DANIELLE STEEL RANČ

Victorii a Nancy, důvěrným a vzácným přítelkyním, milovaným sestrám, které mě rozesmávají, drží mě za ruku, když pláču, a jsou mi neustále, vždycky a pořád oporou.

S láskou

D.S.

Kapitola 1.

V jakémkoli jiném supermarketu by žena, která kráčela uličkou mezi regály s konzervami a kořením pro gurmány a tlačila nákupní vozík, vypadala nepatřičně. Měla pečlivě učesané hnědé vlasy, které jí sahaly k ramenům, krásnou pleť, veliké hnědé oči, udržovanou postavu, vzorně upravené nehty a na sobě tmavomodrý plátěný kostým, který patrně koupila v Paříži. K němu si vzala tmavomodré lodičky na vysokém podpatku a tmavomodrou kabelku od Chanela a všechno na ní bylo naprosto dokonalé. Snadno by mohla předstírat, že supermarket v životě neviděla, ale kupodivu působila dojmem, že je tady jako doma. Ve skutečnosti se u Gristede’s na rohu Madison Avenue a Sedmdesáté sedmé ulice zastavila cestou domů často. Většinou jim nakupovala hospodyně, ale Mary Stuart Walkerová v duchu jakési staromódní tradice ráda obstarávala nákupy sama. Večer s oblibou vařila pro Billa, když přišel domů, a vlastně nikdy ani kuchařku neměli, dokonce i když děti byly malé. Těšilo ji starat se o rodinu a dohlížet na každý drobný detail.

Měli byt na rohu Sedmdesáté osmé ulice a Páté avenue s překrásným výhledem na Centrál Park. Bydleli v něm patnáct roků z jejich bezmála dvaadvacetiletého manželství. Mary Stuart dokázala vytvořit nádherný domov. Děti ji občas škádlily kvůli tomu, jak má všechno „perfektní“, jak všechno musí vypadat i být tak akorát, a totéž se dalo soudit i o ní samotné. Stačilo jen se na ni podívat a hned bylo jasné, že je tím tak trochu posedlá.

Dokonce i v šest hodin za horkého červnového podvečera v New Yorku po šestihodinovém schůzování si Mary Stuart jen přetřela rty rtěnkou a neměla uvolněný ani vlásek.

Vybrala dva malé steaky, dvě brambory, čerstvý chřest, nějaké ovoce a jogurty a najednou si vzpomněla na dobu, kdy býval její vozík plný dobrot pro děti. Pokaždé předstírala, že s tím nesouhlasí, ale zároveň nedokázala odolat a kupovala jim věci, které viděly v televizi a hned si je přály. Trochu je kazit byla v jejím životě drobná radost, dovolit jim třeba vločky s příchuti bubble-gumu pro ně tolik znamenalo, že neviděla důvod, proč by jim je neměla kupovat a nutit je jíst ty zdravé, které nesnášely.

Jako většina lidí z jejich prostředí v New Yorku ona i Bili od dětí očekávali hodně, ve všem vysokou úroveň, téměř dokonalé známky, skvělé sportovní schopnosti, naprostou bezúhonnost a dobrou morálku. A jak se ukázalo, Alyssa a Todd byly hezké, chytré a ve všem úspěšné, vynikající ve škole i mimo ni a v podstatě velmi hodné děti. Bili jim odmalička žertem říkával, že od nich čeká, že budou dokonalé a že na to s matkou spoléhají. Když bylo Alysse deset a Toddovi dvanáct, pokaždé jakmile slyšeli ta slova, reptali. Ale na těch řečech bylo něco pravdy a oni to věděli. Ve skutečnosti jim otec chtěl naznačit, že se musí ve škole i mimo ni co nejvíc snažit, předvést to nejlepší, co umějí, a i kdyby někdy nedosáhli úspěchu, alespoň o něj ze všech sil bojovat. Něco takového očekávat od kohokoli bylo náročné, ale Bili Walker měl vždycky vysoké nároky a oni je respektovali. Jakkoli přísná jim matka někdy připadala, byl to otec, kdo byl tím skutečným perfekcionistou, který totéž vyžadoval jak od nich, tak od matky. Tím, kdo na všechny, nejen na děti, ale i na matku, vyvíjel nátlak, byl vlastně Bili.

Mary Stuart mu byla dokonalou manželkou téměř dvacet dva let, poskytovala mu dokonalé zázemí, dala dokonalé děti, vypadala krásně, dělala to, co se od ní očekávalo, pořádala večírky a vytvořila domov, který je nejen dostal na stránky časopisu

Architectural Digest, ale zároveň byl místem, kam se člověk rád vracel. Ve způsobu jejich života nebylo nic nápadného nebo okázalého, všechno bylo krásně zařízené a pečlivě udržované. Na ničem, na co Mary Stuart sáhla, nebyla vidět žádná vada.

Zdálo se, že ji to nestojí žádnou námahu, přestože většina lidí si uvědomovala, že to nemůže být tak lehké, jak předstírá. Ale byl to její dar Billovi. Dělat, jako že je všechno velice snadné. Celá léta organizovala dobročinné akce, při kterých se vybraly statisíce dolarů pro důležité charitativní organizace, byla členkou muzejních správních rad a nepřetržitě asistovala u případů zraněných, nemocných nebo vážně ohrožených dětí. A nyní ve svých čtyřiačtyřiceti kromě toho, že stále ještě pořádala dobročinné akce a zasedala ve správních radách, dobrovolně pracovala poslední tři roky v harlemské nemocnici u fyzicky a mentálně postižených dětí. Neustále se něčím zaměstnávala, obzvlášť nyní, když děti nebyly doma a Bili ustavičně pobýval v kanceláři dlouho do noci. Byl jedním ze starších společníků mezinárodní advokátní firmy na Wall Street. Měl na starosti všechny nejdůležitější případy týkající se Německa a Anglie. Původně byl právním zástupcem a sociální aktivity, kterými se Mary Stuart zabývala, vždy velice přispívaly ke zvýšení jeho reputace. Výborně si vedla jako hostitelka, i když v letošním roce bylo u nich mimořádně klidno. Bili hodně jezdil do ciziny, zvlášť posledních pár měsíců, protože připravoval v Londýně veliký proces, kvůli kterému se téměř nezdržoval doma. A Mary Stuart byla ještě víc než jindy zaneprázdněná svou dobrovolnou prací.

Alyssa odjela studovat třetí ročník na Sorbonnu. Mary Stuart tudíž letos měla pro sebe víc času. Díky tomu stihla spoustu věcí. Přibrala si ještě další dobročinnou práci, hodně četla a o víkendech pracovala jako dobrovolnice v nemocnici. Občas si v neděli dopřála ten luxus a zůstala v posteli s knížkou nebo zhltla celé New York Times. Žila aktivně a naplno a při pohledu na ni by nikdo neměl podezření, že jí něco chybí. Vypadala nejméně o pět šest let mladší, přestože v tomto roce zhubla víc než obvykle, což mohl být příznak stárnutí, ale ve skutečnosti tím spíš omládla. Byla v ní jakási mírnost, kterou si u ní lidé oblíbili a jíž si získávala děti, hlavně ty, o něž se starala. Měla v sobě upřímnou laskavost člověka, který překročil společenské rozdíly a jednal tak, že si nikdo neuvědomoval, z jaké vrstvy pochází.

Lidé prostě vytušili, že je na ní cosi dojemného, cosi téměř melancholického, a když ji někdo pozoroval, zdálo se mu, jako by měla pochopení pro velkou bolest a zároveň jako by ji sama překonala, přesto však na ní nebyl zármutek znát. Její život působil dokonalým dojmem. Její děti byly vždy ty nejchytřejší, nejskvělejší a nejkrásnější. Manžel byl vždy nesmírně úspěšný, jak finančně, tak z hlediska prestiže, kterou si získal vítězstvími ve známých a význačných

mezinárodních causách. Vysoce si ho vážili jak v odborných, tak společenských kruzích.

Mary Stuart měla všechno, po čem většina lidí touží, a přesto když se na ni člověk podíval, vycítil jakýsi stín smutku, byl to ten druh emoce, která se spíš vytuší, než vidí, snad osamělost, což bylo ještě podivnější. Jak mohl být někdo s jejím vzhledem, schopnostmi a rodinou osamělý? Neexistoval žádný důvod k předpokladu, že by měla být Mary Stuart osamělá nebo smutná, a přesto se dalo poznat, že to tak je. Za její elegantní fasádou se skrývalo cosi tragického.

„Jak se dneska máme, paní Walkerová?“ Muž u pokladny se na ni široce usmíval. Měl ji rád. Byla krásná a pokaždé zdvořilá.

Už léta se pokaždé vyptala na jeho rodinu, na manželku i na matku, ještě než zemřela. Chodívala sem s dětmi, ale teď byly pryč, takže přicházela sama a vždycky si s ním popovídala.

„Dobře, děkuju, Charlie.“ Usmála se na něho a zdála se ještě mladší. Vypadala téměř stejně jako zamlada, a když o víkendech přišla do obchodu v džínách, připomínala spíš svou dceru. „To je dneska horko, viďte?“ poznamenala, ale nebylo to na ní znát.

I v zimě navzdory třeskutým mrazům zůstávala elegantní, zatímco všichni měli na sobě vrstvy oblečení, kozačky kvůli sněhu a břečce, klobouky, šály a klapky na uši. A v létě, kdy každý byl zmořený strašným vedrem, vyhlížela klidně, svěže a upraveně.

Byla už prostě taková. Působila dojmem, jako by všechno vždy probíhalo hladce, nikdy se

nepřestávala ovládat a už vůbec nikdy se nerozčilovala. Také ji vídával, jak se se svými dětmi směje. Dcera byla opravdu krásná, syn moc hodný, všichni byli milí. Charlie měl za to, že její manžel je trochu upjatý, ale kdo může říct, co dělá některé lidi šťastné? Byla to slušná rodina.

Předpokládal, že manžel je zase doma. Koupila dvě brambory a dva plátky masa.

„Prej bude zejtra daleko větší vedro,“ podotkl, když ukládal její nákup do papírové tašky. Všiml si, že vrhla pohled na

Enquirer a pak se nesouhlasně zamračila. Na obálce byla Tanya

Thomasova, zpívající megastar. Titulek hlásal: TANYA SE ŽENE DO DALŠÍHO ROZVODU. MANŽELSTVÍ SE ROZPADÁ KVŮLI ROMÁNKU S TRENÉREM. Byly tam hrozné fotografie, detail svalnatého instruktora v tričku, snímek jejího současného manžela, jak prchá před novináři, schovává si tvář a mizí v nočním klubu. Charlie se podíval na titulky a pokrčil rameny. „To je Hollywood, všichni tam spolu spěj. Divím se, že se vůbec berou.“ Třicet devět let byl ženatý se stejnou ženou a

hollywoodské výstřednosti pro něho byly něco jako historky z jiné planety.

„Nevěřte všemu, co čtete,“ řekla Mary Stuart poněkud stroze.

Pohlédl na ni a usmál se. V jejích něžných hnědých očích se objevil starostlivý výraz.

„Jste na všechny moc hodná, pani Walkerová. Ty lidi jsou úplně jiný než my, věřte tomu.“ Věděl to, vždyť k němu celé ty roky chodili lidé od filmu a pokaždé s nějakou jinou ženou nebo jiným mužem, byla to pěkně divoká banda. Naprosto se lišili od Mary Stuart Walkerové. Byl přesvědčený, že ani nechápe, co jí říká.

„Nevěřte všemu, co si přečtete v bulvárním tisku, Charlie,“ opakovala a znělo to nezvykle přísně. S úsměvem zvedla nákup a rozloučila se.

K domu, kde bydlela, to neměla daleko, ale přestože bylo už po šesté hodině, stále ještě bylo dusno. Domnívala se, že Bili bude doma, obvykle chodíval kolem sedmé, a že večeři nachystá na půl osmou až osmou, podle toho, jak si bude přát.

Plánovala si, že dá brambory péct do trouby, hned jak přijde domů, a zbyde jí dost času na sprchu a převlečení. I když vypadala svěže, byla po dlouhém dni schůzování unavená a bylo jí horko. Muzeum chystalo na podzim obrovskou finanční sbírku. Měli v plánu uspořádat v září veliký ples a chtěli, aby byla předsedkyní. Až dosud to úspěšně odmítala a doufala, že bude figurovat jen jako poradce. Neměla náladu organizovat ples a v poslední době dávala větši přednost skutečné práci, například té, kterou dělala v nemocnici s postiženými dětmi nebo teď nedávno se zneužívanými dětmi v Harlemu.

Když vešla do domu, vrátný ji pozdravil, vzal od ní nákup a podal ho muži obsluhujícímu výtah. Poděkovala a mlčky vyjela do jejich bytu, který zabíral celé patro. Budova byla solidní, stará a velice krásná. Patřila k jejím nejoblíbenějším na Páté avenue, a když otevřela dveře, naskytl se jí velkolepý výhled, zvláště v zimě, kdy byl Centrál Park pokrytý sněhem a nad ním se ostře rýsoval obzor. V létě byl rovněž nádherný, všechno bylo svěží a zelené a z jejich výhodné polohy v třináctém poschodí všechno vypadalo tak pěkně a poklidně. Zezdola nebyl slyšet žádný hluk, nebylo vidět žádnou špínu, nehrozilo žádné nebezpečí. Park se celý krásně zelenal, když konečně po dlouhé, drsné zimě v závěru jara všechno rozkvetlo.

Mary Stuart poděkovala muži od výtahu za pomoc, a když odešel, zamkla dveře a prošla bytem až do prostorné, čisté, bílé kuchyně. Ráda pracovala ve volných, funkčních, jednoduchých místnostech jako tato. Kromě tří zarámovaných francouzských grafik byla kuchyně se svými bílými stěnami, podlahou a dlouhými bílými mramorovými pulty naprosto neposkvrněná. Před pěti lety uveřejnil Architectural Digest její fotografii, na které

Mary Stuart seděla v bílých džínech a bílém angorském svetru u jídelního stolu. A přestože Mary Stuart připravovala skvělá jídla, bylo těžké uvěřit, že se v této kuchyni vůbec vaří. Hospodyně u nich nyní byla jen přes den, takže když Mary Stuart vyndávala nákup, zapnula troubu a pak se dlouho dívala z okna na park, bylo zde naprosté ticho. O blok dál viděla hřiště a vzpomněla si na nekonečné hodiny, které tam trávila, když byly děti malé, jak tam v zimě mrzla, jak je houpala na

houpačkách nebo je pozorovala, jak se houpají samy nebo si hrají s kamarády. Připadalo jí, že to bylo před tisíci lety, tak dlouho, jak to, že to všechno tak rychle uběhlo? Jako by to bylo teprve včera, kdy děti byly doma, kdy spolu večeřeli každý den, kdy všichni najednou vyprávěli o tom, co dělali, o svých plánech i problémech. Dokonce i Alyssiny a Toddovy hádky by pro ni teď byly útěchou a daleko víc by ji uklidnily než to ticho. Bylo by úlevou, kdyby se Alyssa na podzim vrátila domů, aby si dodělala čtvrtý ročník na Yaleově univerzitě po roce studia v Paříži. Alespoň by pak občas jezdila na víkendy.

Mary Stuart opustila kuchyni a vešla do malé pracovny, kde si často vyřizovala různou agendu. Měli tam záznamník, který spustila, a okamžitě uslyšela Alyssin hlas. Stačilo jí jen ho slyšet a už se usmála.

„Ahoj, mami. Promiň, že jsem tě nezastihla. Jen jsem tě chtěla pozdravit a zjistit, jak se máš. Tady je deset večer a zrovna vyrážím s kamarádama na skleničku. Zdržím se, tak mi nevolej.

Brnknu ti někdy o víkendu. Za pár týdnů se uvidíme, tak pa“

A potom, skoro jako dodatečně: „Jo a miluju tě“ Následovalo cvaknutí, jak zavěsila. Na záznamníku byl čas nahrávky a Mary

Stuart se podívala na hodinky a mrzelo ji, že ji propásla. Když jí

Alyssa volala, v New Yorku byly čtyři, tedy před dvěma a půl hodinami. Mary Stuart se těšila, až se s ní za tři neděle setká v Paříži, pojede s ní na jih Francie a pak na dovolenou do Itálie.

Mary Stuart si plánovala, že tam bude dva týdny, ale Alyssa se chtěla vrátit jen několik dní předtím, než začne v září škola.

Chtěla zůstat v Evropě co nejdéle a už prohlašovala, že po ukončení vysoké školy chce opět žít v Paříži. Mary Stuart na to teď nechtěla ani myslet. Loňský rok bez ní byl až příliš osamělý. „Mary Stuart“ Další hlas patřil manželovi. „Dnes večer nebudu jíst doma. Do sedmi mám schůzi a právě jsem zjistil, že musím jít na večeři s klienty. Uvidíme se asi v deset nebo v jedenáct. Promiň.“ Následovalo cvaknutí a byl konec, vzkaz byl vyřčen, zatímco jí volal, klienti na něj určitě čekali, a kromě toho Bili nenáviděl záznamníky. Tvrdil, že má vrozenou zábranu do nich mluvit a nikdy by na nich nedokázal nechat nějaký osobní vzkaz. Kdysi si z něho kvůli tomu dělala legraci. Škádlívala ho kvůli mnoha věcem, jenže poslední dobou čím dál méně. Byl to pro ně těžký rok. Tolik se toho změnilo, tolik strašných odhalení a zklamání, tak hluboký žal. A přesto se navenek všichni zdáli docela normální. Někdy se Mary Stuart divila, jak je to vůbec možné. Jak to, že má člověk zlomené srdce, nenapravitelně rozlámané, a přesto jde dál, vaří kávu, kupuje povlečení, rozestýlá postele a chodí na schůze. Vstane, osprchuje se, obleče, jde spát, ale uvnitř jedna jeho část zemřela. V minulých letech uvažovala, jak to jiní lidé dokáží přežít. Kdysi ji to až morbidně přitahovalo. Ale nyní to poznala. Člověk žije dál.

Prostě žije. Srdce mu tluče a nedovolí mu zemřít. Chodí, mluví, dýchá, ale uvnitř ho všechno bolí. „Zdravím,“ ozval se další vzkaz. „Tady Tony Jones. To video máte už opravený. Můžete si ho kdykoli vyzvednout. Díky, nashle.“ Dva vzkazy ohledně schůzí správní rady, které se přesunuly. Dotaz na muzejní ples a na výbor, který se kvůli tomu sestavoval, a telefonát od vedoucí dobrovolnic v harlemském útulku. Napsala si pár poznámek a vzpomněla si, že musí vypnout troubu. Bili domů nepřijde. Zase. Dělal to teď dost často. Příliš pracoval. Takhle přežíval on. A ona svým způsobem také s nekonečným kolotočem schůzí a výborů.

Vypnula troubu a rozhodla se, že si udělá vajíčka, ale místo toho šla do ložnice. Stěny byly světle krémově žluté s bílou lesklou linkou, na zemi místo koberce ležel starožitný vyšívaný gobelín, který zakoupila v Anglii. Na zdech visely letité grafické listy a akvarely a byl tam krásný mramorový krb, jehož římsu zdobily fotografie jejich dětí ve stříbrných rámečcích. Z obou stran stála dvě pohodlná polstrovaná křesla, na kterých s Billem večer nebo o víkendech u ohně rádi sedávali a četli si. V minulém roce i letos trávili většinu víkendů ve městě. Dům v Connecticutu prodali už vloni v létě. Vzhledem k tomu, že děti byly pryč a Bili neustále cestoval, tam vůbec nejezdili.

„Zdá se, jako by se mi život poslední dobou smršťoval,“ svěřila se Mary Stuart jedné přítelkyni.

„Když jsou děti i Bili pryč, připadá mi, jako bychom všechno zmenšovali. Dokonce i byt začíná pro nás být příliš velký.“ Ale nikdy nebude mít to srdce jej prodat. Vyrostly v něm její děti.

Když vešla do ložnice a odložila kabelku, očima mimoděk zavadila o krbovou římsu. Stále ještě ji uklidňovalo, když je tam viděla, své děti ve čtyřech, pěti, deseti, patnácti letech, a psa, kterého měly, když byly malé, velkého přítulného labradora čokoládové barvy jménem Coky. Jako pokaždé cítila, že ji k sobě přitahují, a zastavila se s pohledem upřeným na jejich fotografie. Bylo tak příjemné dívat se na ně, jen tak tam stát a vzpomínat. Jako by se ocitla v jiné době a tak často si přála, aby se mohla vrátit do dřívějška, kdy všechny jejich problémy byly tak bezvýznamné. Dívala se na ni Toddova blonďatá veselá hlavička, když byl ještě malý, a ona slyšela, jak na ni volá, nebo ho viděla, jak prohání jejich psa, nebo jak padá do bazénu, když mu bylo pět, a ona se za ním vrhla oblečená do vody. Tehdy ho zachránila. Vždycky byla nablízku jemu i Alysse. Byl tam snímek všech tří z dávných Vánoc, jak se na něm smějí, objímají a dovádějí, zatímco je rozčilený fotograf žádal, ať se chvilku ovládají, aby je mohl zvěčnit.

Todd trval na tom, že jim zazpívá neslušné písničky, Alyssa se přitom hystericky smála, a dokonce i Mary Stuart a Bili se neubránili smíchu. Bylo jim dobře, když prováděli takové ztřeštěnosti. Vždycky jí bylo krásně, když byla s nimi. Díky tomu i zvuk Alyssina hlasu ze záznamníku ji ten večer ještě víc dojal.

A pak jako obvykle se Mary Stuart odvrátila od fotografií, od drobných tváří, které ji současně těšily i mučily, které jí rvaly srdce a zároveň ho konejšily. Hrdlo se jí sevřelo, když kráčela do koupelny, kde si umyla obličej a pak se na sebe přísně podívala do zrcadla.

„Přestaň!“ nařídila si nahlas a souhlasně přikývla. Tohle neměla zapotřebí. Slabost byl luxus, který si už nemohla dovolit.

Jediné, co teď mohla dělat, bylo jít dál. Jenže došla do neznámé země s krajinou, která se jí nelíbila. Byla prázdná, neobydlená a někdy nesnesitelně opuštěná. Tu a tam měla pocit, jako by do ní přicházela jen ona, přestože věděla, že Bili je v ní také, ztracený kdesi v pustině, ve vlastním soukromém pekle. Hledala ho v ní už celý rok, ale dosud ho nenašla.

Myslela, že si udělá večeři, ale uvědomila si, že nemá hlad, a když si svlékla kostým a vklouzla do růžového trička a džínsů, vrátila se do pracovny, sedla si k psacímu stolu a probírala se papíry. V sedm hodin bylo venku ještě světlo. Rozhodla se, že zatelefonuje Billovi, aby potvrdila, že dostala jeho vzkaz ze záznamníku. Poslední dobou spolu moc nemluvili, pouze o jeho práci nebo jejích schůzkách, ale přesto mu zavolala. Bylo to lepší než toho úplně nechat. Ať byli v posledním roce jakkoli uzavření, Mary Stuart to ještě nehodlala vzdát. A věděla, že to zřejmě nikdy neudělá. Neodpovídalo to jejímu stylu ani víře. Po všech těch letech si oba zaslouží daleko víc než tohle. Když je zle, člověk loď neopouští. Mary Stuart by s ní šla i ke dnu, kdyby to bylo nutné.

Vytočila jeho číslo, slyšela, jak telefon vyzvání, až ho konečně zvedla sekretářka. Ne, pan Walker není přítomen. Ještě má poradu. Vyřídí mu, že ho volala manželka.

„Děkuju,“ řekla Mary Stuart tiše, zavěsila a pomalu se otočila na židli, aby se znovu podívala na park. Kdyby chtěla, viděla by páry procházející se navečer v teplém červnovém vzduchu, ale nepřála si to. Neměla jim co říct, ani se od nich něco naučit. Jediné, co jí přinášely, byla bolest a vzpomínky na to, co ona s Billem sdíleli. Možná zase budou. Možná, připustila si tu

nevyhnutelnou myšlenku, taky ne. To je nemyslitelné, napomenula se znovu a vrátila se ke svým papírům. Pracovala ještě hodinu, než zapadlo slunce, sestavila seznam členů výboru a zapisovala si návrhy pro skupinu, se kterou se dnes odpoledne sešla, a když se znovu podívala ven, byla skoro tma a zdálo se, jako by ji sametová noc celou zahalila. V bytě bylo takové ticho, taková prázdnota, že se jí chtělo málem zakřičet nebo se někoho alespoň dotknout. Ale nebylo koho. Zavřela oči a opřela si hlavu o židli. Náhle, jako by ji prozřetelnost zaslechla a stále ještě se o ni zajímala, i když o tom Mary Stuart pochybovala, zazvonil telefon.

„Haló?“ Hlas jí zněl překvapeně a velmi mladistvě. Zvonění ji vytrhlo z myšlenek, a když zvedla v příšeří pokoje sluchátko, vypadala i přes mírně rozcuchané vlasy neuvěřitelně krásně.

„Mary Stuart?“ Ten hlas jakoby líně protahoval samohlásky. Jakmile ho uslyšela, usmála se. Byl to hlas, který znala šestadvacet let. Už celé měsíce se neozvala, ale byla vždycky po ruce, když ji Mary Stuart potřebovala, jako by to tušila.

Spojovala je silná pouta dávného přátelství. „Jsi to ty? Připadalas mi chvilku jako Alyssa.“ Hlas na druhém konci byl Ženský, velmi smyslný a stále ještě v sobě nesl stopy texaského přízvuku. „Ano, jsem to já. Alyssa je pořád v Paříži.“ Mary Stuart cítila, jak ji uchopila silná paže a vytáhla ji zpátky na břeh, a oddechla si. Bylo neuvěřitelné, že se vždycky ozvala v určitém okamžiku. Dělávala to často. Vždycky se navzájem podporovaly. A jak o tom Mary Stuart uvažovala, vzpomněla si na to, co viděla v Gristede’s. „Jsi v pořádku? Odpoledne jsem o tobě četla.“ Mary Stuart se zamračila, když si vybavila titulky v časopise.

„Hezký, že jo? Zvlášť dobrý, když mám teď trenérku. Toho chlápka na obálce Enquireru jsem vloni vyhodila. Dneska mi volal a vyhrožoval, že mě bude žalovat, protože jeho manželka kvůli tomu běsní. O bulváru se bude muset ještě hodně učit.“

Tanya se to musela tvrdě nadřít sama. „A abych ti odpověděla na otázku, jo, jsem v pořádku. Celkem.“ Hlas jí zněl jako tiché předení, což dovádělo většinu mužů k šílenství, a Mary Stuart se pousmála, když ji poslouchala. Byla jako čerstvý vzduch v zatuchlé místnosti. Zapůsobila na ni hned první den, kdy ji poznala. Před šestadvaceti lety spolu chodily na vysokou v Berkeley. Byly to bláznivé dny a všechny byly tak mladé. Byly čtyři. Mary Stuart, Tanya, Eleanor a Zoe. První dva roky spolu bydlely ve studentské koleji a pak si najaly dům v Euclid Street.

Čtyři roky byly nerozlučné. Skoro jako sestry. Ve čtvrtém ročníku Ellie zemřela a potom se všechno změnilo. Po dokončení školy se rozutekly a začaly žít vlastní život. Tanya se hned vdala, dva dny po promoci. Vzala si svou lásku z dětství z rodného města ve východním Texasu. Brali se v kostele a vydrželo jim to dva roky. Rok po absolvování vysoké odstartovala její hvězdná kariéra a rozmetala jí život na kousky včetně manželství. Bobby Joe to vydržel ještě další rok, ale pak toho bylo na něj moc. Nezapadal do toho a věděl to. Už tak ho děsilo, že jeho žena je vzdělaná a talentovaná, ale že se z ní stává superstar, bylo víc, než mohl unést. Snažil se, chtěl být spravedlivý, ale ve skutečnosti si přál, aby toho nechala a zůstala s ním v Texasu.

Nechtěl opustit domov, nechtěl se vzdát otcova podniku - byli stavitelé a dařilo se jim — a věděl, co zvládne a co ne. A upřímně řečeno, novináři, agenti, koncerty, povykující fanoušci a smlouvy na miliony dolarů nebyly to, po čem toužil. Toto však tvořilo celý život jeho ženy. Tanya milovala Bobbyho Joea, ale nehodlala se vzdát kariéry, která byla vším, o čem kdy snila.

Při jejich druhém výročí od sebe odešli a do Vánoc se rozvedli.

Dlouho mu trvalo, než na ni zapomněl, ale pak se oženil, měl šest dětí a Tanya ho během minulých let viděla asi jen jednou nebo dvakrát. Prý je tlustý, plešatý a moc hodný jako vždycky. Říkala to trochu posmutněle a Mary Stuart věděla, že

Tanya si byla vždy vědoma ceny, kterou zaplatila, splátek, které od ní život vybíral výměnou za její závratný úspěch a fantastickou kariéru. Dvacet let poté, co začala, byla v zemi stále ještě zpěvačkou číslo jedna. S Mary Stuart zůstaly dobrými přítelkyněmi. Mary Stuart se v létě po skončení školy také vdala. Ale

Zoe šla studovat medicínu. Ona byla mezi nimi vždy tím rebelem, tou, která se nadchla pro ty nejrevolučnější případy. Přítelkyně si ji dobíraly, že přišla na Berkeley o deset let později, ale byla to ona, kdo je pokaždé dal dohromady, kdo požadoval, aby bylo učiněno spravedlnosti zadost, ona, která se v každé situaci zastávala toho slabšího To ona našla Ellie, když zemřela, ona tak zoufale plakala a měla tu odvahu zavolat Elliinu tetu a strýčka. Pro všechny to byly strašné okamžiky. Ellie, ta báječná, milá dívka plná idealistických myšlenek a snů, se nejvíc sblížila s Mary Stuart. Ve druhém ročníku jí rodiče zahynuli při nehodě a její tři spolubydlící se pro ni staly něco jako rodina. Mary Stuart občas přemýšlela, jak bude Ellie vůbec schopná zvládat tlaky vnějšího světa. Byla tak jemná, téměř neskutečná, a na rozdíl od ostatních s jejich životními cíli a plány byla zcela nerealistická, naprostý snílek. Zemřela tři týdny před koncem školy. Tanya kvůli tomu málem

posunula svatbu, ale všechny se shodly, že

Ellie by si to také tak přála, a Tanya tvrdila, že Bobby Joe by ji zabil, kdyby to odložila. Mary Stuart jí šla za svědka a Zoe byla její jedinou družičkou.

Tanya by přišla na svatbu Mary Stuart také, ale v té době měla svůj první koncert v Japonsku. A Zoe se nemohla uvolnit ze školy. Mary Stuart se vdala doma u rodičů v Greenwich!.

Když se Tanya vdala podruhé, Mary Stuart to viděla ve zprávách. Tanye bylo dvacet devět, brala si svého manažera a měla tichý obřad v Las Vegas, který pronásledovaly helikoptéry, bulvární tisk, televizní kamery a každý novinář, jenž mohl zaujmout bojové postavení v okruhu pár kilometrů od Las Vegas.

Mary Stuart nového manžela Tanyi neměla ráda. Tanya si tentokrát přála mít děti, chtěli si koupit dům v Santa Barbaře nebo

Pasadeně a „doopravdy“ žít. Byla to hezká idea, ale její manžel ji nesdílel. Šlo mu jen o dvě věci: o její kariéru a peníze. A všemožně se snažil podporovat to první, aby získal to druhé. Prováděl změny, které by sama nikdy neudělala, zařizoval jí koncerty po celém světě, sjednával jí smlouvy na desky, které lámaly rekordy, a ze superstar vytvářel legendu. Teprve potom směla žádat, cokoli chtěla. Během pěti let jejich manželství dostala tři platinové desky a pět zlatých, vyhrála každou Grammy a hudební cenu, která byla k mání. A přestože jí na konci sebral malé jmění, budoucnost měla zajištěnou - její maminka bydlela v domě za pět milionů dolarů v Houstonu a své sestře a švagrovi koupila pozemek poblíž Armstrongu.

Ona sama vlastnila jeden z nejkrásnějších domů v Bel Air a plážovou vilku za deset milionů dolarů v Malibu, kam nikdy nejezdila. Její manžel chtěl, aby ji koupila. Měla peníze a slávu, ale děti neměla. A po rozvodu ji napadlo, že potřebuje změnu, a začala hrát. V prvním roce natočila dva filmy a za druhý získala cenu filmové akademie. V pětatřiceti měla Tanya Thomasova podle ostatních všechno, o čem kdy snila. To, co jí chybělo, byl život, který by sdílela s Bobbym Joem, něha, láska a podpora, někdo, kdo by s ní byl a záleželo by mu na ní, a děti.

A uplynulo dalších šest let, než si vzala svého třetího manžela

Tonyho Goldmana. Zabýval se skupováním a zastavováním pozemků v oblasti Los Angeles a měl známosti se spoustou mladých začínajících hereček. Bezpochyby mu imponovala její kariéra, ale dokonce i Mary Stuart, která vždy zuřivě chránila zájmy své přítelkyně, musela uznat, že to byl charakterní muž a očividně ji měl opravdu rád. Tanyiny přátele, kterých už bylo nespočet, však znepokojovalo, zda se Tony udrží na kolotoči Tanyina života, nebo toho na něj bude moc a neunese to. Z toho, co se Mary Stuart v posledních třech letech doslechla, nabyla dojmu, že vše probíhá dobře, a věděla lépe než kdokoli jiný po dvacetiletém přátelství s Tanyou během její kariéry, že to, co si přečte v bulvárním tisku, neznamená vůbec nic.

Mary Stuart věděla, že pro Tanyu byl Tony také přitažlivý tím, že mu po rozvodu zůstaly tři děti. V den svatby jim bylo devět, jedenáct a čtrnáct a Tanya si je upřímně zamilovala. Nejstarší a nejmladší byli chlapci a zbláznili se do ní. Holčička z ni byla naprosto vyvedená z míry a nemohla uvěřit, že si Tanya

Thomasova bere jejího tatínka. Všem se tím chlubila, a dokonce se snažila vypadat i oblékat jako Tanya, což se na jedenáctiletou dívku příliš nehodilo, a Tanya ji s sebou vodila po obchodech a stále jí kupovala nějaké věci, aby to zmírnila, ale aby jí to přesto slušelo. S dětmi to uměla a pořád mluvila o tom, že chce miminko. Tonyho si však vzala ve svých jedenačtyřiceti, proto s otěhotněním váhala. Bála se, že je příliš stará, a Tony nebyl myšlenkou na další děti nijak nadšený, takže Tanya ho nijak nenutila. V prvních dvou letech manželství absolvovala dvě koncertní turné za sebou a bulvární tisk šílel. Musela vybojovat několik soudních pří. To byla atmosféra, která sotva přispívala k zachování zdravého rozumu, natož k početí. Bylo snadnější věnovat se Tonyho dětem, což dělala s velkým nadšením. On dokonce tvrdil, že je jim lepší matkou než jeho první žena. Ale Mary Stuart si i přes Tonyho nenucené a přátelské chování všimla, že

Tanya se stejně musí se vším vypořádat sama, s manažery, právníky, koncertními turné, výhrůžkami

smrtí, se všemi bolestmi i starostmi, zatímco Tony uzavíral obchody nebo jezdil do Palm Springs hrát golf s kamarády. Mary Stuart původně doufala, že se na Tanyině životě bude podílet víc. Věděla lépe než kdokoli jiný, jak krušný život Tanya má, jak je osamělá, jak tvrdě dře, jak kruté jsou nároky fanoušků a jak bolestné jsou zrady. Kupodivu si Tanya málokdy stěžovala a Mary Stuart ji za to obdivovala. Ale rozčilovalo ji, když viděla, jak Tony mává na kameru, když chodili na udělování Oscara nebo Grammy. Připadalo jí, že je s ní vždycky jen v dobrých časech, ale nikdy v těch zlých.

Na to Mary Stuart myslela teď, když se Tanya zmínila o manželce trenéra, který jí telefonicky vyhrožoval, a na titulky v bulvárních plátcích. „Tony taky nebyl nijak nadšenej,“ dodala Tanya skoro šeptem. Tón jejího hlas dělal Mary Stuart starosti.

Bylo znát, že je unavená a osamělá. Už příliš dlouho sváděla stále tytéž bitvy, které ji vyčerpávaly. „Pokaždý, když se v tisku napíše, že mám s někým poměr, šílí. Tvrdí, že ho ztrapňuju před známejma, a štve ho to. Dokážu ho pochopit.“ Vzdychla. Ale nedalo se s tím nic dělat. Nedalo se jim v tom zabránit. A novináři ji rádi trápili kvůli její nádherné blond hřívě, velkým modrým očím a dokonalé postavě. Jen těžko by uvěřili, že je pouze obyčejná ženská, která by raději pila kokakolu než šampaňské.

Jenže taková zpráva by jim neprodala ani výtisk.

Tanya měla odjakživa světlé vlasy a díky neustálým pečlivým kosmetickým úpravám vypadala hříšně mladá. Prohlašovala, že je jí třicet šest a úspěšně tak skrývala osm let navíc, které měly ona a Mary Stuart společné. Ale nikdo, kdo by se na ni podíval, by ji nepodezříval ze lži. „Já to taky zrovna nemiluju, když tvrdí, že mám milence, ale lidi, o kterých píšou, jsou obvykle tak směšný Většinou mi to nevadí, jenom Tonymu.“ A dětem.

Pro všechny to bylo trapné, ale ona s tím nemohla nic dělat.

„Podle mě prostě projdou někde na počítači seznam těch, kdo přicházejí v úvahu, a dají člověka dohromady s tím, s kým se jim zrovna zamane.“

Tanya pokrčila rameny, položila si nohy na konferenční stolek před sebou, přivřela oči a přemýšlela o Mary Stuart. Měsíce s ní už nemluvila. Ony dvě byly ze staré party nejvíc ve styku. Tanya věděla, že Mary Stuart se Zoe nemluvila, a to hodně dlouho, a dokonce i jí se Zoe ztratila z očí. Volala jí každý rok nebo dva a stále ještě si posílaly vánoční přání, ale Zoein život jim připadal tak odlišný. Pracovala jako intemistka v San Francisku. Nikdy se nevdala a neměla děti. Plně se oddala práci a každý volný okamžik svého času věnovala bezplatným klinikám. Byla to práce, ve kterou vždy věřila. Tanya ji neviděla už pět let od posledního koncertu, který uspořádala v San Francisku.

„A co ty?“ zeptala se náhle Tanya své přítelkyně. „Jak se daří tobě?“ V hlase měla břitkost, ostří, kterým kdysi pronikala do hloubky kamarádčiny duše, ale Mary Stuart to včas zpozorovala a hbitě se mu vyhnula.

„Dobře. Dělám pořád to samé, práce ve výborech, schůze správní rady, dobrovolná práce v Harlemu. Zrovna jsem celý den strávila v Metropolitním muzeu a projednávala velkou dobročinnou akci, kterou plánujeme na září.“ Hlas měla vyrovnaný, klidný a střízlivý, ale Tanya ji moc dobře znala. Mohla obelstít hodně lidí, někdy dokonce i Billa, ale Tanyu nikdy.

„Na tohle jsem se neptala.“ Nastala dlouhá pauza, zatímco ani jedna z nich nevěděla, co říct, ale Tanya čekala na to, co jí

Mary Stuart odpoví. „Jak je ti, Mary Stuart? Doopravdy?“

Mary Stuart si povzdechla a podívala se z okna. Byla už tma.

A v tichém bytě byla sama. Byla prakticky sama téměř přes rok.

„Jsem v pořádku.“ Hlas se jí zachvěl, ale jen nepatrně. Bylo to lepší, než když ji Tanya viděla před rokem v ten nešťastný deštivý den, kdy si Mary Stuart přála, aby její život skončil. „Zvykám si.“ Jenže tolik se toho změnilo. Daleko víc, než čekala.

„A Bili?“

„Snad je taky v pořádku. Skoro ho nevidím.“

„Mně to v pořádku nepřipadá.“ Nastala další dlouhá odmlka, jak Tanya přemýšlela. „A co Alyssa?“ „Myslím, že se má dobře. Miluje Paříž. Za pár týdnů se tam s ní mám sejít. Strávíme spolu měsíc cestováním po Evropě.

Bili má nějaký velký případ v Anglii, kde bude přes léto, takže mě napadlo, že ji navštívím.“ Když o tom mluvila, byla hned veselejší, a Tanya se usmála. Alyssa Walkerová patřila mezi Tanyiny oblíbence.

„Budeš v Anglii s ním?“ zeptala se Tanya protáhle. Mary Stuart zaváhala a pak rychle odpověděla. „Ne, budu tady. Během takového případu bude tak zaneprázdněný, že se mi nebude moct věnovat, a já tady mám spoustu práce.“ Spoustu práce. Věděla, jak správně odpovídat, znala všechny zastírací manévry, jazyk zoufalství Někdy se musíme sejít Ne, všechno je v pořádku, všechno je naprosto skvělé Bili je právě velice zaměstnaný, je na služební cestě Mám schůzi Musím na správní radu, musím jet do města, na předměstí, do Evropy za dcerou Taktika utajování, říct tu správnou věc, aby si koupila samotu a ticho a místo, kde by mohla v klidu truchlit, pryč od zvědavých očí a soucitu. Způsob, jakým lidi odbýt, aniž by jim člověk prozradil, jak zlé to opravdu je. „Tobě není dobře, Mary Stuart,“ pokračovala Tanya s umíněností, kterou byla proslulá. Nenechala kámen na kameni, dokud neobjevila pravdu, řešení nebo viníka. Právě toto odhodlání dobrat se pravdy měly se Zoe společné. Tanya v tom však byla daleko obratnější a také daleko laskavější, když zjistila, co potřebovala. „Proč mi neřekneš pravdu. Stu?“

„Já mluvím pravdu. Tán,“ trvala na svém Mary Stuart. Stu

Tán Tannie ta dávná jména, sliby, naděje, začátek. Teď to spíš vypadalo na konec, kdy člověk všechno ztrácí, místo aby nacházel. Mary Stuart tohle ve svém nynějším životě nenáviděla. „Nic mi není, vážně.“

„Lžeš mi, ale nevím, jestli ti mám vynadat. Máš na to právo.“

To byl ten rozdíl mezi Tanyou a Zoe. Zoe by jí nikdy nedovolila lhát, ani se schovat. Cítila by povinnost odhalit ji, naplno si posvítit na její bolest v domnění, že ji vyléčí. Tanya alespoň chápala, že to nedokáže. Sama teď měla starosti. Bulvární pisálci sice neměli pravdu v tom, že má milence, ale nebyli daleko od skutečnosti, že ona a Tony mají problémy. I když to chvilku považoval za zábavné, už ho dávno netěšil zájem novinářů, lži, výhrůžky, fanoušci, soudní pře, lidi, kteří se ji snažili neustále využívat, ztrapňovat nebo zneužívat za každou cenu. Bylo to nesmírně vyčerpávající a už vůbec nebylo možné vést normální soukromý život. Jak se v těch nesmyslech vůbec dala najít skutečná žena? Poslední dobou si na to Tony neustále stěžoval a ona s ním cítila, ale kromě toho, že by toho nechala, což nechtěla a on to od ní nečekal, neexistovalo nic, jak by to mohla změnit. Jediné, co mohli udělat, bylo občas někam odjet, což pomáhalo, ale cesty na Havaj, do Afriky nebo do jižní Francie nedokázaly vyřešit jejich problémy. Poskytlo jim to krátký, příjemný únik, ale žádné východisko ze situace. I když to připadalo šílené i jemu, navzdory jejímu fenomenálnímu úspěchu, obrovské slávě a milionům oddaných fanoušků, dělal z ní život, který vedla, ve skutečnosti oběť. A Tony ho pozvolna začal nenávidět. V této chvíli mu mohla jedině slíbit, že se nebude tolik zviditelňovat. Dokonce ani nejela minulý týden za matkou do

Texasu, jak si plánovala, protože se bála, že jestli odjede z města, jen tím rozvíří klepy. Ustavičně si teď stěžoval, že je to pro něj i děti čím dál těžší, a jenom způsob, jakým to říkal, Tanyu děsil. Obzvlášť proto, když věděla, že nemůže udělat nic, co by situaci změnilo. Jejich trápení přicházelo zvenčí.

„Příští týden jedu do New Yorku, proto volám,“ vysvětlovala

Tanya. „Když jsi pořád v jednom kole, řekla jsem si, že si s tebou radši domluvím rande, nebo bys jinak mohla jít zrovna na večeři s guvernérem a mámit z něj peníze pro jednu z těch tvých akcí.“ Za ta léta byla Tanya neuvěřitelně štědrá k těm, na kterých Mary Stuart záleželo nejvíc, a dvakrát obětovala svůj čas a uspořádala koncert, ale to bylo dřív. V současnosti byla příliš zaneprázdněná. Jako by teď pro sebe neměla ani chvilku. A její agent a manažer byli ještě tvrdší než ti, které měla předtím a kteří jí dopřáli alespoň malý oddech. Ti noví ji nutili dělat víc koncertů. Čekaly ji obrovské

výdělky z alb, které nahrála na koncertech, z licenčních smluv na panenky a parfémy a z vydání nových cédéček a kazet. Tanya byla populárnější víc než kdy jindy. Chtěli, aby z toho vytloukla kapitál, ale ona spíš směřovala k natočení dalšího filmu. „V New Yorku mám vystoupení v televizi,“ pokračovala, „ale hlavně se mám sejít s nějakým agentem kvůli napsání knihy. Volali mi z nakladatelství, ale i když o to nemám moc zájem, vyslechnu je. Co se o mně dá ještě napsat?“ Vyšly o ní už čtyři neautorizované biografie, všechny byly kruté a většinou nepřesné, ale nebrala je nijak tragicky. Po té první zavolala celá zoufalá uprostřed noci Mary

Stuart. Vždy se navzájem podporovaly a obě si nyní byly jisté, že to tak zůstane navždy. Byl to ten druh přátelství, které už později v životě nevznikne. Vyklíčí a roste - člověk si ho vypěstuje z mladého stromku až ve vysoký dub. Poté se už kořeny neformují stejně. Jejich se uchytily dávno a byly vrostlé do pevné země natrvalo.

„Kdy přiletíš? Počkám na tebe na letišti,“ navrhla Mary Stuart.

„Ne, já tě vyzvednu cestou do města a můžeme zajít do hotelu a popovídat si. Přijedu v úterý.“ Tanya měla letět letadlem nahrávací společnosti jako obvykle. Pro ni to bylo totéž jako jízda autem a její neformální cestování letadlem Mary Stuart vždy pobavilo. „Brnknu ti z letadla.“

„Budu tady,“ ujistila ji Mary Stuart a najednou si připadala zase jako studentka. Na tom, jak ji Tanya pokaždé zvedla a vzala pod svá křídla, bylo něco, co způsobilo, že se cítila namísto tisíc let stará zase mladá. Usmála se při myšlence, že ji opět uvidí. Od posledního setkání uplynula pěkně dlouhá doba, už si ani nevzpomínala, kdy to bylo, zato Tanya si to pamatovala přesně.

„Tak pa, zlato,“ řekla Tanya s úsměvem. A potom dodala vážnějším a jemnějším tónem, který Mary Stuart dobře znala:

„Miluju tě.“

„Já vím.“ Přikývla a slzy jí vhrkly do očí. Takovou vlídnost nemohla Mary Stuart unést. Se samotou se vyrovnávala daleko snadněji. „Taky tě miluju,“ vydechla a dusila se vlastními slovy.

„Promiň“ Zavřela oči a bránila se návalu svých citů.

„Neomlouvej se, zlato, to nic, rozumím ti, rozumím.“

Ale ve skutečnosti nerozuměla. Ani nikdo jiný. Nikdo nechápal, jak se Mary Stuart teď cítí. Ani vlastní manžel.

„Uvidíme se příští týden,“ potvrdila Mary Stuart teď už klidným hlasem, ale Tanya se nenechala obalamutit. Za přehradou, kterou si Mary Stuart vybudovala, aby svůj zármutek držela pod kontrolou, se nahromadila záplava bolesti, a Tanya si lámala hlavu, jak dlouho to dokáže její přítelkyně vydržet.

„Takže v úterý. Vem si jen džíny. Dáme si hamburgra nebo si něco objednáme na pokoj. Tak ahoj“ A byla pryč. Mary Stuart myslela na ni a na dny v Berkeley, než začaly žít každá zvlášť, než se jim život rozjel naplno a byl tak těžký a každá z nich musela platit své dluhy. Tehdy to bylo tak snadné ze začátku. Dokud nezemřela Ellie a neskončily školu. To znamenalo jejich vstup do skutečného světa, a jak o tom uvažovala, podívala se na fotografii na nočním stolku, kde byly všechny čtyři jako studentky prvního ročníku. Připadaly jí teď jako děti, dokonce ještě mladší než její dcera. Viděla Tanyu s její blonďatou záplavou vlasů, svůdnou a smyslnou, Zoe se zrzavými copy, tak vážnou a upjatou, Ellie, tak éterickou s aureolou zlatých kudrlinek, a sebe, okatou a nohatou s dlouhými tmavými vlasy, jak civí přímo do fotoaparátu.

Zdálo se, jako by to bylo před sto lety. Dlouho o svých přítelkyních přemítala, až nakonec usnula na své posteli v džínech a růžovém tričku. A když se Bili v jedenáct vrátil, našel ji tam ležet. Stál a pozoroval ji a pak zhasl světlo. Vůbec na ni nepromluvil, ani se jí nedotkl, a ona celou noc spala v džínách. Když se ráno probudila, odešel už do kanceláře. Zkrátka zase proklouzl jejím životem jako cizí člověk, kterým teď byl.

Kapitola 2.

Když se druhý den Tanya Thomasova probudila ve svém domě v Bel Air, Tony se už sprchoval. Sdíleli společnou ložnici a každý měl vlastní obrovskou šatnu a vlastní koupelnu. Pokoj byl veliký a vzdušný, vyzdobený francouzskými starožitnostmi, všude samé růžové hedvábné závěsy a metry růžových květovaných látek. Její šatna i koupelna byly z růžového mramoru, který rovněž doplňovalo světle růžové hedvábí. A Tonyho koupelna byla celá z černého mramoru a žuly. Černé ručníky a černé hedvábné závěsy - byla to perfektní pánská koupelna.

Ten dům koupila před rokem, a když se s Tonym vzali, celý ho nechala předělat, aby mu vyhovoval. Přestože se mu obchodně velice dařilo, cítila, že se rád chlubí jejím úspěchem. Navzdory všem nepříjemnostem, které s tím souvisely, ho těšilo, když lidé věděli, že je ženatý s Tanyou

Thomasovou. Hollywoodské prostředí ho odjakživa přitahovalo, a když byl po letech strávených na jeho okraji hozený přímo do jeho středu, připadalo mu to jako mimořádná odměna. Bavilo ho daleko víc než Tanyu chodit na hollywoodské večírky, povídat si s hvězdami a účastnit se předávání cen filmové akademie nebo Zlatého glóbu a zvlášť společenských akcí Barbary Davisové. Po osmnácti hodinách práce Tanya raději zůstávala večer doma, ponořila se do horké koupele a poslouchala hudbu někoho jiného.

Přes krajkovou noční košili si oblékla růžový saténový župan a sešla dolů nachystat Tonymu něco k snídani, než se obleče.

V domě byli jiní lidé, kteří by ji pro něho udělali, ale Tanyu to těšilo a věděla, že pro Tonyho to hodně znamená. Vařila i jeho dětem, kdykoli to šlo, a byla dobrá kuchařka. Uměla vynikající steak a všechny seznámila s kukuřičnou kaší, a i když si ji kvůli tomu neustále dobírali, chutnala jim. Ráda mu také připravovala těstovinová jídla. Existovalo mnoho věcí, které pro Tonyho ráda dělala. Ráda se s ním milovala, byla s ním sama, těšilo ji jezdit s ním na výlety a objevovat nová místa, ale nikdy nebylo dost času, neustále byly nějaké zkoušky, nahrávání, natáčení, koncerty, benefice a také nesčetné hodiny strávené pročítáním různých kontraktů a dokumentů s právníky. Tanya teď víc než zpěvačka a herečka byla něco jako impérium, průmysl sám pro sebe a obchodní záležitosti se musela tvrdě učit.

Zatímco na něj čekala, nalila pomerančový džus a na rozpuštěné máslo v pánvi rozklepla vejce. Dala chléb do opékače topinek a začala chystat kávu. Pak otevřela ranní noviny. Když si přečetla druhý hlavní článek, zmocnila se jí úzkost. Byl o jejím bývalém zaměstnanci, který ji žaloval pro údajné sexuální obtěžování. Slyšela o tom poprvé a z článku se dozvěděla jméno osobního strážce, kterého měla před rokem a po čtrnácti dnech ho propustila za krádež. Poskytl jim rozsáhlý rozhovor, ve kterém tvrdil, že se ho pokusila svést, a když ji odmítl, bez jakéhokoli důvodu nebo vysvětlení ho vyhodila. Při čtení měla Tanya nepříjemné tušení, že podobně jako v ostatních soudních sporech, do kterých se dostala, to nakonec dopadne tak, že mu budou muset zaplatit, aby se ho zbavili. Zdálo se, že neexistuje způsob, jak by se mohla bránit, dokázat všem, že je nevinná, že to všechno jsou lži a v podstatě jiná forma vydírání. Věděla, že její manžel to tak chápe, a vždy byl první, kdo jí radil, aby se finančně vyrovnala, ať byly požadavky nebo výhrůžky jakkoli nehorázné. Bylo to tak jednodušší.

Zároveň také věděla, že Tony bude zuřit, až uvidí noviny. Pečlivě je složila a dala stranou. Tony za chvilku vešel do kuchyně v oblečení na golf.

„Dneska nejdeš do práce?“ zeptala se nenuceně, a zatímco krájela avokádo a dokončovala přípravu snídaně, snažila se vypadat klidně.

„Kdes žils poslední tři roky?“ Její otázka ho zarazila. „V pátek vždycky hraju golf.“ Byl to pohledný muž, asi osmačtyřicetiletý, s tmavými vlasy a statnou postavou. Hrál hodně tenis a golf a posiloval v tělocvičně, kterou nechal postavit na druhém konci domu, se svým osobním trenérem. „Kde jsou noviny?“ zeptal se, když se posadil a rozhlížel se kolem. Každé ráno četl Los Angeles Times a Wall Street Journal. Byl vynikající obchodník, a když se to vezme, na obchodování s pozemky vydělal během let celé jmění. Ale jeho peníze Tanyu nezajímaly.

Byla to jeho laskavost, která na ni původně zapůsobila, jeho slušnost, jeho děti a smysl pro rodinu.

Podle ní to byl prostě obyčejný muž, který každý den chodí do práce a o víkendu si kope se svými syny s míčem. A zvlášť se jí zamlouvala skutečnost, že nebyl „z branže“. Nepočítala však s tím, že si Tony libuje v hollywoodské maškarádě daleko víc než ona. Měl rád pozlátko, ale nikoliv cenu, kterou za to člověk musel zaplatit.

A Tanya věděla, že nelze mít jedno bez druhého. Tony si vlastně ustavičně stěžoval na všechny mrzutosti, které museli překonávat, i na rozčilující historky v bulvárních plátcích.

„Nelze mít obojí. Člověk nemůže získat slávu bez bolesti,“ řekla mu hned na začátku a krátce po svatbě mu nabídla, že toho nechá, když o ní v novinách psali ošklivá obvinění a uváděli výčet bývalých milenců. Tony však trval na tom, že to nesmí vzdát. Domníval se, že by se nudila. Navrhla, ať raději mají dítě.

Ale Tonymu se její práce líbila a jí také, takže v ní pokračovala a museli se dál vzpamatovávat z útoků, vyhrožování smrtí a soudních pří. Stále odmítala osobního strážce na plný úvazek a najala si ho pouze, když šla na nějakou akci a měla na sobě plno vypůjčených šperků.

„Tak kde jsou ty noviny?“ zeptal se znovu, když se pustil do vajíček. Podíval se na ni a ihned jí poznal na očích, že se něco stalo. „Co se děje?“

„Nic,“ odpověděla neurčitě a nalila si šálek kávy.

„No tak, Tanyo,“ řekl a tvářil se rozzlobeně. „Vidím ti to na nose. S tímhle bys Oscara nevyhrála.“ Smutně se na něj usmála a pokrčila rameny. Stejně by na to přišel. Jen to nechtěla řešit u snídaně. Beze slova mu podala noviny a dívala se, jak si pročítá článek. Sledovala, jak se mu napínají svaly na čelistech a na krku, ale nepromluvil, dokud ho celý nepřečetl a noviny neodložil. A pak na ni zachmuřeně pohlédl. „To tě bude něco stát. Slyšel jsem, že procesy kvůli sexuálnímu obtěžování jsou teď pěkně mastný.“ Vyslovil to nevzrušeně, ale bylo znát, že je velmi rozčilený. „Cos mu řekla?“ zeptal se a oči zabodl do jejích. Tanya se udiveně podívala na manžela.

„Co jsem mu řekla? Zbláznil ses? Myslíš si, že jsem se s ním vybavovala? Ukázala jsem mu, kde je studio a v kolik mám být na zkoušce. To jsem mu řekla. Jak to, že se mě vůbec ptáš?“

V očích měla slzy. Tony se napil kávy a zdálo se, že se cítí nesvůj.

„Jen mě zajímalo, jestli jsi mu neřekla něco, na čem by se ta historka zakládala, to je všechno. Chci tím naznačit, že ten chlápek vykládá pěkný věci.“

„To dělají všichni,“ podotkla smutně a před Tonyho pohledem neuhýbala. „Je to pořád stejný. Jen obyčejná chamtivost a závist. Viděl peníze a chce je. Počítá s tím, že mě donutí, abych mu zaplatila za to, že bude mlčet.“ Už to zažila několikrát, nejen soudní pře kvůli pomluvám, ale také kvůli nezákonně vypovězeným smlouvám, neoprávněným nárokům na její nemovitosti a úrazovým pohledávkám bývalých zaměstnanců.

Všichni doufali, že když ji zažalují, něco z toho vytlučou. Dnes už to v Hollywoodu ani jinde nebylo nic nového. A i když Tony chápal veškeré důvody, nikdy si na to nezvykl a nesnášel to.

Tvrdil, že tím trpí on, jeho děti i celá rodina, zesměšňuje ho to a jeho bývalá manželka má konečně něco, na co si může stěžovat. Neměl to zapotřebí. Tanya až příliš dobře věděla, jak Tony na tyhle záležitosti reaguje. Nejdřív předstíral, že mu to nevadí, ale jak spor narůstal, byl čím dál víc nepříjemnější a nakonec stejně jako její právníci na ni naléhal, aby to vzdala a finančně se vyrovnala. Ale přitom se choval tak, jako by byl on poškozená strana. Když ji pak přinutil, aby zaplatila, uvolil se, že jí odpustí. Začínala to být obehraná písnička a Tanya z toho neměla žádnou radost.

„Vyplatíš ho?“ zeptal se Tony nervózně.

„Ještě jsem ani nemluvila s právníkem,“ odpověděla nakvašeně.

„Teprve dneska ráno jsem se to dočetla v novinách jako ty.“

„Kdybys to už před rokem, když jsi ho vyhodila, jaksepatří vyřídila, nikdy by se to nestalo,“ obvinil ji, když si ve dveřích oblékal sako.

„To není pravda a ty to víš. Už jsme to prožili několikrát. Patří to prostě k branži, ať děláš co děláš.“ Vždycky byla tak opatrná a obezřetná, ale nikdo to neuznával. Nikdy nebyla promiskuitní, chovala

se slušně, neužívala drogy, se zaměstnanci zacházela dobře a na veřejnosti se neopila. Ale ať při svém způsobu života dělala cokoli nebo nic, lidé o ní tvrdili nehorázné věci a veřejnost tomu věřila. A někdy i Tony.

„Už ani nevím, co vlastně děláš,“ poznamenal roztrpčeně.

Řekl, že nenávidí to ztrapňování, kterému ho vystavuje. A pak se otočil na podpatku a odešel. Za chvilku slyšela, jak jeho auto uhání po příjezdové cestě.

Okamžitě po Tonyho odjezdu zavolala svému právníkovi

Bennettu Pearsonovi, který se jí hned začal omlouvat. Dokumenty včera obdržel pozdě a už jí nestihl zatelefonovat a varovat ji.

„To bylo fakt skvělý překvapení u snídaně,“ promluvila jako pravá Texasanka. „Příště by přišlo vhod menší upozornění. Víš přece, že Tony z těchhle věcí není zrovna moc odvázanej.“ Minulý týden trenér v Enquireru a teď zase osobní strážce. Nejenže byla terčem pro soudní pře a vydírání všeho druhu, byla i sexuálním symbolem a novináři o ní rádi zveřejnili, co se dalo.

Osobní strážce trval na tom, že mu dělala nemravné návrhy, uváděla ho do rozpaků a on tím utrpěl citové trauma. Měl i jakéhosi pokoutního psychiatra, který byl ochotný svědčit. Podle právníka nebyly strážcovy požadavky nijak neobvyklé, ale Tanya se pamatovala, že ten chlap byl pěkný lump, takže na nich bude zřejmě trvat. Dříve by kvůli tomu plakala. Ale po víc než dvaceti letech to všechno znala a věděla, proč k tomu dochází.

Měla úspěch a moc, povedlo se jí zůstat na vrcholu jen díky tvrdé práci a neuvěřitelné dávce odhodlání a lidé byli ochotní stát v řadách po deseti, aby seji to pokusili ukořistit. V Hollywoodu jako kdekoli jinde žily armády frustrovaných jedinců, kteří měli radost, když mohli někomu ukrást, co se dalo. Jistě že to byla podivná pracovní etika, ale rozhodně to nebylo nic neznámého. Zeptala se právníka, co má udělat, a on jí poradil, aby se o to nestarala. Všechno prý zařídí a je přesvědčený, že po počátečních veřejných výpadech bude dotyčný pán usilovat o vyrovnání. Pearson si byl jistý, že to byl ostatně jeho hlavní záměr, a upozornil ji, že odškodné za sexuální obtěžování v dnešní době dosahuje milionových částek.

„Výborně. Co mám teda udělat? Dát mu ten barák v Malibu?

Zeptej se ho, jestli mu nevadí slunce, jinak by si mohl vzít vilu v Bel Air, jenže taje trochu menší.“ Bylo nemožné nebýt cynická a ještě těžší nerozčilovat se nebo se necítit podvedená a zrazená lidmi, kteří byli ochotni člověku ublížit nebo ho využít, přestože ho vůbec neznali. Útoky na ni byly svým způsobem tak nápadné a tak neosobní, že působily jako střelba z jedoucího auta.

Když se slzami v očích zavěsila, bylo devět hodin a přišla její sekretářka, nervózní dívka jménem Jean, která předtím pracovala u prezidenta jedné nahrávací společnosti a u Tanyi nyní byla víc než rok. Byla výkonná a spolehlivá, ale Tanye se nelíbilo, že ta slečna spíš stupňuje nervozitu kolem ní, místo aby ji zmírnila. A přesně to dnes ráno dělala. Během první hodiny její přítomnosti měla dva telefonáty z New Yorku, dva od časopisů žádající rozhovor a jeden z pořadu, ve kterém měla vystupovat. Právník jí volal ještě dvakrát a ozval se její agent, který se z ní snažil vynutit rozhodnutí ohledně dalšího koncertního turné. Ještě se k tomu závazně nevyjádřila a oni to musí okamžitě vědět, jinak by do něj nemohli zahrnout Japonsko, a pak telefonoval agent, kterého měla v Británii, a ptal se na něco kvůli smlouvě. Dostala upozornění, že vyjde další historka v bulvárním tisku, a potom jí volali kvůli technickému problému s její současnou nahrávkou. Následující večer ji čekal dobročinný koncert, v poledne měla být v nahrávacím studiu a večer měla zkoušku na zítřejší vystoupení. Rovněž se ozval další agent, který s ní chtěl mluvit kvůli natáčení nového filmu. „Bože, co se to dneska děje? Je úplněk, nebo se všichni v tomhle městě zbláznili?“ Tanya si odhrnula dlouhé blond vlasy z očí. Jean jí podala šálek kávy a připomněla jí, že se do půl páté musí rozhodnout kvůli tomu turné. „Nemusím vůbec nic, sakra, a jestli do toho nezahrnou Japonsko, jejich škoda. Nenechám se nutit k nějakým rozhodnutím, dokud se na to necítím.“

Když to říkala, mračila se, což neměla ve zvyku. Tanya měla skoro vždy bezstarostnou náladu, ale tlak na ní byl takový, že by způsobil i výbuch sopky, a ona byla pouze člověk a všechno nemohla

vydržet.

„Co ten rozhovor pro Viewt,“ pokračovala neoblomně Jean.

„Chtějí znát odpověď ještě dnes dopoledne.“

„Proč si nezavolají do my agentury?“ zeptala se Tanya a každým okamžikem se její stres stupňoval. „Co mě otravujou doma? A proč jim to neřekneš?“

„Snažila jsem se, ale nechtěli ani slyšet. Víš, jak to chodí, Tanyo. Jakmile dostanou tvoje číslo, chtějí s tebou všichni mluvit osobně.“

„Jo a já taky,“ ozval se Tony. Právě se vrátil z golfu, stál ve dveřích její kanceláře a tvářil se všelijak, jen ne vesele. „Můžu s tebou na chvilku mluvit. Tán?“

„Jistě,“ souhlasila, podívala se na něj a najednou pocítila nervozitu. Za půl hodiny má být ve studiu, ale nechtěla ho odbýt.

Nevypadal, že je ochotný čekat ještě další minutu. Ať ho trápilo cokoli, bylo to zřejmě naléhavé. Jean je nechala o samotě a Tanya počkala, až se Tony posadí.

Zdálo se, že jí chce říct něco důležitého, a ona si nebyla jistá, jestli je ve stavu, aby to vyslechla. „Stalo se něco?“ zašeptala nervózně.

„Ani ne,“ vzdychl a odvrátil od ní pohled k oknu. „Nic víc než obvykle. A nechci, abys mě špatně pochopila.“ Otočil se a podíval se na ni. Viděla mu na očích, jak je pořád ještě rozzlobený, jak se cítí zrazený, nejenom Tanyou nebo smyšlenkou v tisku, se kterou přišel osobní strážce, ale i faktem, že jejich život je vystaven takovému zneužívání a že před tím utrpením není úniku. Jako známé osobnosti neměli právo na soukromí, či dokonce na počestnost a každá vykonstruovaná pomluva, každá historka, kýmkoli vymyšlená, využívala ochrany Prvního dodatku k ústavě. „Nezlobím se kvůli tomu, co bylo dneska v novinách,“ lhal spíš sobě než jí, ale chtěl věřit, že je k ni spravedlivý, i když nebyl. „Není to o nic horší, než co o nás už napsali dřív. Moc si tě vážím. Tán. Nechápu, jak to svinstvo můžeš snášet.“ A oba věděli, že ho bylo hodně. Minulé Vánoce muselo každé z jeho dětí mít osobního strážce, protože jim všem někdo vyhrožoval zabitím, zvlášť Tanye, a Tonyho bývalá manželka kvůli tomu šílela. „Myslím, že jsi úžasná ženská.“ Když to vyslovil, nelíbilo se jí, jak se přitom tvářil. Bylo mu to znát na očích a objevovalo se to v nich už rok. Měl toho dost a pořád ještě se toho mohl zbavit. Na rozdíl od ní. I kdyby se dnes odpoledne rozhodla, že končí, pokračovalo by to ještě dlouho a dlouho, možná navždycky. O tom byla přesvědčená.

„Co tím chceš říct?“ Snažila se, aby to nevyznělo cynicky, ale šlo to dost těžko. Tohle si už prožila nesčetněkrát s rozličnými lidmi. Namlouvala si, že je na to připravená, ale v hloubi duše věděla, že není. Člověk na to nikdy není připravený, pokaždé doufá, že tentokrát to bude jiné, že dotyčný bude silný, že mu na ní opravdu záleží, že mu bude stát za to, aby při ní stál a pomáhal jí. To bylo všechno, co si přála, možná dokonce víc než děti, pouze pevný skutečný vztah s mužem, který by ji podržel, když dojde k nejhoršímu. Takhle to řekla hned na začátku Tonymu.

A on to zvládal skoro tři roky, ale poslední dobou ho to štvalo.

Dost silně. „Chceš tím naznačit, že jsem pro tebe až příliš dobrá, že si zasloužím něco lepšího, než ty mi můžeš dát? Jsou to ty ušlechtilý řečičky, z kterých mám pocit, že jsem dokonalá, zatímco ty ode mě vlastně utíkáš?“ Dívala se mu do očí a mluvila jasně. Nemělo cenu schovávat se před tím, co bude následovat.

Tušila, že ta chvíle nadešla.

