohyb, každá myšlenka ji bolely jako bodnutí nožem.

K večeru zaklepal na dveře její ložnice Gordon a zamračeně se na ni zadíval. Ležela na posteli sinalá do odstínu bílého mramoru.

„Nechápu, co ti vlastně je,“ zavrčel spíš naštvaně než uraženě. Bylo zjevné, že manželka mu začíná lézt na nervy. Vadil mu pohled na její ztrhaný obličej, temné kruhy pod očima a vpadlé tváře. „Jeden by řekl, že dneska měli pohřbít tebe místo Teddyho. Tak co je vlastně s tebou, Isabelle?“

„Právě jsem ztratila syna,“ vydechla zdrceně. Měla pocit, že ji klame sluch, protože jak tohle dokázal Gordon pronést právě v den, kdy jeho dítě mělo pohřeb?

„To já taky, jenže ty jako boží umučení už vypadáš víc jak dva měsíce.“

„Vážně? Tak to tedy promiň.“ Isabelle se otočila obličejem ke zdi. Nechtěla Gordona vidět a přála si, aby okamžitě odešel.

„Ale pochop, že Sophii trápí, když tě vidí v tomhle stavu.“

„Mě zase trápí, že jsem přišla o syna,“ odvětila Isabelle hluše.

„Vždyť jsme to čekali už kolik let,“ připomněl jí manžel.

„Samozřejmě chápu, že to je pro tebe šok, zvlášť po tom těžkém zranění, které tě potkalo před rokem.“ Začínal věřit, že Isabelle se vlastně nikdy úplně neuzdravila. Ta zase s hrůzou sledovala necitelné, chladné chování člověka, který právě ztratil dítě. Nikdo by to neuhodl, nikdo by v něm nehledal otce zlomeného zármutkem.

Teď upřel na Isabelle pohled, v němž se místo soucitu a chápavosti zračila spíše zvědavost, a položil jí naprosto nečekanou otázku: „Co teď hodláš dělat?“

„S čím?“ S Teddyho pokojem? Se svým životem? Se synovými věcmi? Nechtěla na to ani pomyslet.

„Posledních patnáct let jsi nedělala nic jiného, než že ses starala o Teddyho. Přece mi nechceš tvrdit, že jsi umřela spolu s ním.“

Proč ne? toužila vykřiknout Isabelle, ale silou vůle to zvolání polkla. Tři troše štěstí, říkala si, nakonec stejně umřu. Přišla

o Teddyho i Billa a teď už mohla žít jen pro Sophii. Ovšem další Gordonova slova ji šokovala a vytrhla ji z otupělosti. „Myslím, že až se Sophie za čtrnáct dní vrátí do školy v Grenoblů, měla bys odjet s ní a najmout si tam byt. Podle mě to je vynikající nápad. Potřebuješ konečně vypadnout z tohohle domu, a Sophiina společnost by ti jenom prospěla.“ Isabelle v zlomku vteřiny pochopila, že ji chce odklidit, aby se mohl ještě víc věnovat Louise. Byl to proklatě chytrý plán a teď, po Teddyho smrti, vlastně i logický. Gordon byl mazaný jako čert.

„Myslíš to vážně?“ Isabelle se při pohledu na výraz jeho obličeje málem rozesmála. Na jednu stranu se tvářil soucitně a chápavě, na druhou stranu nestál o nic jiného, než aby co nejrychleji vypadla.

Zřejmě se děsil, že když ji Teddy přestal zaměstnávat ve dne v noci, zatouží zaujmout své právoplatné místo manželky. „Pro všechno na světě, co bych tam asi dělala? Sophie by se zbláznila, kdybych jí měla šlapat na paty jako malé holce. A nikdo by se jí nemohl divit.“

Nehledě na to, že sama Isabelle neměla nejmenší chuť si zrovna teď dceru znepřátelit.

„No dobře, ale přece tady nemůžeš pořád jen polehávat!“ vybuchl Gordon podrážděně.

„Jak jsi přišel na to, že budu dělat jen tohle?“ Jejich rozhovor začínal přecházet do hádky. Isabelle už měla plné zuby přetvářky a podvodů, které v jejich vztahu už před lety vystřídaly pravdu a lásku, a odmítala se dát vynulovat tím, že by se pověsila na krk Sophii. Pravda, Teddyho smrt ji zdrtila, ale dokud ji ten žal nepřebolí, nikdy nebude obtěžovat dceru. Na to měla příliš rozumu i hrdosti. A navíc byla dost chytrá, aby Gordonův plán prokoukla a pochopila, že jeho cílem není nic než sobecký zájem.

„Nemám představu, cos kromě péče o to dítě vlastně dělala!“

zavrčel neomaleně.

„To dítě byl tvůj syn, a ten je teď po smrti. Měj proboha trochu úcty. K němu i ke mně.“ Tohle bylo vůbec poprvé, co si troufla s Gordonem takhle mluvit. A bylo znát, že ho to příliš nepotěšilo.

„Isabelle, laskavě mi neraď, jak se mám chovat, ano? Jestli mě neklame paměť, musel jsem před rokem překousnout tvůj podraz.

Však ty víš, jak to bylo s tou autonehodou. A další nesmysly ti trpět nehodlám, rozumělas?“

„Vážně?“ sykla Isabelle a zlověstně blýskla očima. Gordon právě překročil hranici její tolerance. Všechno se seběhlo tak náhle a tak brzy po Teddyho smrti! „A můžeš mi vysvětlit, v čem spočíval ten můj podraz?“

„Moc dobře víš, co tím myslím! Prominul jsem ti románek s Billem Robinsonem. Měla jsi z pekla štěstí, že jsem nepožádal o rozvod.“ Právě ukázal, jakými zbraněmi má v plánu bojovat.

Isabelle však toho ztratila už tolik, že se přestala Gordona děsit. Po Teddyho odchodu nad ní ztratil moc, možná navěky, ale pro tuhle chvíli určitě ano.

„A ty máš z pekla štěstí, že jsem ti promíjela tvoje jednání v posledních dvaceti letech, a ten příšerný přístup, který jsi během posledních patnácti let měl k vlastnímu synovi!“ Teď už šlo o nefalšovanou hádku na život a na smrt. Isabelle netušila, že k tak zásadnímu rozhovoru mezi nimi dojde tak brzy po Teddyho smrti, ale Gordon ji přesto nezaskočil. Vzpomněla si, co jí Bill radil při jejich posledním telefonátu, jak si má šetřit munici až do Gordonova dalšího útoku – a on skutečně zaútočil! Načasoval si to na den Teddyho pohřbu. Byla to příšerná surovost a projev neúcty – ovšem od Gordona ji to nemohlo překvapit.

Gordon se nad ní tyčil se zaťatými pěstmi, jako by se na ni chtěl vrhnout. „Tak pozor, tohle si od tebe nenechám líbit, rozumíš? Jestli okamžitě nezabrzdíš, vyhodím tě na ulici bez jediného měďáku, jasné?“

„Já už se tě nebojím, Gordone.“ Isabelle neměla co ztratit. Už nepotřebovala ochraňovat Teddyho a kašlala na to, jestli ji Gordon vyhodí nebo ne. Vlastně, možná by to znamenalo její spásu. „Vůbec se tě nebojím, slyšíš?“ Při pohledu na Isabellin zarputilý výraz bylo Gordonovi zřejmé, že svoje slova myslí vážně.

„A kampak bys asi šla, kdybych tě vyhodil?“ ušklíbl se nenávistně, ale Isabelle mu klidně a neústupně pohlédla do očí.

„Možná že s hraběnkou de Ligneovou budete tak hodní a necháte mě bydlet v tom bytě na Rue de Bac? Protože pokud bys mě vyhodil, jistě by se nastěhovala k tobě, ne?“ Pronesla to nevzrušeným

a vznešeným tónem, jako pravá dáma. Gordon rozzuřeně zařval jako raněný lev. Přistoupil k Isabelle tak blizoučko, že mu viděla každičký pór na mohutném nose. Vzteky se doslova třásl.

„Žvaníš úplně z cesty! Vůbec nevíš, co mluvíš!“ zahulákal skoro bezmocně. Bylo znát, že Isabellina poznámka ho zahnala do kouta.

Tento výpad od ní nečekal a na okamžik ho to vyvedlo z rovnováhy.

„Možná že já to nevím, ale jak jsem zjistila, ví to přinejmenším půlka Paříže, a už určitě deset let. Omylem sem zavolala na Silvestra.

Mám dojem, že byla opilá, ale konečně se mi otevřely oči. Pochopila jsem to, co mě mělo trknout už dávno. Takže si nech ty mravoučné přednášky o Billu Robinsonovi, Gordone! S ním o nic nešlo!“

„Ještě pořád se stýkáte?“ Gordonovi po tom nic nebylo, ale stejně mu to řekla. Jen si tím upevnila svou výhodu nad manželem, protože on měl milenku dlouhé roky – a skoro veřejně.

„Ne, nestýkáme, ale pokud vím, ty a tvoje hraběnka se stýkáte často. V Itálii teď byla s tebou, nebo se pletu?“ Gordon jí tento předpoklad sice nepotvrdil, ale Isabelle měla pravdu. Navíc o tom věděla řada dalších lidí. „Dozvěděla jsem se, že hraběnka se beztak nemůže provdat, dokud je naživu její manžel. To je pro tebe jistě hodně náročná situace. A co se mnou chceš udělat potom, Gordone?

Jakým způsobem ses mě chtěl zbavit? Tedy, pokud vynechám možnost, že bych se nechala odšoupnout do Grenoblu k Sophii?“

„Jsi šílená. Přeskočilo ti bolestí ze ztráty syna! Tyhle nesmysly dál poslouchat nebudu!“ Gordon se obrátil k odchodu. Už od ní nechtěl slyšet ani slovo.

„Ne,“ namítla Isabelle pořád ještě klidně. „Teddyho smrt mi sice zlomila srdce, ale k šílenství mě nepřivedla. Zato si myslím, že jsem byla šílená po celé ty roky, když jsi mi přímo pod nosem dělal to, cos dělal. Vždyť tys tady ani nespával a já byla tak hloupá, že jsem to vůbec netušila, protože jsi mě svým terorizováním odnaučil starat se o to, co děláš – ty, můj manžel! Ale s tím je definitivní konec, rozumíš?“

„Vypadni z mého domu!“ vyštěkl na ni Gordon. Vztek jím lomcoval a v obličeji krvavě zrudl, jako by ho užuž měla ranit mrtvice.

„Neboj se, odejdu, ale ne dřív, dokud sama nebudu připravená.

A mezitím bych ti doporučovala, abys radši zůstal u své hraběnky.“

Gordon se rozzuřeně vyřítil z Isabelliny ložnice a za okamžik už slyšela prásknutí domovních dveří.

V životě by si neuměla představit, že s Gordonem někdy zažije – a přežije – podobnou scénu. Náhle si s úlevou uvědomila, že Gordon ji opustil a jí že to je úplně jedno. Jako kdyby jí Teddyho smrt konečně strhla okovy. Po skončení vztahu s Billem už nemohla ztratit nic než Sophii, a velkou útěchu jí v téhle zoufalé situaci skýtala jistota, že ještě nikdy si s dcerou nebyly tak blízké jako v posledním roce. Gordon ji svým odchodem zbavil nutnosti žít ve lžích a přetvářce, které se staly hlavním rysem jejich až příliš dlouhého manželství.

„Co ti taťka říkal, maminko?“ ozval se Sophiin tichý hlas.

Isabelle si vůbec nevšimla, že po Gordonově odchodu vklouzla jejich dcera do pokoje. Sophie vypadala vystrašeně, protože ještě nikdy v životě nezažila mezi rodiči tak příšernou hádku.

„Ale, není to nic důležitého,“ odvětila Isabelle a posadila se na postel. Cítila se vykolejeně, ale kupodivu se jí ulevilo.

„To teda je důležitý!“ rozhněvala se Sophie. „Mami, vždyť on se k tobě chová hnusně! Hele, je to můj táta a já ho mám ráda, ale nedovolím, aby se k tobě dál choval tak odporně!“ Zvlášť dnes, v den Teddyho pohřbu, jí to připadalo až zrůdně necitelné.

Teprve při pohledu na svou dceru si Isabelle plně uvědomila, co se vlastně stalo. „Přikázal mi, ať se odtud odstěhuju,“ přiznala pořád s tím nezvyklým klidem. Tohle byla záležitost, o které Sophie musela vědět.

„A to ho musíš poslechnout?“ Sophie hrůzou vytřeštila oči, ale Isabelle ani nemrkla. Ten klid ji neopouštěl.

„Nejspíš ano, tenhle dům je jeho.“ Byla to tragédie, že jejich manželství pohřbili ve stejný den jako svého syna, ale kdovíproč jí to připadalo logické. Konečně to všechno skončilo. Definitivně.

„A kam půjdeš?“ vyhrkla Sophie napůl v pláči.

„Asi zkusím si sehnat nějaký byt. Měla jsem to udělat už dávno, ale bez otcových peněz bych péči o Teddyho nezvládla.“ Sophie přikývla. Isabelle si zatím v duchu dělala inventuru všeho, co ztratila:

Teddy, Bill, domov, manželství. Všechno, co milovala, nač spoléhala, co hýčkala či si toho vážila, naráz skončilo. Nezbývalo jí nic jiného než začít znovu. Vzhlédla ke své dceři, a Sophie k matce přistoupila, mlčky ji objala a dala jí tak najevo, že ji miluje a že vždycky bude stát při ní.

Bylo to kruté, ale Isabelle z Gordonova područí vysvobodil Teddy. To nebohý nemocný Teddy ji vzal za ruku a odvedl ji z tohohle dlouholetého vězení. Bill to nedokázal a sám odešel.

A Isabelle by v sobě nikdy nenašla dost sil, aby ten krok učinila sama od sebe. Zato její milovaný něžný Teddy, který konečně unikl svému nemocemi zmučenému tělu, vysvobodil matku z trýznivého svazku.

Isabelle měla pocit, jako by její chlapec stál vedle ní, celý šťastný z toho, co pro maminku dokázal udělat. Po všech těch obětech, které mu za těch patnáct let přinesla, jí věnoval nádherný dárek. Svobodu.

17

Gordon se v domě na Rue de Grenelle neukázal řadu dní. Isabelle bylo jasné, že kdyby s ním chtěla mluvit, stačilo by zavolat mu do banky, ale neudělala to. Neměla důvod. Už si neměli co říct a Gordon zcela určitě trávil svůj čas s hraběnkou de Ligneovou.

Isabelle se nějakou dobu jen bezcílně toulala domem a snažila se po tolika událostech udělat si pořádek v duši. Jako by žila v jiném světě. Občas si šla posedět do Teddyho pokoje a plakala, jenže do slz se jí tu a tam vloudil úsměv při vzpomínce na něco, co její Teddy udělal či řekl. Jednoho večera začala balit jeho věci. Moc toho neměl, knihy, hračky z dětství, skládačky a hlavolamy, spoustu pyžam, drobné dárky od ošetřovatelek a fotografie maminky a sestry a navíc i jedna velmi pěkná svatební fotografie jeho rodičů. Nakonec přivoněla k polštáři, na kterém ještě nedávno ležela jeho kučeravá hlava.

Isabelle si brzy ráno přivstala, aby práci dokončila dřív, než se probudí Sophie. Dívka našla v bratrově pokoji jen řadu úhledně vyrovnaných krabic. Isabelle se pak zavřela ve své ložnici a plakala a únavou podřimovala.

Odpoledne zaslechla, že domů přišel Gordon a zaklepal jí na dveře. Zajímal se, jaké má Isabelle plány.

„Ještě jsem se úplně nerozhodla. Zrovna jsem sbalila Teddyho věci.“

„Chováš se morbidně. Proč jsi to nenechala udělat ošetřovatelky?“ Jenže Isabelle tu práci dělala z lásky ke svému zemřelému dítěti, což Gordon nemohl pochopit. Neměl rád nikoho, možná ani sám sebe. Isabelle si neuměla představit, co cítí

k hraběnce. Nepochybovala, že vztah těch dvou stojí na společenském významu a šlechtickém titulu Louise de Ligneové.

Přesně totéž Gordona kdysi lákalo k ní, k Isabelle. Vážil si jen pozlátka, ale nikdy ne osoby a skutečnosti. Považoval je za zbytečné, protože je nemohl využít přímo pro svoji kariéru. „Tehdy večer jsi předvedla naprosto neodpustitelný výstup!“ zavyčítal bez pozdravu stroze. Z tónu jeho hlasu bylo znát, že se svou ženu snaží zastrašit, ale Isabelle to slyšela tolikrát, že to na ni už nedělalo žádný dojem.

Trochu zlomyslně vychutnávala, jak ho zmínkou o jeho románku s Louise vyděsila. Po těch letech už zřejmě nepočítal s tím, že by se to Isabelle ještě někdy dozvěděla. A když se zeptal Louise, zda skutečně na Silvestra o půlnoci volala k němu domů, když tehdy zmeškala letadlo do Svatého Mořice, k jeho velkému překvapení nevyloučila, že to skutečně mohla udělat. Byl to hloupý a nevinný omyl. Bohužel, tahle náhodná chybička odhalila deset let pečlivě konstruovaných lží, ale Gordon si netroufl to Louise vyčíst.

„Tahle situace je neodpustitelná už hodně dlouho!“ odvětila Isabelle tiše. Byla to ryzí pravda. „Odjakživa jsem věřila, že jsem tě v něčem zklamala a že to je ten důvod, proč jsi ke mně tak chladný.

Vinu jsem hledala výhradně u sebe, protože jsem se tolik věnovala Teddymu. Trvalo mi to dlouho, ale nakonec jsem pochopila, že krach našeho vztahu neměl nic společného se mnou ani s Teddym. Zkrátka a dobře jsi o nás nestál a nechtěl jsi s námi být.“

„Naopak, s tebou to má společného úplně všechno!“ vyštěkl Gordon. „Kdyby sis ráčila udělat čas na to, aby ses chovala jako pořádná manželka, nikdy by to tak nedopadlo.“ Neuznal ani špetku vlastní zodpovědnosti, všechno to házel na ni – ale to byl typický Gordon.

„Ale já se chovala jako pořádná manželka, Gordone. Vždycky jsem byla připravená ti pomoct, vyslechnout tě, a zpočátku našeho soužití jsem tě upřímně milovala. Jenže byls to ty, kdo mě tady zavřel jako do vězení, kdo mezi nás postavil zeď, kdo se odstěhoval ze společné ložnice a zavrhnul mě! Já sama to však nijak nezavinila, a ty to moc dobře víš, Gordone!“

„Poslyš, tak snadno se z toho nevykroutíš. Nikdy bych nic podobného neudělal, kdyby ses hned na začátku naučila chovat, jak se na manželku významného bankéře sluší a patří.“

Tvářil se jako učitel, který žáčkovi vytýká, že propadl a nezapamatoval si ani jedinou lekci. Isabellina láska a upřímnost pro něho neměly cenu. Neznal ji a nezajímal se o ni. To bylo nad slunce jasné. Celé roky skákala, jak Gordon pískal, jenže on ji pořád nutil skákat ještě rychleji a ještě výš. Jakmile do dna vytěžil výhody plynoucí z jejího původu a společenských styků, přestala pro něho být užitečná. A Isabelle nepochybovala, že Gordon totéž udělá i s Louise. Jakmile rozhlásí do světa, že se oženil s hraběnkou, bohatou a úspěšnou ženou, a využije ji ke svému prospěchu, nejspíš ji taky odkopne. Isabelle si neuměla představit, že Gordonovi by mohlo na někom záležet, dokonce ani na vlastní dceři ne, natožpak na milence. Byl chorobně sebestředný.