„Říkáš ošklivý věci. Nikdy jsem tě neopustil.“ Vypadal ublíženě a ona ho litovala. Možná byla její obvinění předčasná.

„Ne, ale uvažuješ o tom, viď?“ namítla tiše.

Seděl, dlouho se na ní díval a to, na co se ptala, ani nepotvrdil, ani nepopřel. „Už ani nevím, o čem mluvím. Jen ti chci říct, že mě to unavuje. Máš těžkej život, těžší než kdo tuší, dokud to sám nezažije.“

„Varovala jsem tě před tím,“ řekla a cítila se jako horolezec na Everestu v půli cesty, kterého jeho kamarádi nechali na holičkách. „Upozornila jsem tě, jaký to je. Je to tvrdej život. Tony.

Má i svý krásný stránky a já svou práci miluju, ale nenávidím to ostatní, co otravuje mě a tebe nás oba i děti Vím, jak je to hrozný. Ale nejhorší je, že nemůžu dělat nic, abych to zarazila, a ty to víš.“

„Ano, jistě a taky nemám právo si stěžovat.“ Díval se na ní pohledem plným rozpaků a bolesti, ale Tanya na něm poznala, že pro něj to skončilo. Člověk to prostě vycítil. Užil si

Hollywoodu a jeho romantika pro něj už vybledla. „Vím, jak je to pro tebe těžký, a nechci to dělat ještě horší. Vím, že se dřeš a že jsi perfekcionista, ale to k tomu patří. Už ti na mě nezbývá čas, jsi jen samý koncerty, zkoušky a nahrávání.

Děláš skvělý věci. Tán, a já tady zatím sedím a čtu si o nás v bulváru.“

„A věříš tomu?“ zeptala se bez obalu. Možná to bylo ono.

Třeba si myslel, že je to pravda. Ten osobní strážce, který ji žaloval, byl opravdu syčák, ale také velice atraktivní.

„Ne, nevěřím tomu,“ povzdechl si, „ale ani se z toho neraduju. Chlapi, s kterýma jsem dopoledne hrál golf, se o to dost zajímali. Některý si dokonce mysleli, že je to legrace mít manželku, která je žalovaná ze sexuálního obtěžování, protože většina z nich tvrdí, že jejich ženy s nima nechtějí spát.“ Zdálo se, že to říká nerad, ale Tanya pochopila, co tím myslí. Jeho přátelé ho tím pronásledovali a Tony už nesnesl, aby ho ponižovali. Jeho stěžování mělo logiku, ale ji to unavovalo. Potíž byla v tom, že on si mohl kdykoliv opatřit jízdenku ke svobodě, kdežto ona nemohla. Bulvární tisk a potenciální „žalobci“ měli spadeno na ní, nikoliv na jejího muže. „Nechápu, co ti to vykládám,“ dodal Tony nešťastně, „není to moc zábavný, že jo?“

„Ne, to není,“ souhlasila smutně, příliš zdeptaná výrazem v jeho očích, než aby se s ním dál přela. Nakonec se těm špatným vždycky nějak podaří vyhrát. Ukázalo se, že články v novinách, soudní spory, vyhrožování a tíha toho všeho převálcují jakýkoli vztah s jakoukoli normální lidskou bytostí. „Znamená to, že chceš odejít?“ zeptala se nešťastně. Nebyl její životní láskou, ale bylo jí s ním dobře, věřila mu a milovala jeho i děti. Kdyby záleželo na ní, nikdy by jejich manželství neukončila. „Nevím jistě,“ přiznal. Nějakou dobu o tom uvažoval, ale nedospěl ještě k definitivnímu rozhodnutí. „Abych byl upřímnej, nevím, kolik kol to ještě vydržím. A nechci být k tobě nespravedlivej. Začíná mi to vážně lézt na nervy a myslel jsem, že bys to měla vědět.“

„Vážím si tvý upřímnosti,“ poznamenala a podívala se na něho. Už teď se cítila zrazená, že ji nepodpořil, že „nesnáze“ jeho manželství s ní a z toho, co to obnáší, ho dohnaly k tomu, že ji chce opustit. „Škoda že se to nedá napravit.“

„Aspoň kdyby mně to tolik nevadilo. Vůbec by mě nenapadlo, že to tak bude. Všechno se to zdá daleko lidštější, dokud do toho nespadneš, a pak je člověk jako Alenka v Říši divů. Je to všechno tak neskutečný, když začneš padat a padat a padat“

Jak ho poslouchala, znovu si uvědomila, že ho má ráda. Byl to inteligentní muž a i přes vzájemné odlišnosti stále měli hodně společného.

„To je zajímavě řečeno,“ podotkla, smutně se na něj usmála, protože v hloubi duše věděla, že pro něj to už zřejmě beztak skončilo. „Co děti?“ zeptala se a najednou vypadala rozrušeně.

„Dovolíš mi scházet se s nima, i když odejdeš?“ V očích měla slzy. Až doteď to bylo tak chladné a rozumné. První z mnoha rozhovorů, který začíná rozmotávat jejich manželství. Když spatřil zničený výraz v jejích očích, dotkl se její ruky. Bylo mu hrozně z toho, co viděl. Nelíbilo se mu, co jí provádí, ale nějakou dobu tušil, že to dál nesnese. A ten článek v ranních novinách ho vážně dostal. „Pořád tě miluju. Tán,“ zašeptal, a když to říkal, vypadal tak pěkně, až ho za to nenáviděla. Ještě stále ji přitahoval, byl sexy, hezký a chytrý, a přestože ji už tolikrát zklamal, pokaždé byla ochotná mu odpustit. „Chtěl jsem ti jen říct, co cítím. A i když to nám dvěma nevyjde, nebudu ti bránit vídat děti. Mají tě rády,“ dodal a díval se na ni tak krásně, že jí to rvalo srdce. Loučil se s ní, aniž to vyslovil, a ona tušila, že to nebude dlouho trvat.

Pro něho to končí, pro ni však ne.

„A já mám ráda je.“ Začala tiše plakat. Sedl si vedle ní a objal ji kolem ramen.

„Taky tě mají rády a já zrovna tak. Tán, svým bláznivým způsobem,“ tvrdil, ale nevěřila mu. Kdyby ji skutečně miloval, neopustil by ji.

„A co Wyoming? Pojedou tam? A ty?“ zeptala se s náhlým pocitem zoufalství a strachu. Ztrácí ho a děti zřejmě také. Proč by se s ní chtěly scházet, když ji jejich otec nechal? Podařilo se jí za uplynulé tři roky upevnit jejich vztahy tak, že by o to stály?

A když vzhlédla. Tony se na ni tak zvláštně díval.

„Myslím, že by s tebou měly jet. Určitě to pro ně bude velký zážitek,“ řekl váhavě a Tanya okamžitě pochopila, kam tím míří.

„Ale ty nepojedeš. Je to tak?“

„Asi ne. Možná bude lepší, když si od sebe odpočineme.

Zřejmě pojedu do Evropy.“

„Kdy tě to napadlo? Dneska na golfu?“ Co se to děje? Jak dlouho si už plánoval tenhle útěk? začala najednou přemýšlet, když ho poslouchala. A jakmile se mu podívala přímo do očí, zatvářil se provinile.

„Už o tom uvažuju delší dobu. Tán. Nevymyslel jsem to dneska ráno u snídaně. Tím se to jen uspíšilo. Navíc ten článek v Enquireru minulej týden. A ve Star předminulej týden. Od ty doby, co jsme se vzali, to jsou samý soudy, krize, vyhrožování a bulvární klepy.“

„Myslela jsem, že sis na to zvykl,“ namítla překvapeně.

„Nikdo si na to nezvykne. Ty taky ne.“ Občas si dělal starosti, jak velký stres jí to působí, protože věděl, že i lidé stejně staří jako ona někdy následkem toho zkolabují a zemrou. Občas se skutečně divil, že sejí to nestalo. „Moc mě to mrzí, Tanyo.“

„Tak co teď uděláme?“ Chtěla vědět, jestli má jít nahoru a sbalit mu kufry, nebo se s ním vášnivě pomilovat a vymluvit mu to. Existuje na to nějaký protokol? A co Tony vlastně čeká?

A ještě něco mnohem důležitějšího - co chce ona? Nevyzná se ani sama v sobě. Pořád ještě je příliš zraněná a rozrušená tím, co jí řekl.

„Nevím, co budeme dělat,“ pronesl upřímně. „Rád bych to ještě promyslel. Jen jsem tě chtěl upozornit, kam směřuju.“

„Jako se to dělá třeba u hurikánu nebo záplav, prostě u přírodní katastrofy,“ poznamenala a pokusila se usmát, ale do očí se jí draly slzy. Vtom na dveře zaklepala Jean a nakoukla dovnitř. „Máš hodinové zpoždění ve studiu. Volal producent, aby ti připomněl, že ti běží čas. Muzikanti chtějí vědět, jestli si můžou skočit na oběd a vrátit se za hodinu. A znovu telefonoval agent, že potřebuje do půl páté vědět, jak ses rozhodla. Taky volal

Bennett Pearson. Máš se mu co nejdřív ozvat.“

„No jo, no jo.“ Tanya zvedla ruku, aby ji umlčela. „Klukům vyřiď, ať si zajdou na oběd. Přijedu tam za půl hodiny. Tomovi řekni, ať počká, že si probereme aranžmá.“ A jak má ksakru zároveň zpívat, rozhodovat se o Japonsku, o novém filmu a o dalším turné a přemýšlet, jestli má nebo nemá zaplatit tomu vyděrači, který ji pomluvil ráno v novinách? Když Jean odešla, Tanya se podívala na manžela. „Asi máš pravdu. Není to moc zábavný, že?“

„Někdy i je,“ přitakal, „ale většinou není. Platí se za to moc vysoká cena,“ prohlásil upřímně a vstal. Bylo mu hrozně, ale vskrytu si oddychl. Podle něho byl její život doslova zlý sen.

„Jeď nahrávat. Tán. Omlouvám se, že ses kvůli mně opozdila.

Promluvíme si jindy. Teď nic nevyřešíme. Promiň, že jsem tě tak dlouho zdržel.“ Nevadí. Jen hodinu. Tři roky. Bylo to senzační. Kruci, kdo ti může vyčítat, že z toho chceš teď vycouvat?

Dívala se, jak odchází z pokoje, rozpolcená pocitem smutku a nenávisti.

„Všechno v pořádku?“ Jean se vrátila se stohem vzkazů a s připomínkou, že Tanya musí za pět minut odjet do studia.

„Jasně, jasně, už jedu a ano, jsem v pořádku.“ V pořádku.

Všechno je pokaždé v pořádku, dokonce i když není. A vzápětí ji napadlo, jak dlouho bude trvat, pokud ji Tony opustí, než se o tom dozvědí novináři. Vyhlídka na další kolo klepů jí už teď připadala

vyčerpávající.

Než odjela, umyla si obličej a snažila se neplakat. Nasadila si tmavé brýle a Jean si sedla za volant. Tanya v autě vyřídila pár telefonátů a agentovi oznámila, že na to koncertní turné pojede, včetně Japonska. Příští rok bude na cestách bezmála čtyři měsíce, ale občas si bude moct zaletět domů. Věděla, že turné je pro ni důležité. Když přijeli, šla ihned do studia, kde zůstala až do šesti. Pak odjela na zkoušku pro dobročinný koncert a dostala se domů až v jedenáct večer. Na stole v kuchyni našla vzkaz od

Tonyho. Na víkend si vyjel do Palm Springs. Dlouho tam stála s papírkem v ruce a přemítala, kam se poděl jejich život a jak dlouho bude trvat, než s tím Tony skoncuje. Dostala výstrahu a

nepotřebovala jasnovidce, aby uhodla, že se chystá ji opustit.

Uvažovala, že mu v tom bude bránit, že mu zatelefonuje do

Palm Springs a řekne mu, jak moc ho miluje a že ji mrzí, jaké trápení mu působí. Ale když zvedla sluchátko, zarazila se. Proč ji nepodrží? Proč nedokáže snášet všechny ty nespravedlnosti, které se na ni hrnuly, stejně jako ona? Proč chce utíkat? Když o tom přemýšlela, došla k jedinému závěru. Bylo docela možné, že Tony Goldman ji vůbec nemiluje. A pokud to tak skutečně je, ona se to patrně nikdy nedozví. Položila telefon a se slzami v očích odešla do ticha jejich ložnice.

Kapitola 3.

Na let do New Yorku použila Tanya letadlo nahrávací společnosti, a aby byla sama, rozhodla se, že s sebou nevezme svou sekretářku. Kvůli jednomu televiznímu pořadu a schůzce s nakladatelským agentem vlastně Jean ani nepotřebovala. Kromě toho chtěla mít trochu času, aby mohla přemýšlet o Tonym. Po víkendu v Palm Springs se poslušně vrátil domů v neděli večer. Povečeřeli s dětmi a o jeho trápení ani o historkách v bulvárním tisku nepadlo ani slovo. Neměla odvahu, ani energii znovu o tom debatovat. A on si dával pozor, aby o tom také nemluvil. Dokonce se o tom nezmínil, ani když časopis People zveřejnil článek o té žalobě. Věděl, že toho řekl až dost, a když v úterý odjížděla na letiště, odešel už dávno do kanceláře.

Letadlo na ni už čekalo. Připadalo jí, jako by ho měla celé sama pro sebe. Na palubě s ní byl jeden člověk z vedení společnosti. Evidentně Tanyu poznal, ale kromě zdvořilého pozdravu jí nic dalšího neřekl. Psala si poznámky, telefonovala a pracovala na jedné písni. V půli letu do New Yorku jí volal právník a oznámil jí, že bývalý osobní strážce chce milion dolarů za to, že ji nebude žalovat. „Vyřiď mu, že se uvidíme u soudu,“ řekla Tanya chladně.

„Tanyo, myslím, že to není moudré,“ namítl Bennett Pearson klidně.

„Nehodlám platit vyděračům. Nemůže nic dokázat, žádný případ z toho neudělá. Je to naprostý výmysl.“

„Je to jeho slovo proti tvému. Jsi velká hvězda a podle něj jsi ho sváděla, traumatizovala a pak vyhodila. Zničilas mu život, protože s tebou nechtěl nic mít“

„Stačí, Bennette. Nemusíš to dál probírat. Vím, co požaduje.“

„Lidi by ho mohli litovat. U poroty se dneska nedá nic předvídat. Rozmysli si to. Co když mu za jeho bolest a utrpení přiřknou deset milionů? Co uděláš potom?“

„Zabiju ho.“

„Rozvaž to. Myslím, že by ses z toho měla vykoupit. A milion je pěkná zaokrouhlená suma.“ „Víš, jak na ni musím dřít? Peníze se jen tak nerozdávají.“

„Příští rok jedeš na turné. Zaplať to z toho a ber to jako smůlu, jako žes vyhořela a nebyla pojištěná.“

„To je hrozný. Není to nicjinýho než vyděračství.“

„To je pravda, ale stává se to. Tobě i spoustě jiných.“

„Dělá se mi zle, když mám platit takovým lidem.“

„Jen si to promysli. Máš toho na talíři až dost i bez žaloby. To by ti ještě tak chybělo, abys musela

vypovídat před soudem, a pak se to dostalo do novin. Byla by to veřejná záležitost a soudní řízení zrovna tak.“

„Dobře, dobře.“

„Zavolej mi z New Yorku.“ Proč je to všechno tak nechutné?

Není divu, že Tony z toho chce pryč. Někdy by nejraději utekla z vlastního života také, ale držel sejí pevně jako klíště.

Let do New Yorku trval pouze pět hodin, a ještě než přistáli, zavolala Mary Stuart. Řekla jí, že za půl hodiny přiletí a vyzvedne ji. Mary Stuart byla nadšená, že se setkají. Tanya jí za půl hodiny zatelefonovala už z auta, a když k ní dorazila, její dávná přítelkyně čekala dole v džínách a bavlněném svetříku.

Obě ženy se pevně objaly a Tanya si v přítmí vozu svou kamarádku dlouho prohlížela. Mary Stuart byla hubenější a mnohem vážnější než vloni. Uplynulý rok si od ní očividně vyžádal obrovskou oběť. Tanya věděla, že když je Alyssa v Paříži, je to ještě těžší. Jenže Alyssa se od nich potřebovala dostat pryč a Mary

Stuart to chápala, takže si nestěžovala.

„Bože, ty se vůbec neměníš,“ pronesla obdivně Mary Stuart, překvapená, jak krásně Tanya vypadá i v jejich věku. Bylo to, jako by se jí běh času ani nedotkl. „Jak to děláš?“

„Profesní tajemství, moje milá.“ Zasmála se a zatvářila se svůdně i záhadně zároveň a pak se daly do smíchu obě. Ale ať už prodělala jakoukoli plastiku, měla navíc krásnou pleť, nádherné vlasy a fantastickou postavu. Stále si zachovávala mladistvý vzhled. Mary Stuart vypadala také dobře, ale spíš na svůj věk než Tanya. Udržování zevnějšku však nebylo jejím cílem.

„I přes to všechno vypadáš moc dobře, holka,“ odvážila se říct

Tanya. Bylo těžké uvěřit, že uplynul už rok, ten nejhorší v životě Mary Stuart a patrně i v Billově, přestože on by to nikdy nepřiznal.

„Ty ses snad spolčila s ďáblem,“ naříkala Mary Stuart.

„K nám ostatním to není fér. Ke kolika se přiznáváš? K jednatřiceti? Pětadvaceti? Devatenácti? Budou si myslet, že jsem tvá matka.“

„Mlč už. Vypadáš o deset let mladší a dobře to víš.“

„Kéž by.“ Ale Mary Stuart věděla, jak jí loňský rok dal zabrat. Navzdory tomu, jak jí Tanya lichotila, to Mary Stuart viděla v zrcadle. Zašly k J.G. Melonovi, jak měly léta ve zvyku, a povídali si o lidech, s kterými se ještě scházely nebo už ne, a Tanya jí svěřila, že v zimě jede na turné.

„Co na to Tony?“ Mary Stuart se na ni dívala, zatímco jedla hamburger, a v jejich hovoru nastala krátká pauza. Tanya na ni vrhla pohled a její výraz mluvil za všechno.

„Neřekla jsem mu to. Poslední dobou se moc nevídáme.

My ehm máme totiž menší problém.“ Mary Stuart se znepokojeně zamračila a poslouchala. „On totiž odjel na pár dní do Palm Springs a myslí si, že bychom si měli v létě od sebe odpočinout. Prý jede do Evropy a já vezmu děti do Wyomingu.“

„Letí tam na svatou pouť, nebo mi něco tajíš?“

„Ne.“ Tanya odložila hamburger a vážně pohlédla na svou dávnou přítelkyni. „Mám dojem, že něco tají, ale už dlouho nebude.

Myslí si, že se ještě rozhoduje, ale já to poznám. On už to udělal.“

„Jaks na to přišla?“ Mary Stuartji litovala, ale nepřekvapilo ji to. Tanyin životní styl s sebou přinášel ztráty. Ale když o tom

Tanya mluvila, vypadala zklamaně a nešťastně.

„Vím to, protože nejsem taková mladice, jakou ze mě doktor udělal.“ Mary Stuart se při té poznámce usmála. „Zažila jsem hodně pohrom. Vlastně už odešel, jenže o tom neví. Očividně nedokáže vydržet ten tlak, žaloby, bulvární plátky, útoky, osočování, ztrapňování a ponižování. Ani mu to nevyčítám.“

„Nezapomínáš na něco? Co ty dobré věci?“ zeptala se Mary

Stuart mírně.

„Zřejmě se v tom zmatku nějak ztratí. I ty na ně zapomínáš a já taky, takže mu vážně nemůžu nic vyčítat. Jediný chvíle, kdy mě opravdu těší, co dělám, jsou, když zpívám, když nahrávám nebo když zpívám naplno na koncertě. Potlesk mě ani nezajímá.

Jenom muzika, ale on nic z toho nemá. Na něj zbyde to svinstvo. Slávu mám já. Mám podezření, že toho má dost. Tenhle týden se v novinách objevil článek o jednom bývalým zaměstnanci, kterýho jsme vloni přijali. Ten chlap tvrdí, že jsem ho sváděla a pak ho vyrazila, protože si to se mnou nechtěl rozdat.

Prostě taková normální pěkná lidová povídačka. Dali to na titulní stránku a vadilo to Tonymu i jeho kamarádům. Bylo to pro něj něco jako poslední kapka.“

„A co ty? Jak je to s tebou?“ Mary Stuart se tvářila opravdu ustaraně. Celá léta se o sebe navzájem strachovaly, i když spolu právě nebyly v kontaktu. Ale obě věděly, že vždycky jsou tady jedna pro druhou. „Chceš mi říct, že to pro něj začalo být moc divoké, tak prostě odejde?“

„To sice neřekl, ale udělá to. Teď chce jen na nějakej čas „volno“, aby mohl jet do Evropy. A já zatím vezmu jeho děti na ranč do Wyomingu, ale to mi nevadí. Mám je fakt ráda.“

„Já vím. Ale nejsem nijak nadšená ušlechtilostí a oddaností jejich otce.“

„Tak co je ještě novýho?“ Tanya se smutně usmála a stiskla

Mary Stuart ruku. „Co ty? A jak se má Bili? Bylo to pro něj taky tak těžký jako pro tebe?“ Mary Stuart měla přímo napsané na tváři, kolik vytrpěla.

„Asi ano.“ Pokrčila rameny. „Moc o tom nemluvíme. Není o čem. To, co se stalo, se nedá odeslat.“ Nebo věci, které si kvůli tomu řekli.

Tanya se jí odvážila zeptat na něco, o čem uplynulý rok přemýšlela, a měla podezření, že v tom byl kořen problému. „Dává ti to za vinu?“ Byl to sotva víc než šepot, ale i v nabité restauraci ji Mary Stuart slyšela.

„Patrně ano,“ vzdychla. „Mám dojem, že se navzájem obviňujeme oba. Jenže vím, že od začátku měl pocit, že jsem to měla tušit. Měla jsem to neštěstí předvídat dřív, než na nás dolehlo. Bili mi přisuzuje kouzelné vlastnosti, když se mu to hodí. Každopádně si to taky vyčítám. Nic se stejně nezmění. Je mylná představa, že člověk může vrátit čas a zabránit tomu, co se má stát, tím, že svaluje vinu na určitou osobu. Ale tím se nic nespraví. Už je to jedno. Je po všem.“ Oči se ji naplnily slzami a odvrátila se. Tanya okamžitě zalitovala, že na to téma zavedla řeč.

„Promiň Neměla jsem s tím začínat“ Jaký to má smysl?

Tanya si v duchu nadávala, že byla tak hloupá. Mary Stuart si otřela oči a vrhla na Tanyu chlácholivý pohled.

„To nic. Tán. Nevadí. Stejně to pořád bolí. Jako useknutá ruka, nepřestává to, někdy víc, někdy nesnesitelně, někdy se s tím dá žít, ale ta bolest trvá. Tys ji nevyvolala. Mám ji v sobě pořád.“ „Takhle nemůžeš žít navždycky,“ domlouvala jí Tanya. Ničilo ji to. Tohle byla rozhodně ta nejhorší věc, která se jedné z nich stala, a Tanya s tím nemohla vůbec nic dělat.

„Zdá se, že můžu,“ odpověděla Mary Stuart zoufale. „Ostatní taky žijí s neustálými bolestmi, s artritidou, revmatismem, špatným trávením, rakovinou a je tu ještě něco zničené srdce, mrtvá naděje, ztráta všeho, na čem ti kdy záleželo, je to výzva duši,“ pokračovala a vypadala ztrápeně, ale zároveň tak odhodlaně, že to Tanya skoro nedokázala snést.

„Co kdybys jela se mnou a dětmi do Wyomingu?“ vyhrkla najednou. Byla to jediná věc, která ji napadla, aby Mary Stuart pomohla.

Mary Stuart se na ni usmála. „Odlétám do Evropy za Alyssou, jinak bych moc ráda. Miluju jízdu na koni.“ A pak se zamračila, zmatená kvůli staré vzpomínce a vděčná, že se zbavila nesnesitelně bolestného tématu. „Mám pocit, že ty moc ne.“

„Kdepak.“ Tanya se rozesmála. „Nesnáším to. Ale prý to má být senzační místo a došlo mi, že by to bylo dobrý pro děti.“ Na okamžik vypadala zaraženě. „Měla jsem za to, že Tonymu se tam bude taky líbit, ale on nepojede. Dětem je teď dvanáct, čtrnáct a sedmnáct a všechny rády jezdí na koni.

Podle mě to pro ně bude perfektní.“

„Určitě. Ty budeš taky jezdit?“ vyzvídala Mary Stuart.

„Záleží, jak pěkný budou honáci,“ podotkla Tanyajako správná Texasanka a obě se rozesmály. „Myslím, že jsem jediná holka z Texasu, která odjakživa nenávidí koně.“ Ale Mary Stuart si pamatovala, že jezdí dobře, jen ji to nebaví.

„Třeba si to Tony rozmyslí a pojede s tebou.“

„Pochybuju,“ řekla Tanya tiše. „Vypadá to, že se už rozhodl.

Možná mu to odloučení prospěje.“ Ve skutečnosti si však Tanya nemyslela, že se něco změní, a Mary Stuart měla v duchu stejný názor. Zdálo se, že mezi Tanyou a jejím manželem to jde z kopce. Chvilku se bavily o Alysse, o Tanyině novém filmu a koncertním turné, které zahájí v zimě. Mary Stuart si hned představila, jak to bude náročné, a Tanyu za to obdivovala. Pak si povídaly o pořadu, v kterém bude zítra dopoledne. Mělo to být jakési televizní taik show.

„Stejně jsem musela do New Yorku kvůli té schůzce, takže to s tím spojím. Doufám, že nezačnou o té žalobě. Můj agent jim jasně řekl, že o tom nechci mluvit za žádnou cenu.“ A pak si vzpomněla na pozvánku, kterou chtěla předat Mary Stuart.

„Moje známá měla minulý týden premiéru v jedné hře. Je prý to dobré a ona má skvělé kritiky. Budou to hrát přes léto, a pokud se jim bude dařit, budou to dávat i v zimě. Seženu ti lístky, jestli chceš. Zítra večer pořádá večírek a já slíbila, že přijdu. Kdybys chtěla jít taky, budu moc ráda. Šel by i Bili? Zvu ho taky, jen jsem nevěděla, jestli je tohle jeho šálek kávy nebo jestli nebude mít moc práce.“ Nebo jestli vůbec na Mary Stuart promluví.

„Ty jsi zlatá.“ Mary Stuart se na ni usmála. Tanya vždy vnesla do jejího života tolik slunce a vzrušení. Pokaždé to byla

Tanya, která dala všechny dohromady, nadchla je pro nějaký šílený plán nebo donutila všechny, aby se bavili, i když ani nechtěli. Ale nečekala, že Bili bude ochotný tam jít. Měsíce už nikam nechodili, vyjma obchodních akci, a teď pracoval každý den dlouho do večera, protože se připravoval na Londýn. Za čtrnáct dní měl odjet na celé léto, ale Mary Stuart doufala, že v závěru její cesty s Alyssou stráví víkend v londýnském hotelu Claridge’s a navštíví ho. Bili jí však už oznámil, že bude příliš zaneprázdněný na to, aby se tam zdržely déle. Pak měla

Mary Stuart odletět do Států. Bili prý jí dá vědět, jak pokračuje proces a zda by ho ještě jednou mohla navštívit. V jistém ohledu se to příliš nelišilo od toho, co Tony řekl Tanye. Zdálo se, že obě ztrácejí životní partnery a neexistuje způsob, jak jim v odchodu zabránit.

„Nevím, jestli s námi Bili půjde. Před tím londýnským procesem dělá každý den dlouho do večera. Ale zeptám se ho.“

„Nešla bys bez něj? Je to moc prima holka.“ Tanya se zarazila.

Říkala to tak, jako by mluvila o nějaké neznámé herečce. „Měla bych ti asi říct, že je to Felicia Davenportová, abys náhodou neomdlela, až se s ní seznámíš. Znám ji léta a je fakt skvělá.“ „Už se zase nechutně vytahuješ,“ žertovala se smíchem Mary

Stuart. Felicia byla jedna z největších hvězd v Hollywoodu a teď se pokoušela uspět na Broadwayi. Mary Stuart o tom zrovna četla v nedělních New York Times. „Dobře, žes mi to řekla předem. Máš pravdu, asi bych padla do mdlob, ty trdlo.“ Když odcházely z restaurace, obě se smály. Tanya chtěla, aby jí Mary

Stuart zítra ráno dala vědět, jak se rozhodla ohledně večírku.

Konal se ve Feliciině pronajatém domě v East Sixties.

Tanya zavezla Mary Stuart domů. Než Mary Stuart vystoupila, slíbila, že se zítra bude dívat na Tanyu v televizi, a pak ji pevně objala. „Díky za ten dnešek. Tán. Moc ráda jsem tě viděla.“ Dokud se nesešla se svou přítelkyní, ani si neuvědomila, jak je citově vyprahlá a osamělá. Celý rok s Billem téměř nepromluvili a ona se cítila jako rostlina, kterou nikdo nezalévá. Ale setkání s Tanyou působilo, jako by stála v lijáku a znovu obnovila své síly. Když svižně kráčela do budovy, usmívala se a pak kývla vrátnému na pozdrav.

„Dobrý večer, paní Walkerová,“ pozdravil a jako obvykle nadzvedl čepici. Muž obsluhující výtahy jí řekl, že Bili přijel před pár minutami. Když vešla do bytu, našla ho v pracovně, kde vyřizoval nějaké papíry. Měla dobrou náladu, a když se k ní obrátil, usmála se na něho. Jakmile spatřil její výraz, zatvářil se zmateně, jako by oba zapomněli, jaké to je bavit se,-pobýt s přáteli nebo spolu jen tak mluvit.

„Kdes byla?“ Vypadal překvapeně. Jako by se úplně proměnila. Nedokázal si vysvětlit, kam v tuhle dobu šla, navíc oblečená v džínách.

„Přijela Tanya Thomasova, tak jsme zaskočily na večeři. Bylo skvělé se s ní zas setkat.“ Když se na něj usmívala, cítila se jako opilec v kostele, a najednou zapomněla na chmury posledního roku a na mlčení, které mezi nimi vyrostlo jako zeď. Náhle si v přítomnosti manžela připadala příliš hlučná, příliš veselá a kupodivu jí bylo trapně. „Promiň, že jsem se tak opozdila Nechala jsem ti vzkaz“ Když se na něho podívala, hlas se jí zlomil a celá jako by se schoulila do sebe. Oči měl studené a tvář bez výrazu. V uplynulém roce jeho krásné, ostře řezané rysy, které tak dlouho milovala, jakoby zkameněly a s nimi všechno kolem.

Udržoval si od ní takový odstup, že ho už ani nevídala, natož někde zastihla. Jediné, co slyšela, byla ozvěna toho, co bývalo.

„Nevšiml jsem si ho.“ Bylo to spíš konstatování než obvinění.

Při pohledu na něj se často přistihla, že si přeje, aby nebyl pořád tak hezký. Bylo mu padesát čtyři let, měřil něco přes sto osmdesát, měl atletickou postavu a dlouhé štíhlé tělo. A pronikavé modré oči, které se poslední rok proměnily v led.

„Omlouvám se, Bille,“ zašeptala. Měla pocit, jako by trávila celý život omlouváním se za něco, co by se jí nemělo vůbec vyčítat. „Nechala jsem ho v kuchyni.“

„Jedl jsem v práci.“

„Jak to jde?“ zeptala se, když si ukládal zbylé dokumenty do kufříku.

„Velmi dobře, děkuju,“ odpověděl, jako by mluvil se sekretářkou nebo s někým cizím. „Jsme skoro hotoví. Bude to velice zajímavý proces,“ dodal a zhasl světlo v pracovně, jako by jí naznačoval, že může odejít. Odnesl kufřík do jejich ložnice. Před rokem by to nikdy neudělal. Byla to maličkost, ale už jí to nevadilo. „Zřejmě odjedeme do Londýna o něco dřív.“ Oznámil jí to až teprve teď. Naplánoval si to a tečka, jako by se s ní o tom už nemusel radit. Chtěla vědět, kdy to „dřív“ v tom případě znamená, ale neodvážila se ho zeptat. Patrně by ho to jen rozčililo.

Pokud odjede dřív, mohla by snad i ona, přestože stále ještě neznala konečné detaily. Měly s dcerou rezervace v hotelech v Paříži, St. Jean Cap Ferratu, San Remu, Florencii a Římě a v Londýně měly bydlet s Billem v Claridge’s. Bude to skvělý výlet a Mary Stuart se po měsících odloučení opravdu těšila, že s dcerou zase bude cestovat. V dubnu jí bylo dvacet. Měla narozeniny o týden dřív než její bratr. Oba dny byly pro Mary Stuart důležité.

Když Bili odložil kufřík a zamířil do koupelny, aby si oblékl pyžamo, vzpomněla si Mary Stuart na Tanyino pozvání a pověděla mu o něm. „Má to snad být koktejl nebo něco podobného.

Pořádá ho Felicia Davenportová. Je totiž Tanyina přítelkyně.“

Podle výrazu jeho tváře si připadala jako nějaká čtrnáctka, která žádá tatínka o svolení, aby směla jít na školní ples. Tvářil se zděšeně, že se ho vůbec dovolila zeptat. „Myslím, že by se ti tam líbilo. Její hra má vynikající kritiky a Tanya tvrdí, že je moc milá.“

„To věřím, ale zítra musím zase pracovat dlouho do večera.

Ta věc, na které pracujeme, je obrovská, Mary Stuart. Měl jsem dojem, že to chápeš.“ Znělo to spíš jako výtka než odmítnutí a jeho tón ji najednou rozzlobil.

„Chápu, ale musíš uznat, že je to neobvyklé pozvání. Měli bychom jít.“ Toužila po tom. Unavovalo ji sedět stále doma a truchlit. Setkání s Tanyou jí připomnělo, že tam venku je celý svět - dokonce i přes problémy a starosti kvůli Tonymu, soudní spory a klepy v novinách, neseděla doma a neplakala někde v koutku. Mary Stuart to upozornilo, že má také jiné možnosti.

„Z mé strany to nepřipadá v úvahu,“ řekl pevně, „ale ty klidně jdi, když chceš.“ Zavřel dveře od

koupelny, a když vyšel ven, jeho žena na něho čekala s odhodlaným výrazem ve tváři.

„Půjdu tam,“ prohlásila vzdorně, jako by čekala, že se s ní bude hádat.

„Kam?“ Z jejích řečí byl naprosto zmatený. A kdyby ji dobře neznal, myslel by si, že je opilá. Chovala se velmi zvláštně. „Co to vykládáš?“ zeptal se podrážděně. Nevnímal skutečnost, že je daleko uvolněnější než obvykle a vůbec že je velmi hezká.

„Já na ten večírek půjdu,“ trvala na svém s odhodlaným výrazem.

„Dobře. Ale já ne, jestli mi rozumíš. Pro tebe bude zábava seznámit se s takovými lidmi. Jak je vidět, Tanya má určitě zajímavé přátele, ale to mě ani nepřekvapuje.“ Pak jako by ho to přestalo zajímat, odešel do postele se stohem časopisů, které si z pracovních důvodů potřeboval projít. Bylo v nich několik článků o jeho klientech. Mary Stuart se vytratila do koupelny a za deset minut z ní vyšla v bílé bavlněné noční košilce. I kdyby měla na sobě brnění nebo žíněnou košili, nevšiml by si toho. Zatímco si četl, ležela tiše v posteli a přemýšlela o svém rozhovoru s Tanyou a o tom, co vykládala o Tonym. Uvažovala, jestli má Tanya pravdu a jestli opravdu brzy odejde, nebo jestli zůstane a pokusí se to vyřešit. Nebylo od něj správné, že nestál při

Tanye, ale ona asi na jeho odchod rezignovala a skoro to čekala.

Mary Stuart přemítala, jestli by se Tanya neměla chovat méně odevzdaně a alespoň se pokusit mu v tom zabránit. Bylo to tak snadné probírat život někoho jiného a rozhodovat, co by dotyčný měl dělat. Ve vlastním životě toho nebyla vůbec schopná.

V posledním roce nebyla s to cokoli změnit nebo se jakkoli přiblížit Billovi. Byl naprosto mimo její dosah, za ledovou stěnou, která nyní čím dál víc sílila. Měla pocit, jako by ho vlastně neviděla už celé měsíce, a začínala ztrácet naději, že se s ním vůbec někdy sblíží. Neměla zdání, co provedou se svou budoucností. A on zjevně nebyl ochotný o tom ani diskutovat. Cítila, že kdyby se o tom jenom zmínila, myslel by si, že se zbláznila.

Stejně jako dnes večer, když přišla domů veselejší a s úsměvem na tváři. Díval se na ni, jako by spadla z Měsíce. Bylo jasné, že smích se už netoleroval a jakýkoliv náznak sblížení byl vzdálenou minulostí. Jak je to mezi nimi špatné, si skutečně všimla, teprve když viděla je oba očima jiných lidí. Když Alyssa přijela na Vánoce domů, byla zděšená a nemohla se dočkat, až se vrátí do Paříže. Přesto ať to bylo pro všechny jakkoli strašné, Mary

Stuart neměla tušení, jak to zarazit. A Bili ani nechtěl.

Když dočetl, zhasl a na Mary Stuart vůbec nepromluvil. Ležela na své polovině se zavřenýma očima, předstírala, že spí, a dumala, jestli se z něho opět stane lidská bytost, jestli se s ní zase sblíží, jestli ji bude mít ještě někdo rád, jestli se jí bude ještě někdo dotýkat a řekne jí, že ji miluje, nebo to všechno je už minulostí. Ve čtyřiačtyřiceti se jí život v mnoha ohledech nejen scvrkl, ale prakticky skončil.

Kapitola 4.

Mary Stuart poslušně zůstala příští den doma, aby sledovala

Tanyu v televizi. Chtělo se jí vyskočit z křesla a rozbít obrazovku, když moderátor přeskočil z otázky na Tanyino dětství v jednom texaském městečku rovnou na současné pomluvy v souvislosti s jejím trenérem a pak udělal jízlivou narážku na žalobu, kterou na ni podal její bývalý zaměstnanec. Tanya si s tím poradila elegantně, zdánlivě snadno a s přátelským úsměvem, když to odbyla jako vydírání a typický repertoár bulvárního tisku. Ale jakmile Tanya odešla ze scény, tiskla paže k bokům a měla pocit, že si pod každé paždí nalila sklenici vody, nemluvě o počínající silné bolesti hlavy.

„Tak televizi máme z krku,“ řekla ženě z propagační agentury, která ji doprovodila na natáčení a pak odvezla na schůzku s nakladatelským agentem ohledně napsání jejího životopisu.

Jednání však pro ni nakonec ztratilo přitažlivost. Jediné, co požadovali, byla senzačnost, nikoli solidnost. Když odpoledne volala Jean, měla jich už plné zuby. Zjistila, že Jean pročetla veškeré losangeleské noviny, a v bulváru psali cosi o tom, že Tony strávil víkend v Palm Springs s blíže

neurčenou hvězdičkou.

„Bylo to pikantní?“ zeptala se významně a Jean se rozesmála.

Nebyla to pěkná historka. Jean jí přečetla článek o žalobě a Tanya přemáhala slzy, když to poslouchala. Bývalý osobní strážce tvrdil, že ho soustavně provokovala tím, že chodila po domě nahá, když byli sami, což by ji jinak rozesmálo, kdyby ji to tolik nerozrušilo. „Kéž bych si vzpomněla, kdy naposled jsem byla v tom baráku sama,“ řekla Tanya sklíčeně. Dovedla si představit

Tonyho reakci. Ale odmítla Jeaninu nabídku, že jí o něm přečte ten článek z novin. Když zavěsila, šla si je koupit a bylo to skutečně hezké čtení. Byl tam Tonyho snímek, jak se pokouší schovat před fotografem, a obrázek mladé herečky, kterou Tanya znala a které nemohlo být víc než dvacet. Nebylo však možné poznat, jestli fotografie nebyla vytvořená počítačem, aby to jen vypadalo, jako že jsou na ní spolu. V dnešní době si člověk nemohl být ohledně fotografií nikdy jistý. Přesto se jí to vůbec nelíbilo, a i když se tomu nejdřív bránila, nakonec Tonymu zavolala do práce. Zastihla ho, právě když byl na odchodu.

„Vypadá to, že mě zase propírali v tisku,“ řekla ve snaze vnést špetku humoru do neutěšené situace. „Tak nějak. Tvůj přítel Leo o tobě zřejmě hodně ví. Četlas to?“ zeptal se. Byl opravdu rozezlený a sotva to před ní dokázal skrýt.

„Jean mi to přečetla. Jenže jsou to samý kecy. Doufám, že to víš.“ Znělo to velmi klidně, rozvážně a jižansky.

„Už se v tom vůbec nevyznám. Tán.“

„To, co o mně napsali, není o nic horší než ty klepy o tobě a té holce, kterou jsi údajně s sebou vzal do Palm Springs. Dokonce tam dali tvou fotku,“ dodala škádlivě. „A taky to není pravda. Tak o co jde?“

Nastala dlouhá pauza a pak velice pomalu promluvil. „Tentokrát to pravda je. Chtěl jsem ti to říct, ještě než jsi odjela, ale nedostal jsem se k tomu.“ Měla pocit, jako by ji praštil holí.

Podváděl ji, objevilo se to v tisku a on jí to přiznal. Dlouho mlčela. Nevěděla, jak na to zareagovat. „To je pěkný. Co čekáš, že ti na to řeknu?“

„Máš právo být fakt naštvaná, Tán. Nic ti nevyčítám. Od někoho dostali informaci. Nechápu, jak se v tom hotelu mohli objevit. Napadlo mě, že se to dostane do novin.“

„Jseš dost starej na to, abys byl tak naivní, ne? V Hollywoodu žiješ dost dlouho, abys věděl, jak to chodí. Kdo je podle tebe asi zavolal? Ta holka. Tohle je pro ni velký terno, objevit se s manželem Tanyi Thomasovy. Velká šance. Jak by mohla propásnout takovou příležitost?“ To, co řekla, bylo ošklivé, ale nejspíš pravdivé a Tony to věděl. Teď zas nastala pauza na druhém konci drátu. „Teď jste slavnej, pane Goldmane. Jak to snášíte?“

„Nemůžu na to nic moc říct, Tán.“

„Ne, to nemůžeš. Aspoň jsi mohl být diskrétnější nebo si s sebou vzít někoho, kdo by tebe nebo mě nezaprodal těm hyenám.“

„Nechci tě už dál podvádět, Tanyo,“ vysoukal ze sebe rozpačitě. „Zítra se odstěhuju.“ Přikývla a přemáhala slzy. Nastala další dlouhá odmlka.

„Jo, to mi došlo,“ řekla chraplavě.

„Nemůžu už takhle žít, pořád být terčem pro novináře.“

„Mně se to taky nelíbí,“ prohodila smutně. „Jedinej rozdíl je v tom, že ty máš na vybranou, já ne.“ „To je mi tě líto,“ ale neznělo to tak. Najednou byl zlý. Přistihli ho „na hruškách“ a to nesnesl. Nerad hrál druhé housle, příčilo se mu, jak s ním neustále kšeftují, jak ho pronásledují a jak z něho dělají hlupáka. Nic z toho mu nebylo příjemné a nemohl se dočkat, až zmizí z jejího domu, života i z centra pozornosti, v kterém se ocitl, když si ji vzal. Zpočátku po tom toužil, ale když začalo jít do tuhého, zjistil, že to nevydrží.

„Nezlob se. Tán Nechtěl jsem to udělat po telefonu. Chtěl jsem ti to říct zítra, až by ses vrátila domů.“ Přikývla a slzy se jí kutálely po tvářích. Zeptal se, jestli tam ještě je, až se konečně ozvala. „Jo, jsem tady.“ Nebo spíše to, co z ní zbylo. Bylo to všechno tak těžké, cítila se tak osamělá. Tolik si

už vytrpěla, tolik ji zneužívali, vydírali a chovali se k ní nespravedlivě. Nejdřív ji o všechno obral manažer, kterého si vzala, a teď Tony po třech letech nevydržel a utekl do Palm Springs užívat si s nějakou pitomou herečkou. To ho nenapadlo, co s tím asi udělají novináři?

Jak mohl být tak neopatrný a hloupý?

„Mrzí mě to,“ hlesl, alejí to bylo jedno.

„Já vím Nevadí Uvidíme se, až se vrátím,“ pronesla a toužila se ho zbavit. Ublížil jí až dost. Neměla mu co říct. A pak si na něco vzpomněla. „A co Wyoming?“

„Jeď s dětmi. Prospěje jim to,“ poradil jí velkoryse a zjevně se mu ulevilo, že je z toho venku. Nemohl se dočkat, až odjede do Evropy, kam s sebou bral i zmíněnou hvězdičku.

„Díky“ A dodala: „Tony Taky mě to moc mrzí“ Vzápětí začala vzlykat a hned nato zavěsila. Když znovu zazvonil telefon, ještě plakala. Ani se jí nechtělo ho zvedat, byla si jistá, že je to Tony, aby zjistil, jestli jí nic není. Ale zmýlila se.

Byla to Mary Stuart, která okamžitě poznala, že je silně rozrušená. Tanye se jí přes slzy podařilo vysvětlit, že Tony ji právě opustil. Pověděla jí i o těch dvou článcích a že ji Tony podváděl v Palm Springs. Bylo to celé zmatené a skoro nesrozumitelné, ale Mary Stuart pochopila, o co jde, a trvala na tom, aby k ní Tanya přijela. Do večírku je ještě spousta času, kdyby tam náhodou chtěly jít. Jediné, co si Tanya přála, bylo odjet domů, ale letadlo pro ni mělo přiletět až příští ráno. „Chci, abys ke mně přijela buď na kafe, sklenici vody, nebo pro kapesník A honem. Jestli nepřijedeš, dojedu si pro tebe sama,“ naléhala Mary Stuart. Ale Tanya váhala, i když ji ta nabídka dojala.

„Je mi dobře.“ Vyznělo to všelijak, jen ne přesvědčivě, když se rozplakala ještě víc.

„Ne, není ti dobře, ty lhářko.“ A hned nato poslední výhrůžka. „Jestli nepřijedeš, zavolám někam do novin,“ varovala ji

Mary Stuart rozhodně.

„Jsi odporná,“ podotkla Tanya a přes slzy se rozesmála. „Rok tě nevidím, a co se nestane, když se konečně sejdeme Během dvou dnů se rozvádím.“

„Aspoň tu máš mě. A ať už jsi tady, nebo zavolám Enquirer,

Globe Star a všechny další. Chceš, abych tě vyzvedla. Tán?“ zeptala se laskavě. Tanya se na druhém konci drátu znovu hlasitě vysmrkala.

„Ne, to je dobrý. Tak jo, přijedu. Budu tam za pět minut.“

Objevila se s neučesanými vlasy, zarudlýma očima a červeným nosem. Přes to všechno stále vypadala nádherně, jak jí Mary

Stuart řekla, když Tanyu objala a držela ji jako plačící dítě v náručí. Získala v tom velkou praxi s Toddem a Alyssou. Byla dobrou matkou. Za dvacet dva let se něco nautěšovala a napovzbuzovala. Bohužel u Todda to nestačilo. Kdyby se víc snažila, možná by dopadlo všechno jinak.

„To je neuvěřitelný Během pěti minut se všechno rozpadne,“ poznamenala Tanya na adresu svého manželství. Až na to, že obě věděly, že to ve skutečnosti trvalo už delší čas. Tonyho poslední dobou vytáčelo všechno, co souviselo s jejím životem, ale neřekl jí to. Až nyní si uvědomila, že byl nešťastný mnohem déle, než se domnívala. Když se ohlédla zpátky, vybavila si veškeré signály, které nechávala bez povšimnutí.

Mary Stuart jí uvařila čaj, přestože venku bylo vedro, a Tanya se k němu posadila v čisté neposkvrněné kuchyni.

„Co v tyhle místnosti vlastně děláš?“ zeptala se Tanya, když se kolem sebe rozhlédla. „Vydáváš rozkazy?“

„Ne, vařím tady,“ řekla Mary Stuart upjatě, ale přitom se na

Tanyu usmála. Tanya sice byla jako zbitá a samý šrám, ale už trochu klidnější. „Prostě mám ráda, když je čisto a pořádek.“

„Ne,“ opravila ji Tanya. „Máš ráda, když je všechno dokonalý, a dobře to víš. Jenže pokaždý není všechno perfektní, někdy je v tom pěknej binec, ale tak to holt chodí a ty to nezměníš.

Měla bys to uznat. Pořád mám dojem, že za to, co se stalo, trestáš samu sebe.“ Byla to pravda a Tanya si nepřála nic jiného, než zbavit svou přítelkyni trápení, které jí stále viděla v očích. „Ty bys to nedělala?“ zeptala se Mary Stuart tiše. „Proč bych si to neměla vyčítat? Bili mi dává vinu Vím to Nedokáže se na mě ani podívat. Žijeme tu jako dva cizinci. Už ani nejsme nepřátelé Ze začátku jsme byli, teď ani to ne.“

„Půjde tam večer?“ zeptala se Tanya a bylo jí obou tak líto.

Karty, které jim život rozdal, byly špatné. Alespoň v poslední době.

Ale Mary Stuart zavrtěla místo odpovědi hlavou. „Prý musí dlouho do večera pracovat.“ „Schovává se.“ Jako většina lidí se i Tanya vyznala v životě všech ostatních lépe než ve svém, ovšem byla zároveň i daleko chytřejší než oni. Jen si vybírala mizerné manžely.

„To vím,“ souhlasila Mary Stuart. „Ale nemůžu ho najít.

Všude jsem se dívala, ale nevím, kde vůbec je. Je to jako v tom hororu Invaze uchvatitelů těl. Bydlí tady muž, který vypadá jako

Bili, ale vím, že to není on. Nemám ponětí, kam se poděl ten skutečný.“

„Hledej dál,“ vybídla ji Tanya a překvapila Mary Stuart svou upřímností. „Dokud to neskončilo, není konec.“ Tanya měla pocit, že mají něco, co stojí za záchranu. Byli spolu téměř dvaadvacet let. To byla dlouhá doba na to, aby od toho utekli. Na druhé straně to lidé dělali, a pokud se Mary Stuart nepodaří najít Billa, nebude správné, když s ním promarní život až do konce. Tanya by prostě nerada viděla, že to Mary Stuart vzdává tak brzy po tom, co spolu prožili.

„Neplatí to i pro tebe?“ zeptala se Mary Stuart, když šly po chodbě k obývacímu pokoji kolem několikerých zavřených dveří, které, jak Tanya usoudila, vedly do dalších ložnic. „Dokud to neskončilo, není konec?“

„V mým případě je to asi jiný,“ vzdychla Tanya. „Možná to pro mě nikdy neplatilo nebo nemělo platit. Ale myslím, že to skončilo už dřív, ale já si to nechtěla připustit. Vůbec mi nedošlo, jak je nešťastnej kvůli vší ty špíně, kterou nedokážu zarazit.“ Stále ho milovala, ale měla dost rozumu, aby pochopila, že prohrála. V některých ohledech to mezi nimi nebylo tak docela v pořádku hned od začátku, přestože by to jen nerada přiznala.

Posadily se v obývacím pokoji a chvilku si povídaly. Pak Tanya vstala a řekla, že potřebuje jít na toaletu, a Mary Stuart jí vysvětlila, kde ji najde. Vlevo na chodbě byla malá koupelna pro hosty a Tanya k ní svižným krokem zamířila. Otevřela dveře, rozsvítila a pak prudce vydechla. Spletla si pokoj a náhodou se octla v Toddově ložnici a teď hleděla na jeho trofeje, fotografie a různé památky. Všechno bylo na svém místě a vypadalo to, jako by byl ve škole a každou chvíli se měl vrátit z Princetonu.

Tanya tam stála a neslyšela, že se za ní objevila Mary Stuart, ani neviděla trýznivý výraz v jejích očích.

„Vůbec sem nechodím,“ zašeptala a Tanya sebou trhla leknutím. Otočila se a spatřila její utrápený pohled. Instinktivně ji objala. Tanya se domnívala, že Mary Stuart neměla ten pokoj takhle nechat. Byl něco jako jeho hrobka a jen vědomí, že tady je, tak blízko ní každý den, musí být pro ni neuvěřitelně bolestné.

Na psacím stole stála krásná fotografie s ním a s dvěma přáteli ze školy. Tanya už zapomněla, jak byl matce podobný, když se usmíval, ale teď si ho připomněla a rozplakalo ji to.

„Ach Mary Stuart,“ vzlykla Tanya a její přítelkyni také vhrkly slzy do očí. „Tolik mě to mrzí Spletla jsem si dveře a najednou jsem se octla tady“

Mary Stuart se přes slzy usmála, vyprostila se z Tanyina objetí, postavila se vedle ní a zahleděla se na tutéž fotografii. „Byl tak báječný. Tán Byl to tak skvělý kluk Zachoval se vždycky správně, vždycky byl oblíbený, každý chtěl být jako on, každý si ho zamiloval“ Po tvářích sejí pomalu koulely slzy a Tanya pozorovala jeho snímek, jako by čekala, že Todd promluví nebo se objeví v pokoji, ale oběma bylo jasné, že to není možné.

„Já vím, moc dobře se na něj pamatuju Byl ti tak podobný,“ řekla Tanya tiše.

„Pořád nemůžu uvěřit, že se to stalo,“ povzdechla si Mary

Stuart, podívala se na Tanyu a pak se posadila na postel. Neudělala to už od Vánoc. Tehdy na Štědrý den sem pozdě večer zašla sama, ležela na jeho lůžku, svírala jeho polštář a dlouhé hodiny plakala. Jako obvykle se neodvážila svěřit Billovi, že tam byla.

Už dříve jí řekl, že podle něho by ten pokoj měl být zamčený, ale když ho požádala, ať jí poradí, co má provést s Toddovými věcmi, odpověděl, že s nimi může udělat, co chce. Ale Mary

Stuart neměla to srdce něco z toho vyhodit. Nedokázala se k tomu donutit.

„Neměla bys ty věci dát pryč?“ zeptala se jí Tanya sklesle.

Dovedla si představit, jak to bude obtížné, ale zároveň si myslela, že pro oba by to bylo vůbec nejlepší. Nebo by možná měli uvažovat o prodeji bytu. Ale neodvážila se to vyslovit.

„Já to prostě nesvedu,“ odpověděla Mary Stuart. „Nedokážu ty věci vyhodit.“ Slzy jí stékaly po tvářích, když myslela na dítě, které tady kdysi bydlelo. „Strašně mi chybí nám všem. Bili sice nic neříká, ale jemu určitě taky. Ubíjí ho to, ubíjí nás to všechny“ Věděla, že Alyssu to rovněž zasáhlo. Jednou zahlédla, jak vešla do bratrova pokoje. A nepovažovala zase za tak velkou záhadu, proč dcera chtěla zůstat v Paříži. Kdo by jí to mohl vyčítat? Příjezdy domů byly dost deprimující a v dohledné době nebyla naděje na zlepšení. Zdálo se, že ani Mary Stuart, ani Bili se ještě

nevzpamatovali.

„Nebyla to tvoje vina,“ řekla najednou energicky Tanya, vzala přítelkyni za ruce a podívala se jí přímo do očí. Jako by tady byla jen kvůli tomu. „Musíš tomu věřit. Nemohlas mu v tom zabránit, když se pro to už rozhodl.“

„Jak jsem si mohla nevšimnout, co se s ním děje? Jak jsem ho mohla mít tolik ráda a přitom to vůbec nevnímat?“ Mary Stuart věděla, že to, co se stalo, si nikdy neodpustí.

„On nechtěl, aby sis toho všimla. Byl dospělý a měl nárok na svoje tajemství. Nepřál si, abys to věděla, jinak by se ti svěřil.

Nečeká se od tebe, že budeš vědět všechno nebo co má někdo v úmyslu. Nemohlas to tušit, Mary Stuart, musíš si to uvědomit.“ Tanya nedokázala pochopit, jak Bili může Mary Stuart tak trýznit a nedokáže ji zbavit pocitu viny. Místo toho ji v ní utvrzoval jak svým chováním, tak mlčením. „Pořád si budu myslet, že to byla moje vina,“ řekla Mary Stuart smutně, ale Tanya ji nenechala na pokoji. Umínila si, že ji osvobodí z pout, která ji svazovala. Byl to prostý přátelský čin a také otázka Maryina přežití.

„Tak důležitá nejsi,“ zašeptala. „I když tě tolik miloval, nebylas pro něj tak důležitá. Měl svůj vlastní život, vlastní přátele, vlastní sny, vlastní zklamání i vlastní tragédie. Nemohla bys ho donutit, aby to udělal, kdyby sis to přála, a nemohla bys ho přinutit, aby to neudělal, i kdybys to nevímjak chtěla. Jedině že by přišel za tebou a vysloveně tě prosil, abys mu v tom zabránila.

A to by nikdy neudělal, protože byl moc uzavřený zrovna jako ty.“ Tanya mluvila velmi vážně, když se jí dívala do očí, a byla rozhodnutá pomoci své přítelkyni právě teď.

„Ale já bych nikdy nic takového neudělala,“ namítla Mary

Stuart a stále pozorovala fotografii svého syna, jako by se ho ještě mohla zeptat, proč se to stalo. Nyní však už všichni věděli proč. Bylo to tak dojemně jednoduché. Dívka, do které byl čtyři roky zamilovaný, zahynula o čtyři měsíce dřív při autonehodě na zledovatělé newjerseyské silnici a on se pozvolna dostal do ještě hlubší deprese. Nikdo nezaregistroval, jak byl po její smrti deprimovaný nebo skutečnou míru jeho zoufalství. Domnívali se, že se z toho začíná vzpamatovávat o Velikonocích. Ale Mary Stuart si zpětně uvědomila, že se o Velikonocích zdál šťastnější jen proto, že se patrně rozhodl to udělat, až se vrátí z prázdnin. Tehdy si s matkou tak rozuměli. Šli na dlouhou procházku do parku, filozofovali a smáli se, dokonce mlhavě mluvil o své budoucnosti. Řekl jí, že nyní ví, že bude vždycky šťastný. A pak to provedl, ten večer, kdy se vrátil. Dva týdny před dvacátými narozeninami spáchal ve svém pokoji v Princetonu sebevraždu. Objevil ho chlapec ze sousedního pokoje. Vešel dovnitř, protože si chtěl něco vypůjčit, a našel ho, jak spí v posteli. Způsob, jakým v ní ležel, vzbudil jeho podezření. Okamžitě se na něj šel podívat a prováděl

kardiopulmonární resuscitaci, dokud nepřijela policie a požárníci.

Později však potvrdili, že Todd byl mrtvý už několik hodin předtím, než ho student našel. Pro každého zanechal vzkaz, ve kterém psal, že se konečně cítí spokojený, klidný a šťastný.

Psal, že ví, že je to od něj zbabělé a jak ho mrzí, že jim způsobí bolest, ale on už prostě nedokáže bez Natálie dál žít. Prý se o to skutečně snažil. A doufal, že až mu jednou odpustí, uleví se jim při vědomí, že on i Natálie budou navždy spolu v nebi.

Přestože jeho rodiče namítali, že jsou příliš mladí, chtěl si ji příští léto po promoci vzít. A v jistém smyslu, psal Todd ve svém dopise, jsou nyní svoji.

Od té doby, co se o tom dozvěděli, Bili z toho všeho až do dneška obviňuje Mary Stuart. Prý mu plnila hlavu samými pošetilostmi a romantickými idejemi a v uplynulých čtyřech letech mu dovolila, aby měl vážnou známost s Natálií, a kdyby mu nevnucovala to své náboženství, nikdy by neměl takové absurdní představy o posmrtném životě a o Bohu. Mary Stuart pro to neštěstí podle Billa v podstatě vytvořila živnou půdu. Vinu za

Toddovu sebevraždu svaloval výhradně na svou manželku. To, co jí tehdy řekl, ji málem zabilo. Ale nebylo to nic proti jejímu utrpení ze ztráty staršího dítěte, jediného syna, její prvorozeného, dítěte, které bylo vždycky jejím sluníčkem a přinášelo jí tolik radosti a hrdosti.

Jak ji Tanya poslouchala, měla chuť jít za Billem Walkerem a zatřást s ním. Jeho obviňování bylo naprosto nesmyslné a Tanya snadno uhodla, že se pokouší zmírnit svou bolest a pocity selhání tím, že to všechno svádí na Mary Stuart. A Tanye bylo jasné, co se následkem toho stalo s Mary Stuart. Vnitřně byla skoro mrtvá.

„Chudák chlapeček.“ Seděly v jeho pokoji a Mary Stuart tiše vzlykala. Ještě po roce se pokoušela pochopit, proč to udělal.

„Tolik byl do Natálie zamilovaný. Když se dozvěděl o té nehodě, myslela jsem, že ho to zabije.“ A nakonec k tomu došlo. Všechny je to zabilo. Z Mary Stuart, Billa i z jejich manželství nezbývalo už nic. Všichni zemřeli s Toddem, hlavně jejich důležité součásti, srdce, duše i jejich sny zahynuly s chlapcem, kterého tak milovali a tak nespravedlivě o něj přišli.

„Zlobila ses na něj kvůli tomu někdy?“ zeptala se Tanya a Mary Stuart se zatvářila zděšeně. „Na Todda? Jak bych mohla?“

„Protože ublížil vám všem. Protože vám něco vzal. Protože z toho zbaběle vycouval, když měl mít odvahu to přežít a měl se ti svěřit, jak moc trpí.“

„Já jsem to měla poznat.“ Mary Stuart to opět brala na sebe, ale Tanya jí to nehodlala dovolit. „Nemůžeš vědět všechno. Nejsi jasnovidec, jsi jen člověk.

A bylas mu skvělou matkou. Neměl ti to udělat.“ Mary Stuart si takové myšlenky vůbec

nepřipouštěla a děsilo ji, když to poslouchala. „Nebylo to od něj fér a ty to víš. A od Billa není fér, že ti to vyčítá. Možná je načase, aby ses do obou dvou pořádně obula. Naložili toho na tebe strašně moc, Mary Stuart.“

Dívala se na Tanyu a dlouho nepromluvila ani slovo. „Od toho večera, co zemřel, mám pocit, že to je moje vina.“

„To vím. Jenže ono to tak všem docela vyhovuje, že jo? Možná i Todd musí dneska nést

zodpovědnost za to, co provedl.

Možná bys ji měla nechat na něm a Billovi říct, co si myslíš.

Nemůžeš jen mlčky nést veškerou vinu a břemeno toho, co se stalo. Todd z toho vychází jako hrdina a ne jako nešťastnej, nemocnej, bláznívej kluk, co udělal neuvěřitelnou pitomost, který budeme všichni nadosmrti litovat. Ale ať to bylo cokoli, ať tu byl jakýkoli důvod, třeba to byl jeho osud. A naplnil se. Už se nedá změnit. Nemůžeš to vzít zpátky nebo si namlouvat, žes to zavinila. Bylo to jeho rozhodnutí. A Bili nemá právo dávat ti to za vinu, tímhle se jí vlastně zprošťuje. Všechno je tvoje vina a on může být klidně naštvanej, nešťastnej a cítit se mizerně.

Mary Stuart, ty za to nejsi zodpovědná, ty jsi obětní beránek.“

„Vím,“ zašeptala. „Přišla jsem na to už dávno, ale tím se nic nemění. Bili to nikdy neuzná. Pokud jde

o něho, všechno jsem zavinila já.“

„Tak bys ho měla asi opustit. Nebo ho necháš, aby tě trestal až do konce života? Budeš příštích čtyřicet nebo padesát let klečet a šeptat „mea culpa“? To se budeš cítit provinile dost dlouho. Na to jsi ještě moc mladá.“ Naslouchat Tanye bylo stejné, jako by někdo v temném pokoji roztáhl závěsy a vpustil dovnitř obrovské záplavy slunečního svitu. Celý rok se choulila v tmavém koutku, utopená ve smutku a truchlení. A bylo zvláštní sedět právě v tomhle pokoji a probírat to. Skoro jí připadalo, jako by tam Todd byl s nimi. A když poslouchala Tanyu, najednou jí připadalo všechno úplně jiné. Zatoužila Billovi vynadat, křičet na něj, zatřást s ním. Jak může být tak hloupý? Jak jim může ničit manželství?

„Už nevím, co si mám myslet. Tán. Je to tak zmatené. A chudák Alyssa, vloni to pro ni muselo být jako zlý sen, když přijela domů na Vánoce. Chovali jsme se tak hrozně, že se nemohla dočkat, až se vrátí do Paříže.“ Nakonec odjela o čtyři dny dřív.

A kvůli tomu měla Mary Stuart ještě větší pocit viny.

„Máš před sebou spoustu let, abys jí to vynahradila. Teď musíš myslet hlavně na sebe a na to, co potřebuješ. Nesmíš už dovolit Billovi, aby ti tohle prováděl. Musíš se konečně z toho všeho vzpamatovat. Ty si to s Toddem musíš vypořádat a uvidíš, že na něco přijdeš. A pak si musíš promluvit s Billem. Zatím z toho vybruslil moc snadno.“

„To bych netvrdila,“ řekla Mary Stuart zasvěceně. „Myslím, že je to pro něj tak bolestné, že se ukryl za ledovou zeď a úplně z toho znecitlivěl. Zřejmě se z ní teď bojí vyjít.“

„Jestli to neudělá, zničí tebe i vaše manželství.“ Jestli se mu to už nepodařilo. Tanya byla nakonec ráda, že si Mary Stuart troufla vejít do Toddova pokoje a být tam s ní.

„Děkuju, Tán,“ pronesla Mary Stuart a vstala. Tanya ji objala kolem ramen. Pak Mary Stuart roztáhla závěsy a místnost se naplnila světlem. Rozhlédla se. „Byl to skvělý kluk. Pořád nemůžu uvěřit, že už není.“

„V jistém smyslu tady je,“ namítla Tanya tiše. „Navždycky si ho budeme všichni pamatovat.“ Když zavěšené do sebe odcházely z pokoje, měly v očích slzy. Pomalu se vrátily do kuchyně. Tanya si dala další šálek čaje a pak odjela do hotelu, aby se oblékla na večírek. Po jejím odchodu se Mary Stuart znovu podívala do

Toddovy ložnice, zatáhla závěsy, pak potichu zavřela dveře a šla do svého pokoje. Tanya má asi pravdu. Třeba to všechno není její vina. Třeba si za to mohl Todd sám a nikdo jiný. Ale stále ještě se nedokázala donutit, aby se na něj zlobila. Bylo daleko snadnější hněvat se na jeho otce. Stejně jako pro Billa bylo lehčí obviňovat ne sebe, ale Mary Stuart, že nepředvídala, k čemu dojde.

Seděla a přemýšlela o tom ještě v okamžiku, kdy zavolala

Alyssa. Chvilku si povídaly a Mary Stuart se zmínila o Tanyině návštěvě, ale ne o konverzaci v Toddově ložnici. Řekla dceři, že ji Tanya pozvala na večírek, který pořádá Felicia Davenportová, ale že se jí tam nechce. Cítila se jejich rozhovorem emocionálně vyčerpaná. Alyssu však pobouřilo pomyšlení, že by její matka promeškala takovou příležitost.

„Zbláznila ses? Takovou šanci už nikdy mít nebudeš, mami.

Běž! Oblíkni se. Končím, aby ses stihla připravit. Vem ty si černý sifonový šaty od Valentina.“ „Ty, které pořád nosíš?“ dobírala si Alyssu. Bylo tak báječné mluvit s ní. Vždycky si s dcerou rozuměly, ale po Toddově smrti se sblížily ještě víc. A v mnoha ohledech tu Alyssa byla vždycky pro ni. Mary Stuart zatoužila omluvit se jí za to, že byla celou dobu tolik deprimovaná, ale nechtěla teď probírat tak bolestivé téma. Místo toho zavěsila, donutila se vykoupat a obléct si šaty od Valentina. Byly hezké, a když si obula lodičky na vysokém podpatku a vykartáčovala si vlasy, až se leskly, vypadala podmanivě a elegantně. Pečlivě se nalíčila a vzala si diamantové náušnice, které jí daroval před lety Bili. Pak pohlédla do zrcadla a usmála se. Vypadá dobře, usoudila, možná i o něco lépe než to, ale cítila se divně, že někam jde bez manžela.

Volala Tanya, že se pro ni zastaví. Mary Stuart čekala už dole, když limuzína přijela. Vklouzla dovnitř a při pohledu na Tanyu užasla. Tanya měla volnou, téměř průsvitnou růžovou sifonovou blůzu přes

černé saténové kalhoty, které zdůrazňovaly tvrdou práci jejího trenéra a její dokonalou postavu. Na nohou měla černé saténové lodičky na vysokém podpatku a blond vlasy načesané do obrovské hřívy. Vypadala neuvěřitelně krásně a velice sexy. Tanya byla se zevnějškem Mary Stuart také spokojená.