„Mám dojem, že od té nehody ti haraší!“ ucedil mrazivě a Isabelle v mžiku pochopila, jaké pomluvy o ní hodlá šířit: že po probuzení z kómatu to už nikdy nebyla ona, že se od té doby chovala divně, a synova smrt že ji definitivně vykolejila. Ano, to bude dokonalá omluva, proč se manželky zbavil. Jako by náhle nakoukla do ústí propastně hluboké a temné jeskyně a zahlédla netvora, který tam odjakživa přebýval. Kdysi by ji to k smrti vyděsilo, ale teď už s tím netvorem nechtěla mít nic společného. „Očekávám, že se odtud co nejrychleji odstěhuješ!“ pronesl Gordon chladně. S Isabelle jednou provždy skončil a teď si nepřál nic jiného, než aby mu co nejrychleji zmizela ze života. Proklatě by se mu to hodilo. Ztratila pro něho význam a změnila se na problém, který hodlal rázně vyřešit.

Odhalila jeho pravou tvář, a to si nechtěl dát líbit. To nelichotivé světlo, kterým by ho mohla ozářit na veřejnosti, by ho proklatě poškodilo. Jenže on nebyl žádný hlupák, aby se nechal stáhnout ke dnu hysterkou, která neuměla nic jiného než skákat kolem bezcenného dítěte, jež mělo zemřít už před lety – nejlépe hned po svém narození. Nechala se vodit za nos dost dlouho, ale bohužel prohlédla.

„Neodstěhuju se dřív, dokud si nenajdu slušný byt, Gordone,“

odvětila unaveně. Balení Teddyho věcí ji vyčerpalo tělesně i citově.

„Zřejmě ti ušlo, že pokud mě vykopneš na ulici hned po synově smrti, lidi tě začnou nepěkně pomlouvat.“

„Pcha, všude rozšířím, že z jeho ztráty ses dočista pomátla a utekla jsi ode mě bez sebemenšího vysvětlení. Nebudu schopen uvést jediný rozumný důvod, proč ses zachovala tak nesmyslně, ledaže by to byl důsledek tvého poranění hlavy.“ Vlastně to byl chytrý nápad, bylo jasné, že Gordon předchozí dny využil k důkladnému promyšlení svých plánů do budoucna. Isabelle by moc zajímalo, jestli mu s tím pomáhala i Louise.

„Nejspíš jsi přesvědčený, že ti všichni budou věřit, ale já bych si tím nebyla tak jistá. Někteří ti možná skočí na špek, ale žádný z těch, kdo znají i mě, si nedají namluvit, že jsem bláznivka, která se doma zamykala kvůli nějakým fóbiím. Jsem manželka, kterou jsi roky a roky podváděl, šikanoval a znevažoval. Jednou všichni pochopí, co jsi ve skutečnosti zač, stejně jako tě prokoukly tvoje děti. Nemůžeš vodit lidi za nos věčně, a dokonce ani mě ne!“ Přesto ji Gordonova zrada bolela, protože nezradil jen ji, ale i jejich společné nešťastné dítě. Vzhledem ke smrti jejího milovaného Teddyho si Gordon nemohl najít vhodnější chvíli. Isabelle zůstala sama. Po pěti letech ji opustil Bill, protože se rozhodl, že to tak bude lepší, Teddy od ní odešel, protože neměl jinou možnost, a Gordon, který ji emocionálně opustil už dávno, teď svou zradu jenom dokonal. Isabelle si nenalhávala, že ty rány osudu ji zdeptaly. Krutě, osudově ji poznamenaly. A stačilo podívat se Gordonovi do jeho nenávistných chladných očí, aby jí bylo jasné, že je odhodlán sebrat jí i to poslední – její pověst. Isabelle nepochybovala, že ze zrady osob, které kdysi upřímně a z hloubi duše milovala, se už nikdy úplně nevzpamatuje. Ztratila víru ve spravedlnost života a ve šťastný konec každého příběhu a v odměnu za každý dobrý skutek. Ne, na celém světě žádný šťastný konec neexistuje a Isabelle to konečně pochopila, a dokonce se s tím i smířila. Toužila už jen po klidu, po vnitřním míru.

„Odstěhuj se, až sama budeš chtít, ale dej mi to vědět, ano? Dnes jsem volal svému advokátovi. Pošle ti návrh majetkového vypořádání.“ Gordon tedy s rozvodem neotálel. Jestlipak se hraběti de Ligne přitížilo? Všechno nasvědčovalo tomu, že Gordon má

naspěch. Moc by se mu hodilo, kdyby se jeho současná manželka nechala hezky poslušně odklidit do Grenoblů. Tady v Paříži by vykládal, že se tam léčí v sanatoriu či že jí přeskočilo, nebo že trpí depresemi. Dokud by ji neviděl nikdo z jejich známých, Gordon by mohl vykládat každou lež, která by ho jen napadla. Ovšem Isabelle sama sebe nepoznávala, protože byla odhodlaná nic mu neusnadnit.

A náhle si uvědomila, že by si také měla najít advokáta. A potom jí Gordon vmetl do obličeje další varování. „Dej si pozor, až budeš balit, Isabelle. Smíš si vzít jen svoje věci, jenom to, cos do manželství přinesla. Všechno ostatní patří mně!“

„Neboj se, přesně tak jsem to měla v plánu!“ odsekla Isabelle zlostně. Ani v tomhle Gordon neváhal, rázně si zajistil veškerý majetek, který kupovali společně a pro celou rodinu. Ovšem Isabelle beztak měla zájem pouze o svoje oblečení a drobnosti, o Teddyho věci, o obrazy a starožitnosti po rodičích a pár šperků, které jí během manželství daroval Gordon. Zbytek zařízení a věcí už nechtěla nadosmrti ani vidět, ostatně, i ty šperky si vezme jen proto, aby je dala Sophii. „Až si najdu byt, okamžitě vzkážu.“

Následující týdny jí vyplnilo zběsilé pátrání po vhodném bytě.

Když Sophie odjela do školy, šlo to snáz, protože dívka byla z rozpadu rodiny a bratříčkovy smrti tak zdrcená, že Isabelle se jí snažila maximálně věnovat. Koncem září však objevila velmi příjemný byt na Rue de Varenne, nedaleko domu, kde až dosud bydlela s Gordonem. Byt ve třetím patře tvořily dvě ložnice, prostorný a slunný obývací pokoj, maličká jídelna a poněkud zastarale vybavená kuchyně se spíží. Přepychem byla terasa s vyhlídkou na Rodinovo muzeum. Ve vnitrobloku se z bývalých stájí stala společná garáž, kde ke každému bytu patřilo stání pro jeden vůz. Byt nevyžadoval velké opravy a sám dům byl poměrně zachovalý, jeden z těch elegantních kamenných sídel z konce osmnáctého století, které po řadu generací patřilo jedné rodině, jež však už nadále neměla prostředky na jeho údržbu a chod. Vedle domovního schodiště byl maličký výtah připomínající ptačí klec.

Vstupní hala měla nádherně štukovaný strop a mozaikovou podlahu, která volala po opravě. Majitelé domu byli příslušníci jisté šlechtické rodiny, s nimiž se Isabelle kdysi setkala ve společnosti. Šlo o dobrou

adresu, dobrou čtvrť a Isabelle si byla jistá, že jí tam bude dobře, že se tam bude cítit v bezpečí. Po rodičích jí zůstalo dost nábytku, aby místnosti slušně zařídila. Sotva podepsala nájemní smlouvu, zavolala Gordonovu advokátovi a oznámila, že do dvou týdnů se odstěhuje z domu. Hned nato zatelefonovala Sophii.

Sophie tonula v rozpacích, protože se nedokázala rozhodnout, zda se má radovat nebo ne. Samozřejmě byla šťastná, že maminka se dočká řešení, jež jí umožní vést důstojný život, ale současně si nedokázala navyknout na myšlenku, že od nynějška i ona bude mít domov jinde než v domě, kde vyrůstala od narození. Jistě, může tam chodit navštěvovat otce, může tam i přespávat, ale bez maminky a po Teddyho smrti to už nikdy nebude jako dřív. Už ta pouhá představa ji dokázala rozesmutnit.

Mezitím Isabelle dostala od Gordona návrh na vyrovnání. Po jednadvaceti letech soužití, kdy se většinou starala o jejich společné děti, jí nabízel jen nepatrné odstupné. Jeho advokát doporučoval, aby si paní Forresterová našla zaměstnání a nepřiživovala se na bývalém manželovi. Isabelle ten návrh neurážel, pracovat beztak chtěla, ale každý bod vyrovnání byl urážlivý jako políček a potvrzoval, že když se manžela bála opustit kvůli Teddymu, strachovala se zcela právem.

Klidně by je nechal umřít hlady. Teď však od něho chtěla pramálo, čistě jen částku pro zabezpečení, kdyby se s ní něco stalo a ona nemohla chodit do zaměstnání.

Když Gordonův návrh ukázala svému advokátovi, strašně se rozzuřil a naléhal, ať se nedá zastrašit a soudí se nejen o nesrovnatelně vyšší částku, ale i o dům na Rue de Grenelle.

Isabelle si však uvědomovala, že by to bylo Pyrrhovo vítězství.

Pokud to bude možné, hodlala odejít třeba i s minimem, ale v klidu a hrdě. Kašlala na Gordonovy peníze, kašlala na všechno, co s ním jakkoliv souviselo. Kdyby to bylo možné a rozumné, nevzala by si od něho ani měďák.

Do bytu na Rue de Varenne se nastěhovala v polovině října.

Sama byla příjemně překvapená, jak hezky to tam po zařízení vypadalo. Jediným důvodem, proč svůj starý dům opouštěla s bolestí, byla skutečnost, že právě v něm Teddy prožil celý svůj nedlouhý život. Utěšovala se vědomím, že si s sebou odnáší vzpomínky na

něho. Naposledy se smutně ohlédla a vyšla na ulici. S plačící hospodyní Josephine se už rozloučila a slíbila jí, že ji co nejdřív přijde navštívit na její nové místo.

Dokonce i Sophie byla nadšená, když poprvé přijela strávit s matkou čtyři dny volna.

„Vypadá to tu senzačně, mamko!“ Dívka se při pohledu na svůj pokojík blaženě rozzářila. Isabelle ho nechala vylepit látkovými tapetami a vybrala tam nábytek čalouněný světlou lila látkou s květinovým vzorem. Působilo to útulným a svěžím dojmem. Svoji ložnici si nechala vymalovat žlutě. V obývacím pokoji vystavila starožitnosti, které zdědila po matce – a některé z nich byly velmi pěkné kousky, většinou Ludvík XV. a XIV. Isabelle tu bydlela teprve dva týdny a už se tu cítila jako doma. Kdoví proč si tu připadala mnohem víc doma než v domě na Rue de Grenelle. Byt byl její, nežila v něm z milosti.

Ze všeho nejvíc Isabelle zaskočilo, jak snadno si na nový život zvykla. Gordon jí nescházel, zato se jí příšerně stýskalo po Teddym, srdce jí stále ještě nepřestávalo krvácet. Zařizování bytu ji maličko rozptýlilo, ale nic jí nedovolilo zapomenout na tu hroznou pravdu, že její chlapeček odešel navždy. Do nového bydliště s sebou odnesla nejen stesk po Teddym, ale i touhu po Billově blízkosti. Nedokázala se smířit s vědomím, že už ho v životě neuvidí, že po pěti letech vzájemné důvěry a později i lásky se k ní prostě obrátil zády a zmizel jí ze života. Nikdy by to od něho nečekala, nikdy by nevěřila, že takové krutosti je vůbec schopný. Vlastně, nikdy ji nic krutějšího nepotkalo, protože s Teddyho odchodem trochu počítala, zatímco Bill pro ni znamenal jistotu, životní stálici. Ne, nikdy na něho nezapomene. A neuměla si ani představit, že by se někdy mohla zamilovat do nějakého muže a znovu se naučit důvěřovat. Po pravdě řečeno, nebyl to Gordon, kdo jí zlomil srdce a zničil její víru v partnerský vztah, protože už roky od něho nic nečekala. Srdce jí zlomil Bill, kterého upřímně milovala a důvěřovala mu. Nakonec si však pokorně přiznala, že se s tím zkrátka musí smířit, a to za jakoukoliv cenu.

Dva týdny poté, co se Isabelle nastěhovala do nového bytu, dokonce ještě před Sophiiným příjezdem, zahlédla Billovu fotografii

v Herald Tribune. V článku psali o blížících se volbách ve Spojených státech a o Billově roli při kandidatuře významného politika do funkce senátora. Na snímku Bill vypadal nesmírně mladě a přitažlivě. V článku byla dokonce i zmínka, že Bill měl před rokem a půl skoro smrtelnou havárii, ale že se do politiky vrátil ještě silnější a výkonnější než dřív. Podle reportéra se zdálo, že Bill se plně zotavil. Všechno jen dokládalo jeho tvrzení, že začal znovu chodit.

Isabelle strávila dva dny civěním na fotografii a nakonec noviny podrážděně odhodila.

A hned druhý den po Sophiině návratu do školy uviděla Billa v televizi, ve zpravodajství CNN. Seděl mezi dalšími politiky za stolem a vedl složité a nudné jednání, které jí nebylo příliš jasné.

Celý den proplakala steskem po Teddym a nakonec usoudila, že nemá smysl se pokoušet zapomenout a trochu se rozveselit. Televize jí měla poskytnout rozptýlení. Isabelle netušila, že uvidí Billa, a teď z něho nedokázala odtrhnout oči. Vzal si slovo a obrátil se do kamery, jako by chtěl oslovit nejen své kolegy, ale i všechny televizní diváky.

„Ty padouchu!“ zašeptala skoro neslyšně. Na jednu stranu by mu přála, aby žil s Cynthii šťastně, na druhou stranu se v ní všechno vzpíralo, protože věděla, že šťastný může být výhradně a jenom s ní.

Ještě pořád ji jeho zrada nepřebolela. Pamatovala si každičké slovo, kterým jí sděloval, že mezi nimi je konec. Nezasloužila si to, vždyť ho milovala až k zešílení, a právě společně poznali štěstíi když spolu vlastně skoro nebyli. V jistém smyslu však Bill za oceánem býval v jejím životě přítomnější než Gordon, s nímž žila pod jednou střechou. Při těch vzpomínkách trpěla jako zvíře a nedokázala odtrhnout pohled od obrazovky. Projev dospěl ke konci, kamera zabrala přítomné z větší vzdálenosti a tu Isabelle v šoku spatřila, jak Billa na invalidním vozíku kdosi odváží od jednacího stolu. Ale proč? Úžasem jí poklesla čelist. Proč by jí lhal, že může zase chodit, pokud zůstal upoutaný na vozík? A podle polohy jeho nohou bylo jasné, že nejde jen o momentální slabost, že dolní končetiny mu neslouží už hodně dlouho. Co svou lží proboha sledoval? A přesně v té vteřině, kdy Bill naposledy zamával lidem v davu a zmizel ze záběru, Isabelle si vybavila, co tvrdil od samého začátku, kdy se

v Londýně probrala z kómatu. Tenkrát se zlověstně zapřísahal, že pokud nezačne znovu chodit, nemůže zůstat s Isabelle hlavně z toho důvodu, že pro ni nechce představovat další břemeno – Teddy jí prý stačí až nad hlavu. Pravda, nikdy jí to neřekl přímo, ale jeho narážky byly natolik časté a jednoznačné, že jejich význam nebylo těžké domyslet. Tehdy to Isabelle připisovala poúrazové depresi a příliš mu nevěřila, domnívala se, že Bill svoji situaci zbytečně dramatizuje.

Teď ji však napadlo, že svoje výhrůžky možná myslel vážně. V hlavě jí zazněla jeho tehdejší slova, jako by je právě teď slyšela. Tehdy se nad nimi zvlášť nezamýšlela, protože nepochybovala, že Bill bude zase chodit. Teď ji vůbec poprvé blesklo hlavou, že Bill ji z pomýleně ušlechtilých pohnutek mohl obelhat i v dalších bodech.

Celou věčnost seděla na posteli a přemýšlela, co by měla udělat – pokud vůbec něco. Ze všeho nejradši by popadla sluchátko a rovnou mu zavolala, ale na druhou stranu nezapomínala, že kdyby jí chtěl povědět pravdu, udělal by to už před pěti měsíci. Tonula v hlubokém zmatku. Odkopla přikrývky a vyskočila z postele. Cestou do koupelny vypnula televizi, aby mohla lépe a bez rušení přemýšlet.

Mimoděk pohlédla na hodinky. Tady v Paříži bylo šest večer, ale ve Washingtonu bylo poledne. A náhle jí něco blesklo hlavou. Rozběhla se do kuchyně a drapla sluchátko.

Vytočila informace o zahraničních telefonních číslech a požádala o číslo Billovy kanceláře. Bez problémů ho do minuty získala.

Vzápětí však zaváhala, protože se nedokázala rozhodnout, jak přesně postupovat dál. Přesto tam zavolala, a když se ozval uchvátaný ženský hlas, vyslovila přání promluvit si s asistentem pana Robinsona. Za okamžik se jí představil mladý muž. Isabelle honem zaimprovizovala. Vysvětlila, že pan Robinson se s ní dohodl, že mu zavolá kvůli dobročinné akci, kterou její nadace pořádá na podporu vzdělanosti dětí v nejjižnějších oblastech Spojených států. Bylo zřejmé, že mladého asistenta zaujala, protože pro Billa hrála otázka vzdělání americké mládeže zásadní význam. Všechny své kandidáty nabádal, aby tento problém zařadili na seznam problémů, jejichž řešení je zásadně nutné a neodkladné.

„Ale samozřejmě, že s jeho účastí můžete počítat,“ přitakal asistent ochotně.

„Doufáme, že by se mohl dostavit i se svou paní. Akce se koná v listopadu. Paní Robinsonovou bychom rádi jmenovali čestnou členkou výboru naší nadace.“

Následovala krátká pauza. Asistent zřejmě váhal s odpovědí a Isabelle se zatím v duchu horečně modlila, aby se nemýlila.

„Jsem si jistý, že pan Robinson se vaší akce zúčastní s největší radostí. Pokud mi prozradíte datum, podívám se do jeho časového rozvrhu, ale pravděpodobně si v každém případě volno udělá. Ale ohledně paní Robinsonové… Echm… Víte, paní Robinsonová se na zmíněné události určitě neukáže, protože pan Robinson se rozvedl.

Dokonce, echm, jeho bývalá paní se bude co nevidět znovu vdávat.“

Mládenec se maličko rozpačitě zajíkl. „Máte-li však zájem o její členství ve výboru, mohu vám nadiktovat její telefonní číslo a domluvit se s ní osobně. Každopádně bych vás však požádal, abyste mi o činnosti a cílech nadace poslala nějaké materiály. Pan Robinson si jistě bude přát nejprve prostudovat, jakou akci má svým vlivem zaštítit.“

„To se rozumí. Ještě dnes vám to odfaxuju.“ Isabelle si roztřesenou rukou tiskla sluchátko k uchu a zavřela oči. Takže Bill ji obelhal v obou zásadních věcech. S Cynthii se definitivně rozešli a on zůstal odkázaný na invalidní vozík. Teď už nebylo pochyb, co tím lhaním sledoval. Daroval Isabelle svobodu, protože ji miloval tak vášnivě, že se neuměl smířit s vědomím, že by byl závislý na její pomoci. Ale třeba ji naopak přestal milovat… Ovšem o dvou věcech nebylo pochyb: Bill a Cynthia se rozvedli a on sám zůstal invalidní.