„Vypadáš tak elegantně,“ řekla obdivně. Mary Stuart se vyznačovala rysem, který jí Tanya odjakživa záviděla. Všechno na ní bylo naprosto dokonalé, do posledního detailu. Měla nádherné nohy a skvělé vlasy a dnes večer poprvé za uplynulý rok nebyly její velké laskavé hnědé oči tak zádumčivé. „Opravdu báječně.“

„Určitě ti neudělám ostudu?“ zeptala Mary Stuart stydlivě.

„To sotva. Celej večer budeš muset odhánět chlapy.“ Zazubila se a potom vytáhla obočí. „Pokud se ti ovšem bude chtít.“ Na to

Mary Stuart zavrtěla hlavou. Nikoho jiného nehledala. Alespoň teď ještě ne. A pravděpodobně nikdy hledat nebude. Ale nelíbil sejí pocit, že část jejího života skončila, což se v posledním roce přesně stalo, a i přes odpolední rozhovor s Tanyou v Toddově pokoji se na konci tunelu žádné světlo zcela jistě neobjevilo.

Když dorazily na večírek, ukázalo se, že je lepší, než čekaly.

Felicia Davenportová byla k oběma milá a pohostinná a Mary

Stuart si s ní dlouho povídala o New Yorku, divadle, a dokonce i o dětech. Mary Stuart si ji hned oblíbila. Byla to fascinující žena a očividně velká přítelkyně Tanyi. Tanya strávila většinu večera obklopená muži a Mary Stuart získala také slušný počet obdivovatelů. Všem dala na srozuměnou, že je vdaná, ale měla několik velmi zajímavých rozhovorů a vůbec celý večer povzbudil její sebevědomí. Když konečně odešly, cítila se výborně a Tanya jí nabídla, že ji opět vezme na hamburgera, ale Mary

Stuart se rozhodla, že pojede domů. Nechtěla totiž přehánět nově nabytou nezávislost a Billa zbytečně popuzovat.

Tanya ji odvezla k domu a Mary Stuart ji pozvala nahoru, ale

Tanya řekla, že se chce vrátit do hotelu, vyřídit si nějaké telefonáty a odpočinout si.

„Děkuju ti za krásný večer a vůbec za spoustu věcí,“ usmála se na ni Mary Stuart vděčně. „Jako obvykle jsi mi zachránila život. Je zvláštní, jak se ti to pokaždé povede.“

„Nedělám nic, než tě jednou za rok otravuju.“

„Ty se teď opatruj, slyšíš,“ nabádala ji Mary Stuart a pak se obě rozesmály a objaly. Mary Stuart zůstala stát na chodníku a mávala, dokud limuzína nezmizela. Když se otočila a vešla dovnitř, připadala si jako Popelka. Tanyiny návštěvy jí vždycky změnily život a pokaždé jí připomněly, jak dobré bývaly přítelkyně, stále jsou a nejspíš budou pořád. Bylo správné si to pamatovat. Po měsících, možná i po roce se Mary Stuart konečně cítila mnohem lépe. Tanyin příjezd nemohl být lépe načasovaný.

A přestože ona sama měla problémy, dala toho Mary Stuart hodně.

„Pan Walker vyjel právě nahoru,“ informoval ji muž obsluhující výtah, když nastoupila. Za chvilku se octla v bytě a zahlédla

Billa, jak vchází do ložnice. Slyšel ji přijít, ale ani se neotočil a nepodíval se na ni. Bylo to jako políček do tváře, když viděla, jak sejí straní a odmítá se s ní setkat.

„Ahoj, Bille,“ pozdravila ho, když krátce po něm vstoupila do ložnice, a teprve tehdy ji vzal na vědomí a ohlédl se přes rameno. V ruce držel kufřík.

„Nevšiml jsem si, žes přišla,“ poznamenal, ale věděla, že ji slyšel. Vyhýbal se jí. Byl mistrem v zapírání a odmítání. „Jaký byl večírek?“

„Moc zajímavý. Seznámila jsem se se spoustou chytrých lidí, působilo to jako vzpruha. Felicia Davenportová byla báječná a její přátelé moc milí. Dobře jsem se bavila,“ řekla pro změnu bez omlouvání. Náhle neměla potřebu za ním dolézat a žebrat o jeho odpuštění za její neodpustitelné selhání. Bylo zvláštní takhle uvažovat, ale připadalo jí, že dnes odpoledne ji Tanya jakoby

osvobodila. „Škoda že ti to nevyšlo.“

„Je to dvacet minut, co jsem odešel z kanceláře, a ty ses zatím bavila,“ pronesl nerudně, ale přitom se usmál. „Za tři dny odjíždíme do Londýna.“ Bezmála o dva týdny dřív, než zamýšlel.

„To je mnohem dřív, než jsi mi říkal, ne jenom o pár dnů,“ namítla, ale cítila se opět potrestaná a opuštěná. Neexistoval žádný důvod, proč by v Londýně nemohla být s ním. Ale on jí už dávno naznačil, že je to vyloučené. Během své práce ji tam nechce. Byl to zase jen další způsob, jak se od ní distancovat a trestat ji za její prohřešky.

„Uvidíme se, až přijedete s Alyssou,“ připomněl jí, jako by jí četl myšlenky. Ale dva dny ve třech měsících sotva stačily zachovat manželství, zvlášť když neměla žádný vážný důvod tam nebýt, až na ten, že on ji tam nechtěl, což byla jediná příčina, která jejímu pobytu v Londýně bránila. Na jeden bláznivý okamžik ji napadlo, že poletí na pár dní do Kalifornie navštívit Tanyu. Neměla nic jiného na práci, protože přes léto budou mít všechny její správní rady a dobročinné spolky volno. Alespoň to byl nějaký nápad, i když velmi dobře věděla, že ho patrně vůbec neuskuteční.

Hned nato zmizel Bili v koupelně a vyšel v pyžamu. Zdálo se, že si nevšímá ani jí, ani šatů, které má na sobě, nebo jak jí to sluší. Jako by v okamžiku, kdy jim syn zemřel, přestala být pro něj ženou. Pak šla do koupelny ona, pomalu si svlékla šaty od Valentina a s nimi zmizela i iluze, že je tak atraktivní, tak nezávislá.

Vyšla ven v županu a Bili, opět otočený zády k ní, četl nějaké dokumenty. Jakási síla hluboko v ní ji přinutila ho konfrontovat, aniž tomu dokázala zabránit. Mluvila velice zřetelně a klidně, a dokonce ji samu ta slova překvapila, ale nevyděsila ji tak jako Billa.

„Nehodlám v tomhle pokračovat donekonečna, Bille.“ Poté, co to vyslovila, zůstala chvíli stát. Bili se pomalu otočil a s brýlemi v ruce se na ni udiveně podíval.

„Co má tohle znamenat?“ promluvil z něho prokurátor, nahánějící hrůzu, ale Mary Stuart se tentokrát nenechala zastrašit.

To, co jí Tanya řekla, jí dodávalo odvahy.

„Znamená to přesně to, co jsem právě řekla. Nebudu takhle žít věčně. Nedokážu to. Vůbec se se mnou nebavíš. Chováš se, jako bych meexistovala. Ignoruješ mě, vyhýbáš se mi, odmítáš mě a teď si odjedeš do Londýna na tři měsíce nebo aspoň na dva a čekáš, že se spokojím s dvoudenní návštěvou. Tohle už není manželství. To je otroctví a lidi se dřív určitě chovali k otrokům líp než ty ke mně.“

Byla to určitě ta nejtroufalejší věc, jakou mu kdy v posledním roce řekla, a netvářil se, že by ho potěšila. „Myslíš, že tam jedu pro zábavu? Zřejmě jsi zapomněla, že tam budu pracovat.“ Hlas měl ledově chladný.

„A ty jsi zřejmě zapomněl, že jsme manželé.“ Věděl přesně, co tím myslí, a ona to nemusela dál vysvětlovat.

„Tohle byl velmi obtížný rok. Pro nás oba.“ Nedávno bylo výročí Toddovy smrti a to jim ještě víc dodalo.

„Mám pocit, jako bychom umřeli s ním,“ pronesla Mary Stuart smutně a podívala se na manžela. Ale ulevilo se jí, že spolu alespoň rozmlouvají. „A s námi naše manželství.“

„To ještě nemusí být pravda. Myslím, že oba potřebujeme čas,“ bránil se, ale poznala, že není upřímný ani k ní, ani k sobě.

Domníval se, že se to jednoho dne spraví, ale Mary Stuart s ním nesouhlasila. Bude to vyžadovat daleko víc než pouhé čekání.

„Už je to rok, Bille,“ připomněla mu a uvažovala, kam až se nechá zatlačit. Měla podezření, že už moc daleko ne.

„Uvědomuju si to,“ přiznal a nastalo ticho. „Uvědomuju si hodně věcí. Ale netušil jsem, že hodláš vyhlašovat ultimata.“

V žádném případě ho její úvodní prohlášení nijak nepotěšilo.

„Tak jsem to nemyslela. Byla to jen informace. I kdybych tohle chtěla dělat donekonečna, asi bych

to nedokázala.“

„Můžeš si dělat, co chceš.“

„Tak to asi nechci dělat. Nechci, aby se se mnou až do konce života zacházelo jako s nábytkem. Tohle není manželství, to je zlý sen.“ Bylo to poprvé, co to před ním vyslovila. Ale tentokrát nepromluvil, jen se k ní otočil zase zády, nasadil si brýle a soustředil se na čtení. „Snad mě nebudeš ignorovat po tom všem, co jsem ti právě řekla?“

Hovořil zády k ní a při pohledu na něj bylo těžké si vzpomenout, že mezi nimi kdysi byla vřelost, láska a radost. Ještě obtížnější bylo uvěřit, že ho hluboce milovala a že je otec jejich dětí. „Už ti nemám co říct,“ poznamenal, zatímco pokračoval ve čtení. „Slyšel jsem tvoje stanovisko a nemám k němu další komentář.“ Choval se naprosto neuvěřitelně a Mary Stuart se neubránila myšlence, jestli není natolik vyděšený a zničený, až ho to prostě ochromilo. Ať to bylo cokoli, věděla, že to nedokáže déle snášet.

Vlezla si do postele. Bili zhasl, už se k ní vůbec neobrátil, neřekl jí ani slovo a Mary Stuart tu noc ležela ve tmě na lůžku a dlouho uvažovala o Tanye a o lidech, které poznala na Feliciině večírku. I v jejích čtyřiačtyřiceti tam venku existoval život a lidé, kteří byli ochotní si s ní povídat a trochu se o ni zajímat.

Jako by jí Tanya pootevřela okno a ona se z něho poprvé po letech odvážila vykouknout. Všechno ji tolik zaujalo a ona nevěděla, co má teď dělat. A po tom, co od ní ten večer vyslechl

Bili, to nevěděl ani on. Jako by se z jejich manželství stal Velký kaňon a oni uvízli každý na protější straně.

Zdálo se, že v následujících třech dnech se cesty Billa a Mary

Stuart jen vzácně zkřížily. Každý večer pracoval téměř do půlnoci a pomalu to začínalo vypadat, jako kdyby bydlel v kanceláři. Ale Mary Stuart si na to přivykla. Celý rok byla většinou sama, takže v tom nebyl žádný rozdíl. Jedinou změnou v minulém týdnu bylo, že nemusela vařit večeře. Důsledkem toho hubla, ovšem dřív by si o ni Bili dělal starosti, ale za současného stavu věcí si toho ani nevšiml. Den před tím, než měl odjet do Londýna, mu Mary Stuart zavolala do práce kvůli tomu, jestli bude chtít, aby mu zabalila.

Předpokládala, že si to bude přát, protože to nikdy předtím nedělal, ale řekl jí, že prý odpoledne přijede domů dřív a zapakuje si sám.

„Opravdu?“ Překvapilo ji to. Skoro jako by ho už vůbec nepoznávala. Nic, co dělal, nebo od ní vyžadoval, nebylo takové jako kdysi. Podle ní beztak dávno nebyli týmiž lidmi jako dřív.

„Nevadí mi to.“ Bylo to to nejmenší, co mohla udělat, a zaměstnalo by ji to. Stále ještě se snažila vstřebat fakt, že její manžel odjíždí na dva až tři měsíce. Teprve dnes to na ni plně dolehlo. Kromě cestování s Alyssou bude celé léto sama. A tak trochu ji to děsilo. To, že ji nechtěl mít u sebe v Londýně, jen podtrhovalo vzdálenost mezi nimi. Tvrdil, že by to pro ni bylo příliš nudné a jeho by to rozptylovalo. Ale v minulých letech by o tom, aby jela, ani na vteřinu nepochyboval. „Vážně mi to nevadí,“ zopakovala do telefonu, ale Bili trval na tom, že si chce vybrat oblečení sám, protože si musí dát velký pozor na to, co bude mít na sobě u londýnského soudu.

„Přijdu ve čtyři,“ upřesnil a bylo znát, že spěchá. Několikaměsíční nepřítomnost v práci byla komplikovaná a bylo třeba pamatovat na miliony detailů. Bral si s sebou jednu ze svých asistentek a Mary Stuart došla k pochopitelnému závěru, že je určitě daleko mladší a hezčí než ona. Ve skutečnosti to byla zavalitá, značně neatraktivní, ale inteligentní paní, které bylo něco přes šedesát. „Chceš večeřet doma nebo raději někde venku?“ zeptala se

Mary Stuart a snažila se, aby to vyznělo vesele, i když byla deprimovaná. Jako by mezi nimi neexistovalo ani předstírání, dokonce ani iluze blízkosti, a teď když odjíždí, se to ještě víc zhoršilo. „Vezmu si něco z ledničky,“ odpověděl roztržitě, „nedělej si s tím starosti.“ Oba začali ty podivné, mlčenlivé večeře nenávidět a jí se vždycky ulevilo, když raději zůstal v kanceláři a pracoval dlouho do noci.

„Koupím něco studeného u Williama Polla nebo Frasera

Morrise,“ uzavřela a odešla ven obstarat různé věci. Musela koupit knihu, kterou chtěl Bili do letadla, a vyzvednout jeho věci z čistírny. Když pospíchala po Lexington Avenue, najednou byla ráda, že za pár týdnů také odjede. I přes propast mezi nimi tu bude neskutečně osamělá. Vybrala něco k jídlu u Williama Polla, opatřila knihu a nějaké časopisy, sladkosti a žvýkačky. Když přišel v půl páté z práce, měl ve své šatně připravené čisté košile. Dal se hned do balení, aniž s ní promluvil slovo. Začal s vytahováním kufrů z horních úložných prostorů šatny. Mary Stuart ho znovu viděla až v sedm, když se objevil v kuchyni. Měl na sobě stále ještě naškrobenou bílou košili z práce, ale sundal si kravatu a vlasy měl trochu rozcuchané. Náhle vypadal mladší a bolestné na tom bylo, že se takhle tolik podobal Toddovi, ale Mary Stuart se statečně pokoušela nevšímat si toho. „Máš sbaleno? Byla bych to ráda pro tebe udělala,“ řekla tiše, když servírovala večeři na stůl. V horkém letním dnu bylo příjemné dát si studenou mísu a nemuset vařit.

„Nechtěl jsem tě zbytečně obtěžovat,“ prohodil, když si sedl na vysokou stoličku k bílému mramorovému pultu v kuchyni.

„Moc radosti si se mnou neužiješ. Není fér, že ti přidělávám práci a způsobuju ti jen trápení. Aspoň ti nebudu na očích a ulehčím ti to.“ Bylo to vůbec poprvé, co reagoval na jejich situaci, a Mary Stuart se na něj užasle podívala. Když se mu před pár dny jenom snažila něco naznačit, narazila na zeď, naprosto ji ignoroval. Přemýšlela, jestli ji tehdy vůbec slyšel.

„Netoužím po tom, abys mi zmizel z očí,“ ohradila se, když si sedla naproti němu. Její oči se podobaly jezírkům tmavé čokolády. Vždycky se na ni rád díval, měl rád její vzhled, styl a výraz jejích očí, ale bolest, kterou v nich viděl v posledním roce, se nedala snést a bylo snadnější se Mary Stuart vyhýbat.

„V manželství se nemá člověk izolovat. Měl by s tím druhým něco sdílet.“ A to se jim dařilo. Téměř jednadvacet let společně prožívali radost a v posledním roce nekonečný smutek. Problém byl, že se o něj vlastně nepodělili. Každý mlčky truchlil ve vlastním koutku.

„Poslední dobou toho moc nesdílíme, že?“ řekl sklíčeně.

„Měl jsem asi moc práce.“ Ale v tom to nebylo a oba to věděli.

Mlčky ho pozorovala a Bili zvolna natáhl ruku a dotkl se její.

Po měsících to bylo první takové gesto, a když ucítila jeho prsty, objevily se jí v očích slzy. „Chyběls mi,“ hlesla, ale on jenom přikývl. Měl stejné pocity, ale nedokázal se přimět k tomu, aby o nich mluvil.

„Bude se mi stýskat, až budeš pryč,“ zašeptala. Poprvé za jejich manželství budou tak dlouho odloučeni. Ale on trval na tom, aby s ním nejezdila. „Je to na tak dlouhou dobu.“

„Rychle to uběhne. Příští měsíc se za mnou zastavíte s Alyssou a doufám, že koncem srpna už budu doma.“

„Během dvou měsíců spolu strávíme dva dny,“ vyčetla mu, zoufale se na něj podívala a pomalu vymanila svou ruku z jeho.

„To zrovna nevypovídá o dobrém vztahu. Mohla bych bydlet v hotelu a přes den bych se o sebe nějak postarala.“ V Londýně měli tolik přátel, s kterými by se mohla zabavit na celé měsíce, a Bili to věděl. Náhle jí přišlo trapné, jak se ho doprošuje.

„Příliš by mě to rozptylovalo,“ namítl nešťastně. Už to probírali dřív a byl pevně rozhodnutý. Nechtěl, aby s ním jela do

Londýna, vyjma krátkého víkendu s jejich dcerou.

„Dřív jsem tě vůbec nerozptylovala,“ nevzdávala se, ale cítila se znovu jako prosebník a nenáviděla za to sebe i jeho. „Prostě je to dlouhá doba, to je všechno. Myslím, že na tom se shodneme.“ Jeho oči se najednou zabodly do jejích a v tom pohledu se skrývala otázka.

„Co tím míníš?“ Poprvé vypadal opravdu vystrašeně. Byl to pohledný muž a věděla, že v Londýně ho bude pronásledovat mnoho žen. Ale nedovedla si představit, že by si v tomto ohledu dělal obavy o ni.

„Míním tím, že dva měsíce jsou dlouhá doba, zvlášť po tom, co jsme prožili. Odjíždíš na dva měsíce,

možná i na víc Nedokážu přesně odhadnout, co si mám o tom myslet, Bille.“

„Já taky ne. Jen mě napadlo, že možná že by nám prospělo být chvilku od sebe, vzpamatovat se z toho všeho, promyslet si, co bude dál a jak to zase všechno dáme dohromady.“ Udivilo ji, že to říká. Vůbec ji nenapadlo, že bude ochotný uznat, jak se za poslední rok úplně odcizili, natož fakt, že to potřebují zase dát dohromady.

„Nechápu, jak nás může sblížit, když budeme dva měsíce od sebe,“ podotkla suše.

„Třeba nám to pomůže zbavit se toho. Nevím, jen jsem si jistý, že potřebuju být od tebe, myslet pro změnu na něco jiného a ponořit se do práce.“ Když vzhlédl, polekala se. V očích měl slzy. Neviděla ho plakat ode dne, kdy jeli pro Toddovo tělo do

Princetonu. I na pohřbu se tvářil přísně a od té doby neplakal.

Celou tu dobu se ukryl za svou hradbou a nyní se poprvé odvážil vyjít. Možná ho také mrzelo, že musí odjet. Alespoň to něco znamenalo. „Chtěl jsem tam být sám, Mary Stuart, abych mohl pracovat. Já jen že“ Rty se mu zachvěly. Něžně ho vzala za ruku. „Totiž pokaždé když se na tebe podívám, vzpomenu si na něj, je to, jako bychom spolu byli nezrušitelně spoutaní. Potřebuju tomu uniknout, abych pořád nemyslel na něj a na to, co jsme měli udělat nebo předpokládat nebo jak to všechno mohlo dopadnout jinak. Málem jsem z toho přišel o rozum. Říkal jsem si, že Londýn by mohl být dobrý způsob, jak to změnit. Že třeba když tě tady nechám, mohlo by to prospět nám oběma. Musíš cítit to samé, kdykoli mě vidíš.“

Usmála se přes slzy, dojatá, ale překvapená tím, co vyslechla.

„Jsi mu tak podobný. Když jsi před chvilkou přišel do kuchyně, na okamžik jsem se tě lekla.“ Přikývl. Plněji chápal. Oba je to pronásledovalo. Měl už dost celého bytu, občasných dopisů, které ještě Toddovi docházely, pokoje, o jehož existenci věděl, ale nikdy do něho nevkročil.

Dokonce i Alyssa se občas podobala Toddovi a po Mary Stuart měl Todd oči i úsměv.

„Nesmíme od sebe utíkat, abychom unikli památce našeho syna,“ pronesla smutně Mary Stuart. „Znamená to pro nás dvojí ztrátu, nejenže ztrácíme jeho, ale i sebe navzájem.“ Vlastně se to už stalo.

„Zvládneš to, až budu pryč?“ zeptal se a poprvé se cítil provinile. Namlouval si, že je nanejvýš rozumné nechat Mary Stuart tady. Koneckonců jede přece do Londýna kvůli práci. Ovšem ve skutečnosti se mu ulevilo, že má příležitost zmizet, a nyní mu to připadalo trapné a hloupé, přesto však to nechtěl změnit a vzít ji s sebou.

„Zvládnu,“ odpověděla spíš velkomyslně než pravdivě. Co jí zbývalo? Měla mu říct, že bude sedět doma a každý den plakat?

Že to je víc, než dokáže unést? Není. Už tomu skoro přivykla.

Bili ji v podstatě opustil, když zemřel Todd, citově určitě, a teď si s sebou odnášel jen své tělo. Byla sama celý rok. Ve skutečnosti na nějakých dvou třech měsících ani moc nezáleží.

„Kdyby něco, můžeš mi zavolat. Možná bys měla zůstat s Alyssou v Evropě delší dobu.“ Bylo jí jako nějaké stárnoucí tetě, kterou si mezi sebou příbuzní přehazují nebo ji posílají na zábavní plavby. Věděla však, že bude spokojenější doma, než aby se někde po evropských hotelích trápila sama. „Alyssa jede s přáteli do Itálie, má vlastní plány.“ A Bili také. Všichni je mají. Dokonce i Tanya má svůj výlet do Wyomingu s Tonyho dětmi. Všichni mají co dělat, až na ni. Jediné, co má, je krátká cesta s Alyssou a Bili si myslí, že celé léto stráví čekáním. Bylo to od něj neobyčejně troufalé, ale vzhledem k tomu, co se stalo s jejich životem, ji to nepřekvapovalo.

Bez chuti se rýpali v jídle, probrali nějaké věci, které potřebovala vědět, mluvili o financích, o pojistném, na které čekal, a které dopisy mu má posílat. Očekával od ní, že bude platit účty a o většinu všeho se postará. Až bude v Londýně pracovat na té cause, jen vzácně mu vybude trochu volného času. Ještě chvilku debatovali, pak odešel do ložnice a sbalil si zbytek dokumentů. Když tam přišla, právě se v koupelně sprchoval, a když se objevil v pokoji, měl na sobě župan a vlasy ještě vlhké. Voněl mýdlem a vodou po holení a pohled na něj ji na okamžik šokoval. Jako by se trochu uvolnil. Přemítala, zda to je proto, že ho jeho odjezd mrzí a že ho s ní najednou sblížil, nebo

se mu naopak tak ulevilo, že se zklidnil.

Když si ten večer lehli do postele, sice se k ní nepřiblížil, ale i přes tu vzdálenost jí nepřipadal už tolik strohý. Existovaly věci, které by ráda řekla, to, jak jí je, a co od něho stále ještě chce, ale vycítila, že i přes mírné oteplení ve studené válce, ještě nebyl připravený unést její duši. V posledních dnech se cítila jako oloupená, neskutečně smutná a kupodivu zrazená. Obrali ji o syna a pak okradli zase Todda nebo spíš on sám sebe o budoucnost. Ale když ho duchové odnesli, bylo to, jako by s sebou vzali i jeho rodiče. Bylo by hezké, kdyby to mohla otevřeně Billovi říct, ale protože věděla, že ho následující dva měsíce sotva uvidí, měla za to, že na to není vhodná doba a on na to není ještě připravený. A zatímco ležela na druhé straně postele a přemýšlela, Bili usnul, aniž pronesl jediné slovo nebojí objal.

Když druhý den vstal, pospíchal, aby se vypravil. Zavolal do kanceláře, zavřel kufry, osprchoval se, oholil a u snídaně sotva stačil nahlédnout do novin. Připravila mu vajíčka, vločky a celozrnný pšeničný toast, který každé ráno jedl, a pak se šla sama obléct. Objevila se v černém plátěném kalhotovém kostýmu a černobíle pruhovaném tričku. Jako obvykle mu připadala jako vystřižená z módního časopisu.

„Máš dneska schůzi?“ zeptal sejí a listoval přitom v novinách.

„Ne,“ odpověděla tiše. Sevřel sejí žaludek.

„Na to, abys seděla doma, jsi moc nastrojená. Jdeš někam na oběd?“ Neubránila se údivu, že ho to vůbec zajímá, když stejně na dva měsíce odjíždí. Co záleží na tom, co bude dělat?

„Nechtěla jsem tě vézt na letiště v džínách,“ vysvětlila.

Svraštil obočí.

„Nežádal jsem tě, abys mě odvezla. V deset třicet mě vyzvedne auto. Pojede i paní Andersenová. Nejdřív se zastaví pro ní a Bob Miller se k nám taky připojí. Cestou na letiště musíme ještě něco probrat.“ Nedokázali promarnit ani minutu. Jako roboti. Nebo to byla jen výmluva, aby byl od ní co nejdřív pryč?

„Nemusím jet, když nechceš,“ zašeptala. Zvedl noviny a začal opět číst.

„Podle mě to nemá cenu. Daleko jednodušší bude, když se rozloučíme tady,“ dodal. A ne tak trapně. Bože chraň, aby si snad někdo pomyslel, že ji miluje. A miluje ji vůbec? Nepatrná lidskost, kterou včera večer projevil v této místnosti, jako by zmizela, hradba opět stála a on se ukrýval nejen za ní, ale i za novinami. „Určitě máš dneska na práci lepší věci. V téhle roční době je na letišti pěkný zmatek. Hodiny by trvalo, než by ses dostala zpátky do města.“ Usmál se na ni, ale chyběla tomu vlídnost. Takový úsměv člověk věnuje někomu cizímu. Přikývla a nic neřekla. Když vstal, sklidila nádobí do dřezu a přitom se snažila potlačit pláč. Bylo tak zvláštní sledovat, jak se chystá odjet, zúčastnit se všech těch procedůr a plánů, a než se s tím vším stačila vyrovnat, zazvonil na výtah a jeho zavazadla se octla na chodbě. Měl na sobě světle šedý oblek a nepředstavitelně mu to slušelo. Stála ve dveřích a dívala se, jak muž od výtahu odnesl kufry a pak diskrétně ustoupil, aby na ně neviděl.

„Zavolám ti,“ ujistil ji Bili. Zase vypadal jako kluk a při pohledu na něj musela potlačovat slzy. Chtěla mu říct, že nedokáže uvěřit, že ji tu nechává bez jediného láskyplného gesta.

„Opatruj se,“ vysoukala ze sebe.

„Budeš mi chybět,“ řekl, pak se sklonil, aby ji políbil na tvář, a Mary Stuart ho bezděky objala. „Omlouvám se za všechno“ Za Todda, za uplynulý rok i za to, že má Bili potřebu si dva měsíce od ní odpočinout, a bude proto pracovat v Evropě. Za to, že se jim manželství válí v troskách u nohou. Omlouvat se dalo ještě za hodně věcí, bylo těžké na všechno si vzpomenout, ale Bili věděl, co tím myslí.

„To nic. To se spraví. Stu“ Celý rok ji takhle neoslovil. Ale srovná se to? Už tomu nevěřila. Budou dva měsíce od sebe. Instinktivně tušila, že je to víc odcizí, než sblíží. Byl tak bláhový, když se domníval, že právě tohle jim prospěje. Dopadne to tak, že v budoucnu tu mezeru už vůbec nedokážou překlenout.

Ustoupil, aniž ji políbil, a podíval se na ni s nezměrným smutkem. „Za pár týdnů se uvidíme.“ Zmohla se pouze na kývnutí a po tvářích jí začaly stékat slzy. Muž obsluhující výtah stále čekal. „Miluju tě,“ zašeptala, když se otočil. Zaslechl ji a ohlédl se.

Jen se na ni však podíval a přikývl. Pak se za ním dveře výtahu tiše zavřely. Neodpověděl. Když se Mary Stuart vrátila do bytu, síla její osamělosti jí málem vyrazila dech. Nebyla s to uvěřit, jak hrozné bylo vidět ho odjíždět a vědět, že nebude několik měsíců doma, že ho vůbec neuvidí až na pár dnů s jejich dcerou. Alespoň to jí zbývalo, ale přesto měla pocit, jako by jejich manželství skončilo. Ať tvrdil cokoli, skutečnost, že od ní načas potřeboval odejít a že už na ni nedokázal jakkoli reagovat, mluvila za všechno.

Seděla na pohovce a z lítosti nad sebou se rozplakala. Pak šla pomalu do kuchyně. Dala nádobí do myčky a uklidila zbytky od snídaně. Když zazvonil telefon, málem ho nezvedla. Myslela, že možná Bili volá z auta a chce jí říct, že něco zapomněl nebo třeba že ji miluje. Ale když zvedla sluchátko, ozvala se její dcera.

„Ahoj, zlatíčko.“ Mary Stuart se snažila, aby to vyznělo veseleji, než jak jí bylo. Nechtěla Alysse říkat, jak je nešťastná z toho, že Bili odjel. Měli takhle dost trápení i bez toho, aby si Mary Stuart naříkala na manželství, zvlášť své dceři. „Jak je v Paříži?“

„Nádherně, horko a romanticky,“ odpověděla. Bylo to nové slovo v její slovní zásobě. Mary Stuart se usmála a uvažovala, jestli se v Alyssině životě neobjevil nějaký nový muž. Možná dokonce nějaký mladý Francouz.

„Můžu se zeptat proč?“ vyzvídala opatrně, stále ještě s úsměvem.

„No, jen tak. Paříž je prostě krásná. Miluju to tady. Nechce se mi vůbec odjet.“ Ale za pár týdnů bude muset. Až Mary Stuart přijede do Paříže, musí Alyssa uvolnit byt.

„Ani se ti nedivím,“ prohodila Mary Stuart a dívala se z kuchyňského okna na Centrál Park. Byl nejen pěkný a zelený, ale také špinavý, plný zlodějů a pobudů, a rozhodně to nebyla Paříž. „Nemůžu se dočkat, až tě uvidím,“ pokračovala a snažila se nemyslet na to, že Bili před hodinou odjel. Teď už bude asi na letišti. Pochybovala však, že jí zavolá. Neměli si co říct a svým emotivním výlevem mu situaci jen zkomplikovala. Pochopila to naprosto jasně.

Ale na druhém konci drátu u Alyssy nastalo podivné ticho.

Mary Stuart si toho ani nevšimla.

„Už ses trochu připravila?“ Mary Stuart ji totiž požádala, aby jim na cesty autem koupila nějaké mapy. Tahle součást výletu byla Alyssiným úkolem. O zbytek se postarala Billova kancelář. „Sehnalas ty mapy Přímořských Alp? Slyšela jsem o nějakém skvělém hotýlku blízko Florencie.“ Její dcera se stále neozývala. „Alysso? Není ti nic? Stalo se něco?“ Má nějaký problém?

Je zamilovaná? Pláče? Ale když Alyssa znovu promluvila,

Mary Stuart poznala, že ne. Jen hlas jí zněl divně.

„Mami, mám problém“

Proboha. „Jsi těhotná?“ Bylo jí téměř dvacet let a byla by to pohroma, které by Mary Stuart nechtěla čelit, ale kdyby musela, překonala by ji s ní.

Alyssu ta poznámka rozhořčila. „Mami, prokristapána!

Ovšemže nejsem!“

„Tak promiň. Jak to mám vědět? Tak co tě trápí?“

Alyssa se zhluboka nadechla a pustila se do dlouhého, složitého povídání, jež se podobalo historkám, které jim vykládala ve třetím ročníku a které nebraly konce. Nakonec z toho vyplynulo, že parta jejích přátel jede do Holandska a chce, aby jela s nimi. Byla to vzácná příležitost a cestovali by do

Švýcarska a Německa, bydleli by u kamarádů nebo v hotelech, a pak do Itálie, kde se s nimi původně chtěla setkat. Ale celá první část výjezdu byla už domluvená a podle Alyssy to byla životní šance.

„To zní skvěle. Ale pořád nevidím ten problém.“

Alyssa vzdychla. Matka byla někdy tak nechápavá, ale aspoň ne tolik jako táta. „Odjíždějí tenhle týden. Budou na cestách dva měsíce, než se sejdeme na Capri. Mohla bych uvolnit byt už teď a odjet s nimi, jenže“ Hlas jí zeslábl. Mary Stuart konečně pochopila. Alyssa nechtěla cestovat s matkou po Evropě. Dalo se to samozřejmě pochopit, ale pro Mary Stuart to také znamenalo obrovské zklamání. V této chvíli to bylo to jediné, co v životě měla. A doufala, že to bude jakási hojivá pouť jen s dcerou, nyní jejím jediným dítětem.

„Rozumím,“ hlesla Mary Stuart. „Nechceš se mnou jet.“

A pak se přikrčila před vlastními slovy. Nemyslela to tak, jak to vyznělo.

„Tak to vůbec není, mami. A já s tebou pojedu, jestli opravdu chceš. Já jen myslela, je to taková příležitost, ale jestli chceš“ Snažila se zachovat diplomaticky, ale umírala touhou odjet s přáteli a Mary Stuart věděla, že pro ni to bude daleko zábavnější. Asi by nebylo spravedlivé jí v tom bránit. „Zní to bezvadně,“ řekla Mary Stuart velkoryse. „Myslím, že bys měla jet.“

„Vážně? Myslíš to doopravdy? Fakticky?“ Poskočila radostí jako malé dítě. „Teda, mami, jsi senzační. Já věděla, že to pochopíš, ale bála jsem se, že by sis myslela, že já“ A náhle to Mary Stuart došlo, ale ani ji to vlastně nešokovalo.

„Patří do toho plánu i nějaký mladík?“ Slyšela to z dceřina hlasu a musela se usmát, i když zároveň pociťovala nostalgii.

„No možná, ale kvůli tomu s nima nejedu. Fakt je to prostě skvělá cesta.“

„A ty jsi skvělá dcera a mám tě ráda. Dlužíš mi výlet na podzim. Než se vrátíš na Yale, na pár dní spolu někam odjedeme.

Platí?“

„Slibuju.“ Ale Mary Stuart věděla, že to dopadne stejně.

Alyssa bude celá nervózní kvůli kamarádům, začátku školy a návratu domů. Cestování po Francii a Itálii by pro Alyssu bylo báječné, ale putování po Holandsku s přáteli bude pro ni daleko zábavnější. A Mary Stuart nikdy neváhala, když se měla obětovat pro děti.

„Kdy odjíždíte?“

„Za dva dny, ale všechno stihnu.“ Domlouvaly se, jak Alyssa pošle věci domů lodí a co má ještě zaplatit. Mary Stuart jí ještě musí poslat peníze. Poradila jí, ať si koupí cestovní šeky a kolik, a pak dlouho probíraly detaily Alyssina cestování. Potom se Mary Stuart zeptala, jestli chce Alyssa pořád ještě jet do Londýna.

„Ani ne. Do Anglie jsme vůbec nechtěli jet, a když jsem včera mluvila s tátou, povídal, že bude mít plno práce.“ Vyhýbal se jim všem, nejen manželce, ale i dceři. Mary Stuart to příliš neuklidnilo. Když zavěsila, sedla si a dlouho se dívala z okna na matky s jejich ratolestmi, které pospíchaly na hřiště, a na pobíhající děti, zatímco jejich maminky seděly na lavičkách a bavily se.

Pamatovala se na ty dny, jako by proběhly včera. Každé odpoledne trávila se svými dětmi v parku. Některé její přítelkyně šly do práce, ale Mary Stuart vždycky cítila, že je pro ni důležitější, aby zůstala doma. A teď byly děti pryč, dcera dospělá, samostatná, putující po Evropě s přáteli a syn do vzdáleného místa na věčnost, kde se s ním, jak Mary Stuart doufala, Jednou zase shledá. Víra, to bylo to jediné, co jí zbývalo a k čemu se upínala.

Starejte se o ně, zachtělo se jí pošeptat matkám, které viděla tam dole. Držte se jich, dokud můžete. Všechno tak rychle uběhne a pak to skončí. Jako její manželství. To také skončilo. Byla si tím jistá, věděla to už dlouho, ale odmítala si to připustit. Po Billově odjezdu nepochybovala ani na okamžik. Nemohla se ani utěšit tím, že je to kvůli jiné ženě. Nebyl v tom někdo jiný, byli v tom jen oni dva. Její manželství odumřelo. Teď jí nezbývá než se tomu přizpůsobit. Má dva měsíce na to, aby zjistila, jak jí chutná svoboda a jestli jí vyhovuje.

To odpoledne se šla projít a o všem přemýšlela, o Alysse a její cestě s přáteli, o Billovi a jeho dvouměsíčním pobytu v Londýně a uvědomila si něco, co vždycky tušila a čeho se i trochu bála, že nakonec člověk zůstane sám, jako je nyní ona, bez nich. Bylo jen na ní, aby poskládala jednotlivé kousky, pokračovala dál, smířila se s tím, co Todd provedl, a dokázala se přes to přenést. Tanya

měla pravdu, když říkala, že se před tím

Mary Stuart nemůže věčně schovávat. Možná to nakonec nebyla její vina, ale i kdyby, nesmí nosit Toddovu smrt jako rubáš, nebo ji to zabije.

Vrátila se do bytu, a jakmile vešla a odložila kabelku, věděla, co musí udělat. Věděla to už dlouho, ale nikdy neměla odvahu to provést. Raději by na to nebyla sama, ale bylo už načase. Skoro měla pocit, jako by na ni čekal, jako by to schvaloval a přál si, aby to udělala. Otevřela dveře jeho pokoje a zastavila se. Pak roztáhla závěsy a žaluzie a vpustila dovnitř slunce. Posadila se k jeho psacímu stolu a začala otevírat zásuvky. Nejdřív se cítila jako vetřelec, který Toddovi prohlíží papíry. Byly tam dopisy, staré písemky, různé památky z dětství a stará pozvánka na uvedení do jeho jídelního klubu. Postupně probrala všechny zásuvky, pak šla do kuchyně a cestou přemáhala slzy. Našla stoh krabic a odnesla je do Toddova pokoje. V okamžiku, kdy se dala do balení, začala plakat. Ale poddat se slzám pro ni znamenalo skoro úlevu. Ten večer strávila v jeho pokoji celé hodiny. Telefon vůbec nezazvonil. Bili se neozval. Měl přistát ve dvě ráno londýnského času a do hotelu Claridge’s přijet kolem půl čtvrté. Neměl tušení, co

Mary Stuart zrovna dělá, a stejně jí už dávno řekl, ať s tím provede, co chce.

Trvalo jí hodně dlouho, než pokoj vyklidila, a když byla hotová, nic nezbylo. Všechny šaty uložila do krabic a nechala si jen pár věci jako například starý skautský stejnokroj, který našla odložený na polici, oblíbenou koženou bundu a svetr, který mu kdysi upletla. Zbytek byl určený k odvozu. Papíry a knihy pak nechá odnést do sklepa v suterénu. Na poličce ponechala všechny trofeje, pro které chtěla najit nové útočiště. Vzala všechny fotografie z jeho pokoje a rozestavila je po bytě. Bylo to, jako by s nimi najednou něco společně sdílel, jako by jim nechal dárek nebo další památku. Jeden zvlášť pěkný snímek, na kterém byli všichni, si odnesla do svého pokoje a další pouze s Toddem do Alyssiny ložnice. Když skončila, byly dvě hodiny ráno. Venku byla tma a ona stála sama v bělostné kuchyni. Téměř ho cítila vedle sebe, stále viděla jeho tvář, oči a zřetelně slyšela jeho hlas. Někdy jí připadalo, že začíná zapomínat, ale věděla, že nezapomene nikdy. Todd pro ni znamenal daleko víc než nějaká hromada jeho věcí. Na ničem z toho už nezáleželo, bylo to pryč a to skutečně důležité s ní zůstane navěky.

Z postele stáhla tmavozelenou pokrývku a dala ji do komory, aby ji pak zavezla do čistírny, a v duchu si umínila, že vymění závěsy. Vůbec si nevšimla, jak strašně vybledly. Bylo smutné dívat se na jeho starý pokoj s krabicemi rozloženými všude kolem, zdál se tak prázdný a osiřelý. Připadalo jí, jako by se Todd někam stěhoval. Byl však už pryč. Odklízení jeho věcí o rok odložila, stejně jako rozloučení s ním. Ale nikdy na něj nezapomene, i když bude všechno jiné. Bylo jen otázkou času, kdy začne vyklízet celý byt.

Naposledy se rozhlédla a tiše zavřela dveře. Druhý den zavolá do dobročinné organizace Dobrá vůle, aby si ty věci odvezli, a správci, aby odnesl zbytek krabic do sklepa. Když mířila do ložnice, přemýšlela o všem, co se za uplynulý rok přihodilo, kam až se dostali a jak byli osamělí. A ona teď byla tady, odklízela vzpomínky a opouštěla svého syna, své první děťátko. Stála v ložnici a upřeně hleděla na Toddovu fotografii. Oči měl tak velké, veselé a jasné, a když ho fotografovala, smál se. Ještě stále slyšela zvuk jeho smíchu. „No tak, mami, dělej“ Měl na sobě mokré plavky, bylo to na mysu Cod a byla mu zima. Předstíral, že škrtí sestru, a potom utíkal po pobřeží s vrškem od Alyssiných plavek. Ta běžela za ním, přidržovala si ručník a křičela. Jako by se to odehrálo před tisícem let, kdy v životě Mary

Stuart byly víc než jen vzpomínky a prázdný byt.

Šla si lehnout ještě o pár hodin později, a když usnula, zdálo se jí o celé rodině. Alyssa něco vykládala a vrtěla hlavou a Todd

Mary Stuart děkoval, že mu sbalila věci. Kdesi v dálce spatřila

Billa, jak od ní odchází, a ona na něj volala, ale Bili se ani neotočil a kráčel dál.

Kapitola 6.

Když se Tanya vrátila do Los Angeles, vůbec nevěděla, co ji čeká. Tony řekl, že se odstěhuje, ale pořád ještě existovala malá pravděpodobnost, že to neudělal. Jakmile přijela domů, podívala se do jeho skříní a viděla, že jsou prázdné. V domě byla Jean a už na ni netrpělivě čekala, aby jí mohla podat nejnovější zprávy a ukázat jí další čerstvé horory v bulvárním tisku. Opět se objevila na titulních stránkách a jako obvykle historky o osobním strážci, který ji žaloval, byly nechutné. Někdo jim prozradil, že Tony si najal byt, ale pouze dočasně, upřesnili, a přidali další fotografie, kde byl on a hvězdička, s kterou chodil. Tentokrát s ní byl na večeři.

„To nic, to je dobrý,“ odbyla Tanya sekretářku a vypadala unaveně. „Už to vím. Viděla jsem to.“ Ten plátek si koupila na letišti. „Asi odjedu na pár dní do Santa Barbary.“ Potřebovala utéct pryč odtud, před fotografy, slídivými pohledy a prázdnými skříněmi. Neměla ani čas kvůli němu truchlit, myslela jedině na to, jak se ochránit před médii.

„Nemůžeš jet,“ konstatovala Jean suše a podala jí čtyři stránky s pracovním programem. „Zítra večer máš benefiční představení a potom dvoudenní zkoušky. A o víkendu je ta schůzka s Bennettem kvůli té žalobě.“

„Vyřiď mu, že nemůžu,“ zaúpěla Tanya nešťastně. „Potřebuju pár dní volna.“ Nikdy by nevynechala benefiční koncert nebo nepřišla na zkoušky. Ale nehodlala strávit víkend s Bennettem

Pearsonem a připravovat si svědeckou výpověď.

„Myslím, že to dost hoří. Brzy bys měla vypovídat v případu

Lea Turnéra a Bennett říkal, že mu hned po ránu volal Tonyho právník.“

„Ten si ale pospíšil,“ podotkla Tanya a dosedla do velkého pohodlného růžového saténového křesla v ložnici. „To teda fakt neztrácel čas.“ Jako by se ty tři roky přes noc rozplynuly v páru a teď se zase musí pustit do práce. Někdy uvažovala, jestli je to všechno jenom o tom. Pouze o penězích, chamtivosti a byznysu.

Všichni ti agenti, právníci, lidé, kteří o ní prodávají klepy, ti, kteří chtějí dostat zaplaceno za to, že se nebudou soudit, nekonečný zástup osob, jež se domnívají, že jim něco dluží za svůj úspěch, protože ona měla větší štěstí než oni.

„Potřebuju den pro sebe,“ stála na svém a nikdo na světě netušil, jak moc to myslela vážně. Už nemohla dál, nedokázala v tom pokračovat, nebyla s to se pro všechny předvádět, usmívat, zpívat a pracovat. Neměla už žádný život. Byla to jen samá práce a placení.

„Bennett si myslí, že může Lea koupit za pět set tisíc dolarů,“ nevzdávala to Jean a měla ještě celou náruč papírů a výstřižků.

Tanya se tvářila zachmuřeně, ale sekretářka si toho nevšímala.

„Do hajzlu s Leem. A klidně to samý řekni Bennettovi.“

Jean přikývla a pokračovala dál, zatímco Tanya si přála, aby se propadla pod zem, Jean však byla nejen důkladná, ale i vytrvalá. „Dneska volali z L. A. Times. Chtějí znát podrobnosti o rozvodu, jestli chce Tony výživné nebo vyrovnání nebo obojí a jestli mu to chceš dát.“

„To volali z novin nebo jeho právník?“ Tanya byla zmatená a rozrušená. V jejím životě zcela určitě neexistovalo soukromí, slušnost nebo cokoli alespoň vzdáleně lidského.

„Z novin. A taky volal Tony. Chce si s tebou promluvit o dětech.“

„Kvůli čemu?“ Opřela si hlavu o křeslo a zavřela oči. Jean si sedla naproti ní a pokračovala dál. Nikdy neztrácela tempo.

A ještě musela Tanyu informovat o všech dalších schůzkách.

S advokátem, s účetním, s dekoratérem, který si myslel, že by měla vylepšit dům, s architektem, který jí měl pomoct přebudovat kuchyň ve vile na pobřeží. Každému musí zaplatit, setkat se s ním a naslouchat mu, a pokud usoudí, že zklamala jejich očekávání, budou ji žalovat. Bylo úplně jedno, jestli jim Tanyin právník dával podepsat smlouvy o utajení, které měly zajistit, aby ti lidé neprodávali informace tisku. „Proč chce se mnou Tony mluvit kvůli dětem?“ zeptala se znovu sekretářky, která se probírala poznámkami. Pracovala někdy i deset dvanáct hodin denně. Nebylo

to lehké zaměstnání, ale byla dobře placená a pracovat pro Tanyu bylo většinou příjemné. A Jean měla ráda slávu kolem toho všeho, líbilo se jí chodit s ní na koncerty, být s ní vidět, nosit její obnošené šaty a vést tak trochu zvláštní, poloviční život v Tanyině stínu. Kdysi chtěla také zpívat, ale neměla hlas, štěstí ani talent. To všechno Tanya měla a Jean těšilo, že je alespoň při tom. „To nevím,“ odpověděla Jean. „Neřekl mi to. Ale chtěl, abys mu zavolala.“

Tanya musela vyslechnout další půlhodinu řečí o práci a Jean jí připomněla, že hospodyně nechala v kuchyni večeři. Tanya si místo toho nalila sklenku vína, probrala nějaké poznámky a vzala si od Jean složku s kontrakty. Přivezli jí je od právníka a všechny byly od pořadatelů koncertního turné. Když konečně Jean v devět večer odešla, Tanya zvedla telefon a zavolala Tonymu.

„Ahoj,“ hlesla naprosto vyčerpaně. Od jejího časného odletu z New Yorku uběhla dlouhá doba a tady toho na ni tolik čekalo.

Někdy se divila, jak to vůbec dokáže přežít. „Jean mi vyřídila, že se mnou chceš mluvit.“ „Ano,“ odpověděl a znělo to nervózně a odměřeně. „Jak bylo v New Yorku?“

„Celkem fajn. Setkala jsem se s Mary Stuart Walkerovou, už jen kvůli tomu to stálo za to, a s Felicií Davenportovou. Dopoledne na mě v televizi udělali podraz, protože vyrukovali s tou špínou z novin. A schůzka s literárním agentem byla jen ztráta času.“ Ale když se poslouchala, uvědomila si, že se octla na vedlejší koleji. Tonyho už její život nezajímal. „Ale to zrovna není tak důležitý, viď? Nebo všechno, co zbylo, je jen byznys?“

„To bylo taky to jediný, ne? Co jinýho to bylo, Tanyo? Tvoje práce, koncerty, kariéra, benefice, zkoušky, ta tvoje muzika.“

„Tak se na to díváš teď? Myslím, žes vynechal pár věcí. Třeba ty, co jsme dělali spolu, naše výlety a děti“ V jejich životě toho bylo víc než její kariéra a zpívání. Nebylo spravedlivé, že jí to teď vyčítá, jen aby se zbavil viny, že ji opustil, ale Tanya neměla náladu se s ním přít. Nebyla to jen její práce a problémy, které mu vadily, věděla, že ho ztratila také kvůli tomu, jak ho ponižovali v bulvárním tisku. Člověk musí mít hroší kůži, když se zamiluje do někoho s kariérou v šoubyznysu, a Tony ji očividně neměl. „Mimochodem, cos řekl dětem?“ To jí dělalo starosti. Chtěla jim zavolat z New Yorku, ale nechtěla s nimi mluvit dřív, než jim to Tony poví sám.

„Jejich matka se o to postarala místo mě,“ vyjel rozčileně a pak dodal. „Ukázala jim úplně všechno, co se objevilo v novinách.“

„To je mi líto,“ řekla Tanya s opravdovou pokorou. Bylo to pro všechny tak bolestné, zvlášť pro děti. „Jo, to mně taky,“ podotkl neupřímně. Znělo to spíš úlevně než nešťastně. A pak najednou nasadil rozpačitý tón. „Vlastně

Nancy chtěla, abych si s tebou promluvil. Kvůli tomu, co o nás všechno píšou, si nemyslí, že, má dojem, že děti, nechce je momentálně vystavovat vlivu tvýho způsobu života.“ Vyplivoval ta slova jako zkažené ústřice.

„Mýho způsobu života?!“ Tanyu jeho poznámka naprosto vyvedla z míry. „Jakej způsob života? V čem se od minulýho týdne změnil?“ A pak to pochopila. Nancy četla všechny ty nesmysly a Leova prohlášení o tom, že ho sexuálně obtěžovala a producírovala se před ním nahá. „Tony, tvoje děti s náma bydlely skoro tři roky. Stalo se jim něco? Udělala jsem něco špatně? Co podle

Nancy budu dělat teď? Co se může změnit?“

„Už u tebe nejsem. Nevidí důvod, proč by s tebou měly být, když jsem pryč. Můžou tě navštěvovat, když s nimi budu i já,“ vysoukal ze sebe a ta slova se mu skoro vzpříčila v hrdle, dokonce i jemu to bylo trapné. „Ale nepřeje si, aby u tebe bydlely.“

„To se už bavíme o návštěvách?“ Až sem se dostali? Začalo snad jednání o rozvodu? A kam se poděli jejich právníci?

„Nakonec budeme muset,“ potvrdil. Budou muset mluvit i o jiných věcech, například o domě v Malibu, který zakoupila z vlastních prostředků po sňatku s Tonym, ale který si Tony velice oblíbil. On jediný ho využíval. Ona na to neměla čas. „Teď zrovna má na mysli Wyoming.“

Tanya se na druhém konci drátu na dlouho odmlčela, poté co jí to všechno začalo docházet. Nancy

nechtěla dovolit, aby Tanya vzala její děti do Wyomingu. „Dá se o tom ještě jednat?“ zeptala se s hořkým zklamáním. Byla by to taková zábava a ona se na to tolik těšila. A teď se všechno pokazilo. Tony ji opustil a děti držela jejich matka doma. „Je tam krásně. Tony.

Všichni tvrdí, jak je to senzační, a dětem by se tam líbilo.“

Nejdřív nechtěl jet ani Tony. A Tanya si rezervovala obrovskou luxusní chatu se třemi ložnicemi na čtrnáct dní. „Co mám dělat s tou rezervací?“

„Zruš ji. Vrátí ti peníze?“

„Ne. Ale na tom nesejde. Chtěla jsem pro děti udělat něco výjimečného.“

„Nemůžu si pomoct. Tán,“ vzdychl Tony a zase to znělo nervózně. Celá ta záležitost byla trapná. Věděl, jak se na to Tanya těšila, a nebylo mu z toho nijak valně, zvlášť když ji navíc opustil. „Nancy nesouhlasí, Tán. Snažil jsem seji přesvědčit. Vezmi si s sebou nějaké kamarádky. Co třeba tu z New Yorku? Mary

Stuart?“

„Díky za nápad.“ Ale právě teď ji trápilo něco jiného, daleko důležitějšího. „Chci vědět, o co tady jde. Budu je vůbec moct někdy vidět?“ Chtěla to slyšet od něho. Neměli právo jí tohle udělat. Při té otázce jí vhrkly slzy do očí.

„Koho?“ Dělal, jako že nechápe její dotaz, ale dobře věděl, na co se Tanya ptá. A nezáleželo to na něm, ale na jejich matce.

„Krucinál, víš, koho myslím, nehraj to na mě. Přece děti. Budu se s nima moct scházet?“ „Jistě, já Nancy to určitě“ Tanya však věděla, že se vykrucuje.

„Pravdu. Na čem ses s ní domluvil? Uvidím je ještě?“ Řekla to, jako by mluvila s nějakým cizím člověkem nebo s někým z jiné planety. Bili však velmi dobře otázce rozuměl, jen nevěděl, jak na ni odpovědět, aby Tanyu nerozčilil.

„Tohle budeš muset vyřídit přes svého právníka,“ vymlouval se neurčitě.

„Co to má sakra znamenat?“ zařvala na něj. Přestávala se ovládat. Náhle ji zachvátil pocit úzkosti. Proč jí vždycky každý tak snadno něco sebere? Peníze, na které se tak dřela, její pověst, teď dokonce i děti. „Dovolíš mi, abych se s nimi scházela, nebo ne?“ Křičela a on se stáhl.

„Nezáleží to na mně. Tán. Kdyby ano, mohla bys je vídat kdykoli. Je to na jejich matce.“

„Velký kulový je na ní. Ty mrše na nich prd záleží a ty to víš.

Proto ses na ni vykašlal.“ Kvůli tomu a několika dalším věcem jako alkoholismu, zálibě v hazardních hrách a tomu, že spala s každým, koho Bili znal. Několikrát ji i děti musel jet hledat do

Las Vegas. Přesto všechno byly jeho děti skvělé a Tanya věděla, že jim u ní bylo dobře. Chtěla se i dál podílet na jejich životě a Nancy neměla právo jí v tom bránit.

„Prostě to projednej se svým advokátem.“ Ještě pár minut hovořili a pak zavěsili. Ten večer přecházela po domě jako lev v kleci. Nemohla uvěřit, co se jí děje. Opustil ji, odnesl si svůj život, děti, podváděl ji v Palm Springs, ztrapnilji v tisku a teď jí jeho bývalá manželka nechce dovolit, aby se scházela s jeho dětmi. Když jí ale ten večer volal právník a ona mu to celé vyložila, příliš ji nepotěšil.

„Existuje něco, co se nazývá právo nevlastních rodičů,“ vysvětloval jí trpělivě a už přitom, jak to rozebíral, začínala nenávidět tón jeho hlasu. Pokaždé to bylo totéž. Nejdřív jí objasnili, jaká práva mají obyčejní lidé a jaká slavné osobnosti a proč se liší. A za polehčujících okolností mohl člověk počítat s tím, že ho dočista oberou. „Musíš pochopit, Tanyo,“ pokračoval, „že tě v poslední době v novinách zrovna nevylíčili jako Panenku Marii kvůli tomu Leově obvinění. Ten chlap navykládal dost ošklivé historky a podle mě Tonyho exmanželka nechce, aby její děti byly vystavené takovému chování. Myslím, že kdyby ses dostala na svědeckou lavici a žalobce by ti kladl otázky bez ohledu na to, ať jsi nevinná nebo ne, v okamžiku, kdy by skončil, by ti nikdo nedovolil vzít ty děti ani na svačinu do katedrály svatého

Pavla, natož k tobě domů nebo do Wyomingu na prázdniny.“

Když jí to říkal, v očích se jí objevily slzy. Neměl tušení, jak ji zranil. „Promiň, Tanyo. Prostě to tak je.

Myslím, že to budeš muset nechat prozatím plavat. Alespoň dokud se neusadí prach kolem toho soudního sporu.“

„Ale co ten další?“ zeptala se a vysmrkala se. Znala ten scénář až příliš dobře.

„Jaký další?“ Podařilo se jí Bennetta na chvilku zmást. „To už máš zase další případ? Žaloval tě někdo?“

„Ne, ale určitě bude. Od poslední žaloby uběhl teprve týden.

Dej mi pár dní.“

„Nebuď tak cynická,“ napomenul ji, ale měla pravdu a on to věděl. Ve svém postavení nebyla v podstatě ničím jiným než neustálým terčem. Není divu, že ji Tony opustil. V této chvíli Tanya nenáviděla svůj život stejně jako on. „Takže promluvme si o Leovi,“ pokračoval Bennett a ignoroval její nynější zoufalství kvůli Tonyho dětem. Nemohl s tím nic dělat a nechtěl se dohadovat u soudu o tom, zda Tanya má nebo nemá ve zvyku běhat po domě nahá před osobními strážci nebo spát s trenérem. Byl si jistý, že nedělala ani jedno, ani druhé, ale cokoli ve svém životě provede, vyjde najevo v daleko horší podobě. A koneckonců je dospělá.

„O Leovi se nechci bavit,“ pronesla otupěle. Byla nešťastná a vyčerpaná.

„Je ochotný jít na čtyři sta tisíc devět set, jestli po tom skočíme hned teď. A upřímně řečeno měla bys to přijmout.“

Řekl to tak věcně, že nadskočila na pohovce a málem mu praštila s telefonem.

„Čtyři sta tisíc devět set dolarů?!“ zařvala na něj, ale on ani nemrkl. „Zbláznil ses?! Ten chlápek si to celý vymyslel a my mu za to zaplatíme půl melounu? Proč si nesežene roli u filmu?“

„Protože o něm v životě nikdo neslyšel a musel by jich natočit aspoň pět, aby získal takovou sumu. To by mu trvalo pár let, kdyby měl štěstí. Vydolovat ji z tebe je daleko rychlejší.“

„To je nechutný.“ Nejhorší na tom bylo, že mluvil pravdu.

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Jestli budeme otálet, zase to klidně zdvojnásobí. Můžu dneska večer zavolat jeho právníkovi a vyřídit, že souhlasíme?

Ovšem jen pod podmínkou, že to zůstane přísně důvěrné. Jeho právník tvrdí, že Leo začíná s jednou televizní společností jednat o natočení filmu.“

„Prokristapána,“ zaúpěla a zavřela opět oči. V jakém zlém snu to žije? Není divu, že Tony odešel. Kdo by mu to vyčítal?

Tanya by taky ráda odešla, ale tohle byl jediný způsob, který znala, jak vydělávat na živobytí. „To je tak příšerný, že? Co je tohle za branži? Jak jsem se do ní vůbec dostala a proč jsem v ní zůstala?“ „Chceš vidět své daňové přiznání za loňský rok? To by tě snad mohlo trochu povzbudit,“ řekl žertovně, ale Tanya zavrtěla smutně hlavou. Bylo toho až moc. Až příliš mnoho. Bylo to daleko špinavější a odpornější, než si dokázala přiznat.

„Víš co, Bennette, pro tohle svinstvo to není dostatečná útěcha. Je to můj život, s čím si ty lidi tady zahrávají. Jsem to já, o kom lžou. Stala se ze mě věc, kasa, předmět.“ Kdokoli, kdo chtěl nějaký šesťák navíc, rovných půl milionu a byl schopný lhát, podvádět nebo ji vydírat, mohl dostat, co si zamanul. Bennett se poprvé, co ji poslouchal, odmlčel. Nerad na ni tlačil, ale věděl, že je to potřeba.

„Co mám říct Leovu advokátovi. Tán? Dej mi šanci.“

Nastala dlouhá, bolestná pauza a pak nakonec přikývla. „Tak dobře,“ řekla chraplavě a byla vším tím deprimovaná. „Vyřiď, že zaplatíme tomu gaunerovi“ A potom ve snaze setřást z mysli tu hrůzu a to, že právě zaplatila jakémusi člověku půl milionu dolarů, aby o ní nevykládal novinářům ohavné lži, položila Bennettovi další otázku. „A co Wyoming? Můžeš s tím něco udělat?“

„Co jako? Koupit ti ho?“ Pokoušel se ji žertováním zbavit smutku, ale viděl, že se mu to nedaří, a ani se tomu nedivil. Být známou osobností je obtížné navzdory tomu, co si lidé myslí.

Zvenčí to vypadá skvěle, ale uvnitř je hodně bolesti.

„Mohl bys zařídit, aby mi dovolila vzít děti s sebou? Zkrátím to jenom na týden, jestli to pomůže,“

žádala ho, i když měla rezervaci na čtrnáct dní.

„Pokusím se, jestli chceš, ale myslím, že je to úplně beznadějné. A vsadím se, že noviny budou plné toho, že ti to odmítla, a tím tvoje morální pověst zase utrpí. A jelikož chceme od Lea tu klauzuli o zachování důvěrnosti, nerad bych, aby se tyhle věci zase vláčely tiskem.“

„Bezvadný. Díky,“ prohodila a snažila se, aby to znělo neutrálně, přesto bylo znát, že je během celého rozhovoru rozrušená.

„Mrzí mě to. Tán,“ řekl chmurně.

„Jistě, děkuju. Ozvu se ti zítra,“ dodala s pláčem.

„Já ti zavolám. Musíme si projít kontrakty na to turné. Brnknu ti dopoledne.“

Když zavěsila, zmocnila se jí úzkost. Za ty roky si pořádně zpackala život a právě ve chvílích jako tahle, si to skutečně uvědomovala. I přes veškerý obdiv a nadšení, které jí lidé projevovali, přes potlesk, koncerty, ceny i peníze, se to celé smrsklo jen na tohle. Na lidi, kteří z člověka dělají lacinou štětku, na manžela, který bez ohlédnutí odejde, a na nevlastní děti, které už nikdy neuvidí. Ten večer seděla ve svém domě v Bel Air sama, přemýšlela a přála si, aby byla mrtvá, ale na to, aby s tím něco udělala, byla příliš nešťastná a vystrašená. Poprvé po letech si vzpomněla na Ellie a také na syna Mary Stuart, Todda. Zdálo se, že je to tak snadný způsob úniku, ale přesto nebyl. Udělat to bylo naprosto scestné, ačkoliv to vyžadovalo podivnou směs zbabělosti a odvahy, a Tanya zjistila, že nemá ani jedno.

Zůstala v obývacím pokoji až do východu slunce, o všem přemítala a toužila, aby Tonyho co nejvíc nenáviděla, ale ani tohle nedokázala. Nemohla dělat vůbec nic než sedět a celou noc plakat a nebyl tam nikdo, kdo by ji utěšil. Nakonec vstala a šla si lehnout. Neměla potuchy, co bude s

Wyomingem, a bylo jí to stejně jedno. Ať si jede třeba Jean s přáteli nebo její kadeřník nebo Tony s milenkou. Jenže potom si uvědomila, že se s ní chystá do Evropy. Každý měl přátele a děti, normální život, a dokonce i dobrou pověst. A jí zbyla jenom hromada zlatých a platinových desek, pověšených na zdi, a řádka cen stojících na polici pod nimi. Nedovedla si představit, že by někomu mohla znova důvěřovat, nebo dokonce najít muže, který by byl ochotný vyrovnat se s veškerou tou špínou. Bylo to směšné. Dostala se na samotný vrchol, aby zjistila, že tam není nic, co by někdo chtěl. Ležela v posteli a stále na to myslela, na děti, s kterými se možná nikdy nesetká nebo jen na pár minut. Jako by se ona, Tony i jeho děti rozplynuli jako pára, jako by nic z toho neexistovalo. Zmizeli. V oblaku kouře, v obrovském žáru, celý život v plamenech a za podpal sloužily bulvární plátky.

Kapitola 7.

Když se Tanya později ten den probudila, cítila se jako zbitá.

Téměř nespala a vstala z postele s pocitem, jako by měla kocovinu, a když se podívala do zrcadla, zašklebila se. Vždyť se včera ničeho ani nenapila, ale bylo jí mizerně a strašně ji bolela hlava. „Panebože, po tom všem snad budu muset zase na plastiku,“ řekla svému odrazu v zrcadle, když vešla do koupelny. Napustila si do vany horkou vodu, pomalu se do ní ponořila a hned se jí trochu ulevilo. Dnes večer měla zpívat na benefičním koncertě, na kterém jí skutečně záleželo. Odpoledne měla krátkou zkoušku a v poledne jí opět začínal obvyklý kolotoč, kdy musela stihnout moře povinností.

V županu vešla do kuchyně, udělala si kávu a sáhla po ranních novinách. Tentokrát nebyla na titulní straně ani ona, ani

Její nastávající exmanžel, ani nikdo z jejích zaměstnanců, bývalých či současných. Alespoň něco. Opatrně obracela stránky, jako by čekala, že mezi nimi najde tarantuli. Ale jediná věc, která upoutala její pozornost, byl článek o lékařce jménem Zoe Phillipsová. Tanya ho dychtivě přelétla, a když dočetla, usmívala se. Zoe bývala její spolubydlící na vysoké.

Vypadalo to, že si vede výborně, což Tanyu nepřekvapovalo.

Zoe rozjela nejvýznamnější kliniku na léčbu AIDS ve městě a očividně ji vedla s naprostým talentem na získávání financí a dokázala měnit vodu ve víno. Živila bezdomovce s AIDS, poskytovala jim bydlení, léčila je a také značnou část bohatší populace s AIDS. Podle článku to vypadalo, že je něco jako sanfranciská Matka Tereza. Tanyu to tak dojalo, že vzala telefonní seznam, vyhledala číslo a zavolala Zoe. Dva roky s ní nemluvila, ale o Vánocích si posílaly pohlednice. Tanya byla jediná, která byla se Zoe ještě ve styku. Mary Stuart s ní ztratila kontakt už dávno. Nikdy se jim nepodařilo srovnat roztržku, která mezi nimi vznikla, když Ellie zemřela, a Mary Stuart dokonce o Zoe nechtěla ani slyšet. Ale Tanya měla ráda obě dvě. Když sestra v nemocnici zvedla telefon, Tanya chtěla mluvit s doktorkou Phillipsovou.

Sestra nejdřív odpověděla, že doktorka je právě u pacienta, a zeptala se, jestli jí může něco vyřídit. „Jistě,“ souhlasila Tanya bez váhání.

„Můžu se zeptat, kdo volá?“

„Tanya Thomasova.“

Nastala dlouhá odmlka. Normálně by si sestra myslela, že je to náhoda, ale doktorka měla zvláštní schopnost navazovat styky se slavnými osobnostmi, aby pro ně dělaly dobročinné akce nebo aby rovnou darovaly peníze.

„Ta slavná Tanya Thomasova?“ Sestra si připadala při té otázce hloupě.

„Už to tak bude,“ potvrdila se smíchem Tanya. „Chodila jsem s doktorkou Phillipsovou na vysokou,“ upřesnila. Bylo pozoruhodné, že Zoe se s tím nikdy nechlubila. Zajímala se o Tanyu jedině kvůli společné minulosti.

Sestře evidentně imponovalo, že Tanya a jejich lékařka jsou přítelkyně, a řekla, že se půjde podívat, jestli je pani doktorka hotová. Nastala delší pauza a za chvilku Tanya na druhém konci uslyšela známý hlas. Byl příjemný a zastřený a jeho vážnost se nesla i přes telefonní linky, ale Zoe se závažnými věcmi zabývala.