„Děkuji vám mnohokrát,“ vydechla duchem nepřítomná do sluchátka.

„Mohla byste mi upřesnit to datum?“

„Dvanáctého listopadu.“

„Zjistím, jak je pan Robinson na tom časově, a osobně to s ním proberu. Do dvou dnů budete mít naši odpověď. Dáte mi svoje číslo, paní… ech…“

„Sally Jonesová. To je v pořádku, pozítří se ozvu sama.“

„V tom případě vám děkuji za telefonát, paní Jonesová, a těším se, že vás opět uslyším.“

Isabelle zůstala sedět snad řadu hodin jako zkamenělá, a lámala si hlavu otázkou, co by měla podniknout dál. Vzpomínala na Billa a byla si stále jistější, že tuhle hloupost, kterou jí tolik ublížil, udělal právě z lásky k ní. Najednou jako by se jí mžiknutím oka od základů změnil celý život. Už řadu měsíců toužila umřít, ale teď jako by jí do žil vnikla chuť do života.

Po půlnoci, kdy už za sebou měla několikahodinové přemýšlení, už nepochybovala o tom, co musí udělat. Sáhla po telefonu a na druhý den si objednala letenku do Washingtonu. Do senátorských voleb, v nichž roli favorita hrál právě Billův kandidát, zbývaly pouhé čtyři dny, takže načasování nejspíš nebylo nejlepší, ovšem Isabelle by už čekat nevydržela. Pak zavolala Sophii a sdělila jí, že si na pár dní zaletí do Washingtonu.

„Proč?“ vyjekla Sophie překvapeně. Byla však ráda, protože maminka se už řadu měsíců chovala apaticky a zdeptaně. A po Teddyho smrti se všechno ještě zhoršilo, takže Sophii těšila zpráva, že matka se konečně vrací do života a jeví zase o něco zájem.

„Chci tam navštívit dávného přítele,“ vysvětlila po pravdě Isabelle.

„Fakt? A znám ho?“ vyzvídala užaslá Sophie. Měla dojem, že matka se chová prapodivně – hlas jí čišel štěstím a současně i obavami. Co je to probůh za zvláštní kombinaci?

„Znáš. Je to Bill Robinson, právě s ním jsem měla tu autonehodu,“ přiznala Isabelle a Sophie se uklidněné pousmála.

„No jasně, toho znám, mamko. Když jsem tě tenkrát přiletěla navštívit do Londýna, byl na mě moc hodný a taky mi představil svou rodinu. Má dvě dcery a milou ženu.“

„Ano, to je pravda.“ Až na tu manželku.

„A na tebe si fakticky potrpěl,“ dodala Sophie nevinně a Isabelle se tajně usmála.

„Já ho mám taky ráda. Zavolám ti, abys věděla, kde přesně jsem se ubytovala a kdy se vrátím. Platí? A buď na sebe hodně opatrná, holčičko. Dlouho se tam nezdržím, nemusíš se bát.“

„Jen nespěchej, já se doma ukážu až na Vánoce. A hezky si to užij!“

„Díky, miláčku.“ Isabelle zavěsila se srdcem překypujícím láskou ke své milé a chápavé dceři.

Té noci toho moc nenaspala. Druhý den v jedenáct dopoledne vyrazila na letiště, u odbavení měla být v poledne. Neměla ponětí, jak se k Billovi dostane a co mu v případě úspěchu řekne. Možná se bude hněvat, že ho takhle pronásleduje. Přece kdyby s ní chtěl být, tak by se už dávno ozval a hlavně by se s ní nerozešel. Po celý let přes Atlantik se užírala stále silnějšími obavami. Ale ne, Bill neměl pravdu a nezachoval se k ní pěkně. Vlastně – on to myslel dobře. Ze svého úhlu pohledu se k ní zachoval víc než pěkně, obětoval svou lásku, jen aby Isabelle uchránil spojení s invalidním partnerem. Tahle oběť však byla naprosto zbytečná.

Isabelle kašlala na to, jestli Bill může chodit nebo jen sedět na vozíku. Pokud by jí to vadilo, pak jen kvůli němu, ne kvůli sobě. Teď už zbývalo jediné – Billa najít a vysvětlit mu, že šlápl proklatě vedle.

Přesvědčit ho nebude snadné, měl svoji hlavu. To už věděla. Živě si vybavovala jeho námitky proti manželství Jane a Joea.

Když letadlo přistávalo na washingtonském letišti, Isabelle zavřela oči a v duchu se pomodlila za úspěch svého pokusu. Neměla potuchy, jestli to vyjde, ale zato si byla jistá, že o Billa bude bojovat jak lev.

V kapse měla adresu jeho kanceláře. Celá roztřesená zimou z mrazivého větru si vzala taxík a požádala řidiče, ať ji doveze do hotelu Four Seasons, kde si včera večer zamluvila pokoj. Teď už jí jen zbývalo objevit Billa – a vrhnout se do boje.

18

Do hotelového pokoje vešla Isabelle ve čtyři odpoledne.

Rozhodla se okamžitě zavolat Billovi do kanceláře, aby zjistila, kde by večer bylo možné ho zastihnout. Nebo co kdyby do té kanceláře zkrátka a dobře rovnou vpadla? Ale co když cesta sem byl úplný nesmysl, trapné šílenství? Hlavou se jí honila spousta nápadů, scénářů a neměla ponětí, jak by který z nich dopadl, kdyby je dotáhla do konce. Upírala strnulý pohled na telefon a začínala se užírat hrozným podezřením, že udělala obrovskou chybu. Co když ji prostě jen přestal milovat? Nakonec po další půlhodině trápení zvedla sluchátko.

Ozvala se spojovatelka a Isabelle se pokusila o tón přepracované, uštvané úřednice.

„Dobrý den, na dnešní večer mám zajistit ochranku.

V kolik hodin dorazí pan Robinson?“ Snažila se napodobit americký přízvuk, aby spojovatelka její lež neprokoukla.

„Jéžiš, já nevím!“ Dívka měla ještě vyčerpanější hlas než Isabelle. „Čeká je nejmíň šest akcí. O to vám jde?“

„Zajišťuju ochranku a musím dojednat poslední podrobnosti ohledně dnešní večeře, však víte.“

„Aha, no jasně… K čertu, mám dojem, že ji odřekl… Ale ne, přijde v devět… Omlouvá se, ale proti plánu bude mít zpoždění, ta večeře je jeho čtvrtá akce během jediného večera a pak ho čekají ještě dvě další, takže se dlouho nezdrží. Jistě víte, že je na vozíčku a má to všechno mnohem složitější než zdraví lidé.“

„Jistě, to vím. Takže v devět, píšu si.“

„Nezapomeňte předem odnést židli od stolu, aby měl s vozíkem místo. Nemá rád, když je kolem jeho postižení rozruch. Fotografovat ho jen přes stůl, vsedě.“

„Rozumím,“ přisvědčila Isabelle, ale pořád ještě netušila, kde se ta večeře bude konat. Přímo se zeptat nemohla.

„Senátor Johnson má svou vlastní ochranku, tuhle starost pusťte z hlavy. Počkají na vás u bočního vchodu do Kennedyho centra stejně jako posledně…“ Díkybohu, zašeptala si Isabelle neslyšně.

Kennedyho centrum.

„Bude mít smokink? Víte, abych ho hned poznala…“ Byl to nesmysl, protože Bill bude zřejmě jediný z celého houfu, kdo přijede na vozíčku, ale potřebovala zjistit, co si má sama obléknout. „Ne, nebude… Snad to není problém… Pochopte, že vzhledem k programu pana Robinsona…“

„Ale ne, to je v pořádku.“

Po dalších pár větách se Isabelle rozloučila a položila sluchátko.

Zjistila všechno, co potřebovala vědět – Bill přijede v devět večer ke Kennedyho centru a už v deset měl odjíždět na další předvolební akci. Mohla se mu ukázat, až Bill bude přicházet, odcházet, během večeře, mohla by se schovat pod stůl, udělat scénu před lidmi, počíhat si na něho na záchodě, namířit na něho pistoli – těch možností se jí nabízelo nepřeberně a skoro všechny byly odsouzené k šílenému nezdaru. I když vážně nevěděla jak, bylo jí jasné, že to musí zkusit a že to také zkusí.

Nakonec se rozhodla, že na Billa počká před budovou, až bude odcházet z večeře, čili v deset večer. Do té chvíle zbývalo šest hodin, nejdelších šest hodin v jejím životě. Sedla si do křesla a rovnala si v hlavě, co mu poví, pokud ji ovšem Bill vůbec bude ochotný vyslechnout. Zavolala do hotelové recepce a na večer si objednala limuzínu. Přitom si představovala, že Bill při setkání možná jen mávne rukou, jako by odháněl dotěrnou mouchu, a zabručí, že nemá co dodat a že chce mít klid. Pravda, byl to on, kdo jí oznámil, že už nemá zájem na dalším setkání, ale předtím jí lhal jak o svém manželství, tak o svém zdravotním stavu. Po celých dlouhých a mučivých pět měsíců Isabelle nedokázala pochopit, jak Bill mohl jen tak přetnout všechna pouta mezi nimi. Teď jí však všechno bylo

nad slunce jasné. Zkrátka a dobře jí nechtěl být na obtíž. Jedině proto se s ní už nechtěl setkat ani v Paříži. Potřeboval utajit, že po havárii zůstal postižený, protože věděl, že Isabelle by se s ním nikdy nerozešla. Bál se, že by se starala o Teddyho i o něho a nakonec že by se udřela. Netušila, jakým způsobem ho donutí změnit názor, zvlášť když na to bude mít jen pár minut, než Billa i senátora odveze vůz na další předvolební akci. Jak začít? Nejdřív mu připomene, že ho miluje, ale to on ví tak jako tak. Dokonce ani tohle vědomí mu tehdy nezabránilo se s Isabelle rozejít, tak proč by ho to mělo ovlivnit nyní?