„Tán?“ zeptala se tiše. „To jsi ty? Moje sestry se málem zbláznily.“

„Jsem to já. Z toho, co čtu v novinách, mi připadáš jako spasitelka. Bylas v jednom kole a zapomnělas mi vloni poslat přání k Vánocům.“ Jakmile s ní Tanya začala mluvit, připadala si zase jako zamlada. Připomínalo jí to staré časy, zrovna jako když se setkala s Mary Stuart.

„Neposílala jsem je nikomu. Měla jsem moc práce. Mám dítě.“ Pronesla to s tím svým něžným úsměvem a Tanya jako by jí přímo viděla, když ji poslouchala.

„Cože? Vdala ses?“ Ale pochybovala o tom. Zoe se nikdy nechtěla vdát. Byla spokojená se svým zaměstnáním a dlouhodobými monogamními vztahy, ale spíše se zajímala o léčbu a přeměnu dějin lékařství než o sňatek, a tak to bylo odjakživa. „Co mi to vykládáš? Připojila ses k ostatním měšťákům?

Co se stalo?“

„Jen se moc neraduj. Byla to adopce. A vdaná nejsem. Akorát jsem měla vážně moc práce.“ „Kolik je děťátku?“ Ta představa byla tak krásná, i když by to do Zoe nikdy neřekla. Tanye nikdy nepřipadala nijak zvlášť mateřská. A soudě podle jejího věku, který dobře znala, to Zoe provedla, když jí bylo čtyřicet tři. Musela se rozhodnout zkusit to s mateřstvím dřív, než bude pozdě, ale bylo zajímavé, že nezvolila těhotenství.

„Budou jí skoro dva. Prostě tak nějak vpadla do mého života.

Její matka byla moje pacientka. Naštěstí neměla AIDS, ale chyběl jí domov. Nechtěla si Jade nechat, tak jsem si ji vzala já.

Je napůl Korejka. A je to perfektní. Nikdy bych si při své práci neudělala čas na to, abych otěhotněla.“ A také nikdy neměla nikoho, s kým by chtěla mít takový trvalý závazek. Alespoň ne v posledních letech. Její srdce patřilo práci a pro své pacienty by udělala cokoliv.

„Kdy ji uvidím?“ zeptala se Tanya toužebně a přemýšlela o své staré kamarádce a korejské holčičce, kterou adoptovala.

Jade. To jméno sejí líbilo. Podobné jako Zoe.

„Pošlu ti fotku,“ řekla Zoe omluvně, zatímco pokynula sestře, která na ni čekala ve dveřích. Poklepala si na hodinky a zvedla pět prstů. Ještě pět minut chtěla mluvit s Tanyou. Ale v čekárně na ni čekalo přes čtyřicet pacientů a někteří byli příliš nemocní, aby tam tak dlouho seděli. Pro Zoe to byla obehraná písnička.

Ale kvůli starým časům mohla obětovat alespoň pět minut.

„Co takhle něco lepšího než fotku? Co třeba kdybys jela do

Wyomingu?“ Tanya se jí zeptala naprosto impulzivně. Co kdyby

Jela Zoe s Jade i Mary Stuart, ale to byla hloupost. Mary Stuart se chystala do Evropy za dcerou. „Je to jen nápad. Na červenec jsem si na čtrnáct dni najala chatu v rančhotelu ve Wyomingu a nemám, s kým bych tam jela.“ Zdála se unavená a opuštěná a Zoe ji znala natolik dobře, že vycítila, že není všechno v pořádku, a pokud to byla pravda, mrzelo ji to.

„Co tvůj manžel?“

„To dokazuje, z čeho jsem tě vždycky podezřívala. Nekupuješ jídlo a nečteš bulvár.“ Zoe byla celý život dost hubená a každá žena, která ji znala, jí záviděla, ale Tanyině poznámce se zasmála. „V obojím máš pravdu. Nemám čas jíst a ty blbosti bych nečetla ani za peníze.“

„Tos mě uklidnila. Ale abych ti odpověděla na otázku. Je pryč. Vlastně se tenhle týden odstěhoval. A teď mně jeho bývalá nechce dovolit scházet se s jeho dětma, protože mě žaluje osobní strážce, kterej prohlašuje, že jsem se ho pokoušela svést.

V podstatě je to tak nechutný, že nemá cenu to vysvětlovat rozumný lidský bytosti. Ani se to nesnaž pochopit. Já to nedokážu a to v tom žiju.“ Ale Zoe vnímala spíš úzkost v hlase své přítelkyně než slova. V téhle chvíli byla ze své životní situace doopravdy zoufalá.

„To není zrovna moc velká legrace. S tím Wyomingem je to skvělý nápad. Kdybych tak s tebou mohla jet!“ Sestra postávala ve dveřích a opět udělala nervózní gesto, ale Zoe nechtěla Tanyu přerušovat. Připadalo jí, že si potřebuje s někým promluvit.

Zoe naznačila ještě dalších pět minut a sestra se zoufalým výrazem zmizela.

„Nemohla bys přijet, Zoe? Třeba aspoň na víkend?“

„Ráda bych. Ale teď zrovna nemám nikoho na záskok. Musela bych sehnat lidi, aby mě zastoupili, a to moji pacienti přímo nesnášejí. Většina z nich je tak nemocná, že potřebují vědět, že tam jsem.“ „To si nikdy nebereš volno?“ zeptala se Tanya udiveně, i když sama ho také moc neměla. Ale to, co dělala, nebylo zdaleka tak náročné jako péče o umírající pacienty.

„Moc ne,“ přiznala Zoe. „Vlastně,“ začala omluvně, „už bych se měla vrátit k pacientům, nebo mi rozbijí dveře ordinace a zlynčují mě. Někdy ti zavolám. Nenech se těmi idioty zničit,

Tán. Jsou to všechno ubožáci a nestojí ti za to.“

„Pořád si to říkám, ale stejně člověka nakonec dostanou.

Vždycky se jim nějak povede vyhrát, v tomhle městě určitě, nebo aspoň v tyhle branži.“

„Nezasloužíš si to,“ řekla Zoe tím svým jemným hlasem a Tanya se poprvé to dopoledne široce usmála.

„Díky. Jo, mimochodem, nedávno jsem se sešla s Mary

Stuart.“

„Jak se jí vede?“ Zoe při té otázce znervózněla. Byla to stále tatáž písnička, ale Tanya tomu nevěnovala pozornost. Celé ty roky každou soustavně informovala o té druhé a pořád ji pronásledovaly představy, že je dá zase dohromady a bude to jako za starých časů.

„Ujde to. Vloni jí zemřel syn. Myslím, že se z toho ještě nevzpamatovali. Podle mě je to u nich dost problematický.“

„Vyřiď jí, že je mi to líto,“ pronesla Zoe tiše a myslela to vážně. „Jak zemřel? Při nehodě?“ „Tak nějak,“ odpověděla Tanya neurčitě, nechtěla jí vysvětlovat, že to byla sebevražda. Věděla, jak bolestně a osobně to Mary Stuart brala. „Studoval v Princetonu. Bylo mu dvacet.“

„To je strašné.“ Neustále čelila smrti, ale nikdy vůči ní nezlhostejněla. Byla to prohra, kterou nenáviděla, a věděla, že ji nikdy nevezme na milost. Pokaždé, když přišla o pacienta, se cítila

zrazená.

„Vím, že už musíš končit, ale jestli můžeš, rozmysli si ten

Wyoming. Byla by to legrace, ne?“ Byl to bláznivý sen, ale Tanye se zamlouval a Zoe se nad tím nápadem usmála. Pro ni to ani sen nebyl. Dovolenou neměla už jedenáct let. „Brnkni mi někdy.“ Tanya byla smutná a osamělá a Zoe by ji nejraději objala. Pomyšlení, že někdo, kdo má všechno, může být tak zranitelný a nešťastný, bylo zvláštní. Ti, kdo neznali její život, by nikdy neuvěřili, co všechno Tanya a lidé jako ona musí překonávat a jakou cenu musí Tanya za svou slávu platit. „Pošlu ti fotky Jade, slibuju!“ vyhrkla, než zavěsila, a jakmile to udělala, vrhly se na ni tři sestry a stěžovaly si na nával v čekárně, ale ta, která zvedla telefon, se na Zoe užasle dívala.

„Nevěřila jsem, že je to fakt ona. Jaká je?“ Všichni se takhle pokaždé ptali, ale byla to hloupá otázka.

„Je to ta nejhodnější a nejlepší ženská, co znám. Dře jako kůň a má tak velký talent, že si to ani neuvědomuje. Zaslouží si daleko lepší zacházení. Možná že jednou ho bude mít,“ dodala Zoe moudře, když vyšla z kanceláře za sestrami, ale ta, která brala telefon, nemohla pochopit, co tím Zoe myslela.

„Dostává ceny Grammy, Akademie, platinové desky, prý vydělá deset milionů dolarů za koncertní turné a milion za jeden koncert. Co jí chybí?“

„Spousta věcí, Annalee, to mi věř. Ty i já máme v životě víc než ona.“ Už to, že musí volat kamarádku z vysoké, aby měla jet s kým na dovolenou, bylo velmi smutné. Zoe měla alespoň svou holčičku.

„Já to nechápu,“ stála na svém sestra a vrtěla hlavou, ale Zoe už mezitím zmizela v ordinaci. A v Los Angeles Tanya stále ještě seděla a hleděla na Zoeinu fotografii v novinách. A potom jen tak pro nic za nic zkusila zavolat Mary Stuart.

„Ahoj, hádej, s kým jsem před chvilkou mluvila?“

„S prezidentem,“ škádlila ji Mary Stuart, šťastná, že zase slyší její hlas. Od té doby, co ji Tanya navštívila v New Yorku, se jí po ní stýskalo.

„Ne. Se Zoe. Vede kliniku na léčbu AIDS v San Francisku.

Byl o ní velký článek v dnešních L. A. Timesech a adoptovala dítě. Jsou jí skoro dva, jmenuje se Jade a je napůl Korejka.“

„To je báječné,“ řekla Mary Stuart a snažila se být vůči dávné přítelkyni velkorysá, ale dokonce i po více než dvaceti letech ji některé staré rány stále pálily. „Mám z toho radost,“ prohlásila a mínila to vážně. „To je jí podobné, že? Myslím tu adopci a navíc Asiatku. Dělá přesně to, co si vždycky přála. A ta klinika na léčbu AIDS mě taky nepřekvapuje. Je vdaná?“

„Kdepak. Asi je chytřejší než my. Už Bili odjel do Londýna?“

„Včera.“ Náhle zmlkla, když si vzpomněla, co udělala, a věděla, že Tanya jí to schválí, i když to bylo velmi bolestné.

Vyklidila jsem Toddovy věci. Asi jsem to měla udělat už dávno, ale nebyla jsem na to ještě připravená.“

„Nikdo tě nekontroluje,“ řekla Tanya jemně. „Děláš jen to, co musíš, abys to tady přežila.“ A pak se svěřila Mary Stuart, že jí Nancy nechce dovolit, aby vzala děti do Wyomingu. Byla trpce zklamaná a Mary Stuart to vycítila. Věděla, co pro ni ty děti znamenají. Vlastně patřily k tomu nejlepšímu v jejím manželství.

„To je hrůza,“ podotkla Mary Stuart soucitně.

„Co není? Právě jsem souhlasila s tím, aby zaplatili půl milionu dolarů tomu vyděrači, co mě i sebe zaprodal bulváru.“

„Proboha, to je strašné. Proč tolik?“

„Protože se všichni bojí. Mí právníci mají strach z poroty.

Mají dojem, že by nikdy nevyhráli soudní proces s porotou.

Druhá strana by ze mě udělala monstrum topící se v penězích.

Nedá se jim říct nic pozitivního nebo dobrýho. Známá osobnost rovná se šlapka nebo přinejmenším osoba, která si zasluhuje, aby solila obrovský sumy peněz těm míň šťastným, míň poctivým nebo neskutečným lenochům. Měli by dát tuhle definici do slovníku,“ dodala a přitom žvýkala kousek toustu. Mary Stuart se usmála. Tanya byla sice smutná, ale ne zas natolik zničená, jak by mohla být vzhledem k tomu, co se jí přihodilo. Mohla by klidně ležet v posteli s hlavou pod dekou, ale neudělala to. Tanya byla odjakživa velmi silná. To na ní Mary Stuart obdivovala. Ať se s ní v životě dělo cokoli, pokaždé se sebrala a pokračovala dál, pošramocená, poškrábaná a s rozbitými koleny, ale znovu se postavila na nohy se širokým úsměvem a opět zpívala naplno z celého srdce. „Už se ti Bili ozval?“ zeptala se Tanya a uvažovala o tom, co jí Mary Stuart řekla. Stále ještě se divila tomu, že nechtěl, aby s ním jeho žena byla v Londýně. A z toho, co věděla od Mary Stuart, usuzovala, že ji ani nepodvádí. Prostě ji jen nechce mít u sebe.

„Ještě ne. Ale včera mi volala Alyssa. Naše cesta se nekoná.“

„Vážně?“ Tanyu to zaskočilo. „Co se stalo?“

„Dostala lepší nabídku. Je v tom nějaký kluk.“ Mary Stuart se usmála, ale v hlase měla zklamání. „V jejím věku se tomu nedá zabránit.“

„V mým taky ne,“ rozesmála se Tanya. „A co bude s tebou?“

„Nemám ponětí. Snažím se přijít na to, co budu celé dva měsíce dělat. Než Bili odjel, probrali jsme to znovu, ale on trvá na tom, že mě tam nechce. Prý by ho to „rozptylovalo“. Přiznám se, že mě napadlo, že tě přijedu na pár dní navštívit, pokud máš čas.

Můžu bydlet v hotelu. V červenci a srpnu je New York příšerný a my si ani nezařídili žádný letní pobyt, protože jsme věděli, že

Bili bude celé léto pryč.“

„Co takhle Wyoming?“ Tanye se při té otázce rozzářil obličej.

Alespoň z poloviny se její sen naplní. I kdyby Zoe nemohla jet, ona a Mary Stuart pojedou do Wyomingu a budou si hrát na kovboje. „Jela bys tam se mnou? Mám na tom skvělým ranči zamluvenou chatu. Prý je to vrchol luxusu, ve westernovým stylu, a já si nedovedu představit, že bych jela sama. Zrovna dneska jsem to chtěla nabídnout někomu jinýmu, zřejmě svý sekretářce nebo někomu, kdo pro mě dělá.“

Mary Stuart seděla v kuchyni a přemýšlela o tom. „Zní to lákavě. Stejně nemám co dělat. Jen nevím, jestli vůbec ještě umím jezdit na koni, i když jsem určitě slušně vypolstrovaná.“

„Co to povídáš, máš tak sedm kilo pod váhu. Ale co na tom, když třeba vůbec nebudeme jezdit? Kdo ví? Můžeme se koukat na hory a pít kafe nebo šampaňský a prohánět honáky.“

„No výborně. Už vidím titulky v novinách. Nikam s tebou nepojedu, jestli mi chceš zničit pověst,“ žertovala Mary Stuart se smíchem. Nápad jet s Tanyou na ranč se jí zalíbil. Když se o něm Tanya zmínila poprvé, vůbec ji to nenapadlo, protože se chystala odjet do Evropy za Alyssou a Tanya měla jet do

Wyomingu s Tonyho dětmi.

„Slibuju, že se budu chovat slušně. Ale pojeď. Měla bych takovou radost.“ Tanye se rozzářily oči. „Pojedeš, Stu?“

Mary Stuart se usmála, když slyšela své staré oslovení. „Moc ráda. Kdy vyrazíme?“ Měla před sebou celé léto.

„Hned po Dnu nezávislosti. Kup si nějaký kovbojský boty. Já mám pořád ty svý starý.“

„Dneska odpoledne jdu nakupovat. Jak se dostanu do

Wyomingu?“ Najednou toho měla tolik na práci, různé zařizování a ještě si koupit ty boty. Z ničeho nic se zase cítila jako zamlada a pomyšlení na to, že stráví čtrnáct dní s Tanyou, ji naplňovalo nadšením. Přesně tohle právě potřebovala.

„Co kdybys přijela do Los Angeles a pak bychom jely mým autobusem do Jackson Hole. Zvládneme to v pohodě za dva dny. Můžeme v něm spát, jíst, číst, dívat se na filmy, cokoli chceš. Můj řidič na mě vůbec nepromluví. Cestou tam si prostě můžeš dělat, co se ti zamane.“ Tanya vlastnila autobus

pro rockové hvězdy s dvěma prostornými pokoji, sklápěcími lůžky, mramorovou koupelnou a kuchyní.

„Přijedu.“

„Vyzvednu tě na letišti.“ Tanya jí řekla všechny časové údaje a Mary Stuart si je pečlivě zapsala. Tohle v žádném případě nečekala, ale najednou si uvědomila, že to je její jízdenka ke svobodě. Jakmile zavěsila, poslala Billovi fax, ve kterém sdělovala, že

Alyssa zrušila jejich cestu a že do Londýna nepřijedou. Místo toho stráví s Tanyou Thomasovou dva týdny ve Wyomingu. Slíbila, že mu oznámí další podrobnosti, až je bude znát. Napsala, že doufá, že je všechno v pořádku a že se už v hotelu zabydlel.

Dodala, že příští týden odjíždí do Los Angeles, po 4. červenci, a že mu odtamtud pošle fax. Podepsala se s láskou, ale tentokrát nenapsala, že se jí stýská.

Když odeslala fax, vzala kabelku a vydala se k Billymu Martinovi koupit si kovbojské boty. A v Kalifornii Tanya poskakovala po kuchyni jako dítě a těšila se na cestu. S Mary Stuart si to pořádně užijí. Celý den měla skvělou náladu a večer na benefičním koncertu vypadala nádherně v černých šatech pošitých flitry, které obepínaly její vynikající postavu. Všichni tvrdili, že její představení nikdy nebylo lepší.

„Bylas skvělá!“ zašeptala Jean, když Tanya odešla z pódia, unavená, ale spokojená. „Jsi jednička!“ Neustále ji vyvolávali, musela přidávat a všude kolem ní se tlačili lidé. Z davu se ozývaly hlasité výkřiky, zasypávali ji květinami, do rukou jí strkali dárky, dokonce vzduchem prolétlo něčí spodní prádlo, ale stačila uskočit. Zbožňovali ji, a když ji policisté rychle odváděli, musela myslet na šílenství svého života, na jeho dvě části, které tvořily slavnou osobnost, na to, jak vášnivě ji lidé milují a jak zoufale ji nenávidí.

Kapitola 8.

Po Tanyině telefonátu uplynul Zoe Phillipsové zbytek dne jako každý jiný. Při tom, jak zaujatě vyšetřovala jednoho pacienta po druhém, jí ubíhal velmi rychle. Většina jejích pacientů byli homosexuálové, ale poslední dobou přicházeli stále častěji také heterosexuálové, kteří se chorobou nakazili buď při sexu, po vpíchnutí drogy nebo při transfuzi. Ale případy, které nejvíc nenáviděla a měla jich hodně, byly děti. Připomínalo jí to práci v rozvojové zemi. Nebyla s to je vyléčit a tak málo jim mohla nabídnout. Někdy pouze gesto, pohlazení, chvilku času, okamžik u jejich postele, než zemřely. Návštěvami pacientů strávila obrovský počet hodin. Po celé roky, od té doby, co byly na počátku osmdesátých let zaznamenány první případy, byla neúnavná. AIDS se stalo jejím trestem, posedlostí a vášní.

Na konci každého dne vyčerpala veškerou energii i emoce.

Jediná lidská bytost, které dokázala ještě vůbec něco obětovat, byla její dcera. Snažila se trávit s ní co nejvíc času, někdy dokonce jela na oběd domů, jen aby s ní pobyla. Zpočátku si ji brala do práce a nechávala ji v košíku u sebe v kanceláři. Ale jakmile Jade začala chodit, skončilo to. Právě když Tanya volala, Zoe se chystala, že za Jade zajede domů. Vtom se u ní objevil Sam Warner, její jediný zastupující lékař, aby se informoval, jak Zoe pokračuje. Byl to dobrý doktor a hodný člověk. Zoe se s ním profesionálně stýkala velmi dlouho a na medicíně ve

Stanfordu byli dobří přátelé. Jeden čas byli nerozluční a Zoe ho tehdy podezřívala, že si na ni myslí, ale byla natolik zaujatá svou prací, že si toho nevšímala, a on se také nijak nevyjádřil.

Pak odjel do Chicaga na stáž a na čas mezi sebou ztratili spojení, vlastně na tak dlouho, že se stačil oženit a rozvést. A když se nakonec přestěhovala zase do Kalifornie, znovu na sebe náhodou narazili a obnovili staré přátelství. Nic víc v tom nebylo.

Byli kamarádi a on jí velmi rád pomáhal na klinice.

„Jak to jde? Dlouho ses neozvala.“ Strčil hlavu do dveří její kanceláře, kde Zoe vyřizovala nějaké papírování. Vypadal jako veliký, přítulný medvěd. Byl vysoký, statný a laskavý, měl neustále

rozcuchané hnědé vlasy a velké hnědé oči, a ať se snažil sebevíc, vždycky vypadal neupraveně. Ale Zoe věděla, že to s pacienty výborně umí. Poradil si s lidmi jakéhokoli věku i velikosti a byl jediným zastupujícím lékařem, kterému důvěřovala.

Specializoval se na zastupování za lékaře zajímavých oborů. To znamenalo, že pracoval pouze jako zastupující doktor na plný úvazek a neměl vlastní praxi. Tím se živil. A práce u Zoe se mu obzvlášť líbila. Vedla dokonale sehraný tým a Sam ji považoval za skutečně dobrou lékařku, pracující v současnosti ve velmi náročném oboru.

„Skoro si neberu volno,“ odpověděla mu na otázku. „Mí pacienti to nemají rádi.“ Přestože si Sama oblíbila, cítila povinnost, že je nesmí zklamat nebo je opustit. V nemocnici chodila na vizity, někdy je navštěvovala doma, dokonce i o nedělích, a Sam to věděl.

„Potřebuješ si odpočinout,“ nabádal ji, když sledoval, jak si sundává bílý plášť a hází ho do špinavého prádla. „Prospěje ti to a kromě toho,“ dodal a zakřenil se na ni, „potřebuju peníze.“ „Mám dojem, že ti za minule ještě dlužím, Same. Mám novou účetní a zatím je to katastrofa.“ Usmála se na něho. Byl vždycky tak neuvěřitelně trpělivý, když šlo o placení. Na vysoke zjistila, že pochází z bohaté rodiny z východu a má samostatný příjem, ale on sám se o tom nikdy nezmínil ani se nijak nepředváděl. Vlastnil ojeté auto, nosil jednoduché oblečení, většinou košile, džíny a staré kovbojské boty.

„Je tady něco nového?“ zeptal se. Chtěl znát poslední informace o její praxi, aby byl se vším obeznámen, kdyby ho požádala o zastupování. Dělala to pouze v případě, když byla nemocná nebo měla nějakou zvláštní akci. Ale poslední dobou skoro nikam nechodila. Večer byla až příliš unavená a přes den zase příliš zaměstnaná a nejšťastnější byla, když zůstala doma s holčičkou. A když šla na schůzku, což se občas stávalo, nosila s sebou Jager a někdy, když to bylo nutné, odešla z divadla nebo od večeře, aniž se jí dotkla. Na schůzky nebyla moc dobrá partnerka, zato byla vynikající doktorka.

„Nic moc.“ Mezitím co si nazouvala boty, o všem ho informovala. „Vypadá to, že nám tu přibylo hodně dětí, těch malých.“ Nakazily se virem HIV ještě v děloze.

„Až odejdeš, ještě se tu porozhlédnu.“ Nikdy jí nevadilo, když nahlížel do jejích záznamů. Před Samem neměla žádná tajemství. „Polib za mě Jade.“

„Díky.“ Usmála se a odešla z kanceláře. Rychle mrkla na hodinky. Byl to jeden z těch vzácných večerů, kdy měla schůzku.

Musela si pospíšit. Přesto se už opozdila. Bylo tři čtvrtě na sedm a Richard Franklin ji měl vyzvednout v půl osmé. Byl to známý onkolog v univerzitní nemocnici a poznali se před dvěma lety, když měli oba projev na lékařské konferenci. Zoe zaujala přirozená rivalita jejich oborů, jeho zlobilo, jaké pozornosti se těší AIDS v tisku, a zdůrazňoval fakt, že na rakovinu prsu umírá více lidí než na AIDS a finance na výzkum by měly být věnovány na rakovinu. Kvůli tomu se mezi nimi rozvinula živá debata a vznikl základ jejich zajímavého přátelství. Za uplynulé dva roky si s ním několikrát vyšla, zvlášť v poslední době. Byl to vynikající člověk a v jeho společnosti byla ráda a někdy i víc než to, ale Richard

Franklin nebyl ten typ muže, do kterého se jeden zamiluje. V jejím životě se vyskytli i jiní, kteří pro ni hodně znamenali, ale ne na dlouho. Poslední muž, na kterém jí opravdu záleželo, zemřel před deseti lety na AIDS po krevní transfuzi a to také byl začátek její kliniky, když jí zanechal veškeré peníze. Od té doby se vyskytli jeden dva muži, ale nikdo jako on, a také v ní nevzbuzovali touhu po vdavkách. Natož pak Richard Franklin.

Jela domů ve své staré dodávce značky Volkswagen. Koupila si ji, když adoptovala Jade, a často ji používala k přepravě pacientů a mohla se hodit, když si se zaměstnanci kliniky střídali auta při cestě do práce. A teď ji využila, aby se co nejrychleji dopravila domů. Koupila si krásný starý dům v Edgewoodu vedle univerzitní nemocnice a blízko lesa. Chodila do něj na procházky s Jade a z obývacího pokoje měla nádherný výhled na Zlatou bránu a Marinské útesy. Jakmile otevřela dveře, Jade nadšeně vykřikla. „Mami!“ Zoe chytila holčičku do náruče, přitiskla ji k sobě a mazlila se s ní,

zatímco Jade mávala ručičkama a vyprávěla jí o psu, králíkovi a jeslích. Nebylo to příliš

srozumitelné, ale Zoe přesně věděla, o čem Jade mluví. „Klálík! Klálík!“ opakovala a vzrušeně tleskala. Zoe okamžitě pochopila, že ho viděla u sousedů. „Mami, klálík.“

„Já vím. Možná si také nějakého pořídíme.“ Odnesla dcerku do kuchyně a snědla pár soust z večeře, kterou uvařila její dánská au pair Inge. Byl to hamburger s rýži. Nebylo to nijak zvláštní, ale bylo to výživné. Jade se zmocnila syrové mrkve a začala ji hryzat. Zoe vyběhla nahoru do ložnice. Chtěla se co nejrychleji převléct a pak strávit ještě pár minut s Jade, než půjde na schůzku s Dickem Franklinem. Právě kvůli tomu nerada někam večer chodila. Neměla pak vůbec čas na dcerku. Ale tyto chvíle byly řídké, stejně jako její dny volna.

Za dvacet minut sešla dolů v dlouhé černé sametové sukni a bílé krajkové halence. Vypadala jako postava z nějakého starého rodinného portrétu. Dlouhé zrzavé vlasy si vykartáčovala a znovu spletla do copu, který měla do půli zad. Stejný účes nosila i na vysoké.

„Máma klásná!“ žvatlala dívenka a opět zatleskala. Zoe se usmála a posadila si ji na klín. Byla neskutečně unavená.

„Děkuju, Jade. Jak se dneska má moje velká holčička?“ zeptala se a dítě se k ní přitulilo. Zoe ji držela a usmívala se. Tohle byl ten pravý život, žádné vzrušení, žádná sláva, dokonce ani peníze nebo úspěch, a určitě nic z toho, o čem jí dnes vyprávěla

Tanya. Podle Zoe nejdůležitější věci v životě byly dobré zdraví a děti a ona nikdy neztrácela ze zřetele jejich význam. A ani to nešlo. V ordinaci si to denně připomínala.

Chvilku si s Jade hrála s velkými růžovými dílky z lega a pak se ozval zvonek. Byl to Richard Franklin. Když vešel dovnitř, vypadal velmi elegantně a svěže. Měl na sobě šedé kalhoty a blejzr a Zoe si všimla, že má drahou kravatu, a jako obvykle se zdálo, že byl právě u holiče. Doktor Franklin vždy působil dokonalým dojmem, jako by čekal, že bude mít přednášku pro nejdůležitější donátory nemocnice. Svůj obor perfektně ovládal a bylo nemožné neobdivovat jeho znalosti, stejně jako jeho chování k pacientům. On a Zoe byli naprosto odlišní, ale navzájem se jakýmsi způsobem fascinovali.

„Jak se máte dneska večer, pane doktore?“ zeptala se ho Zoe, když mu Inge otevřela. Seděla na bobku na podlaze a stále si s dcerkou hrály s legem.

„Já žasnu,“ řekl a vypadal přitom nejen hezky, ale i neuvěřitelně pyšně. Vždycky byl tak trochu arogantní a Zoe měla podezření, že právě to ji přitahuje a že má neodolatelnou touhu ho zkrotit. V každém případě ji až do dneška ovládala. „Děláš tohle často?“ Komentoval její hru s Jade, při níž postavila velký růžový dům z kostek lega a holčička ho vzápětí zbořila.

„Jak jen to jde,“ odpověděla upřímně. Věděla, že ho to znervózňuje. Dávno předtím se jí přiznal, že se s dětmi cítí nesvůj.

Nikdy žádné neměl a stejně jako Zoe nebyl ani on ženatý. Tvrdil, že se k tomu nikdy nenaskytla ta správná příležitost, ale

Zoe celkem přesně vytušila, že je v podstatě příliš egocentrický. „Chceš si taky pohrát?“ dobírala si ho. Nedokázala si ho představit na všech čtyřech na zemi při jakékoli hře. Mohl by si rozcuchat vlasy nebo pomačkat kalhoty. Zoe věděla, že většina jejích kolegů ho považuje za nafoukance a on jím vlastně byl, ale byl tak neuvěřitelně chytrý a v pětapadesáti nesmírně atraktivní. Zvnějšku to byl přesně ten typ muže, kterého by si její rodina kdysi pro ni přála za manžela, rodiče však dávno zemřeli a pro ni bylo dostatečně romantické pouze se s ním scházet.

„Jsi hotová?“ zeptal se netrpělivě a pohled na to, jak si hraje s Jade, ho nijak zvlášť neuchvacoval. Za necelou minutu ho to přestalo bavit. A v Boulevardu měli rezervaci na osmou. Z Edgewoodu to tam byla pěkná dálka a navíc restaurace byla tak oblíbená, že tam neradi drželi stoly, dokonce i pro významné lékaře.

„Ano, pane,“ pronesla rázně a oblékla si sametový kabátek.

V San Francisku bylo i v červnu večer chladno. Velice jí to slušelo, když znovu zvedla Jade a políbila ji.

„Miluju tě, myšičko,“ zašeptala, přejela nosem přes její a pak ji řasami zalechtala na tvářičce, až se Jade rozesmála.

„Uvidíme se potom.“ Jakmile to Zoe dořekla, spodní ret Jade se začal chvět, a bylo jasné, že se rozpláče. Předala ji rychle Inge a zamávala jí právě v okamžiku, kdy Jade spustila nářek.

Ale to už byli venku ze dveří a Inge se holčičku snažila zabavit. Za poslední rok se ze Zoe stal mistr v rychlých odchodech.

„Děláš to moc dobře,“ podotkl obdivně. Bylo pro něj velmi nezvyklé chodit se ženou, která má malé dítě. Většinou dával přednost těm, které byly natolik oddané práci, že se nechtěly vdávat nebo mít děti, a taková Zoe přesně byla, když ji poznal.

A pak ho šokovala, když adoptovala dceru. Vůbec to od ní nečekal a nějak to pozměnilo jejich vztah, přesto se mu nesmírně líbila a rád by s ní trávil daleko víc času. Ale většinou ji její praxe příliš zaměstnávala a teď i Jade, takže se snažil jak mohl a sbíral drobty z jejího stolu. „Neviděl jsem tě čtrnáct dní,“ postěžoval si, když nastartoval tmavozelený jaguár.

„Měla jsem moc práce,“ řekla prostě. „Mám spoustu velmi vážně nemocných pacientů,“ dodala suše. O několik z nich nedávno přišla a bylo to pro ni velice skličující, protože se vždycky s nimi tolik sblížila, zvláště ke konci, kdy to bylo pokaždé tak dojemné a smutné.

„Mám taky vážně nemocné pacienty,“ poznamenal trochu podrážděně, když vyrazil směrem do centra přes čtvrť Haight Ashbury ležící přímo pod nimi.

„Ano, ale máš společníky.“

„Jistě. Ty bys o tom taky měla uvažovat. Nechápu, jak to takhle dokážeš vydržet. Jednou z toho onemocníš, buď dostaneš nějakou ošklivou hepatitidu nebo, což bude ještě horší, chytneš AIDS od nějakého pacienta.“

„Příjemné pomyšlení,“ utrousila a podívala se z okna.

„Stává se to,“ pronesl vážně. „Měla by sis rozmyslet, co děláš. Nemá cenu dělat ze sebe hrdinku nebo mučednici.“

„Už jsem o tom přemýšlela. Patřím tam. Potřebují mě, Dicku.“

„A taky ostatní. Tvoje dcerka. Potřebuješ víc volna.“ Už byl ten večer druhý, kdo jí to radil. Zoe se na něj podívala a přemítala, proč to řekl. Obvykle nebýval tak starostlivý nebo znepokojený. Nebyl nijak horlivý pečovatel, přestože byl lékař. „Vypadáš unaveně, Zoe,“ konstatoval stručně a pak ji s úsměvem poplácal po ruce. „Příjemná večeře ti udělá dobře. Zřejmě ani nejíš.“ Nedokázala si ani vzpomenout, jestli ten den snídala nebo obědvala, protože se vrhla do práce ihned, jakmile přišla na kliniku. Většina jejích dnů byla stejná.

Ale když dojeli do restaurace, musela s ním souhlasit. Byla tak příjemná a hezky osvětlená a stůl tak lákavý, až litovala, že se s ním neschází častěji. Objednal pro oba víno a dali si napůl jehněčí plecko a jako moučník šufle. Určitě to bylo něco naprosto jiného než zbytky hamburgerů, které snědla z Jadeina talíře, nebo studená pizza, kterou našla v lednici na klinice.

„Je tu krásně,“ poznamenala s povděkem.

„Chybělas mi,“ řekl věcně a natáhl k ní ruku. Ale Zoe neměla náladu na něžnosti a ta jeho arogance jí nějak bránila v tom, aby se do něj zamilovala, i když se jí fyzicky líbil. Dnes večer navzdory rozsvícené svíčce a vínu byla rozhodnutá držet se zpátky.

„Moc práce,“ vysvětlila znovu svou čtrnáctidenní absenci.

„Až příliš. Co takhle společný víkend? Na červenec a srpen jsem si najal dům ve Stinson Beach. Co tam někdy zajet?“

Usmála se na něj. Znala ho lépe, než si myslel. „S Jade?“ zeptala se. Zaváhal a pak přikývl. „Pokud si přeješ, ale prospělo by ti, kdyby sis od ní také odpočinula.“

„Stýskalo by se mi po ní,“ namítla a pak se zasmála. „Asi bych byla příšerná společnice, jsem tak utahaná, že bych celý víkend patrně prospala.“

„Našel bych způsob, jak tě probudit,“ podotkl, a když k ní pozvedl sklenku a napil se, vypadal znepokojivě smyslně.

„To věřím, pane doktore.“ Opět se na něho usmála. Večer rychle ubíhal při hovoru o nemocnici, ve které oba vykonávali svou praxi, o politikaření, které bylo typické pro všechny větší fakultní nemocnice, a o několika zajímavých klepech. Probrali každý svůj obor a Richard popsal novou techniku, kterou zdokonalil tak, že se mohla zveřejnit v učebnicích. V tom, co dělal, byl dobrý a nijak zvlášť skromný, ale Zoe to nevadilo. Rozvíjelo to jejich fascinující konverzaci a ona si s ním ráda povídala o medicíně. Ale když někdy s tímtéž vyrukovala na Sama, obvinil ji, že je zaměřená příliš jednostranně a že prý nenávidí večeře s lékařkami, které při těstovinách debatují o transplantaci jater. Měl za to, že by si měla rozšířit životní obzor, a kromě toho nesnášel Dicka Franklina. Považoval ho za nesnesitelného nafoukance.

Když Zoe a Dick dojedli šufle, dali si cappuccino a najednou bylo bezmála jedenáct. Zoe nechtěla přiznat, že je vyčerpaná.

Měla co dělat, aby u stolu neusnula. A příští ráno se chystala jít na vizitu v sedm, což znamenalo budit se v pět nebo v půl šesté s Jade. Každé ráno vstávala s ní, a než Zoe odešla do práce, ještě si pohrály. Byla to nejoblíbenější chvilka s její dceruškou.

Ale zdálo se, že Dick si ani nevšiml, jak je unavená, když ji odvážel domů a znovu ji připomněl víkend ve Stinson Beach.

„Dej mi vědět, jestli ti to vyjde,“ řekl a upřel na ni vřelý pohled.

„Jsem ti k dispozici.“

„Nejdřív se musím dohodnout se svým zástupcem a ujistit se, že Inge může zůstat i přes neděli.“ Přestože ho tím škádlila, nikdy by mu nepověsila na krk Jade na celý víkend. Zbláznil by se z ní, i když byla hodné dítě. Jenže on chtěl poslouchat klasickou hudbu, odpoledne se milovat a probírat chirurgické metody se sobě rovným, ne měnit plenky nebo utírat jablečný protlak z dětské pusinky. A Zoe to chápala. „Zjistím, jestli mají oba volno, a zavolám ti.“ Seděli v autě před jejím domem. Původně ji chtěl vzít k němu do Pacifíc Heights, ale když jeli městem, všiml si, že zívá, a pak se začala omlouvat, že je dnes tak špatná společnice, proto minul své bydliště a pokračoval do Edgewoodu.

„Problém je, že nejsi,“ namítl jemně a toužebně se zadíval na její dům, ale nebyl si jistý, jestli by se vypořádal s přítomností dítěte a au pair, a také věděl, že Zoe raději chodí k němu. „Pokaždé, když tě vidím, bych s tebou chtěl trávit daleko víc času, ale ty máš vždycky moc práce.“ Přesto to chápal. On sám měl velice nabitý program s obrovským počtem pacientek s rakovinou prsu, které musel prohlédnout, protože v univerzitní nemocnici měl pověst prvotřídního chirurga, a navíc ještě stihl přednášet po celé zemi.

„Možná právě proto je to pořád tak zajímavé,“ podotkla Zoe, když seděla v pohodlném autě, a s úsměvem se na něho podívala. Byl neuvěřitelně příjemný a hezký, ale i když se jí v jeho společnosti líbilo, věděla, že ho nedokáže nikdy milovat.

„Možná kdybychom spolu trávili víc času, nudila bych tě.“

Její slova ho rozesmála. „To bych netvrdil.“ Patřila k jeho oblíbenkyním a často ho jistým způsobem provokovala, jako právě teď. Byla nejen zranitelná, ale i nedosažitelná, silná a zároveň něžná a ty kontrasty ho vzrušovaly víc, než jí dokázal přiznat.

„Nepředpokládám, že tě přemluvím k tomu, abys dnes v noci šokovala svou domácnost, že ne?“ zeptal se se skrytou nadějí, ale Zoe pomalu zavrtěla hlavou. Nikdy to nedělala. Zvlášť když doma byly Inge i dcera a nehodlala s tím začít teď, ani kvůli doktoru Franklinovi.

„Bohužel ne, Dicku. Promiň.“

„Nejsem překvapený,“ řekl a dobromyslně se usmál. Jen zklamaný. Tak se podívej do diáře a vyber datum na ten víkend.

Co nejdřív, prosím.“

„Ano, pane doktore.“ Doprovodil ji k domu, odemkl jejím klíčem dveře a zdrženlivě ji políbil na rty. Nemělo smysl začínat něco, co nemohli dokončit. Byl trpělivý a mohl počkat týden dva na další setkání s ní, přestože by se s ní raději pomiloval ještě dnes večer. Ale byl ochotný přijímat limity,

které si kladla.

Poděkovala mu za večeři a on odjel. Jakmile zmizel, spěchala do ložnice, svlékla se a vklouzla do postele, aniž si oblékla noční košili nebo si vyčistila zuby. Byla natolik unavená, že nedokázala nic jiného než si lehnout, a spala do šesti hodin příštího rána a nevěděla o světě.

Jade byla už vzhůru, když se za ní Zoe přišla podívat, a spokojeně si hrála s hračkami, které Inge nechala za tím účelem včera večer v její postýlce. Střídavě si pro sebe broukala a zpívala, ale jakmile uviděla svou matku, vstala a radostně vykřikla.

„Ahoj, puclíku,“ pozdravila Zoe a zvedla ji, aby jí vyměnila plenku. Připadalo jí, že Jade je dnes nějak těžší než obvykle, a cítila se i přes celonoční spánek stále unavená. Poslední dobou se to stávalo čím dál častěji a připomnělo jí to, aby zavolala do laboratoře, až přijde na kliniku.

Ve tři čtvrtě na sedm odešla z domu a v univerzitní nemocnici byla v sedm, aby udělala vizitu, a v půl deváté dorazila do ordinace, kde už na ni čekaly dva tucty pacientů. Dnešek patřil k

nejrušnějším za uplynulé měsíce a až do oběda neměla čas zavolat do laboratoře. A když se jí to podařilo, ještě pro ni neměli výsledky. Tentokrát se neovládla.

„Čekáme na to už dva týdny, ksakru. Není správné nechat čekat lidi takhle dlouho,“ hubovala. „Tady jde o život, nebavíme se o rozboru moči, kristepane. Kdy to budu mít?“ Omluvili se, že to zdrželi, a slíbili jí, že pokud zavolá ve čtyři, výsledky dostane, ale neměla čas se zastavit dřív než v půl šesté a navíc na ni ještě čekali pacienti. Ale chtěla mít výsledky před koncem pracovní doby, takže tam zavolala. Laborant chvilku něco hledal, zatímco Zoe soptila vzteky a pohrávala si na stole s několika vzkazy, až konečně vzal znovu telefon.

„Pozitivní,“ prohlásil laborant věcně. Nijak ho to nepřekvapilo. Její pacienti byli většinou HIV pozitivní. Proto k ní také chodili.

„Pozitivní?“ zeptala se, jako by ho předtím neslyšela. „Pozitivní?“ Měla pocit, jako by se s ní zatočil svět.

„Přesně to jsem řekl,“ pronesl nevzrušeně. „Tentokrát je to překvapení?“ Bohužel, nebylo. Jen to vysvětlovalo, proč je teď tak unavená, vyčerpaná, pohublá, i proč občas mívá průjmy a jiné symptomy, které ji trápily už půl roku. Od Vánoc. Výsledky byly pro změnu její vlastní a Zoe přesně věděla, kdy se to stalo.

Před rokem se náhodou píchla použitou jehlou, když brala krev holčičce, která před dvěma měsíci v dubnu zemřela na AIDS.

Poděkovala laborantovi za výsledky a nezvykle tiše položila sluchátko s pocitem, jako by se jí zhroutil svět, stejně jako si to mysleli její pacienti, když jim to sdělila. Na tom, co jí řekl, nebylo nic laskavého nebo hezkého. Pozitivní, pozitivní, ona má AIDS Co si počne s Jade? Jak bude pracovat? Kdo se o ni postará, až jí bude zle? Co teď bude dělat? Jak uvažovala o celé té hrůze, přemohla ji intenzita jejích citů. Nejdřív si to nechtěla přiznat, ale když se jí na rtu objevil zvláštní vřídek, začala něco tušit. Zmizel celkem rychle, ale její podezření ne. Lékařské vzdělání ji nakonec přinutilo, aby se tomu postavila čelem a alespoň si nechala udělat testy. Přesně tímhle se zabývala u svých pacientů. Ale její obavy byly natolik silné, že se posledních pár týdnů vyhýbala Dicku Franklinovi, přestože s ním byla vždy nesmírně opatrná. Od té doby, co její milenec zemřel před deseti lety na AIDS, vždy vynaložila veškerou opatrnost a upozornila všechny muže ve svém životě. Řekla to i Dickovi a oba si dávali velký pozor. Nikdy ho nevystavila žádnému riziku. Ale pokud by s ním dál pokračovala, musí mu to říct, aby věděl. Čemu Zoe musí čelit. Jenže netoužila ho ani vidět, ani se mu svěřovat. Nedovedla si představit, že by se o ni staral nebo s ní soucítil. Vždyť ji dokonce varoval před rizikem, které na sebe ve svém oboru bere. Stávalo se to i jiným doktorům, stejně jako se to přihodilo jí. A Dick byl toho názoru, že to za to nebezpečí nestojí.

Je to vědec a určitě jsou dobrými přáteli, ale není to ten typ, za kterým se jde s problémem. S takovým člověkem se dá strávit hezký večer. Byla si však jistá, že by se zděsil, kdyby mu to oznámila. A věděla, aniž o tom nějak přemýšlela, že jejich schůzkám je konec. A mnoha dalším věcem, prozatím snad ne její lékařské profesi, ale v budoucnu určitě. Chtělo se jí plakat, nevěděla, že

nesmí, musí ještě k pacientům. Ale najednou nedokázala rozumně uvažovat.

„Je tady někdo?“ Sam Warner nakoukl opět dovnitř a polekal se, když spatřil její výraz. Vypadala, jako by ji někdo právě vystřelil z děla. A taky že vystřelil. A pořádně. „Není ti něco?

Vypadáš příšerně,“ řekl jí bez obalu.

„Myslím, že na mě něco leze,“ odpověděla neurčitě, když hledala omluvu, která by vysvětlila její celkové rozrušení. „Rýma, chřipka nebo něco“

„Tak to bys tady neměla být,“ prohlásil pevně. „Nechci ti brát práci, ale tví pacienti by od tebe neměli nic chytit, to dobře víš.“

„Vezmu si roušku,“ prohlásila a nervózně si na stole pohrávala s prsty. Sam viděl, jak silně se jí chvějí ruce, když se je neúspěšně pokoušela uklidnit. Ale nic neřekl. Jen se tvářil ustaraně. „Já vážně jsem v pořádku, já jen bolí mě hlava“

„Jsi v hrozném stavu,“ řekl, sundal jí z krku stetoskop a položil ho na stůl. „Jdi domů. Prohlídnu zbylé pacienty a nebudu si nic účtovat. Je to dárek ode mě. Někteří lidé nevědí, kdy mají přestat.“ Pohrozil jí prstem a málem ji vystrčil ze dveří, ale ona nic nenamítala. Náhle nedokázala přemýšlet, nemohla dýchat, nemohla uvěřit tomu, co se dozvěděla. Má AIDS AIDS nemoc, která zabíjela většinu jejích pacientů, její život skončil.

Samozřejmě že ne, při správné péči mohla žít ještě léta, což věděla. Ale v krvi měla virus, číhal tam jako ostřelovač nebo časovaná bomba. „Jeď domů,“ nařídil jí Sam, „vlez si do postele a zůstaň ležet. Stavím se pak u tebe.“

„To nemusíš, nic mi není. A díky, že to za mě vezmeš.“ Byl to skvělý chlapík a měla ho moc ráda. K jejím umírajícím pacientům byl tak neuvěřitelně laskavý a hodný. Uvažovala, jestli by se mu mohla svěřit s tím, co se jí stalo. Bylo by to naprosto přirozené, ale Zoe nechtěla, aby to někdo věděl. Ještě ne. Dokud nemusí, neřekne to. Ani Samovi, dokonce ani svým přátelům.

Nikomu. Ani sestrám. Samozřejmě vyjma Dicka Franklina.

Musí mu říct, že je HIV pozitivní, i když byla úzkostlivě opatrná a věděla, že není ohrožený. Chtěla to udělat z čistě etického důvodu, přestože s ním už neměla v úmyslu spát. Nikdo jiný, s kým by se chtěla podělit o tu špatnou zprávu, neexistuje.

Nechá si to pro sebe, jako to dělala vždycky. Zoe Phillipsová nenaříkala nikomu na rameni. Celou cestu domů ve starém volkswagenu Zoe proplakala, a když dorazila k domovu, vypadala skoro stejně strašně, jak se cítila. Inge se vyděsila, když Zoe vešla dovnitř, a dokonce i Jade na ni nejdřív chvíli jen zírala. „Máma smutná?“ zeptala se s polekaným výrazem.

„Máma tě má ráda,“ řekla Zoe, přitiskla ji k sobě a myslela na to, že bude muset být velmi opatrná, aby se nepořezala, a pokud ano, aby se k Jade vůbec nepřibližovala. Napadlo ji, zda by doma teď neměla nosit roušku a rukavice, a pak jí došlo, že je to nesmysl a že se jí zmocňuje panika. Je lékařka, ví, jak se zachovat. Ale tohle je něco jiného. Je to její život. Je těžké být objektivní a rozumná.

Řídila se Samovou radou a šla do postele. Jade si k ní vlezla a Zoe dlouho ležela a objímala svou holčičku. Jako by dcerka vytušila, že se děje něco hrozného a že by mohla o maminku nějak přijít. Ne že by „mohla“, ale jednou ji opravdu ztratí, připomněla si Zoe, otázka zněla „kdy“, nikoliv „jestli“. Znovu sejí zmocnil panický strach, když si uvědomila, že nemá nikoho, komu by zanechala Jade, až zemře. Musí to předem všechno promyslet.

O hodinu později jí Inge přišla říct, že volá doktor Franklin.

Zoe na okamžik zaváhala a pak zavrtěla hlavou. Požádala Inge, aby mu vyřídila, že je mimo, a když se Inge opět vrátila, podala

Zoe číslo do Stinson Beach. Ale Zoe s ním nechtěla mluvit po telefonu, už se rozhodla, že mu pošle dopis. Bude snadnější sdělit mu to písemně. Svědomí měla čisté, protože byla krajně opatrná jako vždycky, a věděla, že ho nevystavila žádnému riziku.

Přesto měla pocit, že mu to musí říct, jenom doufala, že mu může důvěřovat a že to nikomu neprozradí. Lékařská komunita tady byla dost malá a hodně upovídaná. Zoe si nepřála, aby o tom

Dick Franklin všem vykládal. Nechtěla, aby o ní kolegové šířili pomluvy. Do toho, že má AIDS, nikomu nic není. Navzdory tomu, že ji k Dickovi skoro nic nepoutalo, cítila, že nemá jinou možnost než mu říct pravdu. A protože to už chtěla mít z krku, ještě odpoledne mu napsala krátký dopis. Sdělovala v něm jen to, co musela. Že má pozitivní testy, že má pocit, že by to měl vědět, ale připomněla mu, že nikdy neriskovali. Také mu napsala, že teď musí být chvilku sama a bude nejlepší, když si každý půjde svou cestou. Velmi jemně a taktně se ho zbavila, a když si znovu dopis přečetla, přemýšlela, jestli jí vůbec potom, co to přečte, ještě zavolá. Dick Franklin byl zajímavý a inteligentní, ale nikdy nebyl nijak zvlášť soucitný. Nedovedla si představit, že se ji snaží utěšovat, nebo dokonce že ji volá, jak jí je, natož aby se jí třeba nabídl, že jí pomůže s Jade. Dick byl výhradně partner vhodný na večeře, společník do divadla nebo na operu nebo na víkend bez dětí, byl člověkem pro dobré časy, nikoliv pro zlé. Ale nic si od něho neslibovala. Jediné, co po něm chce, je, aby to nevykládal všem v nemocnici. Žádala po něm velice málo.

Když Zoe dopsala dopis, vrátila se do postele, a zase se mazlila s dcerkou. Po chvilce přišla Inge, aby dala Jade večeři, a ustaraně se zadívala na svou zaměstnavatelku. Ještě nikdy nezažila, aby Zoe vypadala tak bez života a tak vyčerpaně. Sama Zoe se nikdy necítila tak zničená jako teď, jedině snad když jí zemřel přítel.

Nebylo jí špatně, ale měla strach, toužila někam utéct, schovat se, přetáhnout si pokrývku přes hlavu a k někomu se přitisknout, ale neměla nikoho, kdo by ji podržel.

Ani se nenamáhala rozsvěcet, venku bylo ještě světlo, i když se už smrákalo. Slyšela, jak si vedle Jade hraje a Inge jí přitom dává večeři. Při těch uklidňujících zvucích Zoe usnula a probudila se, teprve když slyšela, jak na ni někdo mluví. Překvapeně vzhlédla a uviděla Sama Warnera. Stál vedle ní a dotýkal se jejího krku, jestli nemá teplotu.

„Jak ti je?“ zeptal se laskavě a Zoe mu nikdy nebyla vděčná víc než právě v této chvíli. Už chápala, proč ho její pacienti tak milují. Má dobré srdce a je tak hodný. Někdy to je důležitější než lékařské vzdělání.

„Dobře,“ odpověděla upřímně. V tomto okamžiku to byla pravda, ale Zoe byla tak vyděšená, že se skoro cítila jako nemocná, a zlobila se sama na sebe, že si to tak bere.

„Ne, není,“ řekl bez obalu. Posadil se k ní na postel a prohlížel si její oči a její barvu, aniž se jí dotkl, a zatvářil se udiveně.

„Nemáš sice teplotu, ale vypadáš strašně.“ Byla silně rozrušená.

Pak ho něco napadlo a rozhodl se, že se jí zeptá. „Nejsi těhotná?“ Místo odpovědi se usmála. Kdyby to bylo takhle prosté nebo tak radostné.

„Bohužel ne,“ pronesla sklíčeně, „ale je to nádherné pomyšlení. Skoro si přeju, abych byla.“ „Rád bych ti v tom pomohl, kdyby tě to rozveselilo.“ Rozesmála se a Sam ji vzal za ruku. „Zoe, třeba to vypadá, jako bych si u tebe hledal práci, ale tak to není.“ Usmála se na něj, věděla, jak je zaneprázdněný, když zaskakuje za jiné doktory. Spousta lékařů ho žádala, aby je zastupoval, nepotřeboval dělat zástupce ještě jí. „Děvče, potřebuješ pauzu. Nevím, co ti je,“ začal a domníval se, že je to spíš citové než fyzické, ale bylo mu jasné, že

Zoe potřebuje dovolenou, „ale podle mě by sis měla oddychnout od práce. Nemůžeš se pořád vydávat na čtyři sta procent a čekat, že se to vůbec neprojeví. Proč třeba neodjedeš?“ Vzpomněla si na předvčerejší pozvání Dicka Franklina do Stinson Beach, ale to se teď nehodilo a kromě toho se jí nechtělo. Pokud bude muset bojovat za svůj život, musí se ho pokusit také prodloužit. A to možná znamená, že by si měla vzít volno a obnovit síly.

„Budu o tom přemýšlet.“

„Ne, nebudeš, znám tě. Zítra ráno v sedm zase přijdeš na vizitu. Aspoň mi dovol, abych ji za tebe pár dní dělal, a ty můžeš přijít do práce v devět jako normální člověk.“ Nabídka byla velmi lákavá a Zoe nevěděla, co na to říct. Kdyby nic jiného, byla by vděčná alespoň za jednu noc, aby se vyspala a srovnala si myšlenky.

„Zaskočíš za mě dnes večer a zítra ráno?“ požádala ho a znovu pocítila únavu. Nebyla si jistá, zda to

je vinou choroby, kterou je nakažená, nebo je jen psychicky vyčerpaná vědomím, že je nemocná. „Udělám, cokoli budeš chtít,“ řekl laskavě. Zoe zaplavila vlna lítosti a byla v pokušení mu povědět, co právě zjistila. Později

Sama bude potřebovat. Nakonec bude muset omezit svou praxi, možná nějaký čas budou pracovat společně, ale zatím bylo předčasné žádat to po něm, a když o tom přemýšlela, deprimovalo ji to. „Moc si toho vážím,“ zašeptala, když vstal.

„Už mlč a vyspi se trochu. Až zítra ráno vstaneš, bude ti možná skvěle, ale v nemocnici ať tě ani nevidím. Teď mě napadá, že bys mohla přijít až v deset.“

„Same, uděláš ze mě lenocha,“ pronesla a lehla si na polštář.

Ve dveřích se zastavil.

„To se podle mě nikomu nepovede.“ Usmál se na ni. Bylo toho hodně, co jí chtěl říct, o úctě a přátelství a o tom, jaké mají pracovní vztahy, ale jako by nikdy nenašel vhodnou příležitost. Od té doby, co se vrátil do San Franciska, ji chtěl někam pozvat, ale Zoe si vždy udržovala odstup. A jednou dvakrát ji viděl se slavným Dickem Franklinem. Nedomníval se, že je to mezi nimi vážné, ale také mu přišlo nevhodné se na to ptát. Navzdory jejich dlouhotrvajícímu přátelství si velice chránila soukromí.

Přesto pro něho bylo obtížné nereagovat na její vlídnost a soucit. Obdivoval ji víc, než byl ochoten přiznat, a udělal by pro ni cokoliv.

„Díky, Same,“ řekla. Zamával jí a zavřel za sebou dveře. Ležela potom v posteli, dlouho ponořená do vlastních myšlenek.

Její praxe, dcera, zdraví a budoucnost. To vše se jí honilo hlavou, když opět zavřela oči. Jako by všechno bylo rozmazané.

A jak tam tak ležela, najednou se jí vybavila Tanya. Něco podobného doporučila i jednomu ze svých pacientů. Rozhodla se dát na vlastní dobrou radu a zavolat Tanye.

Podívala se do svého seznamu a vytočila číslo. Věděla, že je to Tanyina soukromá linka. Chvilku si myslela, že Tanya není doma, ale na čtvrté zazvonění zvedla telefon. Tanya byla udýchaná a zdálky se ozývala hudba. V tuhle hodinu byla sama a cvičila vedle bazénu.

„Haló?“ Znělo to úplně stejně, jako když chodily na vysokou.

Bylo zvláštní, jak se některé věci vůbec nemění a jiné zase až příliš.

„Tán?“ Zoe měla tichý, unavený a zranitelný hlas, když Tanyu oslovila, a na okamžik zatoužila padnout jí do náruče a rozplynout se v slzách. Ale přemohla se, když promluvila, a Tanya ani netušila, jak je Zoe rozrušená nebo že má nějaký problém.

„Nenapadlo mě, že se ozveš tak brzy.“ Tanya byla překvapená, ale potěšená, že ji slyší. Předevčírem spolu mluvily po dvou dlouhých letech a udivilo ji, že Zoe zavolala tak záhy. „Co se děje?“ „Dneska se stalo něco nenormálního.“ Něco dost nenormálního, ale to Zoe neřekla. „Mám tu doktora, který za mě občas zaskakuje. Na pár dní mě vyhodil z ordinace, že prý potřebuje práci.“ „Vážně?“ Tanya byla ještě pořád udivená, stále jí totiž nedocházelo, proč Zoe volá.

„Opravdu a napadlo mě, jak jsi mluvila o té cestě do

Wyomingu, nechci nerada bych obtěžovala nebo tak, ale jedeš tam s někým? Jen jsem si myslela“ Tanya konečně pochopila, o co jí jde. Byla to skvělá příležitost, že zase budou spolu. Ale věděla, že kdyby se Zoe doslechla, že se k nim připojí Mary Stuart, pravděpodobně by nejela. Až tam přijedou, bude mít Tanya spoustu času jim to vysvětlit a byla přesvědčená, že pokud se dostanou až tam, všechno se mezi nimi konečně zase urovná.

„Ne, jedu sama,“ zalhala. Rychle jí sdělila veškeré podrobnosti a navrhla jí, aby letěla přímo do Jackson Hole. Kdyby

Zoe přijela do Los Angeles, aby s nimi pokračovala do Wyomingu, Tanya by riskovala, že Mary Stuart odmítne nastoupit do autobusu.

„Ale můžu přijet jenom na týden,“ prohlásila Zoe pevně. Při pomyšlení, že musí opustit svou praxi, se jí zmocňovala panika.

Byla to však věc, kterou musela udělat, když si chtěla udržet zdraví. V každém případě byl týden až dost dlouhá doba.

„To je skvělý. Možná tě přemluvíme ještě na další, až tam budeš,“ řekla Tanya vesele. Nedokázala si představit nic příjemnějšího než prázdniny s dávnými kamarádkami ze studií.

„Nejedeš s milencem, že ne?“ vyzvídala Zoe, když slyšela první osobu čísla množného, ale poté, co ji Tanya ujistila, že ne, považovala to jen za pouhou řečnickou figuru. Vůbec ji nenapadlo, že by Tanya pozvala i Mary Stuart.

„A co tvá dcerka?“ zeptala se jí Tanya upřímně. Musela by se tomu přizpůsobit. Zoe to dlouho promýšlela, ale pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Asi to nepůjde. Tán. Je moc malá. Neměla by z toho nic a mně udělá dobře, když pro změnu ze všeho vypadnu.“ Přesto se Zoe nechtělo na jednu stranu jet. Zdráhala se opustit Jade i pacienty. „Jinak jsi v pořádku?“ V Zoeině hlase bylo něco, co Tanye působilo starosti, ale nedokázala to vypátrat, a Zoe trvala na tom, že žádný problém nemá. Ale ve způsobu, jakým to říkala, bylo něco, co Tanye vzdáleně připomínalo situaci, kdy Zoe mívala potíže nebo bývala kvůli něčemu rozrušená, například kvůli Ellie. Ale bylo to tak dávno, co se viděly naposled, že si

Tanya netroufala na ni naléhat nebo ji obviňovat ze lhaní.

„Ano, jsem,“ ubezpečila ji Zoe. „A nemůžu se dočkat, až tě uvidím.“ Uměla dobře jezdit na koni, byla správná kamarádka, a pokud bude mít Tanya štěstí, hned první večer se Zoe s Mary Stuart usmíří a všechny zase budou spolu jako za starých časů.

„Tak nashle na ranči,“ rozloučila se Tanya. Byla tak ráda, že jí zavolala.

„Ahoj.“ Zoe se usmála, otočila se na posteli a zavěsila. Nebylo jí vůbec podobné, aby všeho nechala a opustila svou praxi, ale přesto to musela udělat. Bude se teď snažit ze všech sil, aby si prodloužila život. Cenila si ho už předtím, ale když pomyslela na malou Jade, byl jí ještě dražší. A když si uvědomila, s čím musí vlastně bojovat, cesta do Wyomingu jí náhle připadala velmi důležitá.

Kapitola 9.

Příští týden Sam pracoval se Zoe denně několik hodin, aby se seznámil s jejími současnými pacienty. Několik jich už poznal z nočních služeb, kdy Zoe tu a tam zastupoval. Když si pročítal záznamy o jejích nejakutnějších případech, ohromilo ho, kolik jich zvládala. Měla zhruba padesát smrtelně nemocných pacientů a každý den přicházeli další, někdy i v noci.

Přiváděli je přátelé, příbuzní nebo lidé, kteří se doslechli, co

Zoe dělá. Všichni byli vážně nemocní, někteří měli už AIDS, u jiných ještě choroba nepropukla. Sama zvlášť dojímaly děti.

Tolik malých dětí mělo AIDS. Člověk pak uvítal každé zdravé dítě, které potkal. Sam chápal, proč je Zoe tak vděčná za Jade.

„Nevěřím, že vyšetříš denně tolik pacientů,“ poznamenal

Sam jedno pozdní odpoledne. „To není v lidských silách. Není divu, že jsi pořád tak utahaná.“ Bylo by tak snadné v té chvíli přiznat, že má AIDS. Ale nebyl to jeho problém. Už se rozhodla, že tím nebude nikoho obtěžovat tak dlouho, dokud bude moct. Plánovala, že si ušetří nějaké peníze na zdravotní péči a léčbu a pro pečovatelskou službu, pokud to bude třeba. Jediný skutečný problém je Jade a co s ní bude, až Zoe zemře. Takto uvažovat se zdálo hrozné, ale Zoe věděla, že je to nutné. Jedna část v ní tomu ještě odolávala, ale ta druhá se už smířila se svým osudem. Byl to neuvěřitelný konec její skvělé kariéry, a kdyby se tomu poddala, musela by se trápit kvůli své smůle a krutému osudu, což vůbec nechtěla. Chtěla si užívat, dokud to půjde. Věděla, že může získat roky, dokonce i deset let, často se to nestávalo, ale někdy to tak bylo, a ona udělá všechno, co bude moct, aby se to přihodilo právě jí. Cesta do Wyomingu k tomu patří, odpočinek, krajina, vzduch plus útěcha, že se zase shledá s dávnou přítelkyní Tanyou.

„A co tenhle?“ Sam přerušil její přemítání a podával ji jednu složku. Patřila velmi vážně

nemocnému mladíkovi. Už vstoupil do posledního stadia AIDS a Zoe pochybovala, že to ještě vydrží. Celé měsíce sváděl statečný boj a Zoe nemohla dělat téměř nic, jedině mu to ulehčit a uklidňovat jeho milence. Navštěvovala mladíka každý den. Všechno Samovi vysvětlila a on vrtěl hlavou. Její praxe patřila k těm nejméně ortodoxním, ve kterých pracoval, ale zároveň byla nejvíce kreativní, co se týče léčby.

Na Sama hluboce zapůsobila Zoeina houževnatost. Zdálo se, že dělá vše, co je v lidských silách, když hledá nová antibiotika, léky, způsoby léčby infekce a zmírnění bolesti, a dokonce i neobvyklou holistickou léčbu. Dělala cokoliv, aby nemoc zdolala až do hořkého konce a aby pacientovi ulevila. „Jednou třeba budeme mít štěstí,“ řekla smutně. Ale pro některé z nich už bude pozdě. Dokonce i pro ni.

„Myslím, že měli štěstí, když tě našli,“ podotkl a díval se na ni s rostoucím obdivem. Odjakživa ji měl rád a teď k ní cítil ještě větší náklonnost. Byla vším, čím má lékař být, a pro pacienty měla plné porozumění. Uvažoval, jestli to má něco společného s přítelem, který zemřel před lety na AIDS. Zajímalo by ho, jestli někoho od té doby milovala, ale domníval se, že ne. Určitě ne Dicka Franklina. Sam by se s ní rád víc sblížil. Byla k němu vždy velmi upřímná a přátelská, ale nikdy z její strany necítil jiný zájem, než aby se stýkali jako přátelé, obchodní partneři a spolupracující lékaři. Zvlášť v poslední době měla Zoe pocit, že si nesmí dovolit sblížit se s kýmkoliv. Velmi dbala na to, aby si udržovala mezi sebou a ostatním světem bezpečnou vzdálenost, dokonce i od

Sama, kterého znala už ze studií medicíny. Nechtěla uvádět v omyl ani jeho nebo někoho jiného, klamat je nebo z nich dělat hlupáky. Chtěla, aby bylo všem jasné, že není k mání jako žena, pouze jako lékařka. Považovala to za jediný spravedlivý způsob, jak zvládnout svou situaci. Dokonce zvažovala, že si koupí levný snubní prsten, a nutila se nemyslet na osamělou pouť, na kterou se vydává.

Ale když pracovali na poslední složce, Sam se na Zoe zadíval a uvažoval, zda by ji mohl pozvat na večeři. Pořád ještě musí probrat spoustu věcí a on domů nepospíchá. „Smím tě přemluvit, abys něco snědla? Třeba bychom si mohli dát tady vedle těstoviny nebo něco. Co ty na to?“ zeptal se, skoro přestal dýchat a cítil se kvůli tomu hloupě. Někdy si před ní připadal jako malý kluk a to se mu líbilo. Všechno se mu na ní líbilo. Odjakživa.

„To by bylo fajn,“ řekla, aniž by jen vzdáleně tušila, že ho přitahuje. Stejně ho chtěla někam pozvat a poděkovat mu, že jí umožní odjet z města a vzít si dovolenou. Cítila se trochu provinile, že opouští Jade, ale slíbil jí, že na ni i Inge dohlédne a zastaví se tam, až půjde z kliniky.

„Jsi vážně zastupující doktor se vším všudy,“ škádlila ho, když vklouzla do boxu v malé italské restauraci v Upper

Haight. Chodívala sem už dlouho a měla to tu ráda. Byl tady klid a dobře tady vařili. Bylo to poprvé od studií medicíny, co si

Zoe a Sam někam zašli posedět a popovídat při večeři. Museli se tomu smát. Přestože se jejich cesty za posledních osmnáct let pravidelně křížily, neměli vlastně nikdy čas na sebe, stále jen pracovali.

Oba si objednali ravioli a Sam jí nabídl víno, které odmítla, a pak zase začali mluvit o práci. Už byli v půli večeře, když se na ni chlapecky usmál a v očích měl něco upřímného a přátelského, což způsobilo, že se s ním najednou cítila daleko uvolněnější než dřív.

„Zabýváš se i něčím jiným než prací?“ zeptal se jemně. Obdivoval ji, ale také ji litoval. Dělala toho hodně pro tolik lidí a on z vlastní zkušenosti věděl, jak je to vyčerpávající. Ale zdálo se, že neexistuje nikdo, kdo by dělal něco pro ni. Nedovedl si představit, že by doopravdy našla povzbuzeni ve vztahu s Dickem

Franklinem nebo s někým podobným.

„Ani ne,“ odpověděla, „až na Jade.“

A ještě něco ho zajímalo. „Bylas někdy vdaná?“ Nemyslel si to a viděl, že má pravdu, když zavrtěla hlavou.

„Nikdy.“ Zdálo se, že jí to ani trochu nevadí. Byla spokojená se svým životem a šťastná se svou dcerkou.

Ale Sam byl zvědavý. „Proč ne? Jestli nevadí, že se na to ptám.“

Usmála se. Vůbec jí to nevadilo. Neměla před ním tajemství s výjimkou své choroby. „Zamlada se mi nechtělo. A jediný muž, kterého bych si asi vzala, před deseti lety zemřel. Dostal

AIDS vinou transfuze. Kvůli němu jsem rozjela tu kliniku. Dělal výzkum a byl vynikající. Ve dvaačtyřiceti mu udělali bypass a to ho vlastně zabilo. Po té transfuzi žil necelý rok. Uvažovala jsem, že s ním půjdu dělat výzkum. Odjakživa mě přitahovaly nevyřešené záhady a nevyléčitelné choroby. A pak se objevilo

AIDS a já se místo výzkumu vrhla na jeho léčbu.“

„Pro spoustu lidí by skutečně byla velká ztráta, kdybys dělala něco jiného,“ řekl laskavě a myslel to vážně. Byla výborná lékařka. O tom jejím doktorovi, co zemřel, slyšel také, ale od jiných. Když mu to vyprávěla, pozoroval ji. Byla smutná, ale ne zničená a Sam vycítil, že se z toho vzpamatovala, přestože bylo jasné, že nikdy nenašla nikoho, kdo by pro ni tolik znamenal jako on. „Před AIDS jsem se dost zajímala o diabetes mladistvých. Svým způsobem je to podobná pohroma jako AIDS, ačkoli se mu věnuje menší pozornost.“

„Taky jsem se o něj zajímal. Zřejmě jsem ten typ, co čeká, až něco odpadne ze stolu. Rád sleduju praxi jiných doktorů, sbírám informace, řeším problémy, udělám, co můžu, a pak se přesunu jinam. Možná to zní nezodpovědně, ale nikdy jsem netoužil po vlastní praxi. Je v tom spousta papírování a úřadování a věcí, které nemají nic společného s medicínou nebo pacienty. Rád pracuju rukama, nechci mámit čas smlouvami, pojištěním, obavami o majetek a vším tím politikařením, do kterého se zavedení doktoři vždycky zapletou. Možná jsem ještě nedospěl. Pořád čekám, že se to stane, uvažuju, že jednou se budu chtít dát dohromady se skupinou doktorů a dělat s nimi, ale nějak to nejde.

Spíš se dočkám toho, že většina se mnou bude počítat jen na záskoky stejně jako ty. Tak aspoň budu dělat jen to nejlepší.“

Usmála se. Podobalo se to filozofii lékařů z pohotovosti.

Chtěli se zabývat pacienty, nikoliv papírováním, náklady nebo jinými problémy. Ale jí by chyběly dlouhodobé vztahy, které si vytvořila. „Trochu mi připomínáš Osamělého rangera,“ poznamenala s úsměvem, „jak se vždycky ptal svého přítele: „Kdo byl ten maskovaný muž, Tonto?“. Moji pacienti tě zbožňují. Vedeš si skvěle. Ani ti nemůžu vyčítat, že se vyhýbáš všem těm nesmyslům, které souvisejí s normální praxi. To, že nemám společníky, mi vážně chybí. Takhle mám daleko víc práce. Ale já taky nemám ráda starosti, dohadování, řevnivost a další spoustu problémů. Když Adam zemřel, umožnilo mi to založit kliniku, jakou jsem si přála, a dělat to přesně tak, jak považuju za správné. Přesto je ohromně náročné, když nemám adekvátní pomoc, jen příležitostně.“ Znovu se na něho usmála. Sam se přistihl, že zase přemýšlí, jak je to mezi ní a Dickem Franklinem, ale bál se jí zeptat.

„Chtěla sis Adama vzít, než onemocněl?“ Byl zvědavý na ně, na dítě, které adoptovala, proč to udělala a proč raději zůstávala sama. Byla to fantastická žena.

„Ani ne. Možná bychom to nakonec udělali, ale nemluvili jsme o tom. Byl ženatý a měl děti. A já si pilně budovala svou praxi jako internistka. Tehdy jsem ji dělala s dvěma doktory, ale když jsem začala s klinikou, nechala jsem toho. Nikdy jsem netoužila po vdavkách, nebo dokonce zůstat s někým napořád. Vídali jsme se často a byli jsme si hodně blízcí, ale společně jsme nežili, až teprve když umíral. Vzala jsem si v práci tři měsíce volna a starala jsem se o něj. Bylo to moc smutné.“ Zdálo se však, že se s tím už vyrovnala. Byla vážná, ale netruchlila. Bylo to dlouho, co zemřel, a od té doby se přihodilo hodně věcí. Občas se vídala s jeho dětmi, ale nikdy se s nimi nesblížila. Teprve po narození Jade pochopila konečně tu nesmírnou radost, když má člověk děti. Sam se jí na to také zeptal a ona mu vysvětlila, jak k tomu došlo. Jadeině matce bylo devatenáct, byla svobodná a nechtěla si dítě nechat. A její rodina si Jade odmítla vzít, když zjistili, že je Asiatka.

„Je to ta nejkrásnější věc, která se mi stala,“ řekla Zoe prostě.

A pak nad ním nabyla vrchu ona. „A co ty?“ Věděla, že v Chicagu byl krátce ženatý. „Jak to dopadlo s tvým manželstvím?“

Ztratili kontakt během stáží, a když se vrátil do San Franciska, manželství měl odbyté a téměř o něm nemluvil.

„To manželství trvalo dva mizerné roky a já přitom dělal stáž,“ vysvětloval. Zamyslel se. „Chudák holka. Skoro jsme se neviděli. Víš, jak to chodí. Nenáviděla to. Prý že se už nikdy nezaplete s doktorem. Ale bylo jí to geneticky souzeno. Její otec byl známý odborník na operace hrudníku v Grosse Pointe, její bratr dělá sportovního lékaře v Chicagu a po mně si vzala plastického chirurga. Má tři děti, bydlí v Milwaukee a myslím, že je moc šťastná. Když jsem se vrátil do Kalifornie, žil jsem pár let s jednou ženou, ale ani jeden z nás neměl zájem uzavřít manželství. Oba jsme měli špatné zkušenosti z dřívějška a nebyli jsme na to ještě připravení. Vlastně mi ji trošku připomínáš. Je podobná světice jako ty. Toužila po opravdické změně a stále mě do ní nutila taky. Nakonec udělala to, co chtěla, a já zůstal tady.

Dělá odbornou sestru v leprosáriu v Botswaně.“ Zoe si mlhavě vzpomínala, že o ní něco slyšela, ale to bylo ještě předtím, než ji Sam začal zastupovat, a Zoe se s ní nikdy nesetkala.

„Páni! To je věc.“ Zoe ho pozorovala, fascinovaná tím, co slyšela. „A ona tě nedokázala přemluvit, abys s ní odjel?“ Zoe to připadalo celkem přitažlivé, ale Samovi evidentně vůbec ne, protože s výrazem hrůzy zavrtěl hlavou.

„Za nic na světě.“ Zazubil se. „Bez ohledu na to, jak moc jsem ji miloval. Nesnáším hady ani brouky, nikdy jsem nebyl skaut, kempování a spacáky jsou pro mě učiněná muka. Rozhodně nejsem stvořený k tomu, abych sloužil lidstvu někde v džungli. V noci mám rád svou pěknou pohodlnou postel, dobré jídlo, útulnou restauraci, sklenku vína a stačí mi, když tu nejdivočejší vegetaci uvidím o víkendu v Golden Gate Park. Jednou do roka sem Ráchel jezdívá a pořád ji obdivuju, ale jsme teď jenom přátelé. Žije s ředitelem leprosária a mají dítě. Miluje

Afriku a tvrdí, že nevím, o co přicházím.“

„Kvůli tomu, že nemáš děti nebo že žiješ tady?“ Zoe se smála, ale ten příběh ji zaujal.

„Obojí. Že prý Afriku za nic neopustí. Ale člověk nikdy neví.

Pro mě to rozhodně není. Je bezvadná kamarádka a udělala správnou věc. Odjela před pěti lety a ten čas najednou tak utekl.

Je mi šestačtyřicet a zřejmě jsem se prostě zapomněl oženit.“

„Já zase vdát,“ řekla se smíchem. „Mí rodiče kvůli tomu kdysi šíleli. Před pár lety oba postupně zemřeli, takže už není nikdo, kdo by mě s tím otravoval.“ A teď si byla jistá, že se určitě už nevdá. Po hovoru o vlastním životě se najednou cítil Sam odvážnější.

„A co doktor Franklin?“ Byl nervózní, když se jí ptal, ale zároveň zvědavý. Rozhodně nevysílala žádné vibrace, které by naznačovaly, že je přístupná pozváním na schůzku. Chtěl vědět, jestli to je kvůli doktoru Franklinovi či z jiných důvodů nebo že snad existuje ještě někdo jiný. Bylo těžké uvěřit, že ženu jako

Zoe zajímá jen její praxe a dítě.

„Co by?“ opáčila Zoe a zatvářila se udiveně. „Jsme dobří přátelé, to je všechno. Je to zajímavý muž,“ dodala upřímně, ale

Sam v jejích očích pátral po hlubším významu.

„Moc toho neprozradíš, viď?“ řekl a ona se rozesmála.

„Co konkrétně chcete vědět, pane doktore? Jak je to vážné?

Nijak. Popravdě řečeno už se s ním nescházím. Nescházím se s nikým a chci, aby to tak zůstalo.“ V hlase jí zaznělo tak pevné odhodlání, až ho to polekalo. Nedokázal pochopit, proč to říká. Ale bylo v tom jasné sdělení pro kohokoli, kdo zrovna poslouchal.

„Hodláš v dohledné době vstoupit do kláštera?“ žertoval.

„Nebo chceš být jen nezávislá?“ Když se na něho podívala, najednou se musela sama sobě zasmát.

To pro ni bylo naprosto něco nového a uvědomila si, že by se od svých pacientů mohla hodně naučit. Jak to zvládali? Co říkali? Věděla, že mnozí prozradili lidem, že mají AIDS, ještě předtím, než začali nějaký vztah, ale tohle ona dělat nechtěla. Chtěla žít stranou společnosti a těšit se ze života s Jade. Bylo by to jiné, kdyby někoho měla, když sejí to stalo, ale protože tomu tak podle ní nebylo, dveře teď zůstaly zavřené.

„Nemám čas na žádný vztah,“ řekla prostě a Sam se zatvářil zděšeně. Způsob, jakým to vyřkla, vyzněl tak definitivně, a to se k ní vůbec nehodilo. Byla tak milá a byla by škoda, kdyby žena jako Zoe zůstala v životě bez muže.

„Chceš mi naznačit, že ses takhle ve svém věku vědomě rozhodla?“ Ta vyhlídka ho naplňovala hrůzou.

„Víceméně.“ Měla na mysli rozhodnutí, ke kterému dospěla, ale nechtěla to s ním teď rozebírat a navíc se dostávali na nebezpečnou půdu, což si nepřála. Ale Sam byl odhodlaný pokračovat v tématu s urputnou houževnatostí. „Nikomu bych nemohla nic dát, Same. Jsem až příliš svázaná se svou prací a s dcerkou.“

Byla to výmluva, ale Sam byl přesvědčený, že to myslí vážně.

„Zoe, to je hloupost,“ namítl. „Jestli si myslíš, že nemůžeš nikomu nic dát, tak jsi vedle. V životě je něco víc než jen obětovat se práci nebo dítěti.“ Zajímalo by ho, proč si umínila zůstat sama, jestli třeba ještě netruchlí po staré známosti, přestože o tom pochyboval. Ale proč si nechce s nikým nic začínat?

Proč se schovává? Nemůže být zas tak posedlá prací ani dcerou, nebo snad ano? „Jsi moc mladá na to, abys zavírala dveře před nějakým vztahem. Zoe, tohle si musíš rozmyslet,“ nabádal

Ji. Když se na ni podíval a zjistil, že to mysli vážně, měl pocit osobní ztráty.

Usmála se na něj, ale to, co dosud řekl, s ní nijak nepohnulo.

„Mluvíš jako můj táta. Říkával, že příliš vzdělané ženy muže děsi a že dělám chybu, když jdu studovat do Stanfordu. Medicína ho rozčilovala. Tvrdil, že když chci dělat v nemocnici, měla jsem jít na zdravotní školu a ušetřit mu tak spoustu peněz.“ Při těch slovech se rozesmála a Sam vrtěl hlavou. Znal lidi jako ona.

V celé jeho rodině byli lékaři, včetně matky.

„No tak tos měla radši chodit na zdrávku, když jako doktorka děláš tak hloupá rozhodnutí. Zoe, to je učiněná blbost.“ Přemýšlel, jestli neměla nějakou špatnou zkušenost, třeba jestli nebyla znásilněná nebo jestli Franklin neudělal něco, co ji rozrušilo a je to stále čerstvé, nebo možná tajně chodila s někým jiným, snad ženatým. Nebo mu jen slušně chtěla naznačit, že o něj nemá zájem, ale doufal, že v tom to také není. Jinak by to nedokázal pochopit. Zavedla hovor na další věci, což ho trápilo ještě víc. Zjistil, že mají víc společného, než si dosud myslel, lidi, plány, podobné názory na medicínu a vášeň pro všechno, co představuje.

Ke všemu ještě zjistil, že ho přitahuje víc, než se původně domníval. Měla velký smysl pro humor a byla bystrá. Bylo v ní něco nádherně upřímného a opravdového. Říkala věci na rovinu, okamžitě analyzovala situaci, a když mu vyprávěla o svých pacientech, bylo zřejmé, jak moc jí na nich záleží. Byla po letech první ženou, která ho zase zaujala a s kterou chtěl začít chodit.

Už dlouho ho přitahovala, ale vždycky se rozmýšlel s tím něco udělat, ale když s ní teď byl na večeři a mluvil s ní o různých věcech, dočista ho pobláznila. A byla ještě žádoucnější, jak trvala na tom, že se vzdala veškerých vztahů a vůbec s ním o tom nechtěla diskutovat. Byl si jistý, že existuje jiný důvod, nejspíš nějaký románek s někým, koho chce chránit, a čím víc na to myslel, tím víc ho zajímalo, jestli ten dotyčný není ženatý. Ale pokud jde o něho, mohla mu to říct. Ostatně všechno v jejím životě tomu nasvědčovalo, třeba to, že měla k dispozici tolik času, který trávila v práci, a že se netoužila vdát. Evidentně něco s někým má, ale nechce to přiznat. A Sama to zjištění velice mrzelo. Když ho Zoe při jídle a pak při cappuccinu pozorovala, uvědomila si, že sejí také líbí. Byl přesně takový, jaký vždycky býval, připomínal jí velkého dobráckého medvídka, inteligentního a laskavého, na kterého se člověk může skutečně spolehnout.

A byl stejně jako ona zamilovaný do její kliniky.

„Mám dojem, že ze všech specializací, které jsem poznal, se mi nejvíc zamlouvá ta tvoje a zasluhuje největší úctu. Vážně se mi moc líbí, jak zacházíš s pacienty, zvlášť v domácí péči.“

„To vlastně bylo to nejtěžší, co se muselo vybudovat. Najít ty vhodné lidi, na které je spolehnutí, aniž by je člověk musel pořád kontrolovat. Pečlivě je sleduju, ale přesto mají ještě velké rezervy. Ale pacienti na sebe taky berou velkou zodpovědnost.“

Mnoho příbuzných a blízkých se o její nemocné staralo téměř bez odborné asistence až do úplného konce, kdy jim pomáhaly pouze skupiny z hospiců.

Znovu probírali Samovy povinnosti, až Zoe bude pryč, a on se přitom usmíval. Věděl, že pro ni bude těžké je opustit, a snažil se ji přesvědčit, že její pacienti budou u něho v dobrých rukou, a Zoe mu věřila.

„Povíš mi něco o Wyomingu?“ zeptal se společensky při druhém šálku cappuccina. Ale když ho přinesli, všiml si, že

Zoe vypadá vyčerpaně. Poslední dobou už několikrát zpozoroval, jak je unavená, ale příliš o tom nepřemýšlel. Její praxe byla tak vyčerpávající, takže ho nijak nepřekvapovalo, že je pobledlá, až teprve dnes večer si rovněž povšiml, že je poněkud pohublá. Očividně skutečně potřebovala dovolenou a těšilo ho, že odjíždí. „S kým tam jedeš? Nebudeš kempovat, že ne?“ vyzvídal a na jeden bláznivý okamžik si přál, aby mohl jet s ní.

Ta otázka ji rozesmála. „To teda ne. Jedu tam se starou kamarádkou z vysoké. Je to báječná ženská a dlouho jsem ji neviděla, ale tuhle mi volala a pozvala mě. Nejdřív jsem ji odmítla, ale pak mi bylo tak mizerně, že jsem se rozhodla jet. Ale jak ji znám, věř mi že to kempování určitě nebude. Je ještě víc rozmazlená než já.“ Zoe také nikdy nebyla žádná ctitelka kempinku. Stejně jako Sam nesnášela brouky, hady nebo jiné lezoucí potvůrky. „Bydlí v Los Angeles a určitě to bude nějaký typický hollywoodský ranč.“

„Kdo je to?“ zeptal se jen tak mimochodem, když se podíval na účet a otevřel peněženku. „Nějaká doktorka?“

Zoe se usmála, než odpověděla. „Ne tak docela. Je to zpěvačka. Přátelíme se už od školy a ona se vůbec nezměnila, i když by tomu nikdo neuvěřil. Média jí dávají pořádně zabrat. Není to fér.“ Zoe se zamyslela. „Nerada lidem říkám, o koho jde, protože okamžitě vyrukují se spoustou chybných domněnek.“

„To mě zajímá,“ prohodil a podíval se zpříma na Zoe, zatímco číšnice odnesla účet s penězi. Zoe ho tak fascinovala, její hluboké zelené oči a všechno, co se v nich odráželo. „Tak kdo

Je to?“

„Tanya Thomasova,“ řekla Zoe tiše. Pro ni to bylo jen jméno, pro ostatní ztělesnění slávy, spousty lží, zlatého hlasu, tisíce podob, které viděli, byla to legenda a Sam reagoval obdobně jako jiní. Vykulil oči, otevřel ústa, ale pak se tomu musel sám smát a bylo mu trapně.

„Byla to moje nejlepší kamarádka na vysoké. Spolubydlící.

Mám ji ráda víc než jakoukoli jinou přítelkyni, kterou jsem kdy měla,“ pokračovala klidně. „Moc se nevídáme, ale kdykoli jsme spolu, je to stále v nás. Je to neuvěřitelné, ať se nám stane cokoli, nic se mezi námi nezmění. Je to obdivuhodná ženská.“

„No ne! Jsem z toho vedle.“ Musel to vyslovit. „Vím, že to zní hloupě, ale vždycky jsem žasl, že někdo tyhle lidi zná, že spolu někam jdou, někde si posedí u pizzy nebo u kafe jako my ostatní, myjou si vlasy a nosí pyžamo. Je dost těžké je považovat za obyčejné smrtelníky.“

„Kvůli tomu dost vytrpěla. A prý se zase rozvádí. Myslím, že není možné, aby vedla normální život, když je pořád v takovém stresu. Po skončení studií se provdala za moc hodného kluka, s kterým chodila na střední škole, ale během roku měla najednou úspěch, dostala zlatou desku a čekala ji velká kariéra. Podle mě jí to rozbilo manželství. Chudák Bobby Joe ani nevěděl, jak se to stalo, a Tán taky ne. Potom si vzala hrozného lumpa, byl to její manažer, a jak se dalo čekat, okrádal ji a choval se k ní dost hrubě. Myslím, že pro to prostředí to bylo celkem typické, ale pro ni strašné. A před

třemi lety si vzala nějakého chlápka z Los Angeles, snad obchoduje s pozemky. Domnívala jsem se, že jí to vyjde, ale teď se rozcházejí a on jí nechce dovolit, aby vzala jeho děti do Wyomingu, jak původně plánovala, takže má zamluvenou chatu v rančhotelu a pozvala mě tam.“ V jejím podání to znělo tak obyčejně, že ho to pobavilo.

„Ty máš kliku! Bude to legrace.“

„Jo, setkání s Tán předčí veškerou legraci. Ani jedna nejsme kdovíjak zblázněná do koňů,“ řekla se smíchem. „Vlastně jediné, po čem toužím, je celý týden prospat.“

„Mohlo by ti to prospět,“ podotkl, starostlivě si ji prohlížel a pak na ni vrhl zvláštní pohled. „Není ti nic, Zoe, že ne? Vypadáš tak unaveně a minulý týden ti nebylo zrovna dobře. Myslím, že to vážně přeháníš.“ Mluvil velice ohleduplně a Zoe to hluboce dojalo. Tolik si zvykla pečovat o ostatní, že ji překvapilo, když se někdo staral o ni.

„Ne, není, vážně,“ ujistila ho, ale zajímalo by ji, jestli si něčeho všiml. Náhle ji napadlo, zda opravdu vypadá jako nemocná.

Byla unavená, ale nepřipadala si jiná, když se podívala do zrcadla. Neměla žádné vnější příznaky. Nic nenasvědčovalo tomu, že je HIV pozitivní, a věděla, že to tak může být ještě dlouho, nebo naopak se to může zhoršit každým okamžikem. A nejvíc ji ohrožovala infekce. Věděla, že se musí chránit, a byla opatrná. „Jsi hodný, že se ptáš,“ řekla a překvapilo ji, když se natáhl přes stůl a vzal ji za ruku. Nečekala to od něj.

„Záleží mi na tobě. Chci ti pomoct, ale jsi pořád tak tvrdohlavá.“ Způsob, jakým to vyslovil, ji přinutil, aby se mu podívala do očí. Byly tmavě hnědé a nekonečně laskavé.

„Děkuju, Same“ Cítila, jak seji zmocňuje nával citů, odvrátila se a odtáhla ruku. Víc než kdy jindy jí bylo jasné, že musí zůstat ve střehu. I když byl hodný a milý, nesměla to udělat.

S Dickem to bylo tak snadné, když někam šli. Byli jen přátelé, a pokud to jednou za čas porušili, nic se nestalo. Nedělala si iluze o tom, co k ní cítí. Toužila jen tu a tam po příjemném společníkovi, po někom, s kým by šla do divadla, na koncert nebo či na luxusní večeři. A on po ní nežádal víc, než mu chtěla dát. Kdyby mu dala víc než to, ve skutečnosti by ho to polekalo. i Dick přesně věděl, jak daleko s ní chce zajít, a vždycky si pečlivě udržoval odstup. Ačkoliv by docela ráda s někým navázala vážný vztah, během let nepotkala nikoho, kdy by jí v tomto směru vyhovoval, a vyhýbat se laciným náhražkám bylo snazší.

A teď, co se celý její život změnil, byla opravdu smůla, když zjistila, že by Sam Warner pro ni mohl být kdysi důležitý. Vůbec si dřív neuvědomila, jak je upřímný, laskavý a citlivý a jak se s ní shodne při práci. Považovala ho pouze za dobrého lékaře a přítele. Najednou objevila, že je v něm víc, že k němu něco cítí a že nemá právo v tom pokračovat. K této části svého života zavřela dveře navždy. Co vlastně může někomu nabídnout? Pár měsíců? Několik let? I kdyby to bylo pět nebo deset roků, nebylo by to vůči němu správné. A kromě toho pořád hrozí malé, ale potenciální riziko, že se může od ní nakazit. Prožila si to už s Adamem. Nikomu tohle nemůže udělat. A nehodlá to udělat ani Samovi. Ani v nejmenším neexistovala možnost, že by mu povolila, aby se k ní víc přiblížil. Jsou kolegové a přátelé a nic víc a ona mu nedovolí překročit meze. Sam to vycítil. Když odcházeli z restaurace, byl z toho smutný. Ať ji měl jakkoli rád, cítil, že se od něj odtahuje. Nevěděl proč, ale nelíbilo se mu to a správně vytušil, že s tím nedokáže nic neudělat.

Když si před restaurací sedli do jeho auta, dlouho se na ni díval. „Dneska večer mi bylo moc dobře,“ řekl Sam upřímně a Zoe přikývla.

„Mně taky, Same.“

„A hezky si to užij ve Wyomingu,“ popřál jí a podíval se jí hluboko do očí, až se jí zdálo, že mu dokáže přečíst myšlenky, což si nepřála. Nechtěla, aby jí otevřel své srdce nebo po ní žádal, aby mu otevřela ona své, natož aby mu vysvětlovala, proč to nejde. Podle ní nikdo neměl právo to vědět. „Děkuju, že mě budeš zastupovat.“ Byla to úleva mluvit zase o práci, a ne o jejich citech. Snadno uhodla, že se s ním ocitá na nebezpečné půdě, a když se na Sama dívala, jak tam sedí v tom svém tvídovém saku a šedém roláku, musela se nutit, aby odolala jeho kouzlu, což nebylo lehké.

„Ty víš, že tě zastoupím kdykoliv,“ ujistil ji, ale pořád ještě nenastartoval vůz. Chtěl jí ještě něco povědět, ale nevěděl jak.

„Chci si s tebou promluvit, až se vrátíš,“ dodal a Zoe se neodvážila zeptat proč. Najednou se bála, že ji bude po takové době do něčeho nutit. Nebylo správné, aby to udělal právě teď. Byla velká smůla, že nepřišli už dřív na to, že se navzájem přitahují. Byla naprosto slepá k tomu, co k ní celou dobu cítil, a dokonce i k tomu, že je opravdu velice přitažlivý. „Myslím, že něco z toho, co jsme si řekli dnes večer, musíme ještě probrat,“ prohlásil rozhodně a zároveň trochu bojácně.

„Nevím, jestli je to dobrý nápad,“ zašeptala téměř neslyšně a pomalu k němu zvedla oči. Byl v nich obrovský smutek a musel se přemáhat, aby ji nevzal do náruče, ale věděl, že alespoň dnes večer si to Zoe nepřeje. „O některých věcech je lepší nemluvit, Same.“

„S tím nesouhlasím,“ namítl, zadíval se jí do očí a pohledem ji žádal, aby ho vyslechla. .Jsi statečná. Mockrát jsem zažil, že ses dívala smrti do očí a vzdorovalas jí. Ve vlastním životě nesmíš být zbabělá.“ Zdálo se jí zvláštní, že to říká právě teď, a chvilku se bála, co si myslí. Věděla však, že její tajemství nemohl odhalit. Výsledky v laboratoři se neoznačovaly jmény, ale čísly.

„Nedomnívám se, že se stavím ke svému životu zbaběle,“ řekla smutně. „Udělala jsem některá rozhodnutí, která považuju za správná, ne ze zbabělosti, ale z rozumu.“

„To je nesmysl,“ vyhrkl a naklonil se nebezpečně blízko k ní.

Odvrátila se a dívala se z okna.

„Same, nech toho, já nemůžu.“ V očích měla slzy, ale on je neviděl.

„Pověz mi jen jedno,“ pokračoval a díval se přímo před sebe.

Jedině, po čem toužil, bylo obejmout ji a políbit, ale s ohledem na ni a její bláznivé nápady to neudělal. „Máš někoho jiného?

Buď ke mně upřímná. Musím to vědět.“

Dlouho váhala. Byla by to dokonalá výmluva. Stačilo mu říct, že s někým chodí, ale na to byla příliš poctivá. Otočila se k němu a zavrtěla hlavou. „Ne, nemám, jenže to na věci nic nemění.

Musíš to pochopit. Můžeme být přátelé, Same, ale víc než to ti dát nemůžu. Je to docela jednoduché.“

„Já to nechápu,“ pokračoval a snažil se, aby nevypadal rozčileně nebo tak zklamaně, jak se cítil. „Nežádám tě, aby ses k něčemu zavazovala. Jen po tobě chci, abys byla upřímná, to je všechno. Jestli ti nevyhovuju, pokud se nechceš dál o nic pokoušet, pochopím to, ale ty mi tady tvrdíš, že dveře do téhle části tvého života jsou zavřené, a já tomu nerozumím. Je to kvůli tomu chlapíkovi, co umřel? Pořád ještě truchlíš?“ Po jedenácti letech mu to připadalo nenormální, ale o tom neměl právo rozhodovat. Když se na ni podíval, znovu zavrtěla hlavou.

„Ne, kvůli němu to není. S Adamovou smrtí jsem se vyrovnala už dávno. Same, věř mi. Buďme prostě přátelé. Kromě toho,“ řekla s úsměvem a dotkla se jeho ruky, je opravdu těžké se mnou vyjít.“

„To máš pravdu,“ uznal a nastartoval auto. Vůbec neočekával, že ho tak poblázní, a on pak najednou zjistí, že dveře, za kterými se ukryla, jsou navždy zamčené a zapečetěné. Pouhé pomyšlení na to ho dohánělo k šílenství. Když ji vezl domů, neustále po ní pokukoval. Byla tak klidná a krásná a jakoby rozzářená.

Neustále si připomínal, že člověk nemůže mít v životě všechno, co chce, ale v případě Zoe mu to připadalo tak nespravedlivé.

Když dorazili k jejímu domu, vystoupil a otevřel jí dveře. Ve chvíli, kdy jí pomáhal z auta, mu připadala skoro jako opuštěné dítě a ruka v jeho dlani tak křehká.

„Zkus na tom ranči trochu přibrat,“ nabádal ji ustaraně, „potřebuješ to.“

„Ano, pane doktore,“ přitakala a s něžností v očích se na něj podívala. „Bylo to krásné. Až se vrátím, musíš se mnou a Jade povečeřet. Uvařím výborný párek v rohlíku.“

„Možná bych vás obě mohl vzít na večeři.“ Usmál se a přál si, aby ji mohl osvobodit z její pevnosti. Byl přesvědčený, že se schovává, ale nevěděl proč. Viděl jí to na očích, a ať se snažil sebevíc,

nedostal se k ní. Ale dozvěděl se ten večer alespoň tolik, že se ho bojí.

„Moc se mi to líbilo. Díky, Same.“

„Mně taky, Zoe, a nezlob se, jestli jsem se moc vnucoval.“ Měl obavy, aby se kvůli tomu ještě víc nestáhla do sebe.

„To je v pořádku, chápu to.“ Rozuměla tomu víc, než chtěla, a lichotilo jí to i dojímalo, ale nepohnulo to s ní. Její rozhodnutí to jen posílilo.

„Nevím, jestli to chápeš. A nevím, jestli to chápu já,“ dodal smutně. „Tohle jsem chtěl udělat dávno. Vlastně už na medicíně. Možná jsem čekal moc dlouho.“ Zatvářil se zarmouceně.

„Netrap se tím, Same. Je to v pořádku,“ uklidnila ho a pohladila po paži. Pomalu ji doprovodil ke vchodu. Když se u něj zastavili, zatoužil ji políbit. Zítra nešel na kliniku, ale Zoe věděla, že se ještě předtím, než odjede, uvidí a to ji posilovalo. Když nic jiného, můžou alespoň občas pracovat spolu. „Za pár dní na viděnou,“ loučil se a políbil ji na temeno.

Když potom otevřela dveře, rychle se rozběhl k autu, kde zůstal stát a díval se, jak vchází dovnitř. Zoe se otočila a jejich oči se naposledy střetly. Zamávala mu a zmizela v domě.

Za chvilku slyšela, jak odjíždí. Sam si za volantem připadal jako omámený silou svých citů. Večer proběhl zcela jinak, než očekával. Ani Zoe to nečekala. A přes všechno, co k ní cítil, i přes jejich staré přátelství, pro něho byla víc než kdy jindy záhadou.

Kapitola 10.

V den, kdy Mary Stuart odjížděla z New Yorku, se naposledy zastavila v obývacím pokoji a rozhlédla se. Rolety byly stažené, závěsy zatažené, klimatizace vypnutá a v bytě začínalo být teplo. Poslední týden panovala úmorná vedra. Včera večer jí volala

Alyssa z Holandska, na cestách s pěti přáteli se měla báječně a Mary Stuart ji podezřívala, že prožívá první opravdovou lásku.

Přála jí to a stále ještě byla trochu posmutnělá z toho, že přišly o příležitost procestovat společně Evropu.

Několikrát také mluvila s Billem. Tvrdě pracoval, a když mu řekla, že jede do Wyomingu, zarazilo ho to. Nechápal proč a domníval se, že by měla jet na Martha’s Vineyard nebo do Hamptonu k jejich přátelům, jako to udělala na Den nezávislosti. Její přátelství s Tanyou Thomasovou nikdy příliš neschvaloval.

A nešlo mu do hlavy, proč chce jet do nějakého rančhotelu. Navíc si nikdy nemyslel, že má Mary Stuart nějakou zvláštní zálibu v koních. Říkal tolik věcí, které by ji dříve donutily, aby to ještě uvážila, ale tentokrát ji nijak neovlivnily. Chtěla strávit dva týdny s Tanyou na ranči. Chtěla být se svou přítelkyní, povídat si s ní a ráno se dívat na hory. Náhle si uvědomila, že potřebuje odjet a přehodnotit svůj život, a pokud to Bili nechápe, je to jeho problém. Je v Anglii na dva měsíce a nechtěl ji tam vzít, takže nemá právo ji zrazovat od toho, co chce udělat. Toho práva se vzdal v okamžiku, kdy jí řekl, že ji nechce mít v Londýně.

Letos se vzdal ještě dalších věcí, úmyslně nebo jinak, a ona si to musí pořádně promyslet. Nedovedla si představit, že by se vrátila do stejného vztahu, který mezi nimi vznikl. Nedokázala by žít v dusné, neradostné atmosféře bez lásky, kterou Bili vytvořil.

A přestože tu noc před jeho odjezdem v něm na okamžik objevila jeho staré já, nic nevzbuzovalo naději, že ho na konci léta zase najde. Nebo jestli vůbec někdy.

Začínalo jí docházet, že to, co mezi nimi kdysi bylo, je pryč, a patrně navždy. Zvažovala, jestli to, co místo toho zbylo, má cenu udržovat. Nedovedla si však představit, že by se k němu zase vrátila a že by spolu opět žili tímto způsobem. Nemluvili by, neobjímali se a nedotýkali. Přišli o své sny i životy, o víc než pouze o Todda. V mnoha ohledech cítila, že to tak je. A odjezd do Wyomingu je v podstatě útěkem od minulosti a pokusem zjistit, jestli pro ni a Billa existuje ještě nějaká možnost. Když se rozhlížela po bytě, na okamžik měla pocit, jako by jejich bývalý život opouštěla napořád. Už

to nikdy nebude, jak to bývalo. Nikdy se nevrátí k člověku, který ji v posledním roce nechal tak zoufalou a opuštěnou. Buď se vrátí k muži, jak ho znala dřív, nebo se nevrátí vůbec. A v obou případech si chtěla promyslet, jestli má nebo nemá navrhnout Billovi, aby prodali jejich byt. Přesto nic nebude jako dřív.

Vyhlídky na to, že ve svém věku bude opět sama, ji děsily.

Ale to, že s ním zůstane v hrobce, kterou pro ně oba vybudoval, považovala za daleko horší osud. Prošla chodbou a na dlouho se zastavila před pokojem, který patříval Toddovi. Závěsy byly pryč a přehoz i pokrývky v čistírně. Všechno odstranila. Nic tady po něm nezbylo. To, co ještě zůstalo, je v jejím srdci a vzpomínkách.

Zvedla kufr, pomalu šla dál po chodbě a myslela na Todda, na Billa a na Alyssu, jak kdysi bývali šťastní a jak je teď všechno jiné. Krutá ruka osudu, kmitnutí zápěstím a bylo po snu. Všechno skončilo tak rychle. Bylo zvláštní teď o tom přemýšlet. Měla pocit, jako by dlouho šlapala vodu v ledovém moři, málem utonula, ale znovu sejí podařilo plout dál, i když byla zkřehlá a otupělá, zraněná a pohmožděná, avšak přesvědčená, že se nakonec přece jen neutopí. Existovala nepatrná naděje, že by to mohla dokázat. A když stála ve dveřích s klíči v ruce, zatoužila s někým se rozloučit s manželem, s dítětem, s životem, který kdysi sdíleli. „Miluju tě,“ zašeptala do prázdné chodby, aniž věděla, koho z nich má na mysli, Billa nebo Todda nebo jejich společný život. A pak se naposled rozhlédla a tiše za sebou zavřela dveře.

Vrátný jí pomohl do taxíku a za hodinu byla na Kennedyho letišti. Let do Los Angeles proběhl normálně.

Tanyin odjezd probíhal za horečné činnosti. Zabalila si šest kufrů, dvě krabice plné klobouků, devět párů kovbojských bot různých odstínů z krokodýlí a ještěrčí kůže. Její hospodyně nakládala do autobusu tašky s jídlem a Tanya si koupila spoustu nových videokazet, aby se měly čím zabavit cestou přes Nevadu a Idaho. Bylo jí řečeno, že je to dlouhá a nudná jízda, takže si dokonce s sebou vzala pár nových scénářů, aby je pročetla.

Bylo jedenáct hodin a letadlo s Mary Stuart mělo přistát ve dvanáct třicet. Ale Tanya chtěla udělat před odjezdem ještě poslední zastávku u Gelsena kvůli jídlu. Autobus byl sice už plný zásob, ale Tanya potřebovala dokoupit ještě pár lahůdek.

Řidič trpělivě čekal venku, zatímco Tanya políbila na rozloučenou psa, poděkovala hospodyni, připomněla jí, aby zapínala bezpečnostní systém, popadla klobouk, kabelku, adresář a vyběhla po schůdkách do autobusu. Rozpuštěné vlasy jí vlály a v bílém tričku, vypasovaných džínách a ve svých nejstarších kovbojských botách světle žluté barvy vypadala nádherně. Koupila si je v Texasu k šestnáctým narozeninám a také podle toho vypadaly. Nosila je už na vysoké.

„Díky, Tome,“ řekla řidiči a mávla na něj, když nastoupila.

Tom vymanévroval velkým vozidlem z vrat a vyjel na úzkou příjezdovou cestu. Autobus se dělil na dvě prostorné místnosti.

Obývací pokoj byl celý z týkového dřeva a tmavomodrého sametu s pohodlnými křesly a dlouhým stolem pro osm lidí. Zadní místnost byla laděná do tmavozelena a snadno se dala předělat z obýváku na ložnici. A mezi oběma pokoji byla velká, funkční kuchyně a bílá mramorová koupelna. Autobus koupila před rokem, když dostala první platinovou desku.

Cestou budou s Mary Stuart spát v ložnici a zaparkují před motelem, aby zajistily pokoj pro Toma. Důmyslné poplašné zařízení jim zajišťovalo bezpečnost. Někdy si s sebou Tanya vozila osobní strážce, ale tentokrát měla pocit, že je nebude potřebovat. Těšila se na cestu“ a na to, že stráví celé dva dny povídáním s Mary Stuart. Při deseti hodinách jízdy denně by mohli zítra dorazit do Jackson Hole právě k večeři.

Na letiště přijeli deset minut před příletem letadla. Tanya v tmavých brýlích a černém kovbojském klobouku čekala u východu a pak se objevila Mary Stuart v džínách a blejzru a kabelou od Vuittona. Jako obvykle vypadala naprosto dokonale, jako by jí v letadle přežehlili sako, a vlasy měla upravené, jako by přišla od kadeřníka.

„Ráda bych věděla, jak to děláš,“ prohodila Tanya s úsměvem a pak ji pevně objala. „Pokaždý vypadáš jako z cukru.“

„Mám to vrozené. Moje děti mě za to nenáviděly. Todd se vždycky pokoušel mě trochu pomuchlat, abych vypadala normálně.“ Zatvářila se omluvně a pak zamířily, zavěšené do sebe, k výdeji zavazadel, kde čekal Tanyin řidič, aby jim pomohl. Tanya stála s přítelkyní trochu stranou a během chvilky lidé začali otáčet hlavy, šeptali si, plaše se usmívali a za pět minut ji obstoupilo klubko teenagerů s tužkou a papírem v ruce.

„Podepíšete se nám, slečno Thomasova?“ prosili ji, hihňali se a strkali. Byla na to zvyklá a pokaždé dala autogram, když ji požádali. Ale zároveň věděla, že jestli si nepospíší, za chvilku bude obklopená fanoušky. Měla zkušenosti, že jakmile ji poznali, bylo jen otázkou několika minut, než se z toho stala davová scéna. Usmála se na Mary Stuart, která to celé sledovala. Když podepsala poslední kus papíru, utrousila: „Musíme jít, za chvilku vypukne šílenství.“ Pošeptala něco Tomovi, Mary Stuart mu podala lístek na své zavazadlo a popsala mu svůj kufr.

Měla pouze jeden. Tanyaji co nejrychleji vedla k východu. Ale to už k ní mířila velká skupina žen a dívek a dva drsně vyhlížející chlapíci ji chytili za paži a jeden z nich jí před oči strčil tužku. „Hej, Tanyo, co kdybys mi něco zazpívala, no tak, kotě, máš pěknou podprsenku.“ Oba se rozchechtali v domnění, že jsou zábavní, ale Tom to celé pozoroval a hned byl u nich.

„Díky, kluci, až jindy, nashle“ Než Mary Stuart zjistila, co se s nimi stalo, byli venku ze dveří a spěchali přes chodník přímo k ženám, které se k Tanye hrnuly. Těsně je minuli, právě když si Tanyu vyfotografovaly dvě ženy. Ale Tom držel klíč v ruce, odemkl autobus a strčil do něho Tanyu s Mary Stuart.

Octli se uvnitř a dveře se v setině sekundy zavřely. Ale nepříjemný pocit, že je někdo pronásledoval, zůstal. Mary Stuart to připomnělo, jak těžký život Tanya má. Ta si to ale tolik nepřipouštěla. Stávalo se jí to všude. V supermarketu, u doktora, v kině. Nemohla nikam jít, aniž by neupoutávala pozornost. Ať dělala cokoli, aby se schovala, stejně ji vždycky objevili.

„To bylo strašné,“ podotkla Mary Stuart, když Tanya vyndala z lednice v kuchyni dvě koly a jednu jí podala. Pak se usmála na řidiče.

„Na to si zvykneš skoro Díky, Tome. To bylo bezvadný.“

„Není zač.“ Řekl Tanye, že ještě musí dojít pro kufr Mary

Stuart, a připomněl jí, aby se zamkly.

„Ani náhodou. Stoupnu si do dveří a budu vybírat vstupný.“

Zašklebila se a v kovbojském klobouku a vysokých botách vypadala jako pravá Texasanka. „Buďte opatrné,“ varoval je znovu a odešel. Obě ženy viděly, jak se na chodníku shlukli lidé, fotografovali autobus a ukazovali, ačkoliv do něho nemohli vidět a nebylo na něm nic, co by ho identifikovalo. Byl to pouze dlouhý, hladký, černý autobus bez jakéhokoli označení. Ale oni to věděli. Prozradilo se to. Už ji zpozorovali. A než se Tom vrátil, venku se shromáždilo na padesát lidí, tlačili se, strkali a překřikovali. Pokusili se Toma zadržet, když chtěl nastoupit, chtěli se protlačit dovnitř kolem něj, ale byl to silný chlap a nikomu se to nepodařilo. Dostal se do autobusu i s kufrem Mary Stuart a zamkl dveře dřív, než se k němu stačil kdokoli přiblížit.

„Kristepane, ty lidi jsou dneska nějak agresivní, co?“ poznamenala Tanya, když sledovala srocení venku. Pořád ještě ji děsili.

Mary Stuart pozorovala Tanyinu tvář a náhle ji přemohl soucit.

„Nechápu, jak to můžeš vydržet,“ řekla Mary Stuart tiše. Autobus se rozjel a obě se posadily. „Já taky ne,“ odpověděla Tanya a odložila kolu na bílý mramorový stolek. „Ale prostě musíš. Patří to k tomu. Akorát že tě nikdo nevaruje, když poprvé vezmeš mikrofon a zpíváš z celýho srdce. Nejdřív si myslíš, že se to všechno týká jen tebe a muziky.

Ale kdepak. Za chvilku to s tím nemá nic společnýho. To můžeš mít kdykoli, venku na louce, ve vaně, všude Ale všechno je v tom ostatním, co s tím souvisí. Když je necháš, zničí tě. Dají ti všechno, srdce, rozum, duši, tělo, když to chceš, a pak ti vezmou to tvoje, všechno, co máš, a když si

nedáš pozor, nikdy to nedostaneš zpátky.“ Věděla, o čem mluví. Dlouho a tvrdě bojovala, než se dostala tam, kde je, zaplatila za to vysokou cenu a odevzdala ze sebe hodně, ačkoli tušila, že se jí to nikdy nevrátí. Rozdala důvěru, náklonnost a lásku a dřela víc než kdokoli, koho Mary

Stuart znala, a na konci se octla na vrcholku hory sama. Mary

Stuart se to pouze dohadovala. Ale Tanya si toho byla vědoma.

„Tak jak je? Jaká byla cesta? A co Alyssa?“ vyzvídala Tanya a znovu se usadila v jednom z velkých křesel na dlouhou cestu do městečka Winnemucca v Nevadě, kde měli spát.

„Alyssa se má dobře. Je v Holandsku a zamilovaná. Je tak šťastná, že to až člověka bolí, když ji poslouchá. A Bili je taky v pořádku,“ dodala, ale jakmile to vyslovila, posmutněla. „Zdá se, že má moc práce.“ A nechtěl, aby s ním jela, pomyslela si.

„Jak jste na tom, jestli se můžu zeptat?“

„Nevím.“ Dívala se z okna a otálela s odpovědí. „Hodně jsem přemýšlela.“ A pak se podívala do očí své přítelkyně a vzpomínala na nekonečné svěřování v Berkeley, na hodiny strávené hovory o budoucím životě a jejich snech. Tanya si přála jen jedno

- vzít si Bobbyho Joea. Mary Stuart chtěla práci, skvělého manžela a hodné děti. Dva měsíce po skončení školy si vzala Billa a na čas se zdálo, že má všechno, co chtěla. Ale teď si tím nebyla jistá. „Nevím, jestli se mám vrátit, až skončí léto,“ zašeptala a Tanya se zatvářila polekaně.

„Do New Yorku?“ Tanya si nedovedla představit, že by Mary

Stuart žila v Kalifornii. Tanya je tady její jedinou přítelkyní a Mary Stuart je typická

Východoameričanka. Bylo by to odvážné rozhodnutí, ale Mary Stuart na tu otázku zavrtěla hlavou. Její odpověď šokovala Tanyu ještě víc.

„Ne. K Billovi. Když odjel, něco se přihodilo. Jako by si myslel, že si teď může dělat, co se mu zlíbí. Může si vybrat, co chce dělat, může jet na dva měsíce sám do Londýna, i když jsem tam mohla jet s ním. Firma by za mě dokonce zaplatila, ale on mě tam nechtěl. A přesto se ode mě čeká, že mu budu po ruce, starat se o byt, přijímat pro něj vzkazy a vařit mu večeře, zatímco on se už se mnou nemusí bavit, zajímat se o mě nebo mě někam brát.

Vskrytu mě obviňuje z Toddovy smrti nebo aspoň z toho, že jsem mu v tom nezabránila. Bili se už nechová jako manžel. To je můj trest. Já jsem vdaná, ale on je svobodný. Je to jako být odsouzená k očistci a já mu dovolila, aby mě trestal, protože jsem se cítila tak provinilá. Ale když jsem odklidila Toddovy věci, stala se zvláštní věc. Osvobodilo mě to. Jsem zarmoucená, cítím ztrátu a občas mě přepadne strašný smutek. Jenže já zas tak velkou vinu necítím. Nebyla to moje chyba. Bylo to hrozné. Ale provedl to Todd. A ať to bylo jakkoli strašlivé, hloupé, a i když jsem jeho matka, nemohla jsem mu v tom zabránit.“

„Opravdu tomu věříš?“ zeptala se Tanya a bylo vidět, že se jí ulevilo. Bylo to přesně to, co se jí pokoušela říct, ale Mary Stuart ještě nebyla připravená, aby ji poslechla. Nebo Tanya celý proces možná jen spustila. Aspoň v to doufala.

„Teď tomu věřím,“ ujistila ji Mary Stuart. „Ale Bili asi ne.

Myslím, že mě bude trestat pořád.“ Opět se podívala z okna, když opouštěli losangeleský okres, a přemýšlela o manželovi.

„Už nejsme svoji. Tán. Skončilo to. Zřejmě by to nepřiznal, kdybych se ho zeptala. Ale nic z toho nezbylo a podle mě to ví on taky. Kdyby něco zůstalo, byla bych s ním teď v Londýně.“

„Možná se ti ještě nedokáže podívat do tváře,“ utěšovala ji Tanya, ale měla podezření, že Mary Stuart má pravdu. To, co jí vykládala v New Yorku, bylo jako zlý sen. Mlčení, osamělost, muka způsobená jeho odmítáním. A skutečnost, že Bili nechtěl

Mary Stuart s sebou v Londýně, mluvila i podle Tanyi sama za sebe.

„Myslím, že není k čemu se vracet. Trvalo mi dlouho, než jsem se s tím smířila. Asi to pro mě bylo obzvlášť těžké, protože jsem se domnívala, že máme tak skvělé manželství. Víc než dvacet let není tak zlé. A když to klapalo, bylo to báječné,“ dodala

Mary Stuart sklíčeně. „Odjakživa jsem měla za to, že si rozumíme a jsme šťastní. Zdá se

neuvěřitelné, že takové neštěstí to celé zničí. Člověk by si myslel, že nás to spíš sblíží.“

„Podle mě to takhle nefunguje,“ namítla Tanya upřímně.

„Většina manželství smrt dětí nepřežije. Lidi si to navzájem vyčítají nebo uvnitř chřadnou. Nevím, ale hodně jsem o tom četla.

To, co se stalo, mě ani moc nepřekvapuje.“

„Je to, jako by celé ty roky předtím nic neznamenaly. Myslela jsem, že to je jako peníze v bance, ukládáš je, takže když je pak nutně potřebuješ, máš je, ale když se pak propadla střecha, zjistila jsem, že naše prasátko je prázdné.“ Smutně se usmála, ale už se s tím pomalu vyrovnávala, kupodivu až v posledních pár týdnech. Měla také spoustu času k přemýšlení, když Bili odletěl do Anglie. „Jen si nedovedu představit, že bych se vrátila k tomu, jaké to celý rok bylo. Nezdá se mi, že to vůbec někdy dáme dohromady.“

„Zkusila bys to, kdyby tě o to požádal?“ vyzvídala Tanya.

Stejně jako Mary Stuart i ona se domnívala, že měli krásné manželství.

„To nevím,“ odpověděla Mary Stuart rozvážně. „Teď opravdu nevím. To, co jsme prodělali, bylo tak bolestné, že se zatím nechci vrátit, chci jen žít dál.“ Obě seděly chvilku mlčky, zatímco se blížili k pohoří San Bernardino, a pak se pro změnu zeptala

Mary Stuart. Teď se každá natáhla na gauč a Tanya si sundala své kovbojské boty. Byl to skvělý způsob cestování. „Jak to pokračuje s Tonym?“

„Nijak zvlášť. Volal svému právníkovi. Za mě to zas obstarává můj. Je to pořád stejné a dost ošklivé. Chce dům v Malibu a já mu ho nedám. Koupila jsem ho a vrazila do něj dost peněz a nakonec mu budu muset dát velkej balík, abych si dům mohla nechat. A spoustu jiných věcí. Vzal si rollse, chce alimenty a vyrovnání a patrně obojí dostane. Tvrdí, že můj životní styl mu způsobil bolest a utrpení, a chce, aby za to dostal zaplaceno.“

Pokrčila rameny, ale Mary Stuart to rozzlobilo.

„Člověk by myslel, že mu bude trapně,“ řekla Mary Stuart a nesouhlasně se zamračila. Nesnášela, když lidé Tanye ubližovali. Jako by si mysleli, že je to správné, protože Tanya je tím, čím je. Dokonce i Tony tomu nakonec podlehl. Pro kohokoli bylo obtížné uvědomit si, že je to lidská bytost, a ještě těžší odolat tomu utrhnout si, co se jim zachce.

„Abych pravdu řekla, trapně není ani jemu, ani jiným,“ vzdychla Tanya s rukama založenýma pod hlavou. „Tak to prostě je.

Někdy si myslím, že jsem si na to už zvykla, ale někdy mě to štve. Můj právník tvrdí, že je to všechno jen kvůli penězům a že se kvůli tomu nemám rozčilovat. Ale jsou to moje peníze a můj život a dřela jsem na ně jako pes. Nechápu, jak to, že si nějakej chlap přijde, chvíli s tebou spí a pak ti sebere půlku toho, co máš. To je pořádná cena, kterou člověk zaplatí za pár let v posteli s chlápkem, co stejně pak zahne. A co moje bolest a utrpení? Ale to je zřejmě všem jedno. Příští měsíc máme stání a média si zase přijdou na svý.“

„To tam budou u toho?“ Mary Stuart se zatvářila zděšeně. Jak

Tanye můžou tohle dělat?

„Pochopitelně. K soudu má přístup jak tisk, tak televize. První dodatek k ústavě, vzpomeň si.“ Byla cynická, ale věděla, co patří k vnější parádě její branže.

„To není žádný První dodatek, ale svinstvo a ty to víš.“

„To vykládej soudci,“ podotkla Tanya a zkřížila kotníky. Vypadala nádherně. Znamenalo to pro ni vzácnou chvilku soukromí a Tomovi důvěřovala. Pracoval pro ni léta a byl ztělesněním diskrétnosti. Měl ženu a čtyři děti a nikomu nikdy neprozradil, pro koho dělá. Někdy jen utrousil, že pro Greyhound. Upřímně

Tanyu obdivoval a udělal by skoro všechno, aby ji ochránil.

„Nechápu, jak můžeš ty nechutnosti snášet,“ pronesla Mary

Stuart obdivně. „Já bych se z toho asi za dva dny zbláznila.“

„Ale ne. Zvykla by sis stejně jako já. Má to taky spoustu výhod. Právě to tě ze začátku splete, s tím

horším na tebe vyrukujou až potom. Pak už je moc pozdě na to se z toho dostat a ty dojdeš k závěru, že bude nejlepší zůstat až do konce představení.

Sama pořádně nevím, jestli to stálo za to. Někdy o tom pochybuju. A někdy to miluju.“ Nesnášela ten neustálý tlak a špínu, kterou na ni házeli. Přesto ji stále ještě těšilo, co dělá, a vytrvala především kvůli hudbě. Jinak by toho už dávno nechala.

Na chvilku se odmlčely a pak Tanya šla do kuchyně připravit popcom. Odpoledne si udělaly sendviče a Tanya donesla jeden

Tomovi spolu se šálkem kávy. Jen jednou zastavili, aby se Tom mohl protáhnout, ale pak zase spěchali dál. Povídaly si, četly a Tanya se dívala na premiérový film, který dostala od Akademie, a Mary Stuart mezitím usnula. Emoce, které prožívala v New Yorku, ji vyčerpaly. Od té doby, co Bili odjel, se snažila vyřešit jejich život a teď měla za to, že se jí to podařilo. I když to bylo smutné, zároveň to byla svým způsobem úleva. Bylo načase skoncovat s tím, co nemá naději na úspěch. A Tanya s ní souhlasila. Mary Stuart bylo jasné, že Alyssa z toho bude nešťastná, až jí to řekne. Také netušila, jak bude reagovat Bili.

Domnívala se, že jemu by se také ulevilo. Možná právě tohle si v posledním roce přál a neměl odvahu jí to navrhnout. Až se

Bili vrátí na konci srpna nebo v září z Londýna, Mary Stuart mu všechno vysvětlí. Po čtrnácti dnech na ranči chtěla ještě navštívit Tanyu v Los Angeles a pak zajet na pár týdnů do East

Hamptonu, aby se dostala z města. Měla tam hodně přátel. Bude to zajímavé léto.

A když se probudila, Tanya se na ni usmívala. V té době už vyjeli z jižní Kalifornie a projížděli Nevadou.

„Kde to jsme?“ zeptala se Mary Stuart, posadila se a rozhlížela. Dokonce ani ve spánku se nerozcuchala. Tanya se k ní naklonila, trochu jí rozházela vlasy, stejně jako to dělávala na vysoké, a obě se rozesmály.

„Vypadáš jako holčička. Stu. Neštvi mě. Trávím půlku života na plastice a ty tak vypadáš od přírody. Jsi nechutná. Mimochodem, minulý týden jsem zase mluvila se Zoe,“ řekla nenuceně.

„Na ty svý klinice si vede vážně fantasticky.“ Obě se shodly, že přesně to jí sedí, a Tanya dodala, že je škoda, že se Zoe nikdy nevdala.

„Nějak mě ani nenapadlo, že by to někdy udělala,“ prohodila

Mary Stuart zamyšleně.

„Nechápu proč. Měla tolik kluků.“

„Jistě, ale na prvním místě byl její zájem o strádající sirotci v Kambodži, děti hladovějící v Etiopii, uprchlíci z rozvojových zemí. Ta klinika na léčbu AIDS mě vůbec nepřekvapuje, je to přesně to, co si přála dělat. Jediná věc, která mě zaráží, je to dítě, které adoptovala. Nikdy mě nenapadlo, že si pořídí děti. Je až moc idealistická. Dovedu si ji představit, že kvůli případu, který ji zajímá, i umře, ale ne při utírání zadečku.“ Tanya se té poznámce musela zasmát. Mary Stuart to vystihla. Pokaždé to byly Mary Stuart a Eleanor, které uklízely pokoj. Zoe někde neustále demonstrovala a Tanya buď telefonovala s Bobbym Joem, nebo se připravovala na nějaký vysokoškolský koncert. Domácí práce nikdy nepatřily k jejich silným stránkám.

„Vážně bych ji moc ráda viděla,“ poznamenala Tanya opatrně a byla zvědavá, jak bude Mary Stuart zuřit, ale doufala, že to nebude tak zlé. Moc by ji mrzelo, kdyby jedna z nich odmítla na ranči zůstat. Pokud jedna z nich odjede, Tanya odhadovala, že to nebude Zoe, ale Mary Stuart. Byla to právě Mary Stuart, které Zoe tolik ublížila tím, co jí vyčetla.

Ale když se Tanya zmínila o tom, že by se znovu ráda setkala se Zoe, Mary Stuart neodpověděla. Jen se dívala z okna a vzpomínala, co se tehdy stalo. Pro všechny to bylo tragické, zrovna těsně před promocí. Smutná tečka na závěr. A nikdy se vlastně od té doby nedaly dohromady. Mary Stuart se víckrát se Zoe nesetkala, přestože o tom někdy i uvažovala. A Tanya se vídala s každou zvlášť. Ani jedna z nich nejela na setkání ročníku.

Pokračovali v jízdě dalších pár hodin. Obě si četly. Mary Stuart si s sebou vzala hromadu knih a

Tanya si prohlížela časopisy. Ulevilo se jí, když se v žádném nenašla. V devět hodin konečně dojeli na místo. Winnemucca bylo hlučné městečko plné restaurací a kasin podél hlavní třídy, která v podstatě tvořila součást silnice. Tom zaparkoval autobus před hotelem Red Lion

Inn, kde si objednal pokoj. Tanya raději zůstala s Mary Stuart v autobuse, ale chtěla se jít navečeřet do restaurace a zahrát si na automatech. Byla to spíš kavárna než restaurace, ale stálo tam asi padesát automatů a pár karetních stolků, u kterých se hrál blackjack.

Tanya si vzala vysoké boty, kovbojský klobouk a černé brýle.

Měla s sebou krátkou černou paruku, ale bylo horko a svědila ji z ní hlava a navíc ji Tanya nerada nosila, pokud nemusela. Šly s Mary Stuart do koupelny, opláchly si obličej a namalovaly si rty. Mary Stuart vypadala odpočatě a obě pobavilo, že si jdou zahrát hazardní hry.

„Poslyš, holka, tohle není sranda. Jedna z nás by mohla vyhrát. Ale nesmíš to říct Tonymu,“ poznamenala Tanya a mrkla.

Stále ještě se divila, jak dokázal tak rychle zmizet z jejího života a jak se veškeré city mezi nimi naprosto vytratily. A teď ji tak rozčiloval, že ho ani nepostrádala. Občas na něj pomyslela s nostalgií, když si vzpomněla na něco, co dělali, ale jakmile se jí vybavilo to ostatní, hned ji to přešlo. Byla to chyba, manželství, které mělo být pouze milostným poměrem. Bolelo ji to, ale ne tolik, jak se zpočátku, když ji opustil, obávala, a to ji překvapovalo. Přemýšlela, jestli nezačíná být ke všemu otrlá, nebo jestli to nikdy nebylo to, co předstírala. Bylo velmi zvláštní sledovat, jak se celý jejich vztah ztrácí v mlze, jako by nikdy neexistoval.

Teď jí chyběly jedině jeho děti.

Vystoupily z autobusu za Tomova dohledu, ale Tanya mu řekla, ať si o ně nedělá starosti. Prý si má jít odpočinout nebo si zahrát, zkrátka cokoli chce. Tom se šel ubytovat a pak na večeři. Hned nato Tanya s Mary Stuart pospíchaly dovnitř, vyměnily dvě padesátidolarovky za čvrtdolary a daly si drobné do kbelíčku. Užily si hodně zábavy u různých hracích automatů, tu a tam vyhrály dolar a přitom pozorovaly lidi. Bylo tam hodně žen s namodralými vlasy, které na sobě měly volné polyesterové haleny v pastelových barvách s nejrůznějšími květinovými vzory. Většině z nich visela ze rtů cigareta.

Někteří muži hráli i na automatech, ale ženy u nich převládaly, zatímco muži dávali přednost pokeru a blackjacku. Když Tanya zatleskala, protože vyhrála deset čtvrťáků, muž, který hrál vedle, se na ni usmál a za chvilku se k nim přitočil. Měl dlouhé hubené nohy a žádné boky a zdálo se, že mu každou chvilku sklouznou džíny. Na tváři měl dvoudenní strniště, měl drsné ruce a na hlavě kovbojský klobouk jako Tanya.

„Kolik ste vyhrály?“ zeptal se konverzačně a Mary Stuart se nervózně podívala na Tanyu. Netoužila po tom, aby ji sbalil nějaký místní opilec.

„Pár čtvrťáků,“ odpověděla Tanya, zamračila se a dál si ho nevšímala. Předstírala, že se soustředí na hru.

„Řek vám už někdo, že ste podobná Tanye Thomasovy, akorát, že ste mladší a vyšší?“

„Jo, díky,“ odsekla Tanya, aniž se mu podívala do očí. Cher jí jednou řekla, že když se nedívá přímo do očí, že ji nepoznají.

Někdy to fungovalo, někdy ne. Doufala, že tentokrát se to podaří. „Lidi mi to říkaj pořád. Podle mě je fakt mrňavá.“

„Přesně to sem řekl. Ste vyšší. Ale stejně je dobrá. Líbí se vám, jak zpívá?“

„Celkem ujde,“ souhlasila Tanya a přešla na svůj starý texaský styl mluvy. Mary Stuart se musela držet, aby se nerozesmála.

„Ale to, co zpívá, jsou stejně blbosti,“ osmělovala se čím dál víc. Pokračovala ve hře a tvářila se bezstarostně.

„To ne, je bezva,“ odporoval. „Fakt se mi líbí.“ Tanya pokrčila rameny a muž za chvilku odešel a posadil se ke kartám.

Mary Stuart se naklonila k Tanye a zašeptala: „Ty máš teda kuráž,“ řekla se širokým úsměvem.

Tanya se rozesmála a vzápětí vyhrála dvacet dolarů. Prozatím jim to krylo režii. V autobuse se dohodly, že skončí, až prohrají sto dolarů. Budou hrát tak dlouho, dokud s nimi vystačí.

„Jedině takhle se na ně musí,“ hihňala se Tanya a za chvilku zaslechla, jak nějaká žena říká: „Koukněte, tamhle je Tanya

Thomasova.“ Ale muž, který se s Tanyou předtím bavil, podotkl, že je jí jen podobná a taky je daleko vyšší. Žena, která si Tanyi všimla, s ním ihned souhlasila. „Taky mladší,“ zamumlala Tanya a Mary Stuart do ní strčila. To už prohrály padesát dolarů. A v deset večer si zašly do restaurace na hamburger a Mary

Stuart zaregistrovala, že se na ně lidi dívají, ale Tanya dělala, že to nevidí. Obzvlášť číšnice je bedlivě pozorovala, ale nebyla si jistá a neodvážila se zeptat, takže se najedly v klidu, což pro Tanyu bylo vzácné. A pak se zase vrátily k automatům a zůstaly skoro do půlnoci. Nakonec jim zbylo čtyřicet dolarů, o které se rozdělily.

„Hurá! Vyhrály jsme čtyřicet dolarů,“ radovala se Mary Stuart, když za sebou zamykaly dveře od autobusu.

„Ale ne, hlupáčku,“ odporovala Tanya se smíchem. „Prohrály jsme šedesát. Vzpomínáš? Začaly jsme se stovkou.“

„Aha,“ utrousila Mary Stuart a na okamžik se zachmuřila.

Pak se obě bláznivě rozchechtaly, zatímco se svlékaly a chystaly do postele. Dva dlouhé gauče v zeleném obývacím pokoji se změnily na postele a mezi nimi stál velký stůl.

„Hele, vypadáš úplně jako Tanya Thomasova,“ řekla protáhle

Mary Stuart, když si Tanya pročesávala v koupelně hřívu blonďatých vlasů. Připadaly si zase jako spolubydlící na vysoké. Tanya vysunula bradu. Nechala si před lety voperovat malý implantát a z podbradku odsát trochu tuku, takže měla krk jako mladá dívka.

„Jenže vyšší a mladší!“ zanotovaly obě najednou a znovu se rozesmály.

„A všimni si toho „mladší“,“ upozornila ji Tanya. „Ty srandičky mě stály celý jmění.“

„Jsi nemožná,“ utrousila Mary Stuart se smíchem, když si oblékala noční košili. Dlouho se takhle nepobavila a poprvé po měsících se jí nestýskalo ani po Billovi. Najednou měla vlastní život a jeho odmítavý postoj k ní jí připadal sice smutný, ale mnohem méně důležitý. „Vůbec ses nezměnila,“ poznamenala a prohlížela si Tanyu v zrcadle. Ani Mary Stuart se nezměnila, ale nic pro to nedělala. „Právě o to jde,“ vysvětlovala Tanya. „Ale přesto bych ráda věděla, jak to, že ty se vůbec neměníš, a přitom tvrdíš, že pro to nic neděláš. Nejspíš lžeš,“ popichovala ji Tanya.

Vlezly si do postele a povídaly si potmě jako zamlada do dvou do rána. Pak konečně usnuly a spaly až do devíti. Tanya řekla Tomovi, že mu zavolá do hotelu, až budou připravené na cestu. Tanya nachystala v kuchyni kávu a rozpekla loupáčky v mikrovlnné troubě, zatímco se Mary Stuart sprchovala. A pak odešla do sprchy Tanya a v půl desáté byly obě oblečené v džínách a kovbojských botách. Ani jedna se neobtěžovala s líčením.

„Víš, že tohle nikdy nedělám,“ přiznala se Tanya, když se užasle podívala do zrcadla. Takhle by v Los Angeles nevyšla ven, ani si to nemohla dovolit, ale tady na tom nezáleželo. A pro ni byl opravdový luxus, že se nemusí malovat. „Pořád mám hrůzu, že někde narazím na fotografa nebo novináře. Ale tady je to fuk,“ řekla vesele. Z obou jako by spadlo těžké břemeno.

O chvilku později vešly do kasina. Tanya zavolala Toma a oznámila mu, že mohou odjet. Složily postele a Tom ještě poklidil a vzal benzín. Mezitím obě utratily dalších dvacet dolarů na automatech. A tentokrát výhru zdvojnásobily. Jejich známý ze včerejška tam nebyl a místo něho tam byla spousta jemu podobných, ale vůbec nikdo nevěnoval Tanye pozornost. Mary

Stuart to považovala za neuvěřitelné.

„Možná bys měla častěji chodit bez mejkapu,“ radila Tanye, když nastoupily do autobusu. Tom už na ně čekal a mezitím udělal další várku kávy.