Bill toho o ní spoustu nevěděl. Například se mu určitě nedoneslo, že Teddy už nežije a Isabelle že odešla od Gordona a odstěhovala se do vlastního bytu. A zaručeně netušil, že zlomené srdce se jí ještě nezahojilo a zřejmě se už nikdy nezahojí. A co bylo hlavní, nejspíš si ještě neuvědomil, že Isabelle je naprosto jedno, jestli on je na vozíku nebo ne. Toužila po jediném: žít s ním, v jeho blízkosti a zahrnovat ho svou láskou.

Pak dostala strach, jestli je rozumné setkat se s Billem právě toho večera, když je jasné, že si na ni i při nejlepší vůli nedokáže vyšetřit víc než pár minut. Možná by bylo lepší vydržet další tři čekání, protože pak Bill jistě bude mít víc času. Jenže co když pak odjede někam daleko nebo dokonce odletí do zahraničí? Odmítla riskovat a ostatně, čekala už dost dlouho. Neexistoval jediný důvod, proč by načasování jejich schůzky mělo Billovo rozhodnutí výrazněji ovlivnit.

K večeři nedokázala spolknout ani sousto. Zkusila si zdřímnout, ale mamě. Nakonec se vykoupala a oblékla a v půl desáté už seděla v limuzíně a nechávala se vézt směrem ke Kennedyho centru. Sotva vystoupila u postranního vchodu, začala panikařit. Co když už Billa propásla? Poodešla stranou, aby na vchod dobře viděla a nepřehlédla nikoho, kdo tudy projde. Třeskutě mrzlo, ale Isabelle zimu vůbec nevnímala. Po chvíli začalo sněžit – dalo se to považovat za zlověstné znamení.

Z oblohy se bez varování rozsypaly velikánské mokré vločky, lepily se lidem na šaty a vlasy a řasy. Řezavý vítr je rozvířil do ledového kolotoče, který vnikal i pod ten nejteplejší plášť. Isabelle

měla černý vlněný kabát, kožešinový klobouk, teplé kotníčkové boty z černého semiše a černé semišové rukavice. Navzdory tomu ji mrazilo po celém těle. Ještě ve čtvrt na jedenáct nebylo po Billovi ani vidu ani slechu. Isabelle dospěla k názoru, že z budovy odešel jiným vchodem. Zřejmě narychlo došlo ke změně plánu. Isabellin dlouhý černý kabát zbělel pod nánosem sněhových vloček. Zimomřivě podupávala nohama na chodníku.

V půl jedenácté se už vzdala veškeré naděje. Přiznávala si, že bude muset vymyslet jiný plán a zkusit to znovu. Ano, zítra vyzkouší jinou lest. Rozhodla se počkat pro jistotu až do jedenácti, čistě proto, aby měla pocit, že udělala všechno, co bylo v jejích silách, protože byla přesvědčená, že Bill i senátor už dávno odjeli na svou další akci.

Ovšem deset minut před jedenáctou se kolem vchodu objevil hlouček lidí a začalo tam být rušno. Objevili se dva nápadně nenápadní policisté v civilu, uniformovaný člen ochranky s vysílačkou v uchu a potom ze dveří rázně vyšel pohledný muž a s hlavou sklopenou proti prudké chumelenici zamířil k autu, které se zčistajasna objevilo u chodníku. Isabelle nebyl ten muž povědomý, ale usoudila, že by to mohl být Billův senátor. Pár minut hleděla upřeně ke vchodu, ale nikdo další se neukázal. Bill tedy vůbec nepřijel, nebo se naopak rozhodl na téhle akci zůstat déle. A náhle na horní podestu schodiště neslyšně vyjel invalidní vozík doprovázený hloučkem vzrušeně hovořících lidí. Bill poslouchal, diskutoval, přikyvoval. Vozík byl mechanický a Bill v tmavém kabátě a s teplou šálou kolem krku sám otáčel jeho koly. Isabelle naráz vyskočilo srdce až do krku. Vozík sjel po nájezdové rampě na chodník. Jeho doprovod se s ním rozloučil, všichni ze sněhové vánice honem utekli zpátky do tepla budovy, a Bill zamířil k autu, kde už na něho čekal senátor s ochrankou a asistenty.

Isabelle si náhle a skoro bolestně uvědomila, že další osud má výhradně ve svých rukou. Zamířila Billovi vstříc a pak se zastavila uprostřed chodníku a čekala, až k ní dojede. Skláněl hlavu před větrem, takže z Isabelle neviděl víc než boty a dolní polovinu pláště.

„Promiňte, prosím,“ zamumlal roztržitě, ale Isabelle neuhnula.

Přísně se na Billa zadívala a ještě dřív, než zvedl hlavu a zjistil, kdo před ním stojí, ho stroze obvinila: „Obelhal jsi mě!“ Bill zaslechl

hlas, o němž snil už celých pět měsíců. Nevěřil, že ho ještě někdy uslyší. Vzhlédl k Isabelle a zůstal jí civět do očí jako zkamenělý.

Prožíval tak obrovský šok, že se prostě nedokázal vzpamatovat, i když věděl, že s ústy pootevřenými údivem a s vykulenýma očima musí vypadat komicky.

„A-ahoj, Isabelle. To je fakticky náhoda! Tebe bych tu nečekal.“

Jako první možnost mu blesklo hlavou, že Gordon přijel do Washingtonu služebně a Isabelle ho doprovází. Nijak nevysvětlil skutečnost, že navzdory tomu, co Isabelle tvrdil před pár měsíci, sedí na invalidním vozíku.

„Kdepak, to není žádná náhoda!“ odsekla Isabelle skoro rozhněvaně. Na další lži už neměla náladu. „Přiletěla jsem z Paříže jenom kvůli tobě.“ Bill najednou nevěděl, co říct. Sníh se na ně lepil, takže připomínali sněhuláky z vánoční pohlednice. Isabelle se zasněženým kloboukem i řasami vypadala jako ruská princezna. Byla tak krásná, až mu pukalo srdce, ale snažil se to nedat najevo. Ze všech sil se pokoušel o lhostejný výraz, aby zakryl své skutečné city.

V sebeovládání se z něho během posledního roku a půl stal přeborník.

„Musím jít. V autě už na mě čeká Cynthia.“ Jiná výmluva, která by mu umožnila rychlý útěk, ho tak nahonem nenapadla.

Uvědomoval si pouze jedinou věc, a sice že když Isabelle co nejdřív neztratí z očí, jeho předchozí odhodlání se rozplyne jako sníh na jejích řasách.

„Ale ne, nečeká!“ namítla Isabelle a zimomřivě si přitáhla kabát úžeji k tělu. „Jsi rozvedený. I v tomhle jsi mi lhal, Bille.“

„Přiznávám, že jsem ti lhal ve spoustě věcí, ale v jenom jsem říkal pravdu – a sice že pro mě to skončilo.“ Každé to slovo ho v ústech zabolelo jako žiletka, ale statečně je pronesl. Netušil, že ho zradily oči.

„A pročpak to pro tebe skončilo? A navíc tak najednou?“ Isabelle byla nelítostná. Pokud jí Bill dokáže tváří v tvář vmést, že už ji nemiluje, pak odejde a dá mu pokoj už navždycky. Tuhle konfrontaci si však nedala vzít. Byla to její poslední šance se s ním uvidět a zjistit, jak to s jejich vztahem je ve skutečnosti. Jestli ji Bill zapudí i tentokrát, pak ať jí o konci své lásky poví čestně, z očí do očí.

„Někdy to tak zkrátka dopadne, nevidím na tom vůbec nic divného. Jak se vede Teddymu?“ zeptal se, aby prolomil napětí a zavedl řeč jinam. Ani náhodou však netušil, jak bude znít Isabellina odpověď.

„Před třemi měsíci zemřel. Chytil těžkou chřipku a ta přerostla do zápalu plic. Mrzí mě, že vy dva jste se nestačili seznámit,“ dodala Isabelle posmutněle a zoufale se snažila potlačit pláč. Neměla v úmyslu obtěžovat Billa svým žalem, ale na druhou stranu musel vědět, co se stalo s jejím chlapečkem.

„Taky mi to je líto,“ vydechl Bill přiškrceně. Hluboce soucítil s Isabelliným žalem, protože až příliš dobře věděl, jaká to pro ni musela být rána. A současně se styděl, protože v tak těžké chvíli při ní nestál a nenabídl jí oporu. „Jak jsi to zvládla?“ Zatoužil ji obejmout, přitisknout ji k sobě, ale netroufl si. Navíc se cítil provinile, protože ho přistihla při těch lžích, kterými jí proti své vůli ublížil, i když jí správně měly pomoci. A styděl se i za svůj invalidní vozík. Původně věřil, že jejich životní cesty se už nikdy neprotnou a Isabelle se to nikdy nedozví.

„Moc dobře ne, ale nakonec to jistě přebolí. Zatím se mi po něm hrozně stýská. A po tobě taky,“ dodala smutným šeptem. „Jak se vlastně máš?“ Toužila se ho zeptat, jestli mu schází, jestli lituje, že ukončil jejich vztah, ale Bill měl zřejmě naspěch. Isabelle nezapomínala, že v autě na něho netrpělivě čeká senátor, ale tohle byla její jediná naděje na získání Billa nazpátek.

„Bezvadně, jako už dlouho ne. Už zase jsem spadl do toho pracovního kolotoče. Za tři dny začínají volby.“ Podíval se nenápadně na hodinky. Už takhle měli hodinu skluz.