„Díky, Tome,“ řekla Tanya, když viděla, jak je autobus uklizený. Mary Stuart musela souhlasit, že je to pro Tanyu jediný možný způsob cestování. Moc se jí to líbilo a už chápala, proč

Tom nazývá autobus silniční jachtou.

Krátce po desáté vyjeli z městečka a pokračovali v jízdě přes

Nevadu celé odpoledne, a když dorazili do Idaha, krajina se začínala trochu víc zelenat. Poušť byla neskutečně jednotvárná.

Idaho bylo příjemnější. Tanya a Mary Stuart cestou dělaly totéž, co předtím, četly, spaly a povídaly si. Tanya volala do kanceláře a pak vyřídila ještě pár telefonátů. Pro změnu se žádná krize nekonala. Nikdo po ní nic nechtěl a neobjevily se žádné další šoky ani soudní spory.

„To je nuda,“ dobírala si po telefonu Jean, když se od ní dověděla, že je klid. Tanya byla za tu krátkou oddechovou pauzu vděčná. Měla tam pouze vzkaz od Zoe, který upřesňoval její odlet. Do Jackson Hole měla přiletět krátce po nich. A na letišti ji měla vyzvednout dodávka z hotelu. Taný a odhadovala, že na ranč dorazí tak kolem půl šesté, právě včas, aby se stihly převléknout a navečeřet. Ale o vzkazu od Zoe přítelkyni nic neřekla, přestože začínala uvažovat, jestli ji nemá varovat. Mary Stuart se však cestou tak uvolnila, že to Tanya nechtěla pokazit a nic jí neprozradila. Posledních několik hodin jízdy obě spaly, a když se probudily, uchvátil je pohled na Tetonské pohoří. Byly to ty nejvelkolepější hory, jaké kdy viděly. Mary Stuart jen seděla a zírala, a Tanya, aniž si to uvědomovala, si začala broukat a pak zpívat.

Byl to okamžik, na který ani jedna z nich v životě nezapomene. Tanya zpívala a držely se přitom s Mary Stuart za ruce.

Právě projeli Jackson Hole a zamířili do Moose ve státě

Wyoming.

Kapitola 11.

„Musíš neustále kontrolovat zásoby AZT,“ upozornila Zoe

Sama, když podával její zavazadla nosiči na letišti. „Ani netušíš, jak rychle se spotřebuje. A snažím se rozdávat co nejvíc vzorků zdarma. Je to drahé,“ pokračovala a dala muži spropitné a letenku, aby jí nechal zkontrolovat kufry. „A musíš pořád prohánět laborku. Jestli je necháš, bude jim to trvat celou věčnost. Hlavně u dětí to může způsobit katastrofu. Co nejrychleji musíš zjistit, jak to vypadá s jejich bílými krvinkami.“ Byla celá nervózní, když jí nosič donesl letenku a Sam ji doprovodil k terminálu. Při hovoru s ním se mračila a pokoušela se vzpomenout si na všechny problémy, na které ho chtěla na poslední chvíli upozornit.

„Možná ti to způsobí šok,“ podotkl jemně, když prošli detektorem kovů, „ale já studoval medicínu, mám na to kvalifikaci a licenci. Opravdu. Přísahám.“ Zvedl ruku a Zoe se nervózně zasmála. „Já vím, Same. Promiň. Nemůžu si pomoct.“

„Chápu. Ale musíš se pokusit od toho odpoutat nebo dostaneš přímo tady infarkt a do Wyomingu vůbec nedorazíš. A já nerad provádím kardiopulmonární resuscitaci někde na letišti.

Je to moc vidět a pak vypadám jako doktor z pohotovosti, a ne jako obyčejný zastupující lékař.“ Žertoval a ona se chtěla uvolnit, ale nešlo to. Cítila se tak provinile kvůli tomu, že všechny opouští, i Jade, až ji skoro mrzelo, že odjíždí, a kdyby z toho mohla vycouvat, aniž by se naprosto ztrapnila, udělala by to.

Ale slíbila to Tanye a věděla, že si potřebuje odpočinout. Jinak by zůstala doma a chodila do práce. Podobnou procedurou u ní doma prošla i Inge kvůli instrukcím ohledně Jade, a když holčička začala plakat, Sam musel Zoe téměř odvléct i s kufrem po schodech dolů.

„Už chápu, proč nikam nejezdíš,“ poznamenal, když se posadili a čekali na letadlo. Připadalo mu, že je bledá, a uvažoval, jestli není zase nemocná, nebo je jen vystresovaná a nervózní.

Patrně od každého něco. Byl rád, že si bere dovolenou, a těšilo ho zastupovat ji na klinice. Práci s ní si oblíbil, ale byl ochoten vzdát se na čas její společnosti, protože bylo jasné, že nutně potřebuje vypnout.

Její soukromý život znovu neprobírali. Od prvního společného večera s ním Zoe mluvila výhradně o

práci. Sam to však nevzdával. Slíbil jí, že až se vrátí z Wyomingu, uvaří pro ni i Jade večeři, a ona přijala alespoň to. Viděla v tom příležitost, jak udržet jejich přátelství. Sam nikoliv.

„Nezapomeň zkontrolovat Quinna Morrisona, ano? Slíbila jsem mu, že za ním každé odpoledne po práci zajdeš.“ Patřil k jejím oblíbeným pacientům, příjemný sedmdesátník, který se nakazil virem HIV při operaci prostaty, a teď se mu vedlo špatně.

„Přísahám,“ slíbil Sam. V ordinaci mu zanechala dalších deset tisíc příkazů. Podíval se na ni s něžným úsměvem a objal ji kolem ramen. „Taky se zajdu kouknout na tvou dcerku a přesvědčím se, že ji Inge nebije nebo se nemiluje v tvé ložnici, zatímco se Jade vedle dívá na Sezamovou ulici.“ „Proboha, to ani nevy slovuj,“ zaúpěla při té představě Zoe.

Ani ji nenapadlo, že by Inge něco takového prováděla, a Sam se musel její reakci zasmát. „Jestli nepřestaneš, naordinuju ti prozac. Nebo aspoň valium.“

„Dobrý nápad,“ podotkla. Ve skutečnosti začala tento týden užívat AZT jako prevenci. Věřila v jeho profylaktické účinky,

Ještě než se objeví příznaky, a doporučovala ho všem svým pacientům. Dokonce to poradila Samovi, kdyby náhodou přijal nějaké nové pacienty. „Vážně jsem neměla nikam jezdit,“ reptala a mučila se dál. Sam navrhl, aby si zašli na kávu.

„Neznám žádného člověka, který by si to nezasloužil víc,“ promluvil vážně, když objednal dvě cappuccina. „Jen mě mrzí, že jedeš jen na týden místo na dva.“ Ale oba věděli, že to by nikdy neudělala.

„Možná příští rok.“

„Já žasnu,“ žertoval. „Opravdu si myslíš, že tohle provedeš znovu? Měl jsem dojem, že je to jednou a naposled.“ Mohlo by být, ale ne z důvodů, které má Sam na mysli.

„Uvidíme,“ řekla zdrženlivě. „Až jak se mi to bude líbit.“

„Proč by se ti to nelíbilo?“ On sám byl v Yellowstoneském parku jednou a byl naprosto unesený. „To záleží na tom, jestli tam budou pěkní kovbojové.“ Dobírala si ho a jemu se to sice moc nezamlouvalo, ale nicméně to od ní přijal.

„No výborně. Nejdřív tvrdíš, že chceš být jeptiška, a teď jedeš do Wyomingu prohánět kovboje. Senzace. To tě sotva budu zase někdy zastupovat. Možná předepíšu tvým pacientům placebo.“ „Opovaž se!“ řekla se smíchem.

„Abys věděla, taky nosím kovbojský boty. A klidně si koupím ten pitomej klobouk, jestli to na tebe zabírá. Akorát je divný, že jsem si ani nevšiml, že by si Dick Franklin hrál na kovboje,“ přemítal nahlas a Zoe se neubránila smíchu. Rád jí dával zabrat kvůli slavnému doktoru Franklinovi. Sam ho skutečně nesnášel. Považoval ho za snobského a nadutého idiota. Neshodli se na chirurgické léčbě rakoviny prsu na lékařské konferenci v Los Angeles a Franklin se choval k Samovi jako k

začátečníkovi. Přestože Sam nebyl chirurg, měl jistě kvalifikované názory. Ale Dick Franklin si to nemyslel.

„Přivezu ti kovbojský klobouk,“ slíbila mu Zoe a Sam se zasmál. Ještě stále ho nepřesvědčila o oprávněnosti svého celibátu a on byl pevně rozhodnutý ji kvůli tomu dál zlobit.

„Jen si domů nepřiveď kovboje.“

„Zavolám ti,“ řekla, když letadlo narolovalo. Letěla do Salt

Lake City, kde přestupovala na menší letadlo do Jackson Hole ve státě Wyoming. Načasovala si to téměř na shodnou dobu, kdy měla přijet Tanya.

„Pozdravuj ode mě svou kamarádku. Rád bych ji někdy poznal.“

„Vyřídím jí, ať ti zavolá,“ žertovala. Všichni na světě se chtěli s Tanyou setkat. Byla jejich ideál. Když si Zoe vzala kabelku a chystala se nastoupit do letadla, Sam náhle zvážněl. „Dávej na sebe pozor. Potřebujete oddych, slečno Zoe. Užívej si volna. Zasloužíš si ho.“ Přikývla, dojatá tím, jak se na ni díval, ale neschopná mu to oplatit, a pak viděla, jak se mu zúžily oči kvůli nevyřčené otázce. „Teď mě něco napadlo. Máš s sebou doktorský kufřík?“ zeptal se a zatvářil se ustaraně.

„Jistě. Proč? Mám ho v kufru. Potřebuješ ho?“ Rozhlédla se v domnění, že spatřil něco, co ona

nezaregistrovala. Obvykle si hlídala, aby nemusela na veřejnosti zasahovat, ale v naléhavém případě vždy pomohla. „Stalo se někomu něco?“

„Jo. Tobě. Ale až tě praštím botou po hlavě. Máš dovolenou, ty trdlo. Já věděl, že něco takového provedeš. Ne abys ho vytahovala z kufru.“

„Nehodlám s ním pobíhat po ranči. Jen jsem si říkala, že bych ho měla mít s sebou pro všechny případy.“ Pak se na něj významně podívala a zeptala se: „Chceš tvrdit, že ty si ho nebereš, když někam jedeš? Bez něj bych byla ztracená.“ Moc dobře věděla, že si s sebou kufřík vozí také. „To je něco jiného. Já jen zastupuju.“ Mírně zrozpačitěl a Zoe se rozesmála. Sam ji objal a přitáhl si ji k sobě, i když věděl, že mu nedovolí, aby ji políbil. „Jen na sebe dávej pozor. Pokud možno na nás ostatní zapomeň. Jestli tě budu opravdu potřebovat, brnknu ti.“

„Slibuješ?“ Tvářila se starostlivě a Sam přikývl. Kvůli tomu mu ráda přenechala svou praxi, protože jí naslouchal, záleželo mu na tom a dělal přesně to, co po něm žádala. Nepokoušel se změnit svět a všechno převrátit vzhůru nohama, když měl službu. Byl to skutečně vynikající lékař a Zoe to věděla. Vždycky měla za to, že není rozumné, když ho uspokojuje dělat jen zastupujícího lékaře. „Slibuju, že zavolám, jestli se něco přihodí,“ ujistil ji opět.

„Ty mi zase slib, že si odpočineš a vrátíš se s růžovými tvářemi a trochu tlustší, přestože budeš pořád jenom prohánět kovboje.

Taky se trochu opaluj a hodně spi.“

„Ano, pane doktore.“ Usmála se na něho a znovu mu poděkovala, že za ni převzal kliniku, a vzápětí pomalu kráčela chodbou k letadlu. Sam jí mával, dokud nezmizela.

Počkal, až letadlo najelo na dráhu, a pak zvolna kráčel k východu. Byl téměř u dveří, když se ozval jeho operátor. Šel k telefonu, aby se ozval pacientovi. Pak se za ním okamžitě rozjel.

A Zoe mezitím už byla ve vzduchu na cestě do Wyomingu.

Let do Salt Lake trval něco přes dvě hodiny a pak musela čekat dvě hodiny na další letadlo. Už změnili časové pásmo. Napadlo ji, že zavolá Jade, ale usoudila, že by dcerku mohlo rozrušit, kdyby uslyšela matčin hlas tak brzy a nechápala by, kde Zoe je. Rozhodla se, že počká, až přijede na ranč. Seděla na letišti, popíjela kávu, četla noviny a přemýšlela. Jen málokdy na tohle měla čas. Také si vzpomněla na to, že se jí předevčírem ozval Dick Franklin. K jejímu velkému překvapení jí zatelefonoval. Její dopis ho zcela ohromil a velice na něj zapůsobil. Nepožádal ji o schůzku, ale řekl jí, že pokud něco bude potřebovat, ať mu zavolá. Vážil si její upřímnosti, přestože se ničeho neobával, a ujistil ji, že její tajemství je u něj v bezpečí. Zeptal se jí, jak k tomu došlo, a Zoe mu to vysvětlila. Nato jí řekl, že ho to nepřekvapuje. Když zavěsili, Zoe vycítila, že se jí už nikdy neozve. Ale jí to nevadilo. Teď ve svém životě nemá místo pro něho ani pro jiného muže.

Byl to takový požitek sedět na letišti bez telefonu, operátoru, bez pacientů, bez kohokoli, kdo ji potřebuje nebo chce, bez úvah, jak jim může pomoct. Přestože svou práci milovala, věděla, že dovolenou pořádně užije. A také chtěla nabrat energii i sílu. Bude je ještě potřebovat. Byla odhodlaná pokračovat ve své praxi až do hořkého konce. Tak se rozhodla. Dá svým pacientům vše, co musí, dokud bude mít co rozdávat. A dceři také. Ale musí vymyslet, co bude s Jade. Zoe neměla rodinu, aby jim Jade zanechala, a žádné přátele, kteří by byli dost zodpovědní na to, aby se o Jade dobře postarali, nebo zase znala lidi, které měla ráda, ale neuměli to s dětmi. Uvažovala, že promluví s Tanyou, ale netušila, co jí na to odpoví. Alespoň tu byla nějaká možnost.

Zoe věděla, že nakonec bude muset něco udělat.

Letadlo do Jackson Hole odstartovalo na čas a Zoe přistála přesně podle letového řádu v pět třicet. Neměla tušeni, kde se

Tanya právě teď nachází, jen věděla, že má odpoledne přijet autobusem. Zoe měla v úmyslu setkat se s ní na ranči a hotel pro ni poslal dodávku. Její zavazadla byla venku mezi prvními a řidič na ni už čekal. Všechno probíhalo hladce.

Mladík, který řídil dodávku, měl na sobě džiny, vysoké boty a kovbojský klobouk a vypadal jako všichni ostatní ve Wyomingu. Byl vysoký a hubený, měl krátké blond vlasy, jmenoval se

Tim a pocházel z Mississippi. Studoval na Wyomingské univerzitě v Laramie a přes léto pracoval na ranči. Prý se mu to moc líbí, protože má rád koně. Během cesty jí o něm vyprávěl. Ale

Zoe se přistihla, že ho sotva poslouchá, protože ji uchvátil pohled na hory. Byly tou nejnádhernější věcí, kterou kdy spatřila, a pozdní odpolední slunce je barvilo do modrorůžova. Na jejich vrcholech se třpytil sníh a Zoe připomínaly švýcarské Alpy.

Nikdy nic takového neviděla.

„Jsou fantastický, viďte? Až to vyráží dech, že jo?“ Naprosto s ním souhlasila a nechala ho povídat celou půlhodinu, dokud nedorazili na místo. Vyprávěl, že jeho strýc je také doktor, že je ortoped a že mu jednou dával dohromady ruku. Udělal to fakt dobře, protože když vloni jezdil rodeo, ta zraněná ruka mu dala pokoj, ale zlomil si tu druhou a nohu taky. Ale letos pojede znovu. Ta historka rozhodně nepostrádala místní kolorit.

„Copak se tady jezdí rodeo?“ zeptala se Zoe se zájmem.

„Ano, paní. Každou středu a sobotu. Jezdí se na býcích, mustanzích, kluci na býčcích a chytá se dobytek do lasa. Už jste někdy byla na rodeu?“

„Ještě ne,“ odpověděla s úsměvem, ale byla si jistá, že Tanya ho bude chtít určitě vidět. Kdysi jim vyprávěla o rodeu v Texasu. „Moje kamarádka pochází z Texasu.“

„Já vím.“ Jakmile to vyslovila, trochu zrozpačitěl. „Vím, o koho jde, ale nemáme o tom na ranči mluvit. Paní Collinsová se fakt naštve, když tady někdo otravuje slavný lidi. A oni sem občas vážně jezdí. Od ty doby, co tu dělám, jsme tady měli dost velký hvězdy.“ Zarputile se na ni podíval a řekl: „Nikomu nepodáváme žádný informace.“ Zoe pochopila, proč si Tanya vybrala právě tohle místo. „Určitě to ocení,“ podotkla Zoe vlídně.

„Mají přijet každou chvilku autobusem.“ Zoe nechápala, co myslel tím „mají“, zřejmě jejího řidiče, ale nechtěla se ho dál vyptávat. Po pěti minutách sjeli ze silnice, projeli vraty a zamířili po dlouhé klikaté cestě, které Tom říkal příjezdová, ale zdálo se, že jí nikdy nebude konec. Uběhlo dalších deset minut, než dojeli do podhůří a Zoe uviděla asi půl tuctu budov malebně rozmístěných na úpatí hor, obrovskou stodolu a několik velkých výběhů plných koní. Všude byly krásné stromy a stavení byla pečlivě udržována. A nad nimi i celým údolím se vysoko tyčilo všudypřítomné Tetonské pohoří.

Timji zavedl do recepce, kde jí řekli, že slečna Thomasova ještě nepřijela, ale Zoe se ihned dostalo vřelého uvítání. Samotný ranč byl starý a velmi krásný. Na zdi visely antilopí a buvolí hlavy, na zemi ležely překrásné kožešiny a z okna byl nádherný výhled na část pohoří. A nacházel se tam obrovský krb, do kterého by se vešel vysoký muž. Působilo to jako útulné místo, kde by se dala strávit dlouhá zimní noc. V rohu si tiše povídalo několik hostů. Recepční vysvětlila Zoe, že touhle dobou je většina z nich v chatách a převléká se k večeři, která začíná v sedm.

Dostala plno informačních letáků a brožurku a pak ji Tim odvezl k jejich chatě. Byl to skromný eufemismus pro stavbu, která by mohla sloužit jako pěkný domov pro pětičlennou rodinu někde na předměstí. Byl tam prostorný útulný obývací pokoj s krbem a bubínkovými kamny, malá kuchyňka a pohovky potažené pěknou tkanou látkou. Charakter místnosti byl jihozápadní, skoro navajský, ale vše vypadalo jako vystřižené z časopisu

Architectural Digest, kde byla nedávno chata zveřejněná. Nacházely se tam ještě tři prostorné ložnice, každá s nádherným výhledem, a všude kolem byly stromy.

Bylo to opravdu krásné, a když Zoe odložila tašku a Tim postavil kufr na zem, cítila se naprosto zhýčkaná. Zeptal se jí, který pokoj si vybere, ale Zoe s tím chtěla počkat na Tanyu. Jedna ložnice byla o trochu větší než zbylé dvě, ale ty byly také dost veliké a pohodlné s obrovskými dvojlůžky, nahrubo otesaným nábytkem a ve všech byl krb. Na okamžik se jí zachtělo skákat po postelích a výskat, jako by byla malá holka, a když Tim odešel, celá zářila. Chvilku se toulala po pokojích a pak si vzala nektarinku z mísy s ovocem na konferenčním stolku. Také tam stála velká plechová krabice s čerstvě upečenými sušenkami a bonboniéra. Personál si zjistil u Tanyiny sekretářky, co má ráda, a zaplnili tím pokoj. Všude byly květiny, v lednici soda a zvláště Tanyino oblíbené root beer,

nealkoholický šumivý nápoj s výtažkem z různých kořenů, byly tam sušenky, kterým dávala přednost, odpovídající druh krekrů a jogurtů, které ráda snídala. Ve všech třech koupelnách bylo množství ručníků a jejího oblíbeného mýdla.

„No ne!“ vykřikla Zoe, když se rozhlížela kolem, a pak se posadila na pohovku a čekala. Podívala se na zprávy v televizi, nalila si dietní kolu a za deset minut už slyšela, jak po příjezdové cestě rachotí autobus. Přijela přesně na čas. Zoe se postavila do dveří jako paní domu, aby Tanyu přivítala. Tanya vystoupila z autobusu, a jakmile spatřila Zoe, rozběhla se k ní.

Obě se držely v pevném objetí, když si náhle Zoe přes Tanyino rameno všimla, že z autobusu vystupuje ještě někdo další. Polekala se, ale ne tolik jako Mary Stuart. Ta se zarazila jako přimrazená na místě a nevěděla, jestli se má vrátit do autobusu nebo pokračovat v cestě. Místo toho jen zírala na Tanyu. Když obě o krok ustoupily, Mary Stuart na ně vrhla vzteklý pohled. „Nechápu, jak jste to mohly udělat,“ rozčilila se, ale i ona musela uznat, že Zoe je z toho shledání upřímně překvapená.

Bylo jasné, že to také netušila.

„Ona za to nemůže,“ vyhrkla Tanya, když Tom začal vykládat zavazadla. „To já. Musím vám to vysvětlit.“

„Neobtěžuj se,“ odsekla Mary Stuart. „Odjíždím.“ Tom se zatvářil udiveně a podíval se na Tanyu s nevyslovenou otázkou.

Ale Tanya byla příliš zaneprázdněná svou přítelkyní, než aby mu odpověděla.

„To není fér, Mary Stuart. Aspoň to zkus. Tak dlouho jsme se nesešly Jen jsem si myslela“ „Tak tos neměla. Po roce, jaký jsem prožila, nechápu, jaks mi tohle mohla udělat. Byl to od tebe podraz a ty to víš.“ Byla vzteky bez sebe a Tanye vhrkly slzy do očí, když ji poslouchala.

Uvědomila si, že to od ní bylo sobecké. Jenom chtěla, aby s ní byly obě dvě. Ovšem od chvíle, co se pro to rozhodla, si dělala starosti. Uplynulo už dvaadvacet let. To byla dost dlouhá doba na to, aby se jitřily staré rány.

„Omlouvám se, Mary Stuart,“ řekla tiše Zoe. „Stejně jsem neměla jezdit. V San Francisku mám plno práce a doma malé dítě.

Rozumnější bude, když odjedu já. Po večeři chytnu nějaké letadlo.“ Mluvila nevzrušeně a mírně. V posledních dvaceti letech trávila hodně času s těžce nemocnými, velmi nešťastnými, často vyděšenými, dokonce šílenými lidmi, proto se dokázala chovat rozvážně, i když jí zmítaly emoce. „To nemusíš,“ odporovala Mary Stuart a snažila se ovládnout.

Uvědomila si, že byla hrubá, ale tolik ji šokovalo, že je Zoe tady, a ten okamžik byl tak trapný. „Klidně ráno odletím zase zpátky do New Yorku.“ Ale musela si přiznat, že je zklamaná.

„Obě jste pěkně praštěný,“ obořila se na ně Tanya a zadržovala pláč. „Nechápu, jak můžete víc než dvacet let takhle blbnout.

Vždyť nám je pomalu pětačtyřicet, prokristapána! Copak nemáte nic jinýho na práci než se užírat tím, co se stalo, když jsme byly mladý? Panebože, denně bojuju se spoustou svinstva, že si ani nevzpomínám, co bylo minulej tejden, natož před dvaadvaceti rokama. Dejte s tím pokoj, holky.“ Tanya stála a pozorovala je, a když jim Tom odnesl kufry do chaty, Mary Stuart a Zoe se na sebe podívaly. Tanyin řidič se hodlal ubytovat v hotelu v Jackson Hole a být na telefonu, kdyby Tanya chtěla někam na vyjížďku. Ale teď ho zajímalo, co se děje. „Nemůžeme aspoň jít dovnitř a promluvit si?“ zeptala se Tanya a tvářila se uraženě a popuzeně. Všechny tři vešly do domu, zatímco Tom odnesl potraviny do kuchyně a pak se vzdálil.

Všechny tři stály rozpačitě v obývacím pokoji a Tanya přemítala, co má dělat. „Snad se aspoň posadíte? Jsem z vás strašně nervózní,“ dodala a přecházela po místnosti. Zoe na ni pohlédla. Na rozdíl od těch dvou, kterým bylo stejně let, byla Zoe téměř o celý rok starší, ale přesto vypadala nádherně. „Koukněte,“ začala Tanya, když se usadily, „nejspíš jsem to neměla dělat, omlouvám se. Byla to naivní pitomost, ale já myslela, že nás tři dám zase dohromady. Chyběly jste mi. Nemám žádný jiný kamarádky kromě vás. Nikdo jinej na celým světě se o mě nezajímá, absolutně nikdo.

Nemám manžela, ani děti, dokonce už ani nevlastní. Mám jedině vás a já jen chtěla obnovit to, co mezi námi bývalo, to je celý, asi to byla hloupost, ale kdybyste to aspoň zkusily.“

„Obě tě máme rády,“ pronesla vážně Mary Stuart a snažila se vzpamatovat. „Nebo aspoň já ano a Zoe určitě taky, jinak by tady nebyla. Nepřijely jsme sem jenom kvůli hezkému výhledu a kovbojům.“ Na to Zoe přikývla a usmála se. „Ale my se Zoe se nemáme v lásce, Tanyo. V tom je ten problém. Myslím, že by to bylo obtížných čtrnáct dní, pokud bychom tady zůstaly.“

Zoe znovu kývla a Tanya se zatvářila ještě víc zklamaně. Očekávala, že nějak zareagují, ale nečekala, že obě budou trvat na odjezdu. Teprve teď jí došlo, že ten její nápad byl naivní. Dopadla by daleko lépe, kdyby pozvala buď jen Zoe, nebo Mary

Stuart, a nepouštěla se do tak náročného podniku.

„Co třeba jen dnešní večer? Celej den jsme cestovaly a jsme utahaný.“ Mluvila za sebe a Mary Stuart. Pak se obrátila k Zoe.

„Tys musela přesedat a vypadáš taky unaveně, teda vypadáš dobře,“ opravila se, „ale jsi vyčerpaná. To jsme všechny. Nakonec nejsme už žádný mladice,“ žertovala, ale ani jedna se neusmála. Obě uvažovaly, co si počnou. „Co kdybysme tady přespaly a pak se rozhodněte, co uděláte. Nebudu se zlobit, a jestli jste obě naštvaný a řeknete mi, abych šla někam, a odjedete, je to moje vina. Ale pak odjedu i já. Nezůstanu tady dva týdny sama. To by bylo moc depresivní.“ Je to nádherné místo a byla by škoda promarnit takhle dovolenou.

Zoe se na obě podívala a promluvila první. „Přespím tady. Máš pravdu. Je to dlouhá cesta a já ani nevím, jestli večer něco letí.

Nechodí to tady zrovna jako na Kennedyho letišti.“ Usmála se na

Tanyu a váhavě pohlédla na Mary Stuart. „Vyhovuje ti to. Stu?“

„To by šlo,“ odpověděla zdvořile Mary Stuart. „Ráno se vrátím do New Yorku.“

„Ne, to teda ne,“ namítla Tanya stroze, „slíbilas mi, že se mnou strávíš týden v Los Angeles.“ Už začínala být podrážděná. Podle ní se Mary Stuart chovala hloupě, ale chápala, že staré rány jsou hluboké.

„Já odletím zítra,“ prohlásila věcně Zoe a Tanya se rozhodla ustoupit, když měly navrch. Pro začátek zůstanou přes noc a možná se do rána stane zázrak.

„Kterou ložnici si vyberete?“ zeptala se Tanya, sundala si klobouk a odhodila ho na věšák. Pokoje byly vybaveny vším, na co si člověk vzpomněl. Věšáky na šaty, zouváky i rukavicemi v případě, že by ráno bylo chladno. Ve skříni byly pláštěnky, kdyby přišla bouřka. Všechno bylo pohodlné, luxusní a dobře promyšlené. Ani Tanya ještě neviděla něco podobného. „Moc se mi tu líbí,“ prohodila s opatrným úsměvem a tentokrát s ní ty dvě souhlasily. Navzdory jejich překvapení ze společného setkání se všechny shodly, že ranč je fantastický a jejich chata dokonce ještě lepší.

„Tohle dělají jen pro tebe. Tán?“ zeptala se Zoe. „Nebo se takhle chovají ke každému?“ Pochybovala o tom. Nikdy neviděla tolik drobných pozorností, včetně veškerých časopisů, které si mohly přát. „Každá chata je zřejmě stejná,“ řekla Tanya a napila se svého oblíbeného nápoje. „Před týdnem zavolali mé sekretářce a ptali se, co ráda jím, piju a čtu, jaký druh mýdla chci, kolik polštářů a ručníků, jaké videofilmy, jestli potřebuju fax nebo ještě nějaké linky navíc. Řekla jsem jim, že jeden telefon stačí, ale chtěla jsem fax a tři videa a odhadla jsem, co rády jíte a pijete. Pokud byste něco potřebovaly, stačí říct.“

„Tohle místo je úžasné,“ rozplývala se Mary Stuart, když si prohlédla všechny ložnice a při návratu do pokoje málem vrazila do Zoe.

„Jak se máš. Stu?“ zeptala se Zoe starostlivě a výraz v jejich očích Mary Stuart polekal. Bylo v nich hodně smutku a bolesti.

„Celkem dobře,“ odpověděla Mary Stuart tiše a zatoužila vyptat se Zoe na její vlastní život za posledních dvacet let. Ale o klinice věděla už od Tanyi.

„To s tvým synem je mi líto,“ poznamenala Zoe a instinktivně se dotkla její paže. „Tanya mi o tom pověděla, je to tak nespravedlivé, setkávám se s tím téměř pořád a pokaždé je to hrozné, zvlášť

v jeho věku. Je mi to opravdu moc líto.“

„Díky, Zoe,“ řekla Mary Stuart a oči se jí naplnily slzami.

Odvrátila se, aby ji Zoe neviděla, ale Zoe to vycítila a odešla, aby Mary Stuart neuváděla do rozpaků.

„Tak už jste se rozhodly?“ Tanya se vrátila do obýváku a všimla si, že Mary Stuart plakala, a přemýšlela, zda se ty dvě pohádaly, ale ani jedna se netvářila rozzlobeně. Pak Tanyu napadlo, že to bylo kvůli Toddovi, a když tázavě zvedla obočí,

Zoe přikývla.

Konečně si zvolily ložnice. Ta větší měla zapuštěnou vířivou vanu a Zoe s Mary Stuart trvaly na tom, že si ji musí vzít Tanya, přestože ona by ji nechala některé z nich. Když Tanya nakonec souhlasila, řekla jim, že můžou vířivku kdykoli použít, ale obě jí připomněly, že zítra ráno odjíždějí. Tanya jim málem řekla, že jsou obě odporně paličaté, ale neudělala to. Odešla raději do svého pokoje, aby se převlékla k večeři, a ostatní ji za chvilku následovaly.

Zoe ze své ložnice zavolala domů, kde bylo všechno v pořádku. Jade právě seděla u večeře a podle Inge probíhalo všechno hladce. Dala jí Jade k telefonu a ta se ani nerozplakala, když matku slyšela. Napadlo ji zavolat přes operátor Sama a jen zjistit, jak si vede, ale pak to zavrhla. I bez ní se mu přes pager bude ozývat plno jejích pacientů.

Krátce před sedmou se všechny sešly v obývacím pokoji.

Tanya na sobě měla vypasované černé semišové kalhoty a kovbojskou košili zdobenou korálky a blond vlasy si vzadu volně svázala černou stuhou. Na nohou měla vysoké černé semišové kovbojské boty, které si pro tuto příležitost koupila. Zoe měla džíny, volný bledě modrý svetr a turistické boty. Mary Stuart si oblékla šedé kalhoty, bezový svetr a mokasíny od Chanelové.

Všechny se jako obvykle neuvěřitelně shodovaly, ale přesto byly naprosto odlišné. Tvořily jakýsi propletenec, který i přes roztržku mezi Zoe a Mary Stuart byl daleko silnější než ony samy. Tanya věděla, že kdyby k sobě byly upřímné, musely by uznat, že to také tak cítí. Ona určitě. K oběma ji to přitahovalo, jako by je obepínal neviditelný provaz a poutal je k sobě. Když se vrátila do obýváku, Mary Stuart se vyptávala Zoe na kliniku a ta o ní zapáleně vyprávěla, zatímco Mary Stuart ji fascinovaně poslouchala.

„Je to obrovský závazek,“ podotkla Mary Stuart obdivně, ale když se vydaly do jídelny, obě zmlkly, jako by si vzpomněly, že spolu nemají mluvit. Jakmile se však octly u stolu, konverzace se opět rozproudila. Tanya se obšírně rozpovídala o svém koncertním turné a o filmu, na který má brzy uzavřít smlouvu, a Zoe i Mary Stuart tím byly nadšené. Bylo znát, že ji mají obě upřímně rády a chtějí ji ochraňovat. Dostaly stůl v rohu místnosti, a přestože si všimly, že se za nimi otočilo pár hlav, nikdo k nim nepřišel žádat o autogram nebo vyzvídat s výjimkou ředitelky rančhotelu Charlotty Collinsové, která se zastavila u stolu, aby je přivítala.

Byla to pozoruhodná žena se širokým úsměvem a pronikavýma modrýma očima, kterým nic neuniklo, a dokázala si pohlídat každé jídlo, každý pokoj i každého člověka. Přesně věděla, co každý ze zaměstnanců dělá a co každý host v určitém okamžiku potřebuje. A nějak se jí dařilo vše sladit dohromady. Tanya i ostatní hosté její výkon patřičně oceňovali.

„Doufám, že se vám tady bude líbit. Je to pro nás velmi důležité,“ řekla a vypadala, že to myslí vážně. A Zoe ani Mary Stuart neměly odvahu zeptat sejí na letadlo nebojí oznámit, že zítra ráno chtějí odjet.

„Zeptám se po snídani u recepce,“ ozvala se Mary Stuart, když se Charlotta Collinsová vzdálila. Na to bude dost času a stále ještě může letět do Los Angeles a strávit noc v Beverly

Wiishire. Nebo do Denveru. Zoeina trasa byla celkem jednoduchá. Odletí domů stejně, jako sem přiletěla.

„Nechci se o tom teď bavit,“ řekla Tanya příkře. „Chci, abyste se obě dvě zamyslely nad tím, co děláte. Máte vážně tolik přátel, že si můžete dovolit přijít o někoho, koho znáte půlku života?“ To, co je znesvářilo, bylo však dost kruté, a Tanya to věděla. Jen nechtěla, aby to trvalo věčně. Po

jednadvaceti letech měly právo to ukončit. Na to, aby to nechaly jen tak a navždy se rozešly, se až příliš navzájem potřebovaly.

Pak si povídaly o dalších věcech, chvilku o Alysse a o Jade, ale o Toddovi ne. A Mary Stuart ani Tanya se nezmínily o svých manželích. Bavily se o cestování, hudbě, přátelích, knihách, které je zajímají, a o Zoeině klinice, a potom začaly vzpomínat na školu. Na lidi, které nejvíc nenáviděly, na ty, o kterých se v poslední době doslechly, na recesisty, na hlupáky, šprty, donašeče a idoly. Hodně kluků, které znaly na začátku školy, padlo ve Vietnamu těsně před podepsáním mírové dohody. Bylo to obzvlášť kruté ztratit přátele na poslední chvíli, ale stalo se to. Několik kolegů z ročníku zemřelo na rakovinu a Zoe o tom zřejmě věděla díky známým lékařům nebo možná i proto, že bydlela v San

Francisku a mnoho spolužáků tam zůstalo. Z Berkeley to bylo do města jen kousek. Ale po celou dobu se žádná z nich nezmínila o Ellie. Když se vracely do chaty, stále ještě hovořily o dalších známých, a teprve když vešly do obývacího pokoje, s tím

Tanya začala. Věděla, že na Ellie všechny myslí, a bude lepší, když na ni někdo zavede řeč. Zůstalo to na Tanye.

„Je neuvěřitelný, že mně po tolika letech pořád chybí.“ Nastala dlouhá pauza a pak Mary Stuart přikývla.

„Mně taky,“ přiznala potichu. Svým způsobem byla Ellie srdcem i duší celé jejich skupinky. Vždy byla ta nejlaskavější z nich, ale přesto nejživější. Byla to veselá dívka, recesistka, která by kvůli legraci udělala cokoli, třeba i šla na večírek jen tak, pouze natřená na bílo. Jednou to dokonce provedla a občas chodila na bohoslužby ve stínidle na lampu. Dělala bláznivé, hloupé kousky, kterými je rozesmávala, a pak je najednou rozplakala.

Všem to zlomilo srdce, když zemřela, zvlášť Mary Stuart. Byly nejlepší kamarádky a spolubydlící. A teď tady seděly a myslely na ni, dokud Zoe nepřerušila jejich mlčení.

„Kdybych tak tehdy věděla, co vím teď,“ oslovila jemně Mary Stuart. Tanya je pozorně sledovala. „Neměla jsem právo říkat ti všechny ty věci. Nechápu, jak jsem mohla být tak naivní a hloupá. Často na to myslím. Málem jsem ti jednou napsala dopis, když můj první pacient spáchal sebevraždu. Bylo to něco jako boží pomsta, že jsem k tobě byla tak zlá a ošklivá. Jako kdyby se mi snažil vštípit to, co jsem se nenaučila u Ellie, že to nebyla ničí vina, že jsme jí v tom nemohly zabránit, i kdybychom se o to pokusily, nebo jsme i mohly, ale jen na čas. Ale nakonec by se nám to stejně nepovedlo, zvlášť když to opravdu chtěla udělat. Byla jsem jako mladá tak hrozný ignorant, pořád jsem byla přesvědčená, že jedna z nás to měla předvídat, žes to měla být ty, protože jsi jí byla nejblíž. Nedokázala jsem pochopit, že jsi netušila, že bere prášky a pije. Musela to dělat zřejmě dost dlouho a myslím, že by se z toho dostala. Ale ona to ani nechtěla. Ellie prostě dostala, co chtěla.“ Když Mary Stuart vyslechla Zoeina slova, rozplakala se. Jako by poslouchala samu sebe, když mluvila o Toddovi. Jenže to Zoe netušila. A Tanya něžně objala Mary Stuart kolem ramen. „Měla jsem ti napsat,

Stu,“ vypravila ze sebe Zoe se slzami v očích. „Nikdy si neodpustím, co jsem ti řekla, a ty mně taky asi ne. Nic ti nevyčítám,“ povzdechla si. Všechny je to rozkmotřilo. Zoe byla k Mary Stuart zlomyslná, pořád jí nadávala, a dokonce na pohřbu odmítla sedět vedle ní. Obviňovala jedinou Mary Stuart z toho, že nebyla schopná Ellie zachránit, a Mary Stuart se kvůli těm nařčením trápila a věřila jim. Trvalo roky, než překonala pocit, že nezachránila své kamarádce život. A pak se to k ní celé vrátilo s Toddem. Jako by ta hrůza nikdy neměla skončit. Jenže tentokrát to bylo ještě horší a místo Zoe jí kladl vinu Bili. „Tolik mě to mrzí,“ omlouvala se Zoe a šla si k ní sednout. „Celý večer jsem ti to chtěla říct. I kdybychom zítra odletěly, obzvlášť jestli to uděláme, nedokázala bych dál žít, dokud bych ti neřekla, jak jsem se tehdy mýlila a jak jsem byla hloupá. Mělas právo mě celé ty roky nenávidět a je mi to moc líto,“ dokončila s pláčem.

Bylo pro ni teď důležité, aby se vyzpovídala ze svých hříchů a usmířila s lidmi, kterým ublížila. Ale v Zoeině životě takových příliš mnoho nebylo.

„Děkuju, žes mi to řekla,“ vysoukala ze sebe Mary Stuart mezi vzlyky a objala ji, „jenže já si vždycky myslela, že máš pravdu. Jak jsem si mohla nevšimnout, co Ellie provádí? Jak jsem mohla být tak slepá?“ Byly to tytéž otázky, které si kladla ohledně synova úmrtí. Toddova smrt se v jistém smyslu velmi podobala Elliině. Bylo to jako zlý sen, který se neustále vrací. Nedalo se z něj však probudit. Jako by se měl zdát navěky.

„Moc dobře to skrývala a chtěla umřít,“ poznamenala Zoe prostě. Za dvacet let praxe se toho hodně naučila. „Nemohlas jí v tom zabránit.“

„Tak ráda bych tomu uvěřila,“ přiznala Mary Stuart smutně a náhle si nebyla jistá, zda se mluví o jejím synovi, nebo o její spolubydlící.

„Já vím, že by to nešlo,“ trvala na svém Zoe, přesvědčená o svém názoru tak pevně jako kdysi o opaku. „Nepřála si, abys věděla, co dělá. Kdyby ano, mohlas jí v tom zabránit, ale nedovolila ti to.“ „Škoda že se mi to nepovedlo,“ zalitovala Mary Stuart a upřeně hleděla na své ruce složené v klíně, zatímco Zoe i Tanya ji pozorovaly. Tanya se začínala bát. „Měla jsem to předvídat, u obou.“ Zvedla k nim oči a obě v nich spatřily utrpení, které prožívala.

„U obou?“ Zoe to trochu zmátlo, ale Mary Stuart neodpovídala. „Mary Stuart?“ oslovila ji Zoe a podívala se na ni, ale když ji

Mary Stuart pohled oplatila, pochopila a chtělo se ji kvůli ni umřít. Kvůli nim oběma. Teprve teď si plně uvědomovala muka, která musela Mary Stuart prožívat. Zvlášť při vzpomínce na Ellie. Jako by to všechno najednou obživlo, ale teď to pro ni bylo daleko horší. Když si Zoe uvědomila, co se vlastně stalo, rozvzlykala se. „Ach můj bože,“ vydechla, sevřela svou přítelkyni a obě plakaly. „Bože můj. Stu, tolik mě to mrzí“

„Bylo to tak strašné,“ naříkala Mary Stuart, „tak příšerné

A Bili mi vyčítal to samé, co tehdy ty, a ještě horší věci.“ Rozeštkala se tak, jako by jí mělo puknout srdce. Ale Mary Stuart věděla, že se to nestane, protože už v něm dávno měla trhlinu.

„A Bili mně to pořád klade za vinu,“ vysvětlovala. „Nenávidí mě. Teď je v Londýně sám, protože nedokáže snést pohled na mě, a já mu to nevyčítám. Domnívá se, že jsem zabila našeho syna nebo ho přinejmenším nechala umřít, přesně jako ty sis to myslela o Ellie.“

„Byla jsem hloupá,“ hájila se Zoe a stále ještě objímala Mary

Stuart, ale byla to malá útěcha ve světle toho, co se přihodilo.

„Bylo mi dvaadvacet a byla jsem nezkušené tele. Bili by měl být moudřejší.“

„Je přesvědčený, že jsem mu v tom mohla zabránit.“

„Pak mu někdo musí vysvětlit, jak to chodí u sebevražd. Stu, pokud to vážně chtěl, ani párem koní by ho nezastavil. Když si to doopravdy přál, nikdy by tě nijak nevaroval.“

„To taky neudělal,“ dodala sklíčeně a vysmrkala se do kapesníčku, který jí Tanya podala. Zoe se opřela a objala Mary Stuart kolem ramen.

„Nesmíš se obviňovat. Zkus se s tím vyrovnat. Je to sice strašné, ale ty už to nezměníš. Ani tehdy jsi nemohla. Jediné, co teď musíš, je žít dál, nebo zničíš sebe a všechno ostatní kolem.“

„To se nám vlastně už povedlo.“ Znovu si vyčistila nos a přes slzy se usmála na obě přítelkyně. „Z našeho manželství nic nezbylo. Absolutně nic.“

„To snad ne. Někdo by si s ním měl promluvit.“

„Patrně můj právník,“ podotkla Mary Stuart s posmutnělým úsměvem a ostatní se také zasmály. Už se trochu vzpamatovala a Tanya ji držela za jednu ruku a Zoe za druhou. „Prostě jsem se rozhodla, že to vzdám. Povím mu to, až se vrátí z Londýna.“

„Co tam dělá?“ vyzvídala Zoe.

„Jel tam na dva tři měsíce kvůli nějakému velkému případu a nechtěl mě vzít s sebou.“

Zoe povytáhla obočí a zase z ní byla ta stará cynická dívka jako dřív. Za posledních dvacet let se trochu zklidnila, ale pořád v ní přetrvávala původní břitkost. „Nemá nějakou jinou?“

„To snad ani ne. Už rok jsme se nemilovali, naposled noc předtím, než zemřel Todd. Od té doby se mě Bili nedotkl. Je to jako tichý trest. Myslím, že ho tak odpuzuju, že na mě nedokáže sáhnout. Ale

stejně si nemyslím, že je v tom nějaká jiná. To by se dalo spíš pochopit než to, co se děje.“ „Ne tak docela.“ Zoe se zatvářila spíš nezaujatě než soucitně.

„Někteří lidé se po takových traumatech zatvrdí. Je to dost běžné. Už jsem o tom slyšela. Jenže pro manželství to není příliš dobré.“

„To teda ne.“ Mary Stuart se krátce usmála. „Ale myslím, že konečně jsem přišla na to, co potřebuju já. Stejně mi nikdy neodpustí a já s tím jednoduše skoncuju. Žít s ním je jako žít denně s vlastní vinou a to já nedokážu.“

„Neměla bys,“ souhlasila Zoe. „Buď se s tím čestně vyrovná, nebo jdi od něj. Podle mě děláš správně,“ dodala věcně. „Co tvoje dcera?“

Mary Stuart si povzdychla. „Asi mi ten rozvod bude klást za vinu. Nemyslím, že pochopí, jak ošklivě se ke mně její otec zachoval. Ona se domnívá, že má prostě moc práce. Nejdřív jsem si to taky myslela. Ale pak dal jasně najevo, co cítí. Už tam dál nevydržím jen kvůli Alysse, nebo dokonce kvůli němu. Vždyť ani nejsem jeho manželka. Nemluvíme spolu, nikam nechodíme, nechce, abych s ním byla. Stačí, když vidím, jak se na mě dívá. Jako bych dostala pár facek.“

„Tak odejdi,“ utvrdila ji Zoe. Neviděly se dvacet let a najednou jako by se čas vrátil zase na začátek. „Bude ti líp bez něho, když tě tak trápí,“ přidala se Tanya. „Já to přežila. A ty to taky přežiješ. Všichni tři.“

„Jsme spolu dvacet dva let. Je zvláštní dívat se, jak to všechno mizí oknem.“

„Připadá mi, že už to zmizelo dávno,“ podotkla Zoe upřímně a Tanya přikývla. Mary Stuart s nimi musela souhlasit. I teď, když je pryč, jí sotva zavolá. A když spolu mluvili, spěchal, protože byl celý nesvůj. Raději mu posílala faxy, stejně jako ten večer, kdy sem přijely, jen aby dala vědět, kde je. A ani tehdy jí neodpověděl.

„Jsi ještě mladá,“ řekla Tanya povzbudivě, „můžeš si někoho najít a strávit s ním celý život, s někým, kdo chce být s tebou.“

Mary Stuart přikývla v touze uvěřit jim. Nedovedla si představit, že by s ní někdo chtěl vůbec někdy žít potom, jak na ni nahlížel Bili.

„Zdá se, že je čas zvednout kotvy,“ přesvědčovala ji Zoe a Mary Stuart jim dávala za pravdu. Jen jí vadilo, že to po tolika letech muselo dospět až sem. Bála se mu to říct, pak si sbalit věci a vysvětlit Alysse, že se rozvádějí. Bylo to všechno tak těžké a při vyhlídce na schůzky s někým neznámým se zachvěla. Skoro to nemohla snést. Ale byla na stejné lodi jako Tanya, až na to, že ona je Tanya Thomasova, a Mary Stuart jí to řekla.

„Blázníš? Od ty doby, co Tony odešel, jsem žádný rande neměla. Každej je ze mě vyděšenej k smrti. Nikdo mě nikam nepozve, jedině nějakej pitomej kadeřník, aby se mohl se mnou chlubit. Je to jako s Everestem. Nikdo tam nechce žít, ale každej se chce vytahovat, že tam vylezl.“ Všechny tři se rozesmály a Mary Stuart si nebyla jistá, jestli je jí lépe, nebo hůř. Stačilo, že mluvila o svých plánech, a už jí všechno připadalo tak definitivní. A vlastně jako by tím zrazovala Billa, který dokonce ani netušil, o čem Mary Stuart uvažuje. Ale byla to pravda, ona to tak cítila, a až skončí léto, určitě to udělá. Alespoň měla čas všechno si rozmyslet, dokud bude Bili v Anglii.

Seděly a dlouho si povídaly. Nic nevyřešily, ale jejich přátelství bylo obnoveno a ani jedna se nezmínila o tom, že ráno odjede. Zoeina omluva pro Mary Stuart hodně znamenala. A Zoe hluboce ranilo, když si uvědomila, že svými slovy přítelkyni tolik ublížila, navíc když její syn také spáchal sebevraždu. Život dovedl být někdy tak krutý. Když ráno zazvonil v šest hodin telefon, zvedla ho Zoe. Díky svému povolání byla zvyklá okamžitě se na jeho zazvonění probudit. Mary Stuart a Tanya ještě spaly.

„Haló?“

„Zoe?“ Byl to Sam a Zoe ihned pomyslela na Jade a pocítila nával strachu, appendicitida, syndrom náhlé dětské smrti, zemětřesení

„Je Jade v pořádku?“ To byla první slova, která vypustila z úst.

Jako by se Jade narodila jí, milovala ji jako vlastní matka.

„Jistě. Promiň, jestli jsem tě vyděsil. Ale musel jsem ti zavolat. Podle mě bys to chtěla vědět.“ Nerad jí po telefonu sděloval špatné zprávy, ale byl si jistý, že by mu nikdy neodpustila, kdyby to neudělal. „Před hodinou umřel Quinn Morrison.

Odešel klidně a jeho rodina byla u něho. Mrzí mě, žes tady s ním nebyla, ale dělal jsem, co jsem mohl. Nakonec mu selhalo srdce.“ Svým způsobem to bylo milosrdné a Zoe to věděla. Přesto se rozplakala. Quinnu Morrisonovi bylo sedmdesát čtyři, měl za sebou celý život a choroba mu pokazila jen ten poslední rok. Lidé v jeho věku umírali i na jiné nemoci.

Přesto ji to rozesmutnilo, měla pocit ztráty i porážky. Ten pocit dobře znala. Vinou toho zabijáka přišla už o hodně pacientů. „Není ti nic?“ Samův hlas zněl ustaraně.

„Ne. Jen mě mrzí, že jsem tam nebyla.“

„Já to věděl. Proto ti volám. Povídal, že je rád, žes odjela do

Wyomingu.“ Usmála se. To mu bylo podobné. Celý rok ji nabádal, aby se vdala a měla děti. „Všichni ostatní jsou v pořádku?“

„Peter Williams měl krušnou noc. Strávil jsem u něj doma hodinu, než jsem šel ke Quinnovi. Peter má zase pneumonii.

Ráno ho přijmu do nemocnice.“ Bylo mu třicet jedna a blížil se jeho konec. Ale v jeho případě to bylo daleko horší, protože byl tak mladý.

„Zdá se, žes měl rušnou noc.“

„Jako obvykle,“ prohodil a usmál se. Nevadilo mu to. Kvůli tomu přece studoval medicínu. „A co ty? Bavíš se? Už jsi poznala nějakého kovboje?“

„Jen jednoho. Vyzvedl mě na letišti. Je mu asi dvanáct, měří tak tři metry a je z Mississippi. Mimochodem je to tady senzační. Fakt se mi tu líbí.“

„A jak se má kamarádka?“

„Dobře. A měla pro mě překvapení. Naši další spolubydlící z Berkeley. Je to dlouhá historie, ale ona a já jsme spolu nemluvily dvacet let. Jak mě uviděla, chtěla chytit další letadlo zpátky do New Yorku. Ale myslím, že jsme se včera usmířily.

Před dvaceti lety jsem se k ní opravdu ošklivě zachovala, nikdy jsem si to neodpustila. A bylo vážně moc prima, že jsme si to vyříkaly.“

„Zdá se, žes taky nezahálela,“ poznamenal vlídně.

„Jo, asi ano.“

„No tak jdi spát. Promiň, že jsem volal tak brzo.“ Pro něj bylo teprve půl šesté ráno a chystal se do postele. Ale chtěl, aby se dozvěděla o Quinnu Morrisonovi hned, jak se to stalo. Věděl, že si to tak přála.

„Díky za zavolání, Same. Jsem opravdu moc ráda. Vím, že jsi pro něj udělal to nejlepší. Neměj pocit, že ne. Ani já bych pro něj nic jiného nedokázala udělat.“ Bylo od ní milé, že mu to řekla, a Sam byl vděčný.

„Děkuju ti, Zoe. Dávej na sebe pozor. Zavolám ti.“ Když zavěsil, bylo mu smutno. Bylo toho tolik, po čem toužil a co na ní obdivoval, ale nedokázal sejí přiblížit. Vycítil i to, že je osamělá. Je tak neskutečně zranitelná, a přesto se před ním ukrývá, a on začínal mít podezření, že ji nikdy nenajde. Právě v okamžiku, kdy Sam šel spát, stála Zoe v obývacím pokoji jejich chaty v Moose ve státě Wyoming a dívala se, jak vychází slunce nad Tetonským pohořím. Při pohledu na tu krásu jí začaly po tvářích pomalu stékat slzy. Myslela na Quinna Morrisona a na život, jaký vedl. Bylo jí líto, že zemřel, i mnoha dalších. V životě je tolik bolesti Ellie, Todd a všechno to trápeni, kterého bývá svědkem, ale zároveň existuje tahle nesmírná krása. Najednou byla ráda, že sem jela. Ať se přihodí cokoli, jednou v životě viděla, jak nad Tetonským pohořím vychází slunce.

Bylo nemožné nevěřit, že existuje Bůh, když tohle člověk spatřil. Potichu šla po špičkách do svého pokoje, lehla si do postele, přemýšlela o Samovi a dívala se na hory.

Kapitola 12.

Po Samově ranním telefonátu si Zoe šla ještě na chvilku lehnout, ale probudila se znovu, právě když ze svého pokoje vyšla

Mary Stuart. Zoe zaslechla nějaký šramot, vstala a v kuchyni se potkala s Mary Stuart, která si připravovala kávu. Obě byly ještě v noční košili. Mary Stuart vzhlédla a usmála se na Zoe. Zoe vypadala po ránu odpočinutější než včera a neuvěřitelně mladě.

„Dáš si taky kávu? Nebo je tady i čaj, kdybys chtěla.“ Ale

Zoe dala přednost hrnku horké kávy.

„Už je Tanya vzhůru?“ zeptala se Zoe a nato se obě zasmály.

„Některé věci se zřejmě nemění.“

Mary Stuart se na okamžik vážně zahleděla na svou někdejší kamarádku. Tolik let byly odloučené. „Ne, to teda ne. Jsem ráda.

Jsem moc ráda, že jsem jela.“ Podívala se Zoe přímo do očí.

„Já taky. Stu. Jen kdybych nebyla tehdy tak pitomá. Škoda že jsme si o tom už dávno nepromluvily. Jsem tak ráda, že jsme se sešly aspoň teď. Nesnesla bych, kdyby tohle mezi námi zůstalo.“ Už to trvalo dost dlouho. Ellie byla pohřbená víc než dvacet let a jejich staré rozbroje by se měly také uložit k věčnému odpočinku. Při zpětném pohledu jim to připadalo jako hloupá a zbytečná ztráta času. „Tanya má u mě vroubek, že mě sem pozvala a neřekla mi o tobě.“

„Že je to ale tajnůstkářka,“ poznamenala Mary Stuart se smíchem. „Celou cestu v autobuse neřekla ani slovo. Ale mělo mě to napadnout. Když mě sem lákala, párkrát jí ujelo „my“ a mám dojem, že její sekretářka taky jednou mluvila v množném čísle a říkala něco o třech pokojích. Domnívala jsem se, že myslí děti.

Vůbec mi nedošlo, že by ještě někoho pozvala. A mně se to moc hodilo, když Alyssa zrušila naši cestu. Neměla jsem co dělat.“

„Pro mě to byl taky dar přímo z nebes.“ Zoe si vybavila záři nad horami, když Sam ráno volal kvůli úmrtí Quinna Morrisona. Vyprávěla o něm Mary Stuart, když se usadily u úzkého pultu v kuchyňském koutě a popíjely kávu.

„Musí to být depresivní práce,“ pronesla Mary Stuart tiše.

„Obdivuju tě, ale ty přece nemůžeš vyhrát.“ Myslela na to, jak to bylo strašné, když Todd zemřel, a nedovedla si představit, že by musela denně čelit smrti. Jenže to byl její syn, nikoli pacient. „Na chvilku můžeš zvítězit. A kupodivu to není pořád tak depresivní. Člověk se naučí přijímat malá vítězství a čím dál víc je odhodlaný ten boj vyhrát. A někdy taky prohraje.“ Zatím prohrávala hodně, bylo to nevyhnutelné. Ale záleželo rovněž na okolnostech a jak dalece byli pacient i rodina připraveni. Někdy šlo jen o čas, jako to bylo s Quinnem. A ze všeho nejméně ráda prohrávala u dětí a mladých lidí, kteří se mohli ještě tolik naučit, tolik dávat a měli celý život před sebou. Jako Zoe. Ale tohle ještě úplně nevstřebala.

„Máš štěstí, že sis už dávno našla tu správnou cestu,“ řekla

Mary Stuart trochu závistivě. V její společnosti se cítila dobře.

Bylo snadné si připomenout, proč bývaly tak dobré přítelkyně.

Teď se jejich roztržka zdála tak bezvýznamná. Nakonec zmizela ve světle upřímnosti. „V New Yorku dělám spoustu dobročinných akcí, zasedám v různých výborech a dobrovolně pracuju, ale uvažovala jsem, že půjdu do zaměstnání. Jenže nevím, co bych měla dělat. Pořád jsem vlastně byla jen manželka a matka.“

„To není tak špatné.“ Zoe se na ni usmála a najednou si uvědomila, jak jí Mary Stuart chyběla. V nečekaném soumraku vlastního života jí došlo, jak moc teď potřebuje přátele. Bylo to pro ni ještě o to bolestnější, protože si vždycky myslela, že bude mít spoustu času, a najednou ho nemá. „Být manželkou a matkou je taky práce.“

„Takže v tom případě,“ začala Mary Stuart a položila hrnek,

„moje práce zřejmě končí. Alyssa je dospělá. Todd odešel a já už ani nejsem Billova manželka.

Jenom máme společnou adresu a moje jméno figuruje na jeho daňových přiznáních. Najednou si připadám zbytečná.“

„To ne. Možná je čas popojít dál.“

Měla pravdu, ale problém je kam. Mary Stuart o tom hodně přemýšlela. „Pořád se snažím přijít na to, kde žít a co říct Billovi, až se vrátí. Právě teď se mi s ním nechce ani mluvit. Skoro vůbec nevolá. Možná že prožívá totéž a prostě o tom jen nechce mluvit. Musí si uvědomit, že je po všem.“ „Třeba by ses ho měla zeptat,“ navrhla Zoe a podívala se na hodinky. Zajímalo ji, kdy Tanya vstane. Pak opět pohlédla na

Mary Stuart. „V kolik hodin máme být na snídani?“

„Myslím v osm.“ Už bylo půl osmé a měly by se oblékat.

Mary Stuart vrhla na svou přítelkyni tázavý pohled. „Chceš dneska odjet?“ zeptala se nesměle. Nastala dlouhá odmlka a pak Zoe zavrtěla hlavou. „Ani ne, jedině kdybys ty chtěla. Záleží na tobě, přijelas zdaleka. Pokud má někdo odjet, pak bych to měla být já.“

Mary Stuart se na ni mile usmála. „Chci, abys zůstala, Zoe, a já bych ráda zůstala taky. Zapomeňme na všechny ty hlouposti. Obě jsme Ellie milovaly, i Tanya. Ellie by si přála, abychom se zase všechny sešly. Ona byla ta nejoddanější a nejobětavější z nás, byla by zoufalá, kdyby věděla, že jsme kvůli ní spolu nemluvily přes dvacet let.“

Zoe se při vzpomínce na Ellie zachmuřila. „To ona by měla být zoufalá po tom, co nám provedla. Myslím, že jsem byla tehdy na tebe tak zlá jen proto, že jsem byla naštvaná na ni a nebylo na koho to svést.“

„To samé jsem si prožila s Toddem. Půl roku jsem se zlobila na všechny, na Alyssu, na její přátele, na sebe, na pomocnici, na psa i na Billa,“ vypočítávala smutně. „A on se zlobí pořád. Asi to tak bude navěky.“

„Možná se jen zatvrdil,“ namítla Zoe mírně. „Jako já. Hodně dlouho jsem byla naštvaná, a když jsem se z toho dostala, bylas pryč, všechny jsme se rozprchly. Vzala sis Billa, já studovala medicínu a připadalo mi snadnější nechat věci jít svou cestou.

Ale v tom jsem se spletla. Třeba Bili dělá totéž.“ Bylo to přijatelné vysvětlení a Mary Stuart přikývla. „Myslím, že už dávno se vydal svou cestou a já si toho nevšimla.“ Usmála se a teď se podívala na hodinky ona. Bylo za pět minut tři čtvrtě na osm a měly by se nachystat na snídani.

„Co kdybychom probudily Šípkovou Růženku?“ Zašklebily se na sebe, se smíchem se po špičkách kradly do Tanyiny ložnice a pak se vrhly každá z jedné strany na obrovskou postel. Tanya na sobě měla bílou saténovou noční košili a masku na očích.

Když ji probudily, chovala se, jako by vstala z mrtvých.

„Ach bože, přestaňte, nenávidím vás, nechte toho“

Zoe ji lechtala na chodidle a Mary Stuart na ni házela polštáře.

Byly jako dvě malé holky a Tanya se pokoušela schovat se pod přikrývku, ale pak to vzdala. „Tak dost! Přestaňte! Prokristapána, vždyť je noc!“ Vždycky ráno nerada vstávala a ony ji musely tahat z postele, aby nezmeškala dopolední přednášky.

„Sundej si tu masku,“ nařídila jí Mary Stuart. „Snídaně bude za pět minut a v tom povídání, co je na stole, se píše, že musíme být u výběhu ve tři čtvrtě na devět, abychom si vybraly koně. Tak honem z pelechu a dělej,“ dodala Mary Stuart suverénně a Zoe začala Tanyu tahat za ruku z postele. Tanya si konečně sundala masku a těkala pohledem z jedné na druhou.

„Zaslechla jsem, že prý jdete k výběhu. Znamená to, že tady zůstáváte?“

„Podle všeho nemáme na vybranou,“ začala Zoe, pustila Tanyinu paži a podívala se uličnicky na Mary Stuart, „jestli odjedeme, prospíš celý týden a do večeře nevylezeš z pokoje. Dohodly jsme se, že radši zůstaneme a dohlídneme na tebe. Víme, jak nesnášíš koně. Bez nás bys patrně pořád seděla v chatě a koukala z vířivky na televizi.“

„Páni, to je skvělej nápad.“ Tanya se zazubila. Byla na ně pyšná. Dokázaly to. Po tolika letech konečně dostaly rozum a obnovily přátelství. „Stavte se u mě kolem poledne, chtěla jsem si udělat

masku.“

„Ven z postele, slečno Thomasova,“ štěkla na ni Mary Stuart.

„Máte přesně dvanáct minut na to, abyste si vyčistila zuby, učesala se a oblékla.“

„Kristepane, kde to jsme, u mariňáků? Já věděla, že vás dvě nemám zvát. Mohla jsem si s sebou vzít hodný lidi, který se ke mně budou chovat slušně a nechají mě trochu vyspat. Jsem velice důležitá osoba.“

„To určitě,“ pronesla Mary Stuart se širokým úsměvem. „Už ať jsi venku. Osprchuješ se až potom.“ „Bezvadný. Teď budu smrdět jako kůň. Počkej, až se toho chytí bulvár.“

Mary Stuart a Zoe stály s rukama v bocích, zatímco Tanya neochotně vylezla z postele, zívla, protáhla své dlouhé dokonalé tělo a se vzdycháním odešla do koupelny.

„Donesu ti kafe,“ nabídla se Zoe a odběhla do kuchyně.

„Prosím vás, píchněte mi ho do žíly, paní doktorko,“ volala za ni Tanya, rozsvítila v koupelně a znovu zaúpěla, když v zrcadle uviděla svůj obličej a vlasy. „Panebože, je mi dvě stě let a koukněte, jak vypadám. Zavolejte někdo na plastiku.“

„Vypadáš skvěle,“ ujistila ji Mary Stuart se smíchem. Byla tak neskutečně krásná a zvláštní bylo, že si to vlastně ani neuvědomovala. Tanye připadalo, že je obyčejná, a kamarádky se jí kvůli tomu smály. Mary Stuart věděla, že Tanya tomu opravdu věří. „Hele, jak vypadám v osm ráno bez mejkapu.“ Mary Stuart se na sebe v zrcadle zamračila. Vlasy měla vykartáčované, jen se leskly, měla stále pěknou pleť a nanesla si jen trochu světle růžové rtěnky. Oblékla si modrou bavlněnou pánskou košili, čerstvě vyžehlené džiny a zbrusu nové hnědé kovbojské boty z ještěrčí kůže od Billyho Martina.

„Kristepane, jen se na sebe koukni,“ stěžovala si Tanya, když si čistila zuby a celou noční košili měla od pasty. „Vypadáš, jako bys právě vypadla z módního časopisu.“

„Dělá to proto, aby nás naštvala,“ přidala se Zoe, když podávala Tanye šálek kávy. Byly na to zvyklé. Dokonce i na vysoké byla Mary Stuart vždycky dokonale upravená. Byl to prostě její styl a ve skutečnosti se jim to líbilo. Inspirovala tím ostatní.

A klukům se to zamlouvalo.

Zoe měla džíny s dírami na kolenou, kovbojské boty, které nosila už léta, a pohodlný starý bezový svetr. Zrzavé vlasy měla stažené dozadu, vypadala uvolněně a nenuceně a do tohoto prostředí přesně zapadala. Ale obě se musely usmát, když se po pěti minutách z koupelny vynořila Tanya. Dokonce i nenalíčená a vytažená násilně z postele vypadala bezvadně. Tanya byla jednoduše hvězda, aniž se o to nějak snažila. Husté blond vlasy jí prokazovaly službu jen tím, jak jí splývaly přes ramena. Neměla čas si je svázat a vypadalo to, jako by je tak měla schválně. Oblékla si vypasované bílé tričko, a přestože to nepůsobilo vyzývavě, bylo to tak sexy, že žádný muž, který má oči, by nedokázal odolat, její džíny vypadaly přesně tak, jak měly, ani příliš těsné, ani volné, zdůrazňovaly všechny správné křivky, oblost jejího pozadí, úzké boky, útlý pas a dlouhé štíhlé nohy. Vzala si své staré žluté vysoké boty, kolem krku si uvázala červený šátek a do uší si dala jednoduché kruhové zlaté náušnice. Vzala si džínové sako, kovbojský klobouk a sluneční brýle a rázem připomínala inzerát na kterýkoli rančhotel. „Kdybych tě neměla tolik ráda, tak bych tě nenáviděla,“ pronesla Mary Stuart obdivně a Zoe se zazubila. Všechny tři byly hezké, ale nedalo se popřít, že Tanya v sobě měla něco zvláštního.

„Nikdy jsem nepřišla na to, jak to děláš,“ poznamenala Zoe, která to všechno vnímala a pocítila stejně jako Mary Stuart vřelý nával náklonnosti k Tanye. Nikdy mezi nimi nebyla ani špetka žárlivosti. Dokonce i před lety ty čtyři byly nejlepší přítelkyně, víc než sestry. „Vždycky jsem si myslela, že když se budu dívat, jak se oblékáš, tak na to přijdu,“ pokračovala Zoe, když odcházely z místnosti, „ale je to jako jeden z těch kouzelnických triků, který člověk vidí miliónkrát, a pokaždé přijde okamžik, kdy se objeví králík, a on stejně nepochopí, jak k tomu došlo. Jsi jediná osoba, co znám, která vejde do koupelny a za tři minuty je z ní venku a vypadá jako filmová hvězda. Já bych v ní mohla strávit celý týden a stejně bych vypadala pořád stejně, celkem obstojně, vlasy učesané,

obličej umytý, nalíčená, ale pořád jsem to jen já. A ty se objevíš a vypadáš jako princezna z pohádky.“

„To je ten zázrak plastiky.“ Tanya se usmála, protože ji těšila jejich přítomnost, ale jinak jim nevěřila ani slovo. Ale bylo od nich hezké, že jí to říkaly. „Když vám všechno pěkně vytáhnou, nepotřebujete mejkap.“

„Nesmysl,“ oponovala jí Mary Stuart. „Bylas taková už v devatenácti. Když jsi ráno vstala, vypadalas jako housenka a sotva ses nohama dotkla podlahy, stal se z tebe motýl. Vím přesně, co tím Zoe myslí. Jenomže ty to pořád nechápeš a nevěříš, že tak vypadáš. Proto tě máme tak rády.“ „Sakra, a já myslela, že je to kvůli mýmu přízvuku.“ Pořád ještě jí zůstal nepatrný náznak pomalé jižanské výslovnosti. Její fanoušci to zvlášť zbožňovali, když zpívala. „Nejde mi do hlavy, že jsem vám vůbec dovolila, abyste mě v tuhle dobu vytáhly z postele. To je určitě nezdravý, zvlášť v těchhle výškách. Podle mě to škodí mýmu srdci,“ stěžovala si Tanya a celou cestu k hlavní budově do nevelkého kopce hlasitě supěla a odfukovala.

„Udělá ti to dobře,“ konstatovala Zoe věcně a usmála se na

Mary Stuart, „a na výšky si do večera zvykneš. Jen nesmíš pít žádný alkohol.“

„Proč ne?“ Tanya se zatvářila překvapeně. Příliš nepila, ale jen ji to zajímalo.

„Poněvadž se po třech hltech namažeš a uděláš si ostudu,“ vysvětlila jí Zoe se smíchem a pak jí připomněla, jak jednou po nějakém tanci omdlela, odvezli ji domů a ona pozvracela Zoe celou postel a ta ji málem přizabila. Zoe a Mary Stuart se začaly smát a Tanye se i po více než dvaceti letech podařilo vypadat nevinně, když se jim pokoušela namluvit, že tehdy měla chřipku, a Zoe jí právě oponovala, že byla prostě úplně namol, když se všechny tři vhrnuly do jídelny jako krásná zjevení.

Lidé v místnosti stáli u dlouhých stolů a nandavali si jídlo.

Všichni vypadali ospale a zaraženě, až na pár hostů, kteří byli trochu živější, protože zjevně patřili mezi ranní ptáčata. Šuškalo se, že v hotelu bydlí Tanya Thomasova, ale nikdo nebyl připravený na to, jak ve skutečnosti vypadá. A když se smála s přítelkyněmi, vypadala tak uvolněně, mladě a neuvěřitelně nádherně, že se každý zarazil a civěl na ni. Zoe jí najednou přišlo líto. Obě kamarádky ji vzaly mezi sebe a odvedly ji ke stolu do nejvzdálenějšího rohu. Mary Stuart s ní zůstala sedět, zatímco Zoe jim došla pro něco k snídani, ale v místnosti to začalo náhle bzučet a všichni se dívali směrem k nim.

„Co myslíte, že by se stalo, kdybych zčistajasna vstala a vystrčila na ně zadek?“ zašeptala Tanya. Seděla zády do místnosti a měla černé brýle. Klobouk si pověsila na opěradlo židle, ale i zezadu vypadala fantasticky. Byla hvězda každým coulem a věděl to celý svět.

„Myslím, že bys udělala veliký dojem,“ odpověděla jí Mary

Stuart a potichu si povídaly, dokud nepřišla Zoe s talířem dánských buchet a třemi jogurty. „Pro všechny jsem objednala míchaná vajíčka a ovesnou kaši,“ oznámila jim a Tanya se zděsila. „Po tomhle budu muset odjet na odtučňovací farmu. Nedokážu sníst takovej nášup k snídani.“ „Udělá ti to dobře,“ podotkla Zoe věcně. „Přizpůsobuješ se výšce a budeš se hodně pohybovat. Pořádně se nasnídej. Na příkaz lékaře.“ Zoe sama se řídila vlastní radou a Tanya se dala do jogurtu. „Nehodlám tady přibrat pět kilo,“ řekla Tanya odhodlaně, ale byla hladovější, než si myslela, a za pár minut se pustila do buchet. Zoe došla ke švédskému stolu pro další, a když se vrátila ke stolu, Tanya se na ni zachmuřeně podívala. Aniž se ohlédla, tušila, co se kolem ni děje. „Je to špatný?“ „Jídlo? Podle mě je dobrý.“ Zoe se zatvářila udiveně. Pečivo i slanina byly skutečně vynikající a právě jim donesli vajíčka, která tak krásně voněla. Ale Tanya neměla na mysli jídlo, nýbrž hosty. „Kdepak jídlo, blázínku. Ty lidi. Přímo to cítím.“

„Aha,“ pochopila Zoe, a než začala jíst vejce, podívala se na

Mary Stuart. Nechtěla to Tanye říkat. „Tohle. Zřejmě se to dalo čekat.“

„Jen mi to pověz, ať vím, na co se připravit. Chovají se přátelsky?“ Doufala, že je zájem nakonec přejde, občas se to stávalo, když někam přijela, nebo někdy musela odjet jinam, ale to teď neměla

v plánu. Doufala, že se jí podaří zapadnout mezi ostatní, ale bylo to beznadějné.

„Tak moment.“ Zoe se na ni podívala a žasla, co se děje s lidmi, kdykoli se octnou v její blízkosti. „Čtyři ženské chtějí vědět, jestli jsou to tvoje vlasy, dva z jejich manželů zajímá, jestli máš silikonová prsa, nebo pravá. Je tam parta mladých holek, které umírají touhou po tvém autogramu, ale jejich matky jim říkají, že je zabijí, jestli tě o něj požádají, a všichni číšníci se do tebe zamilovali a myslí si, že jsi nádherná. To je asi tak všechno, až na toho mexického kluka, který nám připravoval vajíčka, ten chce zase vědět, jestli je pravda, že jsi původem Hispánka. Řekla jsem mu, že podle mě nejsi, a on byl moc zklamaný.“ Tanya poslouchala a usmívala se. Tušila, že Zoe patrně trochu přehání, ale zřejmě nebyla daleko od pravdy. Pokaždé to takhle dopadlo.

Ale dokud měla situaci pod kontrolou a zachovávala si odstup, mohla s tím žít. Pokud ne, pokazí si dovolenou.

„Vyřiď tomu chlápkovi, kterýmu se líbí můj zadek, že je pravej a že mu moc ráda pošlu jeho xerox.“ „Co ty prsa?“ zeptala se Zoe vážně. „Máme k nim připravené prohlášení?“

„Ať si přečtou časopis People. Příští týden ho tam najdou.“

„Jo, to by šlo, a další ženská chce znát tvé znamení. Přísahá, že jsi Ryba zrovna jako její sestra. Tvrdí, že byste mohly být dvojčata. Chce ti ukázat její fotku.“

„To je neuvěřitelný.“ Mary Stuart se ohromeně podívala na

Tanyu. „Jak to můžeš vydržet?“

„Nemůžu. Jsem trochu blázen,“ řekla Tanya s úšklebkem a snědla sousto ovesné kaše. „Prý si na to člověk zvykne a možná že se mi to podařilo, jenže o tom nevím.“ Ve skutečnosti byla ochotná dost z toho snášet, jedině když to překročilo meze nebo to bylo opravdu kruté, tak ji to zraňovalo. A většinou to tak bylo, což byl problém. Tyhle věci jako znamení zvěrokruhu, různé otázky nebo autogramy byly celkem neškodné.

„Já bych se z toho okamžitě zcvokla,“ pronesla Zoe upřímně.

„Kdykoli jsem viděla tvé jméno v novinách, tak jsem tě litovala.“

„Já taky,“ přidala se Mary Stuart. „Někdy je v supermarketu všechny koupím a pak je vyhodím,“ prohlásila hrdě. Tanya se na obě přítelkyně usmála. Bylo neuvěřitelné, že po dvaceti letech v Hollywoodu a po všech těch lidech, které poznala, patřily ty dvě stále k těm, které měla nejraději a nejvíc si s nimi rozuměla. Být s nimi pro ni znamenalo pocit bezpečí a ochrany.

„Nevím, jak se s tím člověk dokáže naučit žít,“ vzdychla Tanya. „Někdy to tolik bolí, ty věci, co píšou, všechny ty lži. Nejradši bych pak utekla a někde se schovala. Občas mě napadne, že se vrátím do Texasu. Ale můj agent tvrdí, že před tím teď nedokážu utéct. Rozjelo se to ve velkým a jsem moc známá. Prý když toho nechám, stejně to potrvá dál, takže zřejmě nemá cenu před tím utíkat. Alespoň si takhle můžu zazpívat a vydělat trochu peněz.“

Mary Stuart se rozesmála. „Trocha peněz“ u Tanyi byla obrovská suma. Tanya si všimla přítelkynina pohledu a se smíchem dodala: „Tak jo. Spoustu peněz. No a co, nějak si to musím vynahradit.“ „Třeba takhle.“ Zoe se usmála a rozhlédla se kolem sebe.

„Víš, nebýt tebe, asi bych si nevybrala dovolenou v dalších jedenácti letech. Tohle všechno se událo tak najednou.“

„Co tě nakonec donutilo, žes přijela?“ zeptala se Tanya a Zoe zaváhala jenom zlomek sekundy. „Dostala jsem chřipku a bylo mi příšerně. A znám opravdu skvělého doktora, který mě může zastupovat. On se tím vlastně živí. Specializuje se na zastupování různých lékařů. Vlastní praxi nemá. Prostě mi nabídl, že mě bude zastupovat, a nenechal se odbýt. A pak jsi přišla s tím Wyomingem.“

„To udělal dobře,“ souhlasila Tanya. „Je ženatej?“

„Ne. Ale s mými pacientkami nerandí, jen o ně pečuje,“ podotkla Zoe se smíchem. Tanya někdy uvažovala dost jednostranně. Když studovaly, velmi ráda domlouvala svým kamarádkám schůzky naslepo.

„Ty mě nezajímaj. Co ty? Chodíte spolu?“ Tanyin neomylný radar cosi zachytil.

„Kdepak. Nějakou dobu jsem chodila s jedním onkologem, ale nebylo to nic vážného a už to skončilo.“ Mary Stuart se před lety dozvěděla o Adamovi, ale od té doby pak o nikom dalším neslyšela. Zajímalo by ji, jestli má Zoe nějakou vážnou známost, ta však tvrdila, že ne.

„Copak doktoři nechodí s nikým jiným než s jinýma doktorama?“ rozčilovala se Tanya. „Chodit s někým z branže! To je jako u herců. Věčně se bavit o práci je taková nuda.“

„Ne, to ne. Možná by to nikdo jiný s námi nevydržel. Přesčasy, stres. Máme dost ohraničené zájmy.“ „Takjakej je ten tvůj zástupce? Je pěknej?“

„Ale prosím tě,“ ohradila se Zoe a zrudla. „Je to jen doktor.“

„Nepovídej! Červenáš se!“ vyhrkla Tanya.

Mary Stuart se rozesmála a Zoe se kvůli Tanyině výslechu nervózně zavrtěla na židli.

„Aha! Určitě je hezkej a není ženatej. Jak vypadá?“ pokračovala Tanya.

„Jako méďa. Je velkej a silnej, má hnědý vlasy a oči. Spokojená, ano? Jednou jsem s ním byla na večeři, ale chodit s ním nebudu a on to ví. Jasný?“ odpálila Zoe svou kamarádku, ale

Tanya ještě nehodlala změnit téma.

„Proč ne? Je normální? Totiž v San Francisku by mohl být“

Omluvně se na Zoe podívala a ta zaúpěla.

„Jsi nemožná. Je normální, dobře vypadá, je svobodný, ale mě nezajímá. Tečka.“ Byla velmi odměřená, ale Tanye to nevadilo. Usoudila, že ten doktor se Zoe líbí i přes její protesty.

„Proč ne? Proč tě nezajímá? Má nějakou strašlivou vadu?

Páchne mu z pusy, neumí se chovat, má záznam v rejstříku nebo něco, co bysme o něm měly vědět a mohly to proti němu použít, nebo jenom děláš drahoty?“ Zoe byla odjakživa neskutečně vybíravá, pokud šlo o partnery.

„Nemám na nikoho čas. Pořád pracuju a mám dceru.“

„To je děsnej přístup,“ kárala ji Tanya. „Tohle není generálka,“ citovala svou oblíbenou větu. „Nemůžeš žít sama do konce života, Zoe. Je to nezdravý.“

„To snad není možný. Jsem žena středního věku a můžu si dělat, co chci. Na randění jsem už moc stará. Kromě toho to nechci.“

„Díky, žes mě varovala,“ utrousila Tanya a odstrčila talíř.

Snědla všechno, i vejce. „Jsi o rok starší než já, což znamená, že mi zbývá ještě rok, než bude po všem. A mimochodem, jestli někomu prozradíš, že mi je tolik, zabiju tě.“

„Neboj,“ uklidnila ji Zoe s úsměvem, „stejně by mi nevěřili.“

„Třeba jo, ale já bych jim řekla, že jsi chorobná lhářka. No a jak se ten chlápek jmenuje? Určitě je bezvadnej.“

„Sam. A ty jsi praštěná.“

„S tím jdi do novin. Zamlouvá se mi.“

„Nic o něm nevíš,“ řekla Zoe pevně a snažila se zůstat klidná.

Netušila proč, ale Tanya ji znervózňovala. Odjakživa se jí to dařilo.

„Je mi jasný, že jsi z něj k smrti vyděšená, což znamená, že je to vážný. Kdyby to byl blbec, tak by ti na něm nezáleželo. Jistě si uvědomuješ, že by se k tobě skvěle hodil. Jak dlouho ho znáš?“ „Od studií. Chodili jsme spolu na Stanfordku.“

Zoe nevěřila, že odpovídá na Tanyiny otázky. Mary Stuart se na obě usmívala a malovala si rty. Kdysi takhle debatovaly v Berkeley u snídaně. Tanya byla tehdy tak zblázněná do Bobbyho Joea, že by se podle ní měl zamilovat, zasnoubit nebo mít svatbu každý. Příliš se nezměnila.

„Ty ho znáš z medicíny? Proč jsi s tím dodneška ještě nic neudělala?“ Tanya se zatvářila pobouřeně. „Protože jsme každý měli někoho jiného. Na nějakou dobu mi zmizel z očí a teď pro mě občas pracuje. Je to fajn chlap, ale to je všechno. Takže budeme vůbec dneska jezdit na koních nebo si celý den povídat o Samovi?“

„Myslím, že bys s ním měla někam jít a dát mu šanci,“ domlouvala jí Tanya, když vstávala od stolu. Dlouho se takhle nepobavila a ty dvě také ne. „Jsem pro Sama. Ještě si o něm popovídáme.“

„To určitě,“ zlobila se Zoe a zakoulela očima. Mary Stuart je zavedla k výběhu. Přišly poslední a Tanyina přítomnost opět vzbudila senzaci. Následovalo šeptání, lidé na ni civěli, děti se strkaly a ukazovaly. Pár hostů se snažilo ulovit fotografii, ale

Tanya se obratně a rychle od nich odvrátila. Občas jí nevadilo nechat se vyfotografovat se skupinkou fanoušků, ale nechtěla, aby ji rušili v jejím soukromí, a tady rozhodně nebyla „ve službě“. „Hvězda má volno,“ zašeptala k Zoe. Obě její kamarádky blokovaly lidem výhled na Tanyu. Všechny tři se diskrétně uchýlily do vzdáleného kouta, zatímco žena mající na starosti stáje nahlas četla jména a přidělovala lidem koně. Včera večer všechny tři vyplnily formuláře, které zbavovaly ranč veškeré zodpovědnosti, a musely v nich uvést své schopnosti a zkušenosti s koňmi. Tanya napsala: Pokročilá/Koně nesnáší/Bude jezdit pouze ve středně pokročilých se svými přítelkyněmi. Mary Stuart a Zoe byly celkem ucházející jezdkyně. Mary Stuart měla víc zkušeností, ale léta nejezdila, a když tak v anglickém stylu.

Zoe seděla na koni jen párkrát a ani jedna netoužila něco si dokazovat. Chtěly jezdit pouze po snadném terénu. V recepci jim vysvětlili, že je tady nyní příliš mnoho hostů, takže musí jet s nimi, ale Tanya řekla, že jí to nevadí. Kdyby ji příliš obtěžovali, kdyby ji pořád pronásledovali nebo fotografovali nebo by se jí ti lidé nezamlouvali, vždycky mohla přestat jezdit. V tuhle chvíli to chtěla zkusit.

Jak se ukázalo, jejich jména vyvolali mezi posledními, a za nimi zbyli pouze další tři hosté. Vedoucí stájí k Tanye přišla a osobně s ní promluvila, zatímco vysoký honák s tmavými vlasy vyváděl jejího koně ven.

„Chtěli jsme, aby ten dav trochu prořídl a vy abyste získala větší prostor,“ vysvětlila jí Liz Thompsonová. Byla to vysoká a hubená žena s opáleným obličejem a pevným stiskem ruky, asi pětapadesátiletá. „Podle mě byste nebyla ráda, kdyby si vás padesát lidí fotilo s nohama ve třmenech,“ dodala moudře a Tanya jí poděkovala. „Všimla jsem si, že nejste milovnice koňů,“ pokračovala Liz s úsměvem. „Máme tu pro vás jednoho hodnýho staršího chlapíka.“ Tanyu na okamžik napadlo, jestli myslí koně, nebo honáka, ale podle vzhledu muže, který jí připevňoval sedlo, bylo jasné, že Liz nemá na mysli kovboje. Bylo mu tak kolem čtyřiceti, měl mohutnou postavu a široká ramena. Když se na ni podíval, všimla si, že má zajímavou, větrem ošlehanou tvář a že si ji pozorně prohlíží. Když se na něho člověk chvilku díval, byl skoro hezký. Lícní kosti měl trochu širší, bradu příliš vystouplou, ale přesto to dohromady působilo dobře, a mluvil podobně protáhle jako Tanya, a když se zeptala, odkud pochází, odpověděl, že z Texasu. Ale každý byl z jiného konce státu a nezdálo se, že by se chtěl o tom dál bavit. Většina lidí se s ní snažila najít nějakou společnou řeč. On se pouze soustředil na osedlání jejího koně, upravil pro ni třmeny, znovu přitáhl řemeny a pak pomáhal ostatním nasednout. A jakmile se usadila na Velkém Maxovi, jak se její kůň jmenoval, okamžitě se vzdálil. To, že se vůbec dozvěděla jeho jméno, protože se jí nepředstavil, bylo tím, že na něj jeden z dalších honáků zavolal. Jmenoval se Gordon.

Zoe dostala grošovanou klisnu, která byla dost čilá, ale Liz ji ujistila, že je přátelská. Zoe vypadala v sedle kupodivu spokojeně. A Mary Stuart měla palomina. Velký Max byl statný černý kůň s dlouhou hřívou a ocasem, a protože se v ohradě trochu plašil, Tanya uvažovala, jestli je to opravdu takový ospalec, jak tvrdila Liz. Nehodlala tady v horách krotit divokého koně. Liz jí však vysvětlila, že jak vyjede ven, bude v pořádku, že se plaší jen ve výběhu. Vedoucí stájí byla k Tanye velmi pozorná. Daleko víc než Gordon, který se právě zabýval zbylými třemi hosty, kterým byl přidělen. Byl to pár středního věku z Chicaga, jenž se představil jako doktor Smith a doktorka Wymanová, ale zřejmě to byli manželé. Dokonce si byli podobní, což Tanyu pobavilo, a řekla to Zoe. A pak tam byl osamělý muž. Vypadal tak na pětapadesát a Mary Stuart se na něho pořád musela dívat, protože by mohla přísahat, že ho už někde viděla. Byl vysoký a štíhlý, měl husté prošedivělé vlasy a pronikavé modré oči, kterýma celou skupinku se zájmem sledoval. Byl to hezký člověk, a dokonce i Tanya si všimla, že má ušlechtilé rysy. Věděla, že ji taky zaregistroval, a usmál se, když ji poznal, ale neoslovil ji. A zdálo se, že ho stejně tak zajímají i ostatní. Až když vyrazili na cestu, Mary Stuart se přitočila na koni k

Tanye a něco jí zašeptala.

„Víš, kdo to je?“ Konečně na to přišla. Kdysi ho jednou viděla, ale to vypadal jinak. Ale Tanya ho neznala. Ještě jednou se na něj podívala a místo odpovědi zavrtěla hlavou. „Je to Hartley Bowman,“ poučila ji Mary Stuart. Tanye chvilku trvalo, než jí to došlo, pak se zájmem přikývla a přemáhala se, aby se zase neohlédla přes rameno.

„Ten spisovatel?“ šeptla místo toho a Mary Stuart kývla. Na seznamu bestsellerů měl neustále dvě knihy, jednu vázanou a jednu brožovanou. A měl za sebou úctyhodnou kariéru. „Je ženatej?“ zeptala se Tanya a Mary Stuart obrátila oči v sloup.

Tanya byla nemožná.

„Vdovec,“ informovala ji Mary Stuart. Vzpomněla si, že se dočetla, že mu před rokem nebo dvěma zemřela žena na rakovinu prsu. Bylo to v magazínu Time nebo v Newsweeku. A jako spisovatel byl nesmírně uznávaný. I zajímavě vypadal a Mary

Stuart by si s ním ráda popovídala, ale nechtěla být jako lidé, kteří obtěžovali Tanyu.

Mary Stuart a Tanya jely chvilku vedle sebe a Zoe se začala bavit s lékaři z Chicaga. Tanya měla pravdu. Doktoři se snad pokaždé dají dohromady. Oba byli onkologové a jeho manželka se doslechla o Zoeině práci na klinice. Živě diskutovali, zatímco jejich koně pomalu klusali údolím. Všude kolem nich byly louky plné modrých a žlutých květin a nad nimi se tyčily zasněžené vrcholky hor.

„To je neuvěřitelné, že?“ Mary Stuart vedle sebe uslyšela hlas a lekla se. Tanya mezitím jela napřed za honákem. Velkého Maxe unavilo hlemýždí tempo a Tanya ho popohnala vpřed, takže Mary Stuart zůstala sama, ale ne na dlouho. Připojil se k ní

Hartley Bowman. „Už jste tady někdy byla?“ zeptal se jí nenuceně, jako by byli staří známí, ale atmosféra na ranči byla velice neformální.

„Ne, nebyla,“ odpověděla tiše. „Je tu nádherně.“ A jak jel vedle ní, musela po něm pořád pokukovat. Byl opravdu hezký.

Upravený, sportovní typ. Když držel uzdu, všimla si, že má pěkné ruce, a jeho jezdecký styl byl anglický. Zmínila se mu o tom a on se rozesmál.

„V těch westernových sedlech se vždycky cítím nesvůj. Jezdím v Connecticutu,“ dodal a Mary Stuart přikývla. „Jste ze západního pobřeží?“ Ona i skupinka, s kterou cestovala, ho fascinovaly. Tanyu poznal okamžitě a uvažoval, jak do té suity zapadá Mary Stuart, ale nechtěl sejí vyptávat. „Jsem z New Yorku,“ řekla. „Přijela jsem jen na dva týdny.“

„Já taky,“ prohodil s úsměvem. Choval se naprosto nenuceně.

„Trávím tu každý rok. Se ženou jsme to tady milovali. Jsem tady poprvé od té doby, co zemřela.“ Mary Stuart tušila, že to pro něj musí být těžké, ale o tom se nezmínil. Dovedla si představit, že se musí cítit osamělý, když sem s ní předtím jezdil. „Z východu sem jezdí spousta lidí. Určitě jim ta cesta za to stojí. Mě sem táhnou hlavně hory,“ přiznal a pohlédl na ně. Vlastně se na ně dívali všichni, i ti, kteří přijeli kvůli koňům. „Mají v sobě léčivou moc. Nechtěl jsem sem už jezdit a vloni jsem tady nebyl, ale zjistil jsem, že to nejde. Musel jsem jet.“ Pronesl to zamyšleně, jako by byl sám překvapený, že přijel. „Obvykle mám radši moře, ale Wyoming a ty hory mají nějaké kouzlo.“ Přesně chápala, co tím myslí. Díky tomu se v posledních letech stalo

Jackson Hole tak populární. Jako by to člověka táhlo do Mekky.

„Je zvláštní, že to říkáte,“ svěřila se mu. Bylo jí s ním kupodivu příjemně, přestože se vůbec neznali. Ale byl tak upřímný.

„Já mám stejný pocit. Přepadl mě hned včera, když jsme přijely.

Jako by ty hory na vás čekaly, jako byste jim mohl vyprávět o svých problémech a ony jsou připraveny vás obejmout.“ Obávala se, že mu to bude připadat hloupé, ale věděl, co má na mysli, a přikývl.

„Pro vaši přítelkyni to musí být těžké. Sledoval jsem lidi v jídelně. V okamžiku, kdy vešli, jako by se proměnili, aniž chtěli, a chovali se jako blázni. Nedopřejí jí ani chvilku bez věčného okukování,

fotografování a snahy být součástí její slávy.“ Byl to zajímavý a pravdivý postřeh a Mary Stuart zaujalo, že to vnímá tak jasně.

„Musí to být náročné pro každého, kdo je slavný,“ řekla, ale nechtěla přiznat, že ho poznala, že četla jeho posledních šest knih a že se jí moc líbily. Nechtěla, aby si myslel, že ji ohromují slavní lidé. Jelikož tak dlouho znala Tanyu, věděla, jak je to protivné.

„Má to své nevýhody.“ A pak se s úsměvem podíval na Mary

Stuart. Pochopil, že ho poznala. „Ale já k nim nepatřím. Je jich jen pár. Na světě patrně existuje jen hrstka lidí, kteří musí snášet to, co ona. Zdá se, že je nad to velice povznesená.“

„To ano,“ souhlasila Mary Stuart horlivě.

„Pracujete s ní?“ Nechtěl vyzvídat, ale zajímalo ho, jestli ty dvě ženy, které byly neustále po jejím boku, jsou její asistentky.

„Bývaly jsme spolubydlící na vysoké,“ vysvětlila mu Mary

Stuart s úsměvem.

„A ještě se přátelíte? To je úžasné. O tom by se dalo psát.“

Rychle upřesnil, co tím myslí, aby ji nevyděsil. „V knize, ne v novinách,“ dodal a oba se rozesmáli. „Děkuju. Pořád jí dávají zabrat. Není to fér.“

„Ve chvíli, kdy je z vás hvězda, přestanete pro ně být člověkem. Už na vás nezáleží, stane se z vás lidský brak,“ konstatoval smutně a Mary Stuart přikývla.

„Říká tomu „život na způsob předmětu“.“ Prý se z člověka stane věc a můžou vám provést cokoli. Snese hodně. Nechápu, jak to dokáže.“

„Musí být silná.“ Usmál se na Mary Stuart a musel obdivovat její dokonalý vzhled. Líbil se mu její styl, ale neodvážil se jí to říct. „Má štěstí, že má dobré přátele.“

„A my zase, že ji máme. Byla to opravdu šťastná náhoda, že jsme sem přijely. Vlastně se to všechno sběhlo na poslední chvíli.“

„Pro nás ostatní je to taky štěstí,“ dodal. „Vy tři jste určitě ozdobou krajiny.“ Přejel pohledem z Mary Stuart na Tanyu, která vypadala překrásně, když lehce klusala vedle honáka. Mary

Stuart si však všimla, že se spolu nebaví. „Je to neskutečně nádherná ženská.“ Musel ji obdivovat a Mary Stuart s úsměvem, zcela bez závisti, přikývla. „Líbí se mi, co zpívá. Mám všechny její cédéčka,“ přiznal se a zatvářil se trochu rozpačitě. Mary

Stuart se neubránila smíchu.

„Já mám zas všechny vaše knihy.“ Jak to vyslovila, ihned zrudla.

„Vážně?“ Vypadal, že ho to potěšilo. Podal jí ruku a představil se, i když to očividně nebylo nutné, jen ze zdvořilosti.

„Hartley Bowman.“

„Mary Stuart Walkerová.“ Potřásli si rukama přes krky svých koní a dál pokračovali ve společné jízdě. Tanya a honák byli teď hodně vepředu, trio lékařů zůstalo zcela vzadu. Diskutovali o článcích, o výzkumu a o nejnovějších poznatcích v onkologii.

Mary Stuart a Hartley si ještě chvilku povídali o knížkách, o New Yorku, o literatuře, ostatních autorech a o Evropě, když se Mary Stuart zmínila, že její dcera studuje v Paříži. Probrali kdeco a oba překvapilo, když se honák pomalu obrátil a vedl je zpátky k ohradě. Byl čas oběda. Hartley a Mary Stuart byli stále ještě zabráni do hovoru, i když slezli z koně. Mary Stuart si všimla zvláštního výrazu na Tanyině obličeji poté, co přítelkyně seskočila z Velkého Maxe a podala uzdu honákovi. „Je ti něco?“ zeptala se Mary Stuart, když se k nim Tanya připojila. Představila ji Hartleymu. „Nic. Ale ten náš honák je fakt divnej. Prostě se mnou nepromluvil ani slovo. Jen jsme jeli a pak zase zpátky. Choval se, jako bych měla dýrnějovej mor nebo co. Nenávidí mě.“ Mary Stuart se musela zasmát jejímu hodnocení situace. V životě se nesetkala s mužem, který by Tanyu nenáviděl. Určitě ne při prvním setkání.

„Možná se stydí,“ podotkla Mary Stuart. Vypadal celkem příjemně. Jen nebyl příliš hovorný. „Takových je tady hodně,“ připojil se Hartley. „Prvních pár dnů sotva pozdraví, a když odjíždíte,

máte pocit, že jste bratři.

Nejsou zvyklí na tyhle městské manýry a nejsou moc výřeční jako my,“ uzavřel. Tanya se na něj s úsměvem podívala.

„Já myslela, že jsem ho něčím urazila.“

„Mám dojem, že Liz mu nařídila, aby se k vám choval slušně a aby moc nemluvil. Na ty chlapy to musí dělat značný dojem, když se octnou v blízkosti takové hvězdy jako vy,“ vysvětloval pobaveně Hartley a zatvářil se uličnicky, „dokonce i já se z toho trochu chvěju. Mám všechna vaše cédéčka, slečno Thomasova, a moc se mi líbí.“

„Já zas čtu vaše knihy a taky se mi líbí.“ Usmála se na něj.

Pokaždé ji udivovalo, když imponovala někomu významnému.

Nedokázala to pochopit. „Opravdu moc.“ Oba jako by se před sebou styděli a do jisté míry jako by se cítili kvůli svému úspěchu trapně. Každý z nich byl hvězda ve svém oboru. Hartley byl daleko uvolněnější s Mary Stuart než s Tanyou. Pak se k nim připojila Zoe s poznámkou, že prožila skvělé dopoledne. Rozhovor s oběma lékaři ji opravdu potěšil. Mary Stuart ji představila Hartleymu. „Na co se specializujete?“ zeptal se přívětivě, když se vraceli do svých chat, aby se před obědem opláchli.

„Na AIDS,“ odpověděla prostě, „a na problémy s tím souvisící. Vedu kliniku v San Francisku.“ Pokýval hlavou. Uvažoval, že na to téma napíše knihu, ale přešlapoval na místě, protože si zatím shromažďoval materiál. Působilo to tak depresivně. Očividně ho fascinovalo to, co dělá, a začal se jí vyptávat na různé věci. Zdálo se, jako by litoval, že se s nimi u chaty musí rozloučit, a připomněl, že se uvidí u oběda. Odcházel sám s hlavou skloněnou, zamyšlený, ke své chatě a Tanya se za ním dívala.

„To je ale zajímávej chlap,“ poznamenala, když vešly do jejich dočasného domova, a sundala si šátek. Za dopoledne se udělalo horko.

„Je blázen do tvého zpívání,“ řekla Mary Stuart povzbudivě.

Ráda by viděla Tanyu s někým jako Hartley, přestože musela uznat, že příliš společného zřejmě nemají. Hartley byl velmi zdvořilý, typický Východoameričan, intelektuální, ale zároveň požitkářský, a velice uhlazený. Tanya byla nespoutaná a živočišná, ne nevázaná, ale hodně živá. Mary Stuart se domnívala, že by potřebovala někoho daleko silnějšího, aby ji zkrotil, nebo alespoň učinil šťastnou. „Možná je blázen do mýho zpěvu,“ pronesla Tanya moudře, lépe znalá chodu světa než Mary Stuart, „ale líbíš se mu ty, děvče. Má to napsaný na nose. Nespustil z tebe oči.“

„Nesmysl. Fascinujeme ho všechny tři. Něco jako Charlieho andělé.“

„Vsadím se o prachy, že si tě nabrnkne, než odjedeš,“ řekla

Tanya s naprostou jistotou. Zoe zakoulela očima a šla si umýt ruce do kuchyňského dřezu. „Vy dvě jste nechutný. To myslíte jen na to? Na chlapy?“

„Jo,“ přitakala Tanya s čtveráckým úsměvem. „A na sex. Přečti si bulvár.“ Věděly však, že Tanya odjakživa měla a má své mravní zásady. Možná ještě větší než ostatní a vždy chodila jen s jedním, dokonce i na vysoké. „Jen říkám, co vidím. Ten chlap je blázen do Mary Stuart.“

„Jak by mohl? Znám ho teprve od rána.“

„No, žena mu před pár lety umřela, ne? Tak to musí být pěkně nadrženej, dej si na něj bacha. Stu. Může to být divoch.“ Mary Stuart a Zoe se rozesmály. Tanya si mezitím popaměti zvedla husté blond vlasy a sponkami je připevnila na temeno. Okamžitě vypadala ještě smyslněji než u snídaně. „Proč si nedáš na hlavu pytel nebo něco?“ zeptala se Mary

Stuart znechuceně. „Nechápu, na co se namáhám s česáním, když ty vypadáš takhle a nemusíš se ani koukat do zrcadla.“

„Jo a co z toho mám? Ani tomu honákovi nestojím za pozdrav. Kristepane, já myslela, že ten chlap má zašitou pusu. Neřekl ani slovo. Takovej blbec.“

„Ty teď pro změnu balíš honáky?“ Zoe jí zahrozila prstem a Tanya se zatvářila uraženě.

„Jen jsem si chtěla s někým popovídat. Ten Tolstoj nebo Charles Dickens nebo jak se jmenuje hučel

do Mary Stuart celou cestu, ty s těma doktorama z Chicaga jste vedli řeči o ohavnostech, z kterých je mi na zvracení, a na mě zůstal ten kovboj. Teda řeknu vám, že ten člověk má u mě pětku z konverzace.“

„Lepší než kdyby si na tebe dovoloval,“ poznamenala Zoe věcně, „nebo to byl nějaký potřeštěný fanoušek a hloupě se tě vyptával.“

„Jo, to asi jo,“ souhlasila, „ale stejně byl nudnej.“ Pak uslyšely zvonění na oběd a právě vycházely ze dveří, když se ozval telefon. Všechny tři se na sebe podívaly v pokušeni ho nezvedat, ale věděly, že musí. Zoe se dobrovolně nabídla, že to vezme.

Mohl to být Sam kvůli pacientovi nebo kvůli Jade. Ale byla to

Jean, Tanyina asistentka. Potřebovala s ní mluvit ohledně smlouvy na koncertní turné. Posílala její originály a úřední dopis federální expresní poštou na žádost jejího právníka, který s ní chtěl mluvit, jakmile si ho přečte. Tanye stačilo Jean slyšet a hned se rozčilila.

„Dobře. Mrknu se na to, až to dojde.“

„Chce, abys to poslala ihned nazpátek. Bez legrace.“

„Ano, jistě, pošlu. Ještě něco důležitýho, co bych měla vědět?“ Zaměstnanec, kterého propustila, podepsal souhlas, že ji nebude žalovat, což byla pro změnu značná úleva. Vogue a Harper’s Bazaar s ní chtěly udělat dvojstránku a nějaký filmový časopis se na ni snažil vyšťourat zase nějakou špínu. „Díky za dobrý zprávy,“ řekla, i když vůbec netoužila je poslouchat. Přinesly jí ten velký zlý svět do Wyomingu přímo na práh.

Nemohla se dočkat, až zavěsí a přidá se k ostatním.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Mary Stuart starostlivě.

Tanya byla rozrušená a Mary Stuart mrzelo, že ji takhle vidí.

„Víceméně. Nebudou mě pro změnu žalovat a nějakej mizernej časopis hodlá zveřejnit další ohavnou historku. Nic moc, zdá se.“ Připadalo jí, jako by jí pokaždé, když to provedli, odlomili kousek duše jako ze starého okoralého keksu. A jednoho dne nezbyde ani kousek. Už nebude mít duši. Ovšem jim to bylo jedno.

„Nevšímej si toho,“ radila jí Zoe. „Prostě to nečti.“ Když začala na klinice, objevilo se o ní pár kritických článků, ale to nebylo totéž. Tanya na tom byla hůř než ona. Bylo to tak osobní, tak bolestné, tak agresivní a pokaždé tak ošklivé.

„Vykašli se na to,“ přidala se Mary Stuart a obě dvě vzaly Tanyu kolem pasu. V živém rozhovoru vešly všechny tři do jídelny a ani netušily, jaký dojem jejich příchod vyvolal. Byly to velice okouzlující ženy. A ze svého místa, aniž si toho všimly,

Hartley Bowman pozoroval Mary Stuart.

Kapitola 13.

Odpolední projížďka na koni byla stejně příjemná jako dopolední. Jeli v té samé sestavě. Na celý pobyt jim přidělili honáka i koně, takže Liz, vedoucí stájí, netrpělivě čekala, až se dozví, zda jsou všichni spokojení jak s koňmi, tak s kovboji. Ale nezdálo se, že by si někdo na něco stěžoval. Zoe si odpoledne opět povídala s lékařským párem a Tanya se snažila neposlouchat, když došli k transplantacím, což bylo ještě horší než jejich dopolední debata o odňatých končetinách. Mary Stuart a Hartley diskutovali o nějaké knize a Tanya ve snaze nechat je o samotě je předjela a připojila se znovu k honákovi. Opět jeli snad celé kilometry mlčky. Nakonec to Tanya nevydržela a vrhla na něj postranní pohled, ale ani se na ni nepodíval. Jako by neměl zdání, kdo vedle něho jede. Záleželo pouze na Tanye, jestli s ním bude držet krok, protože ani jednou nezareagoval na její přítomnost.

„Vadí vám na mně něco?“ zeptala se ho s podrážděným výrazem. Už ji opravdu začínal rozčilovat. Vůbec se nebavila, a dokonce sejí ani nelíbil.

„Ne, madam. Vůbec nic,“ odpověděl, aniž změnil výraz.

Myslela si, že zase ztichne, a měla chuť ho praštit svou vysokou botou. Byl to ten nejnemluvnější člověk, jakého kdy potkala, a nemohla to vystát. Obvykle se s ní lidé alespoň bavili nebo se na ni podívali nebo něco podobného. V životě nepoznala nikoho, kdo se choval jako Gordon. Ale zatímco uvažovala, jestli by stálo za námahu zkusit to znovu, jen aby zjistila, jestli odpoví, ji asi po dalším půl kilometru překvapil. „Jezdíte fakt dobře.“ Nejdřív ani nevěřila, že promluvil, a dokonce na ni vrhl kradmý pohled, ale hned ho zase odvrátil. Skoro jako by ho oslepovalo světlo její slávy. To ho odrazovalo, ale Tanya to netušila.

„Děkuju. Nesnáším koně.“ Nebo kovboje. Nebo lidi, kteří se se mnou nebaví. Nebo všechno, co souvisí s tebou.

„Všiml jsem si toho na vaší kartě, madam. Máte k tomu důvod? Zažila jste ošklivej pád?“ Měla podezření, že to bylo nejvíc, co vůbec za celý rok napovídal, ale aspoň se snažil. Byl zjevně málomluvný, ale Tanya se začínala ptát sama sebe, zda

Hartley neměl pravdu, když tvrdil, že se Gordon stydí a není zvyklý na městské lidi. Tak to měl radši dělat boty než jezdit s hotelovými hosty, napadlo ji, když ho pozorovala.

„Ne, nikdy jsem nespadla. Jen si myslím, že koně jsou hloupí. Jako malá jsem hodně jezdila, ale nelíbilo se mi to.“

„Já na koni vyrostl,“ pronesl věcně, „a chytal do lasa býčky.

Táta pracoval na ranči a já s ním.“ Neřekl jí, že otec zemřel, když mu bylo deset, že živil matku a čtyři sestry, dokud se neprovdaly, že matku dodnes finančně podporuje a že má syna v Montaně, kterému občas vypomůže. Navzdory tomu, co si o něm Tanya myslela, byl Gordon Washbaugh správný chlap.

„Většina hostů tvrdí, že umí jezdit na koni, ale přitom jsou prostě jen nebezpečný. Nemaj ponětí, co dělaj. Hned první den skončej na zemi. Takovejch jako vy moc není, madam.“ Byl to klasický eufemismus a on to věděl. Rozpačitě se na ni podíval a pak se usmál. „Nikdy jsem nejezdil s někým slavným. Trochu mě to znervózňuje.“ Byl tak upřímný, až ji to dojalo. A najednou jí přišly její předchozí stížnosti před ostatními trapné.

„Proč by vás to mělo znervózňovat?“ To, jak ji vnímal, ji pobavilo. Zřídkakdy se stávalo, aby na sebe nahlížela z této perspektivy. Nikdy vlastně nechápala, proč lidi tolik fascinuje, ani proč se jí Gordon bojí.

„Nechci říct něco nevhod, madam. Abych vás nenaštval.“

A pak se zčistajasna rozesmála, zrovna když projížděli přes mýtinu. Hory byly krásně ozářené a v dálce zahlédli kojota. „Naštval jste mě dneska dopoledne, když jste se se mnou nebavil,“ přiznala s úsměvem a on se na ni obezřetně podíval. Nevěděl, jestli se má chovat uvolněně, jestli je přístupná a může jí důvěřovat. „Myslela jsem, že mě nenávidíte nebo tak.“

„Proč bych vás měl nenávidět? Celej pitomej ranč vás chce poznat. Kupujou si vaše cédéčka, chtěj autogramy. Maj vás tu nahranou na video. Nařídili nám, že vám nemáme nic říkat, na nic se vyptávat a neobtěžovat. Tak mě napadlo, že radši budu mlčet. Nechtěl jsem vás otravovat. Ostatní ze sebe dělaj pěkný hlupáky. Snažil jsem se, aby vám dali jinýho honáka. Nejsem moc hovornej.“ Mluvil s ní tak otevřeně, že navzdory tomu, jak ho původně hodnotila, se jí teď začínal zamlouvat. „Je mi líto, jestli jsem se vás dotkl.“ Vyjádřil to tak opravdově a upřímně, že mu to začala vyvracet, jenže se jí skutečně dotkl, o to tady právě šlo. Urazilo ji, že se s ní nechtěl bavit. Pro Tanyu to bylo něco nového. „Měl jsem dojem, že si spíš odpočinete, když budu zticha.“

„Tak radši občas udělejte nějaký randál, abych věděla, že ještě dýcháte,“ podotkla s úšklebkem a Gordon se rozchechtal.

„O někom jako vy si musí vykládat celej svět. Bylo neuvěřitelný, jak všichni šíleli, než jste přijela. Musí to být pro vás těžký,“ dodal věcně a přešel tak rovnou k jádru problému.

Tanya přikývla. „To jo,“ přitakala tiše, zatímco se lehkým klusem blížili po louce plné květin směrem k horám. Kdesi uprostřed neznáma dokázala být k němu upřímná. Bylo to jako hledání pravdy nebo nalezení Montany. Na té krajině bylo cosi, co ji hluboce zasáhlo. Původně sem chtěla jet, aby

pobavila své nevlastní děti a pak přítelkyně, ale místo toho nacházela něco, co ze své duše před časem ztratila, jakýsi mír, na který už dávno zapomněla. „Ten dav lidí, co po vás sahá, chce vám něco sebrat, něco vzít. Je to, jako by vám vysávali ducha a ani si to neuvědomují, ale dělají to, někdy si myslím, že mě to jednou zabije, nebo oni sami.“ Zlý sen o Johnu Lennonovi, kterého zavraždil fanoušek, byl příliš živý pro všechny slavné lidi, kteří mají spoustu ctitelů jako Tanya. Ale existovaly ještě další hrůzné sny, nakonec stejně tak smrtelné, i když méně viditelné než zbraň, která ho zabila. „Tam u nás je bláznívej život,“ řekla zamyšleně. „Ze začátku to tak nebývalo. Ale stalo se to postupně.

A podle mě se to už nemůže změnit.“

„Měla byste si tady koupit dům,“ poradil jí a díval se přímo před sebe na Tetonské pohoří, „spousta lidí sem jezdí, aby před něčím utekli, na chvilku se schovali a zlepšili si náladu. Jezdí sem, do Montany nebo Colorada, to je jedno. Vy byste se mohla vrátit do Texasu.“ Usmál se na ni a Tanya vzdychla.

„Myslím, že to mě už přešlo,“ přiznala a Gordon se zasmál.

Měl osvěžující, příjemný smích, který se k němu skvěle hodil a donutil Tanyu zareagovat také úsměvem.

„Mě taky. Už dávno. Moc horko, plno prachu, dost pusto.

Proto jsem přijel sem. Tady mi to vyhovuje líp,“ dodal. Tanya se rozhlížela kolem sebe a přikývla. Bylo snadné pochopit proč.

Komu by to tady nevyhovovalo?

„Bydlíte tady celej rok?“ zeptala se. Teď to bylo mnohem lepší než dopoledne. I kdyby se s ním už nikdy nesešla, alespoň se dozvěděla něco o něm a on něco o ní. Napadlo ji, že by o něm mohla napsat písničku. Mlčenlivý kovboj.

„Ano, madam,“ odpověděl.

„Jak je tady?“ Myslela na tu píseň.

„Zima.“ Usmál se a opět na ni kradmo pohlédl. Byla tak krásná, až ho to děsilo. Bylo lepší se na ni nedívat. „Někdy tu míváme šest metrů sněhu. V říjnu posíláme koně na jih. Člověk se sem nedostane jinak než s pluhem.“

„Musí tu být pusto,“ pronesla zamyšleně a snažila se představit si to. Bylo to na hony daleko od Bel Air, nahrávacích studií, filmů, koncertů. Šest metrů sněhu, jeden osamělý muž a sněhový pluh. „To se mi líbí,“ poznamenal. „Mám co dělat. Hodně čtu a přemýšlím. Něco píšu a“ Rozpačitě se usmál a podíval se na ni. „Poslouchám muziku.“

„Nevykládejte mi, že když tu celou zimu sedíte v šesti metrech sněhu, tak mě posloucháte.“ Ta představa se jí docela zamlouvala.

„Někdy,“ přiznal. „Poslouchám i jiný věci. Country a tak.

Míval jsem rád džez, ale ten teď neposlouchám. Beethovena,

Mozarta.“ Ten člověk ji fascinoval. Rozhodně se v něm zmýlila. Ráda by se zeptala, jestli je ženatý a má rodinu, spíš z pouhé zvědavosti, ne že by se o něho nějak zajímala, ale připadalo jí to příliš osobní a vycítila, že by ho to urazilo. Pečlivě mezi ně stavěl hranice a držel se za nimi. A dřív než se stihla zeptat na něco dalšího o jeho životě, připojili se k ostatním. Hartley a Mary Stuart si nenuceně povídali a doktoři, unesení svou debatou, stále ještě živě probírali své pacienty. Výborně si rozuměli a mrzelo je, když jejich vyjížďka skončila. Byly čtyři hodiny a hosté mohli jít k bazénu, na výlet nebo hrát tenis. Ale všichni byli unavení a Zoe tak i vypadala. Tanya si už včera všimla, že Zoe je bledší, než bývala kdysi. Její už takhle světlá pleť ještě víc zbělela.

Manželé z Chicaga šli na procházku, aby si prohlédli luční květiny, a Hartley doprovodil tři přítelkyně k chatě. Všichni se podivili, když u chaty spatřili malého chlapce. Jen tak tam seděl, a když ho Mary Stuart uviděla, zatmulo jí u srdce. Bylo mu asi šest let a zdálo se, že na někoho čeká. „Ahoj,“ pozdravila Tanya nenuceně. „Jezdils dneska na koni?“

„Jo,“ odpověděl a posunul si červený kovbojský klobouk do čela. Měl na sobě malé černé kovbojské

boty s červenými býky, malé džíny a džínové sáčko. „Můj kůň se jmenuje Zrzek.“

„A jak se jmenuješ ty?“ vyzvídala Zoe a sedla si vedle něho na zápraží, vděčná za chvilku odpočinku. Z té výšky ztrácela dech.

„Benjamin,“ odpověděl zdvořile. „Máma čeká miminko, tak nemůže jezdit na koni.“ Byl víc než ochotný poskytnout jim informace a Zoe s Tanyou si vyměnily úsměv. Mary Stuart stála opodál a mluvila s Hartleym, ale mračila se, aniž si toho byla vědoma. Taný si toho všimla a hned věděla proč. Chlapec se tolik podobal Toddovi, když byl v jeho věku, až člověka bolelo u srdce. Tanya přemýšlela, jestli to Mary Stuart zaregistrovala, ale nechtěla Zoe nic říkat v obavě, že by ji Mary Stuart zaslechla. A zvláštní bylo, že hošík neustále upíral pohled na Mary

Stuart, jako by ji znal. Byla to záhada.

„Moje teta vypadá úplně jako ty,“ vysvětlil nakonec, fascinovaný Mary Stuart, přestože jediná ze skupinky na něj nepromluvila a ani nechtěla. Nevyhýbala se mu, ale ani se nezapojila do hovoru s ním. Tu podobu spíš vycítila, než viděla.

A Hartley si v jejích očích všiml něčeho, co ho donutilo k zamyšlení.

„Máte děti?“ zeptal se jí. Odpoledne sice zaregistroval, že má na ruce snubní prsten, ale z toho, co mu říkala o svém rozhodování, kde stráví léto, a navíc působila dojmem, že je sama, mu nebyl příliš jasný její manželský stav. Nebyl jasný ani Mary

Stuart.

„Ano, mám,“ odpověděla mu neurčitě na jeho otázku.

„Dceru a a syna, který zemřel,“ dodala s rozpaky. Hartley si všiml bolesti v jejích očích a nechtěl dál pokračovat. Odvrátila se od chlapce a vešla s Hartleym do chaty. Nemohla se na to dítě dívat ani o chvilku déle.

„Byl,“ začal váhavě, protože se k ní chtěl nějak přiblížit, ale nevěděl jak, „byl hodně malý, když zemřel?“ zeptal se opatrně a přemítal, jestli to měl vůbec vyslovit. Ale chtěl ji víc poznat. Možná právě proto sem přijela. Možná její syn zahynul s otcem při autonehodě nebo možná je stále vdaná. Toužil se jí zeptat na hodně věcí. Po celodenním společném ježdění na koni měl pocit, jako by teď byli přátelé. Toto nevšední místo je tolik izolovalo od světa, který znali, a svedlo je dohromady pouze na chvíli. Pokud se mají spřátelit, musí se co nejrychleji o sobě všechno dovědět. „Když Todd zemřel, bylo mu dvacet,“ zašeptala a snažila se nevidět chlapečka za oknem. Ještě stále si povídal se Zoe a Tanyou. „Stalo se to vloni,“ dodala a na okamžik se zadívala na své ruce. „Je mi to moc líto,“ řekl Hartley tiše a odvážil se letmo dotknout její ruky. Velmi dobře znal bolest ze ztráty blízkého člověka. S Margaret byli svoji dvacet šest let, když o ni přišel. Děti neměli. Margaret je nemohla mít. A on se s tím vyrovnal. Nějak si vždycky myslel, že je to ještě víc sblížilo. Ale teď pohlédl na

Mary Stuart a mohl jen hádat, co všechno prožila. „Musí být strašné ztratit dítě. Dovedu si to představit. Bylo hrozné, když

Margaret umřela. Myslel jsem si, že mě to zabije. Divil jsem se, že jsem se každé ráno probudil. Čekal jsem, že umřu žalem, a překvapilo mě, že se to nestalo. Celou zimu jsem na to téma psal svou novou knihu.“

„Určitě pomůže, když se o tom píše,“ poznamenala, jakmile se posadili na gauč v obývacím pokoji. Zoe a Tanya byly pořád ještě venku, ale Mary Stuart už neviděla na chlapce. „Kdybych i já mohla o tom psát. Ale teď je to lepší. Před několika týdny, než jsem sem přijela, jsem konečně dala pryč jeho věci. Předtím jsem se k tomu nedokázala přinutit.“

„U Margaret mi to trvalo skoro dva roky,“ přiznal upřímně.

Od té doby zatím poznal dvě ženy a obě nemohl vystát, protože nebyly ona. Dobře znal všechny problémy s přizpůsobováním se jeden druhému. Alespoň tohle ji netrápilo, přestože stále ještě nic nevěděl o jejím manželovi. „Pro vašeho manžela to muselo být taky moc těžké,“ řekl ve snaze získat nějakou informaci, ale ona to nepochopila. Viděl sice její úzký snubní prsten, ale způsob, jakým o něm mluvila, nepotvrzoval, že je vdaná.

„Ano, bylo.“ Rozhodla se být k němu upřímná. „Naše manželství to nevydrželo.“

Hartley přikývl. Takový případ znal, sice ne přímo, ale od sestřenice, která něco takového prožila. Ani ho to nepřekvapilo.

„Kde je teď?“

„V Londýně,“ odpověděla. Přesně to chtěl Hartley vědět. Domníval se, že to znamená, že její manžel tam bydlí. Mary Stuart nechápala, proč se na to vyptává, a jen si myslela, že se snaží chovat přátelsky. Už to bylo velmi dávno, kdy o ni nějaký muž projevil zájem, a jí ještě nedošlo, že právě on je ten případ. Jednoduše měla za to, že se spolu jen projeli na koních, i když se jí nesmírně líbil, a byla překvapená, jak snadno se s ním diskutuje.

Zeptal se, jestli se k němu připojí u večeře, a Mary Stuart odpověděla, že to nezáleží jen na ní. Pak odešel, protože měla něco na práci, a on si chtěl přečíst poštu. Jako mnoho dalších i on byl ve stálém spojení se svou kanceláři a hodlal se chvilku věnovat práci. Slíbil, že se uvidí večer, a když obě přítelkyně vešly dovnitř, Mary Stuart jim řekla o jeho pozvání. A jak se dalo čekat, začaly si ji hned dobírat, hlavně Tanya.

„Rychlá práce. Stu! Je dobrej.“ Zašklebila se na Mary Stuart a ta po ní vztekle mrštila polštářkem. „Krucinál, pozval k večeři všechny, ne jen mě, ty hloupá. Je osamělý. Přišel o ženu a nemá si s kým popovídat.“

„Zdá se, že mu to s tebou jde celkem dobře,“ pronásledovala

Ji Tanya nemilosrdně a Mary Stuart podotkla, že je blázen.

„Je moc milý, inteligentní a velmi osamělý.“

„A moc ho zajímáš. Nejsem slepá, sakra, i když ty asi ano.

Jsi tak dlouho vdaná, že ani nevidíš, když si tě nějakej chlap všimne.“

„A co ty a ten tvůj honák?“ škádlila ji pro změnu Mary Stuart. „Zdá se, že překonal zástavu řeči. Dokonce se usmál.“

„Je vážně podivín. V zimě tady bydlí sám v šesti metrech sněhu.“ Neprozradila jim, že poslouchá její písničky. Mezi nimi však nic romantického určitě nebylo. Pouze koně.

„Podle mě jste obě slepé,“ oslovila je Zoe. „Hartley Bowman se zřejmě zbláznil do Stu, a pokud jsem ještě úplně neztratila svůj instinkt, řekla bych, že až budeme odjíždět, náš honák bude až po uši zamilovaný do Tanyi. Prorokuju, že to bude v ročence.“

Obě se rozesmály a Tanya vytáhla obočí. Připadalo jí to tak bizarní, že se to ani neobtěžovala komentovat.

„A co bude s tebou, Zoe? Hodláš rozvrátit manželství a utéct s tím doktorem z Chicaga?“ Byl malý, otylý a plešatý a bylo směšné jen na to pomyslet.

„Bohužel, jeho žena je zajímavější než on, což je fakt problém. Musela bych totiž utéct s ní a obávám se, že na tohle nejsem, takže tím pádem jsem z obliga.“

„Pořád je tu Sam!“ připomněla jí Tanya a Zoe vzdychla. Po takové připomínce netoužila. „Starej se o sebe. Ani netuší, jakého má ve Wyomingu zastánce. Víš co. Tán? Až přijedeš do San Franciska, představím vás a můžete si spolu vyrazit. Bude se ti líbit.“

„Platí. Tak a teď si promluvíme o Mary Stuart.“ Opět na ni zaměřila svou pozornost a Mary Stuart předem zaúpěla. „Povídej nám o svém novém příteli.“

„Není co, už jsem řekla. Je prostě osamělý.“

„To jsi taky, i já. A Zoe zrovna tak. Tak co je ještě novýho?“ vyzvídala Tanya a natáhla se na pohovku. Bolely jí nohy. Hodně toho najezdili.

„Já nejsem osamělá,“ opravila ji Zoe. „Jsem moc šťastná.“

„Jasně, jsi světice. Jen nevíš, že jsi sama. Věř mi,“ dodala Tanya a všechny se rozesmály.

„Na všechny chlapy kašlu, jdu na rande s Benjaminem,“ prohlásila Zoe s úsměvem. Bylo to roztomilé dítě.

„Skvělá partie,“ podotkla Tanya a Mary Stuart mlčela. Jen se zeptala, co udělají s tou večeří s Hartleym. Mají přijmout pozvání k jeho stolu? „Proč ne? Možná se nám podaří dát vás

dohromady.“

„Uklidni se,“ prohodila Mary Stuart střízlivě, „jsem pořád vdaná.“

„Ví o tom?“ zeptala se Zoe se zájmem. Mary Stuart nosila snubní prsten, ale Hartley se mohl v duchu ptát, kde má manžela a proč přijela na ranč s přítelkyněmi.

„Ani se neptal,“ odpověděla Mary Stuart a utvrzovala se v přesvědčení, že touží jen po přátelství. „Akorát se mě zeptal, kde mám manžela, a já řekla, že v Londýně.“

„Ach tak,“ pronesla Tanya vševědoucně. „V tom bys měla udělat jasno. Tím se vlastně ptal a možná to špatně pochopil.“

„Řekla jsem mu, že po Toddově smrti naše manželství nevydrželo,“ prohodila jen tak mimochodem. „To žes mu řekla?“ Tanya se polekala. Takovou věc svěřit úplně cizímu člověku. Ale strávili šest hodin jízdy na koni bok po boku. Bylo to víc společného času, než některé páry stráví za týden. „Možná jsem mu měla vysvětlit, že jsem pořád vdaná.“ Nevěděla však, jak dlouho ještě bude. Připadalo jí příliš troufalé jen tak mu to oznámit. Co když ho to vůbec nezajímá. „Uvidím, jestli to bude vhodné. Myslím, že je mu to úplně jedno,“ dodala

Mary Stuart odměřeně a Zoe s Tanyou začaly nesouhlasně pokřikovat.

„Obě jste nechutný,“ zlobila se a šla se osprchovat, zatímco

Zoe zatelefonovala Samovi. Chtěla vědět, co se děje na klinice, ale právě byl v ordinaci u pacienta. Annalee ji informovala, že všechno probíhá hladce. Zoe si šla potom lehnout a před večeří si na chvilku zdřímla. Překvapilo ji, jak dobře se cítí, když se probudila. Spánek jí opravdu prospěl. Večer všechny tři večeřely s Hartleym. Byl vtipný, zajímavý a světa znalý. Byl všude, vykládal fantastické věci a znal spoustu pozoruhodných lidí. A nadto byl velice příjemný a pečlivě dbal na to, aby každé věnoval stejnou pozornost. Nikoho nepřehlížel a všechny tři měly pocit, že ho těší jejich přítomnost. Ale když je pak doprovázel zpátky do chaty, kráčel vedle Mary Stuart. Mluvil k ní tlumeným hlasem, jako by to, co říkal, bylo určeno pouze jejím uším. Když došli k chatě, Tanya a Zoe zamířily dovnitř a Mary Stuart s Hartleym zůstali venku. Mary Stuart nevěděla, jak začít, ale Zoe s Tanyou měly pravdu, když ji odpoledne přesvědčily, že mu má naznačit, že je vdaná. „Připadám si trochu hloupě, ale něco ti musím říct,“ začala se svým vysvětlením, když v poklidu seděli a nad nimi byl měsíc téměř v úplňku, který se modře odrážel od sněhu na ledovcích. „Opravdu nevím, jestli tě to zajímá, ale prostě jsem tě nechtěla uvádět v omyl. Jsem vdaná,“ prohlásila a udivilo ji, když v jeho očích spatřila zklamaný výraz. „Manžel přes léto pracuje v Londýně. Uvědomila jsem si, že způsob, jakým jsem ti to řekla, by tě mohl zmást. Abych byla upřímná, hodlám od něj na konci léta odejít. Potřebovala jsem jen nějaký čas na rozmyšlenou, ale naše manželství zemřelo s naším synem. Myslím si, že nastal čas jít dál, zbavit nás oba toho trápení a skoncovat to.“

„Bude tvůj manžel překvapený?“ zeptal se Hartley tiše. Pozorně si ji prohlížel. Sotva ji znal, a přesto se mu líbila její upřímnost, laskavost a otevřenost. Mrzelo ho však, že je vdaná. Třeba na tom nakonec ani nezáleželo. Zdálo se, že je pevně rozhodnutá manžela opustit. „Myslíš si, že manžel ví, co prožíváš?“

„Jak by mohl? Celý rok se mnou skoro nepromluvil. Nemáme žádné manželství, žádný život, žádné přátelství. Obviňuje mě ze synovy smrti a podle mě se na tom už nikdy nic nezmění.

Nemůžu takhle dál žít. Nehodlám ti vykládat o svých problémech, ale jen jsem chtěla, abys věděl, že jsem prozatím stále vdaná, přestože to zřejmě dlouho trvat nebude.“

„Děkuju za upřímnost.“ Usmál se. Sám nedokázal uvěřit tomu, že se mu tolik líbí. Byla to první žena, která mu byla po

Margaretině smrti opravdu sympatická a do které se po jediném dni zbláznil. Ale tady jako by všechno probíhalo třikrát rychleji.

„Doufám, že se nezlobíš, že o tom mluvím, ale nechci tě mystifikovat. Určitě to pro tebe není nijak důležité, já jen“ Najednou se zastyděla, že mu vůbec něco takového říkala, a zakoktala se. Copak může mít pro něj nějaký význam, že je vdaná? Náhle dostala na ty dvě vztek, že ji do toho

vmanévrovaly, a cítila se opravdu hloupě. Ale Hartley se na ni podíval a usmál se.

„Nemám ponětí, co tady dělám, Mary Stuart. Letos jsem sem nechtěl ani jezdit. Dva roky lituju sám sebe a na jinou ženu jsem se ani nepodíval. A z ničeho nic se objevíš ty, jako zářivý sluneční paprsek na horách, a jediné, co ti můžu říct, je, že mě ještě nikdo takhle nezaujal jako ty. Nemám ponětí, co z toho vzejde, nebo co chceš ty, dokonce nevím, co udělám já, nebo jestli tě vůbec zajímám, ale jenom chci, abys věděla, že i když tě sotva znám, moc mi na tobě záleží. Nesnesu pomyšlení, že jsi přišla o syna,“ zašeptal a pomalu si ji přitáhl k rameni. „Nemohl jsem snést ten pohled v tvých očích, když jsi odpoledne uviděla toho chlapečka, a chtěl jsem tě té bolesti zbavit. Ačkoliv nedokážu uvěřit, že to vůbec říkám, ani trochu se mi nelibí, že nejsi rozvedená. Vlastně ani nevím, jestli je to tak důležité. Nemám tušení, jestli mě budeš chtít ještě po tom dalším týdnu vidět, a možná že se teď strašně ztrapním, a pokud ano, tak mi to pověz, a já už neudělám po zbytek pobytu nic víc, než že smeknu klobouk na pozdrav.“ Jeho oči hledaly v měsíčním svitu její.

Byly vlhké od slz. Tyhle věci toužila slyšet od Billa, ale nikdy to neudělal. Zcela ji zanechal osudu a najednou se objeví cizí člověk, který splní její přání. „Jen chci být s tebou, povídat si a všechno se o tobě dovědět a pak uvidíme, co se stane.“ Co víc by člověk mohl žádat? Seděla, dívala se na něho a nebyla s to uvěřit tomu, co slyší.

„Nezdá se mi to?“ zeptala se a vzhlédla k němu s očima plnýma slz a nadějí. Bylo možné, že našla někoho takového jako on?

„Stejný pocit jsem měl dnes odpoledne. Nemusíme hned hledat odpovědi. Jen si to budeme vychutnávat,“ dodal a ucítil, jak se mu její vlasy otřely o tvář. Zavřel oči a vdechoval její parfém. Už nepromluvil ani slovo, jen tam seděl a držel ji tak dlouho, dokud se nezačala chvět. Částečně to způsobil chlad, zbytek byla čistá emoce. Přijela teprve včera a dnes ráno ho viděla poprvé. Ale četla všechno, co napsal, a skoro jí připadalo, jako by ho už znala. Mluvili spolu celé hodiny, obnažili své duše a navzájem se silně přitahovali.

„Je ti zima, odvedu tě dovnitř,“ nabídl se a přál si, aby od ní nemusel odcházet. Zastavila se a vzhlédla k němu. Znovu ji objal.

„Děkuju za všechno,“ zašeptala, když ho ucítila tak blízko.

Pak ji doprovodil ke dveřím. Vklouzla dovnitř s nadějí, že obě už budou v posteli, a byla vděčná, když zjistila, že to tak je. Ale když vešla do své ložnice, našla na posteli fax od Billa. Byl bolestně stručný.

Doufám, že je vše v pořádku. Práce tady v Londýně pokračuje uspokojivě. Mnoho pozdravů tvé přítelkyni. Bili. To bylo všechno. A na konci připsala Tanya ozdobným písmem: Byt tebou, volám svého právníka. Fax byl opravdu strohý a život jí najednou poskytoval úplně novou příležitost. Za ní se zavíraly jedny dveře, ale další přímo před ní se pootevíraly. A jimi konečně na horách zahlédla slunce.

Kapitola 14.

Příští ráno Zoe a Mary Stuart znovu musely společně vytáhnout Tanyu z postele.

„Ranní ptáče dál doskáče!“ zvolala Zoe, zatímco Mary Stuart strhla z Tanyi pokrývku a stáhla jí masku na spaní.

„Obě jste sadistky!“ zasténala Tanya a mžourala do slunce.

„Proboha, co to je, já snad oslepnu.“ Převrátila se na břicho a odmítala se pohnout. Druhé dvě ji začaly tahat z postele, jako to dělávaly za studií.

„Jmenuje se to sluníčko a je ho venku plno,“ vysvětlila Mary

Stuart, když se Tanya pomalu posadila v krátkém růžovém pyžamu. „Kdybych tě tak dobře neznala, myslela bych si podle toho, jak vstáváš, že jsi opilec.“

„To je stáří. Potřebuju hodně spát,“ vzdychala Tanya a loudala se do koupelny.

„Hele, Velký Max čeká,“ upozornila ji Zoe.

„Vyřiď mu, ať jde spát, to mu udělá dobře,“ řekla Tanya a zívla, ale za dvacet minut byla osprchovaná, oblečená a vypadala fantasticky jako každé ráno. Měla světle růžové džíny a tričko stejné barvy, své staré žluté kovbojské boty a růžový šátek. Vlasy si na zádech zapletla do dlouhého copu a obličej jí lemovaly jemné prstýnky, které podtrhovaly její svůdnost.

„To by mohlo vzbudit zájem toho tvého honáka,“ poznamenala Mary Stuart, když spatřila její oblečení. Tanya byla ještě krásnější než jindy. „Škoda že jsi tak šeredná.“ Mary Stuart se na ni usmála. Najednou se začala těšit, až uvidí Hartleyho. Celou noc o něm přemýšlela a ráno si připadala jako nedočkavá pubertální holka. Byly právě na cestě do jídelny, když jim Benjamin znovu zkřížil cestu, a Mary Stuart se zatvářila, jako by spatřila ducha. Chtěl se k ní připojit a působilo až děsivě, jak chtěl být stále v její blízkosti.

„Kde máš maminku, Benjamine?“ zeptala se ho Zoe, která vycítila rozpaky Mary Stuart. Ačkoliv Zoe nikdy Todda neviděla, chlapec se neuvěřitelně podobal Mary Stuart.

„Spí,“ pronesl stručně. „Táta mě poslal na snídani.“

„Jak to že ona si spí, a já ne?“ stěžovala si Tanya.