Omluvně vzhlédl k Isabelle, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by chtěl odvolat svoje staré rozhodnutí se s ní rozejít. „Už vážně musím jet.“

„Bille, já tě nepřestala milovat,“ vyhrkla Isabelle s pocitem zoufalé zranitelnosti, ale copak mělo cenu něco tajit? Kvůli čemu by sem jinak jezdila? Musel vědět, co ona cítila a cítí, nesmí jí podsouvat názory a postoje, s nimiž ona nesouhlasí. „Kašlu na to, že nemůžeš bruslit ani tancovat! Ostatně, já sama na parketu nikdy moc neoslňovala.“

Bill věnoval Isabelle předlouhý lítostivý úsměv a potom ji uchopil za ruku. „Tos myslela vážně, že jsi přijela jen kvůli mně?“

zeptal se tím něžným hlasem, který si tak dokonale pamatovala.

Isabelle vhrkly slzy do očí a sevřeným hrdlem náhle nedokázala protlačit jediné slovo, takže jen přikývla a rukou v semišové rukavici si otřela slzy.

„Víš, včera jsem tě zahlídla na CNN a napadlo mě, že už vím, proč jsi mi lhal. Chtěla jsem ti jen říct, že ta věc pro mě nehraje žádnou roli. Nevadí mi, nevnímám ji.“

„Ale to já o tobě vím,“ potvrdil Bill tiše, „ale vadí to mě a nikdy mi to vadit nepřestane. A to je hlavní. Nikdy bych nedopustil, aby ses mi obětovala. Příliš tě miluju, než abych se ti pověsil na krk a zničil ti život tímhle,“ kývl směrem ke svému invalidnímu vozíku, „i kdybys jednoho krásného dne přece jen odešla od Gordona.

Mimochodem, chová se k tobě slušně?“ Rozhlédl se kolem sebe, jako by Gordona hledal. Usoudil, že Isabelle manželovi nenápadně vyklouzla z hotelu.

Isabelle se Billově otázce jen usmála. „Použila jsem na něho tu nastřádanou munici, přesně jak jsi mi radil. Vyhodil mě a Sophii jakbysmet. Máme teď byt na Rue de Varenne.“ Oběma se život změnil od základu, ale nezměnil jejich city – ani Billovo rozhodnutí, naopak, Isabellin rozvod ho v něm ještě utvrdil. Teď však Isabelle byla volná a zasloužila si mnohem víc, než jí mohl nabídnout, tedy, aspoň si to myslel.

„Jsem rád, že to dopadlo dobře.“ Víc však nedodal.

„Vím, že už musíš jít,“ povzdechla si Isabelle a vytřela si z očí sněhové vločky. „Bydlím v hotelu Four Seasons. Kdyby sis chtěl popovídat, zavolej, ano?“

Bill však jenom zavrtěl hlavou. Byl pokrytý sněhem a Isabelle si s náhlým leknutím pomyslela, že mu je určitě chladno. „Nezavolám, Isabelle. Před pěti měsíci jsme se rozešli a udělali jsme dobře.

A nemá cenu si tu správnou cestu kazit.“

„Ale já s tebou nesouhlasím, protože jsme tehdy provedli hroznou hloupost. Oba dva. Máme právo na lásku, slyšíš? A i když se mi už nikdy nevrátíš do života, stejně tě nepřestanu milovat. Nikdy, nadosmrti!“

„Časem zapomeneš,“ ujistil ji chabě, ale Isabelle jen zavrtěla hlavou a ustoupila stranou, aby Bill mohl projet k autu. Seděl bez hnutí a dlouze, zkoumavě jí hleděl do tváře. „Buď na sebe hodně opatrná, holčičko!“ Moc rád by zopakoval, jak strašlivě mu je líto, že přišla o Teddyho, ale radši to spolknul. Nebylo co dodat, všechno už si řekli. Nakonec jen zavrtěl hlavou, dojel po chodníku k autu a nasedl. Omluvil se senátorovi za zdržení a vysvětlil, že náhodou potkal starou kamarádku. Po celou cestu na další akci mlčel, seděl jako duchem nepřítomný a senátor ho nerušil, jelikož vytušil, že Bill nemá na povídání náladu.

Bill se domů dostal až po půlnoci. Nezavolal jí, bylo moc pozdě.

Znovu si připomněl, že jí nezavolá, protože nechce. Věřil, že pro ni udělal to nejlepší a že to udělal z lásky. Kdyby ji tolik nemiloval, nikdy by v sobě nenašel dost sil, aby se jí vzdal. Srdce mu krvácelo nad smrtí jejího nebohého synáčka, protože dobře věděl, co pro ni Teddy znamenal. Mohl se pouze domýšlet, jaká to pro ni byla ztráta.

Těšilo ho však vědomí, že Gordon jí jednou provždy vypadl ze života. Isabelle je krásná a milá, jistě nebude trvat dlouho a najde si partnera, který jí poskytne všechno, co si od života zaslouží. Ještě nikdy jí to tolik neslušelo, jako když posmutněle stála ve sněhové vánici. Bill až do rána nedokázal myslet na nic jiného než na její zasněžené řasy a tváře navlhlé tajícími sněhovými vločkami a slzami.

Isabelle seděla u okna svého hotelového pokoje, sledovala padající sníh a myslela na Billa. Už pochopila, že se jí nikdy neozve, protože z jeho tváře vyčetla nezlomné odhodlání jít životem sám, nespoléhat na nikoho, odepřít si lásku, i když by mu tolik pomohla – a on by jejím prostřednictvím pomohl jí. Jen oči ho zrazovaly, ale stačilo to? Uvědomovala si, že se s tím vším bude muset zkrátka smířit. Pravda, lhal jí, ale zřejmě si sám před sebou nějak omluvil svou povinnou nesobeckost vůči své lásce. Už před měsíci prohlásila, že v životě neexistuje šťastný konec. Člověka potkávají jenom tvrdé lekce a ztráty, a těch si už vybrala víc než běžný díl.

Neusnula skoro až do rána, a když před čtvrtou hodinou konečně zavřela oči, zdálo se jí o Billovi. Telefon ji vytrhl z nejhlubšího spánku. Volal Bill. Dokonce i ze spaní by jeho hlas poznala vždy a všude.

„Promiň, že volám tak pozdě. Spala jsi?“ Bylo znát, že se užíral stejně jako ona.

„Zrovna jsem usnula,“ přiznala se Isabelle, ale už ani nedodala, že při zaslechnutí jeho hlasu se v mžiku probrala. Najednou ji něco napadlo. „Kde jsi?“ zeptala se váhavě.

„Dole, v hale tvého hotelu. Chovám se stejně bláznivě a nezodpovědně jako ty, ale nevím, kdy se chystáš k odjezdu, a zítra musím být v New Yorku. A tak jsem si říkal, že jestli ses skutečně trmácela kvůli mně až z Paříže, tak bychom si přece jen měli promluvit.“

Ani jednomu z nich nepřipadalo divné, že svou budoucnost hodlají řešit v tak šílenou noční hodinu.

„Jsem ráda, žes přišel. Smím tě pozvat nahoru?“

Isabelle se učesala, vyčistila si zuby a studenou vodou si opláchla obličej. Po pěti minutách se ozvalo zaklepání na dveře, a když otevřela, Bill k ní na vteřinku vzhlédl a pak zvolna vjel do pokoje.

Isabelle ho toužila obejmout kolem krku, ale nenašla v sobě odvahu.

„Omlouvám se, že sem vpadám uprostřed noci, Isabelle, ale zaboha jsem nedokázal usnout. Naše setkání pro mě znamenalo šok.

Tak bláznivý nápad bych od tebe nečekal ani ve snu, fakt.“ Bill se však netvářil, že by mu to vadilo, byl spíše rozrušený a bezradný.

Pohled na Isabelle v něm probudil bezpočet uspaných citů a vzpomínek, které se po celé ty měsíce snažil pohřbít a zavalit vrstvami nových zážitků a vyčerpávající prací. Teď bylo všechno naráz zpátky. „Je mi líto, že Teddy umřel. Jak to vlastně bylo?“

Isabelle se posadila na pohovku proti Billovi a stručně mu vylíčila chlapcovu nemoc i umírání. Hlas měla zastřený potlačeným pláčem, ale slzička jí nakonec přece jen vyklouzla. Honem ji setřela a vzdorně pohodila hlavou. Bill ji bez váhání uchopil za ruce.

„Je mi to moc líto,“ zašeptal.

Isabelle se přes slzy usmála. „Mně taky. Spousta lidí tvrdí, že mu tak je líp, a nejspíš mají pravdu, ale nemyslím, že by se celý život jenom trápil. A mně se po něm nesnesitelně stýská. Nevím, co si počít, když Sophie studuje v Grenoblu. Najdu si zaměstnání.“

„Chvíli potrvá, než si zvykneš. Těch velkých změn je pro tebe moc najednou.“ Isabelle začínala od začátku, vykořeněná z rodiny, ze

známého prostředí i mnohaletého životního stylu. Bill mluvil o změnách, ale byly to spíše ztráty – a on sám patřil mezi ně.

„Nevím, co bych ti měl říct, aby to bylo správné,“ pokračoval Bill nešťastně. „Ten rozchod byl nutný, Isabelle. Zničil bych ti život.

Zasloužíš si nesrovnatelně víc, než ti můžu nabídnout. Zasloužíš si muže a ne… Mrzáka jako jsem já.“

„Ty ale nejsi mrzák!“ zašeptala Isabelle a pevně se mu zadívala do očí. Zatím netušila, co přesněji Bill sděluje, ale chtěla si to vyslechnout až do konce. Bylo to další loučení nebo další výmluvy, proč s ní nemůže žít? Ale přinejmenším to teď nebyly lži, jen pravda, i když pokřivená jeho osobním postojem.

„Prosím tě, nesnaž se mě utěšovat.“ Nechtěl jí připomínat svůj trapně neúspěšný pokus se s ní pomilovat. Na rozdíl od svého zetě považoval své postižení za překážku, která mu bere právo na normální soukromý život. Neurčitě si připomněl, co mu v sanatoriu otloukala o hlavu Helena, ale ta byla mladá a plná ideálů. Dost možná, že na lásku mají právo postižení lidé, ale jen ti mladí.

Zahanbeně si přiznával, že způsob, jakým se s Isabelle rozešel, byl vůči ní hrozně krutý a že si ho nezasloužila. A teď navíc ztratila i Teddyho. „Jsem tady jen proto, abych ti řekl sbohem a omluvil se ti. Byla moje vina, že jsem tě tehdy vylákal do Londýna. K tomu neštěstí nemuselo vůbec dojít.“

„Bille, žádného muže jsem nikdy nemilovala tolik jako tebe, a žádný tolik nemiloval mě,“ zašeptala Isabelle něžně. „Za to se mi nemusíš omlouvat.“

Billovi vhrkly slzy do očí. Zlehka přitáhl Isabelle k sobě a ona se mu uvelebila na klíně a začala ho líbat. Něha polibků se brzy přetavila do vášně a Bill náhle zapomněl na svoje neúspěšné mužství, protože touha ho zaplavila jako prudká přívalová vlna. Oba strhla tak neodolatelná a oslepující vášeň, že se bez dalšího váhání přesunuli na pohovku. Vzájemně si pomohli ze šatů, a když Bill přetahoval atlasovou noční košilku přes Isabellina útlá ramena, ani ho nenapadlo, že by měl pociťovat strach ze selhání.

Jejich milostné spojení bylo to nejkrásnější, co kdy v životě poznali – byla v něm láska, slast, divokost, vášeň, oddanost, radost.

Bill si opět připadal jako muž, jako celý muž!

Isabelle se mu choulila v náruči, jako by v něm lehávala odjakživa. Patřili k sobě. Nikdo, ani Billovo hloupé rozhodnutí obětovat jejich lásku pomýlené hrdosti, je už nemohlo rozdělit.

Ale to Bill ještě sám netušil.

19

Isabelle zůstala ve Washingtonu čtyři dny. Senátor ve volbách skutečně vyhrál, z čehož měla radost hlavně kvůli Billovi. Viděla ho v televizním zpravodajství, jak sedí v senátorově týmu. Nezavolal jí a ona ho už neobtěžovala. Věřila, že ji miluje, ovšem jeho tvrdohlavost a odhodlání se obětovat mu nedovolily odhodit zábrany a oddat se životní lásce, za jejíž získání by jiný muž na jeho místě položil i život. Isabelle nad tím vědomím pukalo srdce, ale těžko ho k návratu mohla nutit násilím. Musela respektovat Billovo rozhodnutí, protože právě tak mu dá svou lásku najevo nejjasněji.

Pokud měl pocit, že vzhledem k svému postižení nemůže žít po Isabellině boku, nedalo se s tím nic dělat, i když ona by na jejich společný život byla hrdá.

Po volbách zavolala Sophii a oznámila jí, že se vrací domů.

Z hlasu jí čišel smutek, ale Sophie nevyzvídala, co se děje, protože v poslední době měla maminka ke smutku víc než jeden důvod.

Ostatně, dívka se s Teddyho smrtí vyrovnávala stejně obtížně jako Isabelle.

„Setkala ses s tím přítelem?“ zeptala se matky.

„Jistě,“ přisvědčila Isabelle. „Vede se mu báječně.“

„Může po té havárii chodit?“

„Ne, nemůže.“

„Myslela jsem si to hned od začátku. Když jsem ho viděla tenkrát v Londýně, nevypadal dobře. Měl hodně vážný zranění, asi si může gratulovat, že vůbec přežil, vid?“

„No, až na tu páteř se dal do kupy doslova zázračně. Zítra večer už budu doma, holčičko, aby sis nedělala starosti, kdybys mě

sháněla.“ Isabelle si během let péče o Teddyho vypěstovala návyk oznamovat Sophii každý svůj krok, to pro případ, že by ji někdo potřeboval. Teď už to sice bylo zbytečné, Sophie nemusela vědět, jestli se matka vrátí zítra nebo pozítří, ale obě tím získávaly pocit bezpečí. „Uvidíme se už za pár týdnů. Moc se na tebe těším.“

„Během víkendu zavolám, mamko. A pobavila ses aspoň trochu?“ Sophii se nelíbila, že matka mluví unaveně, skoro vyhasle.

„Nijak zvlášť,“ přiznala Isabelle poctivě. „Ale stejně jsem ráda, že jsem se k té cestě odhodlala.“ Aspoň teď měla jasno a nebude se užírat dumáním, co by bylo, kdyby… Bill ji miloval, ale jeho představa lásky zahrnovala nevysvětlitelné a až nezdravě nesobecké sebeobětování. Ale Isabelle byla kupodivu schopná zajít si i do pár muzeí a galerií a prohlédnout si město a nesedět celé dny zdrceně v pokoji. I z toho důvodu se nebála budoucnosti tolik, jako před setkáním s Billem. Dost možná že jednou se ze své lásky k Billovi i vyléčí. Bylo by to jen dobře, protože život nekončí, čekají ji ještě desítky let života. Zaslouží si žít, a ne pouze živořit.

Ve středu ráno si sbalila zavazadlo a zavolala do recepce pro nosiče. Z hotelu musela odjet už v deset dopoledne, protože letadlo startovalo v jednu. Zrovna za sebou zavírala dveře a připraveným klíčem se chystala zamknout pokoj, když zazvonil telefon. Chvilku trvalo, než z chodby doběhla ke stolku s aparátem, a mezitím zvonění ustalo. Pokrčila rameny. Pokud to volal Bill, měl vydržet. Škoda.

Dole u recepce se však dozvěděla, že jí volali oni, protože venku už čekalo auto.

Cesta na letiště byla dlouhá a klidná, Washington pod přikrývkou sněhu vypadal vánočně. Na letišti si Isabelle zašla koupit nějaké časopisy a knihu, aby jí let lépe uběhl. Cítila se posmutněle, ale současně i nezvykle svobodně. Konečně se zbavila závislosti na Billovi a přestala lpět na naději, že se k ní nakonec přece jenom vrátí.

Teď musela začít od začátku, stála na startovní čáře a záviselo jen na ní, jak rychle a jakým směrem poběží. O svém dalším životě rozhodovala sama.

Zaplatila za časopisy, ale než se odvrátila od prodavačky, zaslechla za sebou hlas. „Víš, že jsi blázen, co? Ale to jsem poznal hned na začátku.“

Isabelle zavřela oči, protože tohle musel být sen, to nemohla být pravda. Prostě to je nesmysl. Zvolna se otočila a pohlédla Billovi do očí. „A ty navíc nejsi jenom cvok, ale vyvádíš hrozné nesmysly!“

dodal láskyplně. Isabelle zahltil tak mohutný cit, že jen lapla po dechu.

„Špehuješ mě, nebo taky někam letíš?“ vydechla v chabém pokusu o žert. Bála se pomyslet na možnost, kterou by si sama tolik přála.

„Volal jsem ti do hotelu, ale už jsi byla pryč.“

„Hm, tak to jsi mě musel propást o minutku,“ poznamenala Isabelle s úsměvem. Asi se s ní chtěl rozloučit, ale co dělá tady, na letišti? „A žádné nesmysly nevyvádím, nikdo mi nevymluví, že pravdu mám já, a ne ty!“

Bill vypadal maličko pobledle, jako by toho v posledních dnech moc nenaspal. „Zasloužíš si něco lepšího!“

„Co kdybys konečně přestal určovat, co si zasloužím, co si mám myslet a co mám cítit?“ napomenula ho Isabelle. Vážně sem přijel jen kvůli tomu, aby jí zopakoval všechny ty nesmysly, kterým věřil už od chvíle, kdy se dozvěděl o svém postižení? „Miluju tě, ale dokážu bez tebe žít, možná že časem na tebe i zapomenu. Musím, protože jinak bych ublížila sobě i Sophii. Jenže na rozdíl od tebe jsem před láskou neutekla, takže mám šanci najít další. Ty se lásky budeš bát nadosmrti.“

Bill sklopil oči. Bylo znát, že tone v rozpacích jako malý chlapec.

„Myslel jsem, že bych ti byl na obtíž. Jsi vzácný člověk, Isabelle, nezasloužíš si mrzáka. Ale máš pravdu, že teprve díky našemu zdejšímu setkání jsem pochopil, že nejsem mrzák. Tím je jenom ten, kdo si tak připadá. Takže jsem ti chtěl poděkovat. Vrátila jsi mi nejenom mou lásku k tobě, ale teď už zase dokážu mít rád i sám sebe.“

Isabelle na něho upírala vážný pohled. „Miloval bys mě, kdybych na vozíku seděla místo tebe já?“

„Jistě.“

„Tak neurážej moji lásku, ano?“

Bill beze slova stáhl Isabelle k sobě a vášnivě a dlouze ji políbil na ústa.

„Copak to znamená?“ lapla Isabelle po dechu. „Bylo to loučení nebo přivítání?“

„Můžeš si vybrat. Já už si vybral. Ale tvoje rozhodnutí ti brát nebudu.“ Takhle mu to vysvětlovala Helena. Billovi trvalo hodně dlouho, než pochopil, ale konečně mu svitlo. Snažil se Isabelle chránit, ale přitom jí ubližoval. Měla právo sama se rozhodnout, co jí ublíží a co ji naopak posílí.

Isabelle s úsměvem zašeptala: „Ahoj!“ a opět se shýbla pro další políbení. Rozhodla se podle hlasu svého srdce.