„Je v osmém měsíci,“ vysvětlila Zoe.

„Holky, jestli mě nenecháte pořádně vyspat, budu vypadat jako čarodějnice, až budeme odjíždět. Takhle brzo vstávat není zdravý.“

„Kdo to říká?“ zeptala se Zoe s úsměvem.

„Já.“ Tanya se na ni nasupeně podívala, ale to už vcházely do hlavní budovy a za okamžik se objevily v jídelně s Benjaminem v patách. Držel se jich jako klíště a Mary Stuart si umínila, že si ho nebude všímat. Ale když se posadily ke stolu, u kterého jedly i včera, přisedl si k nim. Tanyu pobavil a Zoe byl sympatický, ale ani jedna z nich nechtěla rozrušit Mary Stuart. Pokusily se mu navrhnout, aby si sedl ke svým kamarádům, ale energicky to odmítl.

„To nevadí,“ řekla nakonec Mary Stuart. „Nechte ho být.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se jí Tanya významně a Mary Stuart přikývla.

„Ano.“ Tak dalece se člověk chránit nemůže. Ať ji to bolelo sebevíc, svět bez dětí se vytvořit nedá. „Jo hele, ten včerejší fax od manžela byl hezkej,“ podotkla

Tanya, když popíjela pomerančový džus. „Tak milej, plnej citu a lásky. Bezva chlap,“ dodala a Mary Stuart se usmála. „Promiň, že jsem ho četla, ale nemohla jsem si pomoct. Odpovíš mu?“ „Není vlastně na co.“ A pak si na něco vzpomněla. Předchozí večer byl skoro jako ve snu. Začínala pochybovat, jestli se to vůbec stalo. To, jak seděla v Hartleyho objetí, jak ji pevně držel a říkal jí, že by ji rád poznal. „Mimochodem, včera jsem Hartleymu vysvětlila, jak je to s mým manželem. Mělas pravdu, myslím, že špatně pochopil, co jsem mu prve řekla. Ale teď je mu to jasné.“

„Zajímalo ho to?“

Snažila se, aby to vyznělo, že je nad věcí, ale přítelkyně jí nevěřily. „Proč by mělo?“

„Protože podle mě ti nehodlá nabídnout místo sekretářky,“ vysvětlila jí Tanya, jako by Mary Stuart byla duševně zaostalá.

„Líbíš se mu.“

„Uvidíme, co se stane,“ prohodila Mary Stuart nevzrušeně a neuniklo jí, že Benjamin v červeném kovbojském klobouku na ni upřeně hledí.

„Jsi trochu podobná my mámě,“ poznamenal, „a tetičce Mary.“

„Taky se jmenuju Mary,“ podotkla konverzačně. „Mary Stuart. To je trochu zvláštní, že? Můj tatínek se jmenoval Stuart a chtěl původně kluka, proto mě takhle pojmenovali.“

„Aha.“ Přikývl a pak pokračoval: „Máš nějaký děti?“ Zajímala ho mnohem víc než ostatní, jako by vycítil, že se od nich nějak liší.

„Ano, mám dceru, ale už je to velká holka. Její dvacet.“

„Máš taky chlapečka?“ zeptal se a žvýkal přitom buchtu, kterou mu dala Zoe.

„Ne, nemám,“ odpověděla Mary Stuart a chlapec byl příliš malý na to, aby pochopil, proč sejí v očích objevily slzy.

„Mám radši kluky,“ řekl věcně. „Doufám, že se mámě narodí kluk. Holky nemám rád. Jsou pitomý.“ „Některé jsou fajn,“ namítla Mary Stuart a Benjamin pokrčil rameny, nezviklaný ve své zaujatosti vůči ženám.

„Pořád brečí, když se do nich strčí,“ dodal na vysvětlenou a Zoe s Tanyou si vyměnily úsměv. Možná Mary Stuart prospěje, když si s ním musí povídat, uvažovaly v duchu. Bylo to něco jako očkování. „Některá děvčata jsou moc statečná,“ bránila Mary Stuart své pohlaví, ale on už ztratil o téma zájem a snědl kus slaniny. Za chvilku odešel, protože zahlédl svého otce. Jeho matka před okamžikem také vešla do jídelny a Mary Stuart si všimla, že byla ve vysokém stupni těhotenství. Její manžel se Zoe předtím svěřil, že ta výška jí nedělá dobře.

„Jen abys ji nakonec nemusela odrodit,“ řekla Mary Stuart polohlasně. „Vypadá, jako by čekala trojčata.“

„Proboha ne. Mají tady nemocnici. Nenosím s sebou kleště.

Navíc jsem nedělala porod od té doby, co jsem byla na praxi.

Strašně jsem se toho bála. Pomáhat dětem na svět je daleko těžší než to, co dělám já. Může se přihodit cokoli a dost často rozhodují vteřiny. A navíc nerada asistuju u pacientů, kteří tak trpí. To mám radši dermatologii než porodnictví,“ uzavřela Zoe procítěně. Mary Stuart poznamenala, že podle ní je to zajímavá a opravdu radostná práce, protože většinou má dobré výsledky.

Tanya byla zase zvědavá, jaké to je mít dítě. Když byla mladá, chtěla jich hodně, ale jak život ubíhal, nenaskytla se k tomu příležitost. Mary Stuart udivilo, když si uvědomila, že ona jediná z nich porodila. Zoe byla šťastná, že se rozhodla k adopci.

„Tak ráda bych měla miminko,“ povzdechla si Tanya. „Byla jsem šťastná, když u mě byly Tonyho děti. Byly skvělý.“ Zajímalo by ji, jestli je vůbec někdy uvidí. Bylo tak nespravedlivé, že o ně přijde, a až se všechno vyřídí. Tony je jednoduše sebere a odejde.

Posnídaly právě včas a spěchaly k výběhu. Hartley už tam byl a očividně jej potěšilo, že vidí Mary Stuart. Jejich pohledy se na dlouho setkaly, a když čekali na koně, Hartley se postavil těsně k ní. Objevil se rovněž manželský pár z Chicaga a utvořily se stejné skupinky jako včera. Zoe jela s doktory a Hartley se přidal k Mary Stuart, takže vepředu se opět octli Tanya s honákem, který tentokrát vyvíjel daleko větší úsilí.

„Dneska vám to moc sluší,“ pronesl jako robot a přitom se díval přímo před sebe. Tanya si všimla, že mírně zčervenal. Byl opravdu nesvůj a Tanya se pokoušela zbavit ho rozpaků, ale chvilku jí to trvalo. Po nějaké době se jí začal vyptávat na Hollywood a na lidi, s kterými se zná. Chtěl vědět, jestli se někdy setkala s Tomem Cruisem, Kevinem Costnerem nebo Cher, a Tanye řekl, že letos viděl v Jackson Hole Harrisona Forda. Tanya potvrdila, že je zná všechny a že hrála s Cher v jednom filmu. „To je zvláštní,“ začal a sledoval ji přimhouřenýma očima,

„když se na vás člověk dívá, nevypadáte jako někdo takovej.“

Zmátl ji.

„Prostě jste taková normální, ne jako nějaká filmová hvězda nebo slavná zpěvačka nebo něco podobnýho. Jednoduše jste jako obyčejná ženská. Jezdíte na koni, povídáte si a máte docela dobrej smysl pro humor.“ Úkosem na ni pohlédl a tentokrát nezrudl. „Za chvilku si člověk ani neuvědomí, že jste ta, co zpívá na cédéčkách nebo hraje ve filmu.“

„Pokud je to lichotka, tak díky. Jestli mi naznačujete, že jste zklamanej, taky dobře. Podstatný je, že jsem jenom holka z Texasu.“ Usmála se na něho.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a odhadoval ji zkušenýma očima. „Jste daleko víc než to a vy to víte. Jenomže nejste namyšlená jako oni.“

„Jako kdo?“

„Jiný filmový hvězdy, který jsem poznal. Ani nejezdí na koni, když sem přijedou. Měli jsme je tu všechny. Politiky, herce, dokonce zpěváky. Věčně se předváděj a pořád vyžadujou zvláštní zacházení.“

„Já prosila o spoustu ručníků a konvici na kafe,“ přiznala se a Gordon se rozesmál. „Kromě toho

jsem do dotazníku napsala, že nenávidím koně.“

„Nevěřím vám,“ odporoval a vypadal uvolněněji než předchozí dopoledne. Většinu včerejšího dne se s ní sotva odvážil promluvit. Dnes to bylo mnohem lepší. Když si s ní povídal, jelo se jí vedle něho příjemně. „Jste z Texasu,“ dodal uznale. Podle něho to samo o sobě o něčem vypovídalo. Nestává se, že by lidé z Texasu nenáviděli koně. „A jste jen obyčejná ženská.“

Zvláštní, že taková přesně byla a on si tím byl jistý.

„Jsem obyčejná ženská, ale svět, ve kterým žiju, mi k tomu nedává moc šancí. Přiznám se, že ze života skoro nic nemám a nikdy mít nebudu. Nelíbí se mi to, ale tak to prostě je. Bulvár mi nikdy nedovolí vést normální život. A dokonce ani lidi, s kterýma se znám. Chtějí, aby člověk byl takovej, jakýho si ho představujou, a když se k němu dostanou blíž, ublíží mu.“

„To zní příšerně,“ podotkl a se zájmem ji pozoroval. Překvapilo ho, jak moc se mu líbí. Byla naprosto jiná, než čekal. Dělal všechno možné, aby ho k ní nepřidělili, a teď byl rád, že ho Liz neposlechla. Být s Tanyou bylo ve skutečnosti příjemné.

„Je to strašný,“ řekla tiše. „Někdy mám pocit, že mě to zabije.

Možná se to jednou stane nebo to provede nějakej fanda.“ Znělo to tak smutně, že zavrtěl hlavou. „Jak takhle dokážete žít? Nezáleží, co vám platí, za to vám to nestojí,“ pokračoval, zatímco se koně dali do mírného klusu.

„Není to kvůli penězům. Ne tak docela. Je to kvůli tomu, co dělám. Zpívám. Nemůžu se vrátit zpátky, nemůžu se schovat. Pokud hodlám dělat to, co chci, tak se s tím vším musím vyrovnat.“ „To není fér.“

„Ne, ale je to realita.“ Nezamlouvalo se jí to, ale nemohla udělat nic, aby to změnila. „Všechny trumfy mají v rukou jiný lidi.“

„Musí existovat způsob jak to změnit nebo se s tím vyrovnat, aby si člověk trochu užil života. Spousta filmovejch hvězd před tím utíká, kupujou si ranče ajezděj do míst, kde se dá slušně žít. Měla byste to taky udělat, slečno Tanyo.“ Myslel to vážně a ona se na něho usmála, zatímco jejich koně zpomalili. Gordon si ji obdivně prohlížel. Byla skvělá jezdkyně.

„Takhle mi neříkejte,“ plísnila ho, „stačí jen Tanya.“ Nyní byli téměř přátelé, alespoň natolik, že mohli mluvit o jejím životě.

Podobalo se to tomu, co Mary Stuart prožívala s Hartleym. Člověk se přistihl, že tady mluví o těch nejpodivnějších věcech.

O svých nadějích, snech a zklamáních. Jako by hory měly zvláštní kouzlo a všechno uvedly do pohybu.

Také Hartley vážně hovořil s Mary Stuart a omlouval se, pokud včera večer překročil meze. Když se vrátil do své chaty, bál se, že ji snad svým naléháním vystrašil. Vždyť se sotva setkali, a přesto měl pocit, že jsou si velmi blízcí, ale Mary Stuart cítila přesně totéž, a místo aby se polekala, našla v tom velkou útěchu. Za celý rok ji nikdo neobjal a ona po tom nesmírně toužila.

Když se jejich koně na okamžik zastavili, aby se napili z potůčku, znamenalo pro něj velkou úlevu, že se na něj Mary Stuart usmívá.

„Ráno, když jsem vstal, jsem nemyslel na nic jiného, než že tě uvidím,“ řekl s chlapeckým úsměvem. „Roky jsem nic takového nezažil. Ani se mi nechce pracovat. A to je u mě vzácné, věř mi.“ Psal denně, ať byl kdekoli nebo za jakýchkoli životních podmínek. Nepsal jedině tehdy, když Margaret umírala. Prostě to nedokázal.

„Vím přesně, jak ti je. Je zvláštní, že když si člověk myslí, že má život za sebou, začne najednou znovu. Život nás vždycky překvapí, že? Když si myslíme, že máme všechno, přijdeme o to, a když se domníváme, že je všechno ztracené, najdeme něco nekonečně vzácného,“ promluvila Mary Stuart zamyšleně a dívala se na hory.

„Zdá se, že Bůh má celkem dobrý smysl pro humor,“ poznamenal, když se jejich koně opět dali do pohybu. Mary Stuart se na něho usmála. „Co tě baví dělat v New Yorku?“ zeptal se ve snaze dovědět se o ní co nejvíc. Nadchlo ho, že se vrací do

New Yorku poté, co stráví týden s Tanyou v Los Angeles. Po odjezdu z ranče musí jet obchodně do Seattlu a pár dní musí strávit v Bostonu, ale pak se vrací do New Yorku ve stejnou dobu jako Mary Stuart. „Chodíš ráda do divadla?“ vyzvídal a dlouho si o něm vyprávěli. Měl mnoho přátel mezi dramatiky a chtěl jim ji představit, vlastně všem svým přátelům. Bylo toho tolik, co jí chtěl říct, ukázat a na co se vyptat. Ani na chvilku nešlo přestat. Neustále si povídali, smáli se, dělili se o myšlenky a oba překvapilo, když se v poledne octli zase u výběhu.

Ani nesledovali, kam vlastně jedou. Tanya s Gordonem byli vepředu a lékaři se pomalu loudali jako poslední. Mary Stuart chtěla právě sestoupit z koně, když se zčistajasna kolem nich mihl kůň. K jeho hřbetu se tiskla malá postavička, ale Gordonji zahlédl ještě dřív než ostatní. Zvíře se hnalo ke stáji přímo přes výběh a Gordon přešel okamžitě v trysk, aby cválajícího koně zastavil. Než ho však stačil dostihnout, vzduchem proletělo drobné tělo a s hlasitým žuchnutím dopadlo na kamenitou cestu. Nejdříve nemohli rozeznat, o koho jde, ale Mary Stuart instinktem spíš než pohledem vytušila, kdo je to. A ostatní to vzápětí také poznali. Červený kovbojský klobouk ležel vedle hromádky, kterou byl Benjamin. Jeho kůň se s ním splašil. Mary Stuart bez váhání seskočila na zem a rozběhla se k němu, v patách za ní Hartley, ale když k chlapci dorazila, byl jako bez života. Sklonila svou tvář k jeho rtům. Sotva dýchal. S hrůzou se podívala na Hartleyho.

„Sežeň Zoe!“ zakřičela a znovu se obrátila k chlapci. Nehýbala s ním ze strachu, že má zlomený vaz nebo poraněnou páteř.

Zdálo se jí, že přestal dýchat, ale než to stihla zjistit, Zoe už poklekla vedle ní.

„To je v pořádku, Mary Stuart Už jsem tady.“ Bylo toho velmi málo, co mohla udělat, a jako její přítelkyně dávala pozor, aby s ním nepohnula. Jemně ho poklepala po hrudníku a chlapec začal opět dýchat. Zoe mu nadzvedla víčka. Neviděl nic a vpředu na džínách měl velkou mokrou skvrnu, což znamenalo, že byl v hlubokém bezvědomí a přestal ovládat tělesné funkce. „Máte tady devětsetjedenáctku?“ křikla Zoe na honáka a on přikývl. „Zavolejte je a řekněte, že tu máme dítě v bezvědomí s poraněním hlavy a možná i se zlomeninami. Stále dýchá, ale srdeční tep je nepravidelný. Je v šoku. Ať přijedou co nejrychleji.“ Podívala se na něj, aby se ujistila, že pochopil, jak je to urgentní. Mezitím lékařský pár také sesedl z koně a běžel k nim.

Zoe hocha stále ještě prohmatávala a pečlivě ho prohlížela. Mary Stuart klečela u chlapce a držela ho za ruku, i když věděla, že to nepomůže. Ale nechtěla ho pustit, kdyby to náhodou cítil. Zoe pokračovala v prohlídce a tvářila se ustaraně. Přesvědčila se, že nemá zlomený vaz ani poraněnou páteř, a právě mu začala prohlížet končetiny, když otevřel oči a dal se do pláče. Začal křičet. „Já chci maminku!“ Vzlykal a popadal dech.

Zoe se zatvářila veseleji.

„To se mi líbí,“ poznamenala a stále ho prohlížela. Oba lékaři přikývli. Zoe se dotkla jeho levé paže a chlapec vykřikl. Byla zlomená. Ale mohlo to být ještě horší. Stále naříkal, pak vzhlédl a uviděl nad sebou Mary Stuart, která držela jeho ručičku ve své a tiše plakala.

„Proč brečíš?“ zeptal se mezi vzlyky. „Taky si spadla z koně?“

„Ne, ty hlupáčku,“ řekla a přisunula se blíž. „Ty jsi spadl. Jak ti je?“ Snažila se jej odpoutat od toho, co dělala Zoe. Ta se mu pokoušela upevnit ruku do klacků, které si vyžádala od Gordona. Hartley postával poblíž a Tanya přihlížela. Byla otřesená jako všichni ostatní.

„Bolí mě ruka,“ sténal. Mary Stuart ho hladila po vlasech, a kdyby zavřela oči, vedle ní na zemi by mohl ležet Todd, kéž by to byl on, bylo by to tak hezké dělat si starosti pouze o jeho zlomené končetiny, nebo dokonce zranění hlavy. Byl živý, zaprášený, plakal, jenže Todd už tady nebyl. „To nic není, zlatíčko,“ zašeptala Mary Stuart, jako by to byl její syn. „Dají tě dohromady. Určitě dostaneš sádru, všichni se ti na ni podepíšou a budou kreslit legrační obrázky.“

„Ty taky?“ Tiskl se k Mary Stuart a nikoho jiného si nevšímal.

Nikdo netušil proč, ostatně ani na tom nezáleželo. Možná byl seslaný, aby jí připomněl, jaký býval Todd, nebo že existují jiné děti jako on. Ale co jí to je platné, ztratila dítě, a přesto na ni tento chlapec zapůsobil. Jako by ji navštívil její syn nebo alespoň jeho duch. „Pojedeš se mnou do

nemocnice?“

„Jistě,“ přitakala tiše. „Ale nejdřív zkusíme najít tvoji maminku. Určitě by tam ráda jela s tebou.“ „Zajímají jen mimino,“ stěžoval si se slzami v očích a vyšpulil rty. Čekali na sanitku, zatímco ho Mary Stuart držela za ruku a on ležel na zaprášené cestě. Teď to konečně začínala chápat.

Podobala se jeho mamince, takže u ní hledal útěchu, a na vlastní matku se zlobil kvůli miminku. Mary Stuart musela neustále myslet na to, zda se jejich cesty nestřetly proto, aby mu mohla pomoct nebo naopak on jí.

„Benjamine,“ začala Mary Stuart, když si k němu lehla na zem, aby s ním mohla lépe mluvit, takže byla za chvíli stejně špinavá jako on. „Vsadím se, že tvoje maminka tě má ráda ze všech nejvíc, miminka nejsou tak zábavná. Maminka bude mít z děťátka jistě radost a ty taky. Ale ty jsi něco jiného. Tys byl první. Měla jsem chlapečka, který byl úplně jako ty, a byl můj nejmilejší, jediný vždycky. Protože jsem ho měla ráda jako prvního. Tvoje maminka nikdy nebude mít ráda nikoho víc než tebe. Uvidíš.“

„Kam šel tvůj chlapeček?“ Její vyprávění ho zaujalo.

Zaváhala jenom na okamžik. „Odešel do nebe a moc mi chybí, byl můj nejmilejší, zrovna jako ty.“

„Umřel?“ Nechtělo sejí to říkat, ale přikývla.

„Nám umřel pes,“ podělil se s ní o důležitou informaci a upřeně se jí zadíval do očí. A pak najednou bez varování ji celou pozvracel. Zoe to nepřekvapilo a polohlasem řekla Mary

Stuart, že utrpěl zřejmě otřes mozku.

„To nic, Benjamine. To se spraví, zlatíčko.“ Mary Stuart mu utřela obličej ručníkem, který jí kdosi podal, a zůstala s ním i všichni ostatní, dokud nepřijela sanitka se zdravotníky. Tou dobou trochu ožil a Zoe si o něj už nedělala tak velké starosti. Byla si téměř jistá, že z toho vyvázl pouze s otřesem mozku, zlomenou rukou a několika boulemi a odřeninami. Vlastně měl velké štěstí.

Právě když přijela ambulance, jeho matka nemotorně vyšla z chaty, a jak nejrychleji mohla, se rozběhla k nim. Gordon za ní kohosi poslal. Jakmile Benjamina uviděla, ihned se rozplakala, ale Tanya, Hartley i oba lékaři ji okamžitě uklidnili a Zoe ji informovala, že na to, jak rychle kůň běžel a Benjamin neměl přilbu, se domnívá, že zranění není tak vážné.

„Ach Benjie!“ Matka si sedla vedle něho na zem, objala ho a rozplakala se. „Tolik tě miluju.“ Byla zcela bez sebe, když se rozhlížela kolem a všem děkovala. Mary Stuart se na chlapce podívala a přes slzy se na něho usmála, jako by mu chtěla připomenout to, co mu předtím říkala. Mary Stuart nikdy nikoho nemilovala víc než Todda. Svou dceru hluboce milovala od okamžiku, kdy se narodila, ale nikdy ji neměla ráda víc nebo méně než svého prvorozeného.

Když ho ukládali do sanitky, dotkla se jeho ruky, sklonila se a políbila ho na tvář. Rvalo jí srdce, když si vzpomněla na sladkou vůni dětství. I přes zvratky, špínu a koňský pach kolem jí voněl jako malý chlapec, skoro jako miminko. „Mám tě ráda, chlapečku,“ zašeptala. Jako by to znovu říkala Toddovi a málem ji to zabilo, současně jí to však prospělo. Jako by tento hoch přišel, aby otevřel stavidla jejích emocí. „Brzy se uvidíme,“ dodala. Jeho matka plakala a zasejí děkovala. Pak odjeli. Mary Stuart stála, z očí jí tekly slzy a nevěděla, co se děje, ale náhle ucítila, že ji objaly silné paže. Tušila, kdo to je, otočila se k němu a on ji k sobě pevně přitiskl. Držel ji a ona nedokázala přestat plakat. „Je mi to tak líto, tolik líto“ Vždyť ho ani neznala, byla celá špinavá a potřísněná chlapcovými zvratky, ale jemu to nevadilo, jen chtěl být s ní.

„Chudinko malá, moc mě to mrzí, kdybych ti tak mohl pomoct.“ Podívala se na něj a usmála se skrze slzy v údivu nad tím, jaké má najednou štěstí. Možná si Bůh pomyslel, že už zaplatila dost, nebo to možná byla jen falešná naděje či se jí to jen zdálo.

„Je tak podobný mému synovi,“ pokoušela se mu vysvětlit, ale nemusela. Žena s vystouplým břichem se skutečně podobala

Mary Stuart tak, že mohla klidně být její mladší sestrou. Ta podoba byla patrná na první pohled. „Musela sis prožít peklo,“ pronesl Hartley, když ostatní odešli. Oba se na pár minut posadili na

kládu, aby se vzpamatovala.

Jen tím, že s ní byl, se jí ulevilo. Snad proto, že sám to také neměl lehké. Žena mu zemřela krutou smrtí a on s ní trávil každičký okamžik. Nakonec se s tím vyrovnala a on ji nechal jít. Doktor ho přemlouval, že to musí udělat, aby se její duch osvobodil a ona mohla v klidu zemřít. Ráno o Vánocích skonala Hartleymu v náruči.

„Omlouvám se, že tak strašně vypadám. Něco se mnou provedl, prostě zasáhl moje srdce. Nechápu, proč se to stalo.“

„Tak to prostě chodí,“ řekl mírně. Uvažoval, jak její syn zahynul, ale nechtěl sejí vyptávat. Mary Stuart vycítila, o čem asi přemýšlí.

„Můj syn spáchal sebevraždu,“ odpověděla na jeho nevyslovenou otázku. Nikdy to nikomu nesvěřila, až na Zoe a Tanyu. Ani nemusela. Nikdo se jí na to neptal. „Studoval na Princetonské univerzitě.“ Vyprávěla mu o všem, jaké to bylo, o šoku a hrůze z toho všeho a o manželově reakci. Byl to smutný příběh.

„Musel to pro vás oba být děsivý zážitek. Divím se, že jste to vůbec přežili,“ řekl.

„Nepřežili. Z manžela je živá mrtvola a naše manželství před rokem skončilo. A myslím, že naše dcera by se radši vůbec nevrátila domů. Ani jí to nevyčítám. Chci z toho pryč, na všechno zapomenout.“

„Jseš si jistá?“ zeptal se obezřetně. Po tom, co vyslechl její příběh, začal uvažovat. Všichni jsou ještě v šoku. Ale co bude, až se z něho dostanou? Prožili toho s manželem hodně.

„Myslím, že ano,“ odpověděla upřímně. „Chtěla jsem si to přes léto rozmyslet.“ Usmála se. „Ale nečekala jsem, že se stane něco takového.“ Stále ještě nevěděla, co se vlastně přihodilo nebo co z toho vzejde. Možná ho po čtrnácti dnech na ranči už nikdy neuvidí. To byla jedna z možností. Neodcházela od Billa kvůli Hartleymu. Dělala to, protože musela. „Jen musím být opatrná. Chci se zachovat správně a myslím, že už vím, jak.“

Hartley přikývl, ale mlčel, jen ji držel v objetí a po chvíli ji doprovodil do chaty. Zoe a Tanya popíjely kávu a Hartley se k nim připojil, zatímco Mary Stuart se šla rychle osprchovat. Právě zaslechli zvon, který je svolával na oběd. Tanya se Zoe se rozhodly, že půjdou napřed do jídelny a obsadí jejich stůl. Nechaly Hartleyho, aby počkal na Mary Stuart. Všichni byli po tom dopoledni nějak skleslí. Když Mary Stuart vyšla z ložnice, překvapilo ji, že obě přítelkyně jsou pryč a Hartley na ni ještě čeká. Poděkovala mu za to a on se na ni něžně podíval. Najednou si Mary Stuart začala o něho dělat starosti. Také si hodně prožil a k ní se choval velice hezky. Neměla právo ho zranit.

„Nechci udělat nic, co by ti ublížilo,“ řekla a zvolna se k němu blížila. Celé dopoledne o tom přemýšlela. Velmi ji přitahoval, ale nechtěla být sobecká. Ještě se tak docela nerozhodla ohledně Billa, přestože si byla skoro jistá tím, co chce teď udělat. Ale stále ještě potřebovala trochu času, než to Billovi oznámí. „Byls ke mně tak hodný a já tě sotva znám. Byls ke mně laskavější než kdokoli jiný, Hartley, kromě Tanyi samozřejmě.“

„Děkuju.“ Posadil se na opěradlo pohovky a díval se na ni.

Měla červené tričko a džíny a rozbušilo se mu z ní srdce. „Jsem dospělý, Mary Stuart. O mě se nemusíš bát. Oba jsme si prožili dost, nechci, aby někdo z nás trpěl. Ale chápu, jaká jsou rizika. Ale dovol mi, abych tady byl s tebou.“ Nemohla uvěřit tomu, co slyší. Chtěl jí dát šanci, počkat, jestli odejde od Billa a co bude dál. A pak bez dalších slov udělal dva kroky k ní, vzal ji do náručí a políbil ji. Voněla parfémem, mýdlem a pastou a byla svěží a půvabná. Pohladil ji po vlasech. Tak dlouho už nepolíbil ženu, že téměř zapomněl, jaké to je, a ani jeden z nich nebyl ještě tak starý, aby se vzdal toho, co kdysi míval. Byli jako dva lidé, kteří přeplavali Lamanšský průliv a konečně se doplazili na břeh, byla jim zima, byli unavení, hladoví, ale tolik vděční, že přežili a shledali se. Usmál se jí do očí a pak ji znovu políbil na rty. Nikdy nepoznala jemnější dotek. Bezděky ji napadlo, že musí být skvělý milenec. Neměla tušení, kam tohle povede, a on rovněž ne, ale v tuto chvíli byli spolu, tady ve Wyomingu, a nic víc nepotřebovali.

Kapitola 15.

Třetí den pobytu ve Wyomingu ležela Zoe v posteli a ospale se protahovala. Ještě nebylo sedm hodin a ona chtěla za pár minut vstát. Zaslechla nějaké zvuky. Mary Stuart právě vylezla z postele a se zíváním se vydala do kuchyně, aby připravila kávu, a málem nadskočila leknutím, když tam zastihla Tanyu.

„Co tady děláš?“ zeptala se Mary Stuart ohromeně. V životě nevstala v tuhle dobu, ani na vysoké. „Měla jsem dojem, že tady bydlím.“ Nachystala kávu, koblihy, vyndala z lednice jogurt a vypadala, jako by si už vyčistila zuby a umyla obličej, a když Zoe vyšla ze svého pokoje, nechtělo se jí tomu ani věřit.

„Stalo se něco?“ Zoe se zatvářila ustaraně, když je viděla.

Možná že se vyskytl nějaký problém. Pokud Tanya vstala v tuto hodinu, muselo jít skutečně o něco mimořádného, a Zoe nedokázala pochopit, že se vůbec nic neděje.

„Prokristapána, co je to s váma dvěma? Jen jsem chtěla dřív vstát.“ Ale ony její vysvětlení nebraly. „Já vím, co za tím je,“ vyhrkla Zoe se širokým úsměvem. Teď byla na koni ona. Tanya týrala Zoe kvůli Samovi a Mary Stuart kvůli Hartleymu. „Gordon.“

„Neblbni,“ odporovala Tanya, „vždyť je to honák.“

„Co na tom záleží?“ řekla Zoe věcně. „Kouká na tebe jako na svatý obrázek.“

„Kecy,“ odbyla ji Tanya a pobíhala přitom po malé kuchyňce.

Bylo v tom víc pravdy, než obě tušily. Včera odpoledne na vyjížďce probrali hodně věcí. Nehoda malého Benjamina všemi otřásla a nálada ochabla. Gordon vyprávěl o svém synovi. Byl už dospělý a Gordon ho neviděl dva roky, ale měl ho očividně rád. Tanya vykládala o svém nepovedeném sňatku s Bobbym

Joem, který považovala za svůj jediný opravdový, a stále ještě ji mrzelo, že nepřekonal nástrahy její kariéry, ačkoliv musela uznat, že by si s Bobbym Joem zřejmě teď nerozuměla, ale občas jí i chyběl. Nyní, když znovu osaměla, přemýšlela, jak je na tom. Jak asi skončí? S kupou zlatých desek, hromadou peněz a velkým domem? Neměla manžela, žádné děti, nikoho, kdo se o ni postará, až zestárne, nikoho, kdo by s ní byl a sdílel s ní její vítězství i prohry. Všechno jí připadalo tak zbytečné a místo, kam dospěla ve svém životě, se jí zdálo tak prázdné. Po tomhle toužil v Hollywoodu každý, ale pro ni to ve skutečnosti nic neznamenalo. Svěřila Gordonovi závažné věci, ale on ji chápal a poskytoval jí útěchu. Byl chytrý, praktický a realistický stejně jako ona a kupodivu měli hodně společného. Rád by si s ní povídal dál, ale museli se vrátit k výběhu a honáci měli dovoleno jíst s hosty pouze v neděli, pokud měli volno. Tanya se s ním také ráda bavila. Líbilo se jí na něm hodně věcí. A nevadila jí jeho jednoduchost a občasná drsnost. Nebyl nepřátelský nebo bezohledný, ani chamtivý nebo krutý a byl velice inteligentní.

Dokonce se jí zamlouvalo, že jsou oba rodáci z Texasu, ale nechtělo se jí o tom vykládat oběma přítelkyním.

„Něco před náma tajíš?“ dobírala si ji Zoe a Mary Stuart se k ní přidala. Ale Tanya si jich nevšímala a šla se obléknout.

Dnes vypadala obzvlášť nádherně ve vyšisovaných džínách a broskvově zbarveném tričku. Dokonce si obula nové ručně vyšívané kovbojské boty meruňkové barvy, které si nedávno koupila v Texasu. Když vcházely do jídelny s ostatními hosty, Hartley už na ně čekal. Byl v dobré náladě, vřele se s nimi uvítal a hned objal Mary Stuart kolem ramen. Voněl mýdlem a vodou po holení a v bílé košili a džínách mu to velmi slušelo. Tanya v duchu usoudila, že vypadají s Mary Stuart fantasticky. Jako by k sobě patřili a Zoe s ní souhlasila, když jí to později Tanya cestou ke stájím řekla.

Čekal tam na ně malý Benjamin a všichni se mu museli podepsat na sádru. Tanya mu dala velkou pusu a autogram. Hlouček dívek o něj požádal také a matky jim to dovolily. Lidé už se trochu uvolnili, když ji vedle sebe viděli, a nikdo ji tajně nefotografoval, za což byla vděčná. Gordon sedlal koně, a když ji spatřil, zamával na ni. Jako obvykle byli mezi posledními a Mary Stuart seděla na

lavičce s Benjaminem na klíně, tiskla se tváří k jeho krku a povídala si s ním. Byl pro ni něco jako dar.

„Tys nás včera polekal, ty divochu,“ řekla, když si vzpomněla, jak se hnal ke stájím na splašeném koni, pak se vznesl do vzduchu a padl na kamenitou cestu.

„Doktor povídal, že jsem si mohl zlomit vaz, ale já si ho nezlomil.“

„Tos měl štěstí.“

„Jo, a máma brečela.“ Podíval se vážně na Mary Stuart. „Mělas pravdu. Prý nikdy nebude mít ráda to mimino tolik, jako má mě. Řekl jsem jí, žes to taky povídala.“

„To je dobře.“

„Prý budu vždycky ten nejmilejší.“ A pak ji znovu rozplakal gestem, které ji zasáhlo jako rána pěstí na solar plexus. „Tvýho chlapečka je mi líto,“ poznamenal a dal jí pusu.

„Mně taky,“ vydechla, oči měla plné slz a rty se jí chvěly.

Všimla si, že je Hartley pozoruje. „Pořád ho mám ráda, moc moc ráda,“ vypravila ze sebe, sotva schopná mluvit. „Stále je můj nejmilejší.“

„Můžeš ho někdy vidět?“ zeptal se, protože smrt pro něj byla záhadou. Podobné otázky by jí kladl v jeho věku i Todd a ona by se musela pokusit na ně odpovědět. Byla k němu upřímná.

„Ne, to nejde. Už ne. Jen ve svém srdci. Vidím ho v něm pořád. A na fotkách.“

„Jak se jmenuje?“

„Todd.“ Benjie přikývl, jako by to bylo dostatečné vysvětlení.

Po chvilce jí seskočil z klína, běžel se podívat na koně a pak se vrátil do chaty k matce. Zdálo se, že ho návštěva u Mary Stuart uspokojila. Potom se Tanya, Mary Stuart a ostatní vydali na projížďku s Gordonem. Hartley se podíval na Mary Stuart a ona se usmála. Mluvit s Benjaminem bylo pro ni stále bolestné. Byl tak přímý, ale možná jí to prospělo. Určitě to nebylo jednoduché, a než nasedla na koně, Hartley jí rychle stiskl ruku a zašeptal, že je krásná.

„Nevím, čím jsem si zasloužila, že mám takové štěstí,“ prohodila.

„Spořádaným životem,“ žertoval. To dopoledne se projížďka vydařila. Zoe se cítila unavená, proto jela zvolna. Lékařský pár odjel na výlet na člunu do Yellowstonu, takže se přidala k Hartleymu a Mary Stuart. Gordon s Tanyou klusali vpředu. Gordon ji pozval na dnešní večer na rodeo. Měl v něm vystupovat.

„Děláte si legraci? V čem všem soutěžíte?“

Na okamžik vypadal rozpačitě. „Chytám býky, krotím mustangy. Dělal jsem to už v Texasu.“ „Zbláznil jste se?“ Jako dítě na rodeo chodívala. Ti kluci byli podupaní, pokopaní, polovina z nich skončila s poškozeným mozkem, dřív než se dožili třicítky, jiní měli tak polámané kosti, že chodili jako starci, třebaže jim bylo přes dvacet. „Dělat takovou pitomost,“ vyjela rozčileně. „Jste chytrej chlap. Proč riskujete život kvůli pár stovkám dolarů nebo stříbrný sponě?“ Měl jich doma deset, ale na co mu budou, když skončí jako mrzák?

„Je to to samý jako ty vaše platinový desky,“ podotkl, ale její reakce ho nepřekvapila. Matka i sestry mu říkaly totéž. Ženy to prostě nechápou. „To samý, co jste musela dokázat, abyste dostala zlatou desku nebo Oscara. Vemte si to trápení, který musíte snášet, zkoušky, výhrůžky, hrubost, bulvár. To je daleko lehčí udržet se devadesát vteřin na mustangovi.“

„Jo, ale nikdo mi nevláčí hlavu v koňských koblihách, dokud mi nepřestane fungovat mozek. Gordone, tohle já neschvaluju,“ řekla přísně a on se zatvářil zklamaně. Třeba je přece jenom snobka z velkého města a žádná Texasanka.

„Znamená to, že večer nepřijdete?“ Vypadal skoro zdrceně.

Zavrtěla hlavou, ale usmívala se.

„Samozřejmě že ano. Ale stejně jste podle mě cvok.“ Zazubil se na ni a zapálil si cigaretu. „Na čem budete večer jezdit?“

„Na zkrocených mustanzích. To je hračka.“

„Vejtaho.“ Už se těšila. Přece jen rodeo milovala. Pozval ji, aby za ním přišla do ohrady, a Tanya mu

slíbila, že přijde, pokud se jí ho podaří najít. Pro ni to nebude nijak snadné. Jestli ji lidé poznají, omezí ji to v pohybu, a bude muset i odejít, pokud by ji skutečně obstoupili. Na podobné veřejné akce nikdy nechodila bez osobního strážce, ale tentokrát si to nepřála. Chtěla jet svým autobusem s Tomem, Zoe a Mary Stuart. A s Hartleym, pokud se k nim bude chtít připojit. Tanya se už nemohla dočkat. Navíc měla s sebou i správné oblečení.

Když se před večeří oblékaly, připadala si jako dítě chystající se na pouť. Vyšla z ložnice oblečená do bezových semišových kalhot s třásněmi po stranách, k tomu ladila bezová semišová košile také s třásněmi a na krku semišový šátek. Kovbojský klobouk měla v téže barvě. Vše vypadalo jako ve westernu, ale Tanya to koupila v Paříži. A semiš na jejím těle byl tak hebký jako samet.

„Teda! Vy Texasani!“ závistivě si posteskla Mary Stuart. Měla na sobě smaragdově zelené džíny, svetr téže barvy a černé vysoké boty z krokodýlí kůže od Billa Martina. Zoe si oblékla strečové džíny a vojenské sako od Ralpha Laurena. Jako obvykle jejich skupinka vypadala nejlépe a Hartley jim začal říkat

Hartleyho andílci, což je pobavilo.

Večeře probíhala živě. Benjamin poletoval po celé jídelně, až jeho matka začala vyhrožovat, že dostane porodní bolesti.

Stěžovala si, že to pro ni byl traumatický týden, a nemohla se dočkat, až o víkendu odjedou domů do Kansas City, a Mary

Stuart se jí nedivila. Nebyla to dovolená, po jaké člověk touží, když je v osmém měsíci, ale Mary Stuart byla šťastná, že poznala Benjamina. Přinutil ji, aby se mu už podruhé podepsala na sádru. Ihned po večeři nasedli do Tanyina autobusu a vyrazili do Jackson Hole i s Hartleym. Souhlasil, že s nimi pojede na rodeo, a cestou obdivoval Tanyin autobus.

„To je neuvěřitelné,“ rozplýval se. „A já myslel, že s jaguárem jsem frajer.“

„Já mám zas deset let starý volkswagen,“ svěřila se Zoe a Hartley se rozesmál. V jejím případě to však mělo dobrý důvod, protože každý cent dávala na kliniku, aby se nakoupily léky a přístroje. „Bohužel, literární svět nemůže s Hollywoodem soutěžit,“ pokračoval. „Hladce jsi nad námi zvítězila, Tanyo.“

„Jo, ale co to svinstvo, s kterým se musím rvát. Vy se chováte jako džentlmeni. Kdežto já mám na krku barbary, takže si tohle zasloužím,“ ospravedlňovala se a všichni se rozesmáli.

V pohodlí autobusu jim cesta z Moose do Jackson Hole rychle ubíhala a za půl hodiny dorazili na rodeo. Přijeli asi o dvacet minut dřív. Na ranči jim obstarali skvělé vstupenky. Známý pach i prostředí připomněly Tanye dětství. Přesně tak si to Tanya jako malá pamatovala. Na rodeo přijížděla na svém poníkovi a všechno sledovala. Když byla o trochu starší, sama se rodea několikrát zúčastnila, ale tatínek pak řekl, že je to příliš drahé, a Tanya zas takový blázen do koní nebyla. Milovala jen to vzrušení. Bylo to jako v cirkuse.

Zaujali svá místa, koupili si popcom a kolu a vzápětí k Tanye přistoupil pořadatel rodea. Napadlo ji, zda se něco nestalo, jestli někdo nevyhrožuje smrtí nebo nevyvstal nějaký problém s bezpečností, jelikož ten člověk byl neobyčejně nervózní, a když je neznámý požádal, jestli s Tanyou může mluvit, Hartley se před ni okamžitě ochranitelsky postavil.

„Smím se zeptat kvůli čemu?“ otázal se Hartley zdvořile.

Stejně jako Tanya se obával nebezpečí nebo přinejmenším zneužití její přítomnosti.

„Rád bych mluvil se slečnou Thomasovou,“ řekl muž a Tanya ihned poznala, že má texaský přízvuk. „Chceme ji poprosit o laskavost.“ Podíval se na ni přes Hartleyho rameno a dodal:

„Jako rodačku z Texasu.“

„Co byste potřeboval?“ Přistoupila k němu. Usoudila, že je neškodný, i když otravný.

„Uvažovali jsme, jestli byste“ Silně se potil. Pověřili ho tímto úkolem a on si přál, aby poslali místo něho někoho jiného.

A její osobni strážce, za něhož Hartleyho považoval, ho skutečně vyděsil. Byl velmi dobře oblečený a přitom naháněl hrůzu.

Tanya sice koupila vstupenku i Tomovi, ale nevěděla, kde sedí.

„Slečno Thomasova,“ pokračoval Texasan nervózně, „vím, že tohle zřejmě neděláte a my vám nemůžeme zaplatit, ale napadlo nás, byla by to pro nás obrovská čest“ Tanya s ním chtěla zatřást, aby to z něj dostala ven. „Kdybyste nám dneska večer zazpívala hymnu.“ Byla tak ohromená, že chvilku neodpovídala. Občas to dělávala, ale na rodeu to ještě nezkusila. Píseň byla na zpěv obtížná, ale vlastně by to mohlo být zábavné.

Venku pod širým nebem a kolem nich hory. Byla to tak příjemná představa, že se na něho usmála, a pak ji napadlo, co si o tom pomyslí Gordon, pokud to přijme. Vlastně si přála udělat to pro něho, aby mu tím popřála štěstí na rodeu.

„Bude to pro mě čest,“ odpověděla upřímně. „Kde bych měla zpívat?“

„Mohla byste jít se mnou?“ Okamžik zaváhala, protože se odjakživa bála davu a toho, co by se jí mohlo stát, a neměla s sebou nikoho, kdo by ji ochránil. Její přátelé se na ni dívali trochu s obavami, ale zatím ji nikdo nepoznal. Bylo to tak lákavé.

„Neměl bych tě doprovodit?“ nabídl se Hartley. Nechtěl, aby se octla v nebezpečí, a byl by víc než rád, kdyby ji mohl chránit.

„Myslím, že to zvládnu,“ řekla mu polohlasem. „Budu ve volným prostoru, a jestli uvidíš, že se děje něco podezřelýho nebo že se začínají srocovat lidi, okamžitě sežeň ochranku nebo zavolej policii, ať mě dostanou pryč.“ Ale taky to nemusejí stihnout, to jí bylo jasné.

„Podle mě bys to neměla dělat,“ rozmlouval jí to.

„Ale je to dobrej nápad. Pro ně by to hodně znamenalo.“

A byl to dárek, který mohla věnovat Gordonovi. Chtěla to udělat pro něho a pro lidi z Jackson Hole ve státě Wyoming. „Neboj se,“ uklidňovala ho a poplácala ho po paži. Ohlédla se na své přátele a následovala upoceného muže k bariérám a pak do arény. Octli se přímo na otevřeném prostranství. Pořadatelé jí navrhli, aby se uprostřed arény postavila na bednu s mikrofonem v ruce, nebo pokud by si přála, může zazpívat za jízdy na koni. Této variantě dala přednost. Tak jako tak sloužila za terč, ale na koni byla pohyblivější než na vlastních nohou a byla natolik dobrá jezdkyně, že by se dostala z jakékoli situace. Pořadatele její rozhodnutí také potěšilo a nabídl jí překrásného palomina, který ladil s jejími vlasy i oblečením. Takhle to bylo daleko okázalejší. Jen doufala, že se z ní nestane snadný terč pro nějakého ozbrojeného šílence. Takto uvažovat bylo strašné, ale pokud vystupovala na koncertech, bylo to nutné. Její agent by se nervově zhroutil, kdyby tušil, co se chystá provést bez ochranky a navíc zadarmo. Ale děvče z Texasu v ní stále ještě žilo. Kdyby ji jako dítě napadlo, že bude jednou zpívat na rodeu hymnu, nevěřila by tomu. Jen o tom kdysi snívala. Vysvětlili jí, že za deset minut nastoupí. Rozhlížela se kolem v naději, že zahlédne Gordona, ale neviděla ho. Zdálo se, že si lidé její přítomnosti zatím nevšimli, ani netušili, co se bude dít. Nikdo ani nevěděl, že je mezi diváky, nebo si to alespoň myslela, i když pořadatelé jí řekli, že dívka z ranče, která pro ni objednávala vstupenky, jim prozradila, pro koho jsou, což Tanyu trochu popudilo, ale bylo obtížné to uhlídat. Vždycky se někdo podřekl. Obecenstvo však nebylo naprosto připravené na ohlášení, které se ozvalo při zahájení rodea, natožpak Gordon.

„Dámy a pánové,“ promluvil šerif, který seděl uprostřed arény na hřbetě velkého černého hřebce, do mikrofonu. „Dnes večer jsme pro vás připravili opravdickou lahůdku. Vítáme vás na rodeu v Jackson Hole a děkujeme, že jste přišli, abyste viděli naše býky, mustangy i kovboje. Máme tu jednou mladou dámu, která vás určitě potěší. Zazpívá nám naši hymnu. Je na návštěvě v Jackson Hole“ Jakmile to vyslovil, Tanya se modlila, aby měl tolik rozumu a neřekl, kde je ubytovaná, a její přátelé na tribuně doufali v totéž. Naštěstí nic neprozradil. „a sama zná rodeo celkem dobře. Je to rodilá Texasanka Dámy a pánové“

Ozvalo se mohutné bubnování od členů středoškolské kapely, která měla hymnu zahrát, „rád bych uvedl Tanyu Thomasovou!“ Jakmile to vyslovil, jeden z kovbojů otevřel vrata a palomino s Tanyou na hřbetě vjel tryskem do arény. S rozevlátými blond vlasy vypadala fantasticky. V jedné ruce držela mikrofon a v druhé otěže. Kůň byl čilejší, než předpokládala, takže doufala, že nespadne dřív, než

odzpívá hymnu. Podle plánu jednou tryskem objela arénu, pak s koněm přiklusala doprostřed, usmívala se na jásající diváky a mávala jim. Lidé vstávali a nebyli s to uvěřit, že mají takové štěstí. Tanya se na zlomek sekundy bála, že se na ni vrhnou. Kdyby se jí tak podařilo zahlédnout Gordona, ale nestalo se tak. Byl daleko za ní, seděl obkročmo na ohradě s mustangy, neschopen uvěřit, co vidí. Divil se, že ho na to neupozornila. Sledoval, jak dav jásá a vykřikuje její jméno a dupe do rytmu. Tanya zvedla ruku a lidé konečně přestali, aby ji slyšeli.

„Takže jsem taky nadšená, že vás vidím, ale tohle není koncert. Je to rodeo a my si zazpíváme hymnu, takže se uklidníme. Je pro mě opravdu čest, že tady můžu být,“ dodala tak procítěně, že se skutečně utišili a poslouchali. „Tahle píseň pro nás i

Američany hodně znamená,“ pokračovala, čímž zapůsobila na jejich city. „Chci, abyste přemýšleli, o čem je, a zpívali se mnou.“ Na chvilku sklonila hlavu a okamžitě nastalo ticho. Pak začala hrát kapela a byla lepší než jakýkoli profesionální orchestr, který kdy Tanya slyšela. Hráli jen pro ni a ona zpívala z plných plic lidem z Jackson Hole, návštěvníkům, přátelům,

Texasanům a Gordonovi. Zpívala hlavně pro něho a doufala, že to pozná. Věděla, co pro něj rodeo znamená. Byl to důležitý moment v jeho životě, alespoň vždycky býval. Gordon v tomto okamžiku nedokázal myslet na nic jiného než na ni a na to, co vidí a slyší. Ještě nikdy nezažil nic krásnějšího, než jak Tanya zpívá hymnu, a přál si, aby ji měl nahranou na kazetě a mohl si ji navždy přehrávat. Vyhrkly mu slzy a téměř všem, kdo ji poslouchali. Když skončila, začali všichni doslova šílet. Naposledy jim zamávala a vyjela tryskem z arény, než stihnou přeskočit hrazení a vrhnou se na ni. Zmizela za vraty, dřív než se stačili pohnout, podala mikrofon pořadateli rodea, který ji tak prudce políbil na tvář, že ji málem shodil dolů, pak slezla z koně a doslova zmizela v davu. Zamířila k ohradě s mustangy, jestli tam náhodou nenajde Gordona. Chvěla se vzrušením.

Kráčela tak rychle, že si nikdo ani nevšiml, kam se vytratila.

Dokonce ani Hartley ji neviděl a Mary Stuart se Zoe se o ni začínaly bát. Tanya však přesně věděla, kam jde. Na rodeu strávila příliš mnoho času na to, aby nezapomněla, kde najde ohradu s mustangy. Za dvě minuty ho konečně spatřila. Seděl obkročmo na ohradě číslo pět a stále ještě byl jako omámený. Jako by vycítil, že je nablízku, ohlédl se a uviděl ji. Hbitě sešplhal po brlení dolů k ní. Byl o hodně vyšší než Tanya, která zářila radostí.

„Proč jste mi to neřekla?“ Tvářil se uraženě, ale přesto byl stále ještě dojatý jejím zpěvem. „Dověděla jsem se to až tady. Přišli a zeptali se mě hned, jak jsem dosedla.“

„Byla jste vynikající,“ řekl pyšně. Nedokázal uvěřit, že ji zná.

Posledních pár dnů mu připadalo jako sen. Teď tady stál a mluvil s ní, jako by ji znal odjakživa. Měl na sobě kožené zelenostříbrné ochranné nohavice a k nim ručně šité vysoké boty, světle zelenou košili, šedý kovbojský klobouk a cinkající stříbrné ostruhy. „V životě jsem neslyšel nikoho takhle zpívat,“ chválil ji. Lidé se kolem nich strkali, ale nezdálo se, že by poznali s kým Gordon mluví. Ještě to nezjistili.

„Říkat takovýhle věci je pěkně praštěný,“ namítla a najednou se zastyděla jako malá holka, protože si nebyla jistá, jestli by to měl slyšet. „Ale já to udělala pro vás. Myslela jsem, že vám to třeba přinese štěstí, napadlo mě, že by se vám to mohlo líbit.“

Když se na ni podíval, pohladil ji očima, ale měl stejný pocit studu jako ona. „Nevím, co na to říct. Jednoduše nevím, Tanyo“ Tanya Tanya Thomasova, chtěl se štípnout, zda je to pravda. Opravdu se to děje jemu? Mluvila s ním? Jezdí s ní na koni už od pondělí? Bylo to šílené. Určitě sní. „Byl to něco jako dárek pro vás a vy mi teď taky něco dáte.“

Strnul hrůzou, co po něm bude asi žádat. Jenže v tomto okamžiku by pro ni udělal cokoli. Jediný, co po vás chci, je, aby se vám nic nestalo. Buďte opatrnej. I kdybyste měl prohrát. Nestojí to za to, Gordone. Život je daleko důležitější.“ V životě už viděla tolik lidí přicházet a odcházet, tolik lidí, kteří riskovali všechno kvůli zbytečnostem. Nechtěla, aby se zabil kvůli pětasedmdesáti dolarům na pitomém mustangovi. Rodeo se v jistém smyslu podobalo býčím zápasům. V sázce bylo někdy příliš mnoho a člověk musel vědět, kdy má přestat riskovat.

„Slibuju,“ řekl chraptivě, když se jejich oči střetly. Podlomila se mu kolena.

„Dávejte pozor,“ nabádala ho a dotkla se jeho paže. Samet jejího semišového oblečení se mu jemně otřel o ruku a vzápětí doslova zmizela. Všimla si, že je lidé pozorují, a chtěla se dostat na tribunu, než ji začnou fotografovat nebo ji obstoupí. Stejně se tady nemohla dál zdržovat, když věděli o její přítomnosti, ale nemohla se dočkat, až ho uvidí při jízdě. Plných pět minut jí trvalo, než se dostala bez nehody na své sedadlo. Srdce jí bušilo, ale nebylo to kvůli davu nebo rodeu, ale kvůli Gordonovi. V životě na ni nikdo tak nezapůsobil jako on a věděla, že by to mohlo být pro oba nebezpečné. Nepotřebovala další skandál a on zase život převrácený naruby kvůli zpěvačce, která za dva týdny nasedne do autobusu a odjede z města.

„Sakra, kdes byla?“ Zoe byla bez sebe vzteky, stejně tak Mary Stuart, a dokonce i Hartley. Už chtěli volat ochranku.

„Nezlobte se,“ omlouvala se všem pořád dokola, „nechtěla jsem vás polekat. Chvilku trvalo, než jsem se prodrala davem, a pak jsem náhodou potkala Gordona.“

Když se znovu posadili, Mary Stuart se k ní naklonila a zašeptala: „Pěkně kecáš, šla jsi ho hledat.“ V očích měla šibalský výraz, ale Tanya se jejímu pohledu vyhnula. Ve skutečnosti si to nechtěla přiznat. Tak dalece ji okouzlil, že se s tím ještě nedokázala nikomu svěřit.

„Vůbec ne.“ Pokoušela se ji odbýt a předstírala, že sleduje první číslo, což bylo chytání do lasa, ačkoliv ji to odjakživa nudilo.

„Já tě viděla,“ nevzdávala se Mary Stuart a jejich oči se střetly. Tanya se usmívala. „Buď opatrná,“ šeptla jí Mary Stuart do ucha, ale mezitím co si povídaly, k nim přišlo několik lidí požádat Tanyu o autogram. Jelikož před nimi dobrovolně vystoupila, domnívala se, že je nemůže odmítnout. Pokračovalo to celý večer, během chytání do lasa, jízdy na neosedlaných mustanzích, krocení býků Pak ho konečně spatřila. Jel v sedle na divokém, vzpínajícím se mustangovi. Nejvíc na této jízdě nesnášela, když si kovbojové přivázali jednu ruku k hrušce sedla. Museli seskočit speciálně na jednu stranu a vyprostit zároveň ruku. Pokud se jim to nepovedlo, mohl je kůň vláčet hlavou dolů i deset minut, než se ho podařilo chytit. Jako dítě viděla v Texasu několik otřesných úrazů. Přistihla se, že je hrůzou bez sebe, když viděla, jak vyjíždí ze vrat na rozběsněném hnědém koni, který dělal všechno proto, aby se svého jezdce zbavil. Chodidla měl ve vzduchu tak, jak mají správně být, nohy napjaté dopředu, hlavu a trup zakloněné co nejvíc dozadu a volnou rukou se nedotýkal sedla. Zdálo se, že tak bude jezdit věčně. Vydržel až do zaznění zvonu a ještě nějakou chvíli navíc, pak ladným pohybem seskočil z koně. Měl vynikající skóre. Zamával jejím směrem kloboukem v ovázané ruce a potom odešel přes arénu do ohrady. Znamenalo to pro něj opravdové vítězství. A udělal to kvůli Tanye.

Zůstali až do poslední disciplíny, do závěrečného běhu býků kolem arény, po němž následovali asi čtrnáctiletí chlapci v jízdě na mladých býčcích. Člověk se jejich rodičům musel divit. Sice to nebylo tak nebezpečné jako krocení býků, ale Mary Stuart byla velmi rozčilená.

„Měli by ty lidi zavřít za to, že jim to dovolí,“ zlobila se.

Vzápětí jeden z chlapců, snad dvanáctiletý, spadl, ale během chvilky byl zase na nohou. Navzdory určitému barbarství a vyložené teatrálnosti celé akce si však Tanya musela přiznat, že rodeo miluje už od dětství.

Když odcházeli, její přátelé nedokázali uvěřit počtu lidí, kteří ji žádali cestou o autogram, fotografovali ji a pokoušeli se na ni sáhnout. Šerif byl však tak laskavý a poslal ochranku, navíc Tanye přišla na pomoc policie, takže se dostala do autobusu bez zvláštních problémů. Když odjížděli, u autobusu stále ještě postávalo na padesát lidí, kteří mávali, pokřikovali a běželi za ním. Byl to zvláštní jev. Nenávisti vždy předcházelo zbožňování.

Kdyby se ještě chvíli zdržela, utrhali by jí končetiny, jen aby získali kousek z ní nebo by jí nějaký šílenec možná i ublížil. Taková atmosféra ji vždy znervózňovala.

„Tanyo, jsi fantastická,“ obdivoval ji Hartley, když vyjeli. Ke každému byla milá, přičemž si stále dokázala zachovat svou důstojnost, a snažila se dát jim, co chtěli, a přesto udržovat dostatečný

odstup. Ale přes to všechno člověk neustále cítil, jak je rovnováha davu vratká. „Měl bych strach i z menšího shluku lidí,“ dodal Hartley. „Jsem nenapravitelný zbabělec.“ Tanya však byla zvyklá vystupovat na koncertech dokonce i před pětasedmdesáti tisíci diváků. Přesto i v menším množství lidí jako dnes večer se může snadno někdo přestat ovládat a třeba ji i zabít. „A hlas máš přímo od Boha,“ pochválil ji. „Skoro všichni kolem nás brečeli.“

„Já taky,“ přiznala Mary Stuart s úsměvem.

„Vždycky se rozpláču, když zpíváš,“ přidala se Zoe. Tanya se dojatě usmála. Byl to nevšední večer. Když se vrátili, Hartley s nimi ještě chvilku poseděl a pak se vydali s Mary Stuart na procházku, z které ji přivedl asi kolem půl dvanácté. Dlouho se líbali v měsíčním svitu a Tanye se Zoe to připadalo nesmírně romantické.

„Co myslíš, že se stane?“ zeptala se Tanya Zoe, když se usadily v obývacím pokoji. „Bylo by fajn, kdyby jim to vyšlo, ale těžko říct. Mám pocit, že na takovém místě, jako je tohle, jde spíš tak trochu o prázdninovou známost. A nevím, jak se rozhodla ohledně Billa,“ odpověděla Zoe uvážlivě. „Celej rok se k ní chová jako mizera. Doufám, že od něj odejde,“ prohlásila Tanya. Znělo to tvrději než obvykle, ale zlobila se na něho a litovala Mary Stuart.

„Vždyť on taky trpí.“ Zoe znala daleko lépe vypětí, které na jinak normální rodinu klade úmrtí jejího člena. Někteří se chovali jako světci, jiní jako monstra. A Bili Walker patřil zjevně k těm druhým. Zoe se právě chystala něco poznamenat o Tanyině honákovi, ale vtom vešla dovnitř celá rozzářená Mary Stuart.

„Nemáme tě prohlídnout, jestli nemáš cucflek?“ zeptala se Tanya jako kdysi za studií a všechny se rozesmály na celé kolo.

„Panebože, už jsem zapomněla, co to je,“ zajíkala se Mary

Stuart smíchy a pak se obrátila k Tanye. „Bylas dneska báječná,

Tán. Lepší než kdy jindy. Nikdy jsem tě takhle neslyšela.“

„Bavila jsem se. To je ta dobrá stránka. Miluju zpívání.“

„Dokážeš dát lidem hodně radosti,“ řekla Mary Stuart upřimně.

Ještě si chvilku povídaly a Tanya se rozhodla, že si ještě bude číst v obýváku. Stále ještě byla rozjařená z rodea a ze svého krátkého vystoupení. Těsně po půlnoci zaslechla tiché zaklepání na okno. Nejdřív si myslela, že je to asi nějaké zvíře venku, ale pak vzhlédla, uviděla zelenou košili a poté obličej, který se na ni uličnicky usmíval. Byl to Gordon. Roztáhla ústa do širokého úsměvu. Přemýšlela, jestli na něj nějak instinktivně nečekala.

A s tou myšlenkou potichu vyklouzla ven za ním. Bylo chladno.

Pořád měla na sobě svůj sametový semiš a byla bosá.

„Pst.“ Položila prst na jeho rty, ale nemohla ho zavolat jménem. Tušila, že by se mohl dostat do velkých potíží, když za ní v tuhle dobu přišel. Jeho domek byl hned za stájemi.

„Co tady děláte?“ zašeptala. Radostně se na ni usmíval. Byl stejně nadšený jako ona.

„Nevím. Asi jsem blázen. Možná stejnej jako vy.“ Jako by ji znal odjakživa. Nikdy nezapomene, co pro něj dnes večer udělala, ani na její zpěv.

„Byl jste skvělej,“ pochválila ho s úsměvem. „Gratuluju.

Vyhrál jste.“

„Děkuju,“ pronesl hrdě. Záleželo mu na tom. Hodně. A stejně jako ona i on jí prozradil, že to udělal pro ni. Byl to jeho dar pro

Tanny, jak jí říkal. Tak mu alespoň tolik nepřipomínala Tanyu

Thomasovou.

„Vím to.“ Stál vedle stromu, náhle se o něj opřel a přitáhl Tanyu k sobě.

„Nechápu, co tady dělám. Jsem cvok. Za to by mě mohli vyhodit.“

„Nechci, aby se ti něco stalo,“ pronesla upřímně a doufala, že je nikdo nevidí.

„Já taky nechci, aby se ti něco stalo.“ Zamračil se. V životě se tolik o nikoho nebál jako dnes večer, když od něj odcházela a dav ji obklopil. „Měl jsem takovej strach takovou hrůzu, že ti někdo

ublíží.“

„Jednou se to může stát,“ řekla sklesle, patřilo to k její branži a ona se s tím smířila. Téměř. „Mohlo by to tak dopadnout.“ Snažila se, aby to vyznělo nenuceně, ale nepovedlo se jí to.

„Nechci, aby se ti stalo něco špatnýho. Nikdy.“ A pak sám sebe překvapil, když dodal: „Nejradši bych byl u tebe, abych tě chránil.“

„Nemůžeš být pořád. Někdo mi může něco udělat, když ráno vyjdu z domu nebo na pódium. Nebo v supermarketu.“ Zatvářil se nešťastně.

„Měla bys mít u sebe pořád bodyguardy.“ Držel by ji nejraději zamčenou v domě, jen aby ji ochránil.

„Nechci takhle žít. Jenom když musím,“ zašeptala. „V davu to zvládám, pokud nezačnou šílet.“ „Policajti tvrdili, že za tebou večer běželo asi sto lidí, když jsi odcházela, to mi nahnalo strach“ „Jsem v pohodě,“ uklidnila ho. „To ty jsi ve větším nebezpečí na těch jankovitejch koních. Snad bys měl myslet spíš na to než na moje fandy,“ dodala, když ji k sobě ještě víc přitiskl, a ona se nebránila. Ani nechtěla, toužila s ním splynout, stát se jeho součásti, a když se na ni podíval, nedokázal myslet na nic jiného než na její tvář, oči, na ženu, kterou objevil pod legendou.

„Panebože, Tanny,“ vydechl jí do vlasů. „Ani nevím, co dělám“ Nejdřív z ní měl strach, bál se, že ho odmítne nebo se bude povyšovat, ale vůbec neočekával takovou lavinu citů. A když ho objala, políbil ji tak, jako nepolíbil žádnou ženu. Bylo mu čtyřicet dva a za celý život necítil k žádné ženě to, co cítil k Tanye.

Za necelé dva týdny však odjede a on se bude ptát sám sebe, zda se to vůbec stalo. „Pověz mi, že jsem se nezbláznil,“ naléhal a zadíval se na ni. „Až na to, že nejspíš ano.“ Vypadal zároveň nešťastně i nadšeně, měl pocit vítězství i porážky, ale i Tanya byla stejně jako on vášnivě zamilovaná. „Zřejmě jsme oba blázni,“ zašeptala. „Taky nevím, co se se mnou děje.“ Bylo to jako přílivová vlna, která se nedokáže zastavit. Líbal ji znovu a znovu a jedině, po čem Tanya toužila, bylo pomilovat se s ním. Oba však věděli, že to nejde.

Pak ho napadlo něco, na co se jí ještě nezeptal. „Jsi vdaná?

Máš nějakýho přítele?“ Pokud ano, okamžitě toho nechá, i kdyby ho to mělo zabít, ale Tanya zavrtěla hlavou a opět ho políbila.

„Rozvádím se. Už jsem podala žádost. A nikdo jiný není.“

A pak mu pohlédla do očí a měla pocit, jako kdyby ani nikdo jiný nikdy neexistoval. Připadalo jí, že kdyby tehdy na místě

Bobbyho Joea byl Gordon, byli by stále svoji.

„To je všechno, co jsem chtěl vědět. Ostatní vyřešíme potom.

Možná ani to „ostatní“ nebude. Ale nechtěl jsem si jen tak zahrávat.“

„Tohle já nedělám,“ ohradila se. „Nikdy jsem to nedělala, je mi jedno, co se povídá o zpěvačkách nebo herečkách, ale v životě mě takhle nikdo nepobláznil.“ Je pravda, že se provdala za muže, které měla ráda. Vždy hrála poctivou hru. Ale to, co cítila k němu, bylo tak silné, že si s tím nevěděla rady. Pak si však v souvislosti s ním uvědomila potenciální problémy. „Musíš být moc opatrnej. Nechci, aby ses dostal do průšvihu.“ Přikývl, ale bylo mu to jedno. Na ranči strávil tři roky a dělal honákům šéfa, ale toho všeho by se klidně vzdal, kdyby ho o to požádala.

„Tanny,“ začal a přitom ji stále držel v objetí, hladil ji po nádherných vlasech a opakovaně ji líbal. „Já tě miluju.“

„Já tebe taky,“ zašeptala a připadala si jako naprostý šílenec.

Ani jeden neměl ponětí, co s tím udělají, pokud vůbec něco, ale v tomto okamžiku je to zcela přemohlo.

„Pojedeš v sobotu zase na rodeo?“

„Jasně.“ Usmála se na něho. Nejradši by tam seděla obkročmo na ohradě s mustangy s ním. „Ne abys zase zpívala. Nechci, aby se ti něco stalo,“ nabádal ji.

„Neboj,“ ujistila ho. Stále se opírali o strom.

„Myslím to vážně.“ Doopravdy se o ni bál. Před třemi dny vešla do jeho srdce, jako by tam patřila. „Ty zas nejezdi na rodeu,“ žertovala, ale věděla, že teď ještě musí. Možná s tím přestane později. Pokud vůbec bude nějaké

„později“. Oběma bylo jasné, že zřejmě nebude.

„Budu se o tebe strachovat pořád,“ pronesl zasmušile.

„To nesmíš. Důvěřujme trochu osudu. Svedl nás dohromady.

Dokonce i tady jsem úplně náhodou, prostě uvidíme, jak to dopadne. Život je aspoň víc zábavnej.“ „Ty jsi zábavná a já tě miluju.“ Usmál se a políbil ji.

Stáli tam takhle ještě dlouho, líbali se a povídali si. V neděli měl volno a chtěl si s ní vyjet na výlet. Nabídla mu, že můžou jet jejím autobusem, ale on chtěl vzít vlastní náklaďák a ukázat jí svá oblíbená místa a Tanya souhlasila. Musela si vymyslet, co řekne přítelkyním. Nechtělo se jí to s nimi probírat. Na tom, co se s ní dělo, bylo něco kouzelného, že si to chtěla nechat pro sebe. „Uvidíme se zítra,“ zašeptal nakonec, ale nedovedl si představit, že ji nebude moci políbit nebo obejmout, ale oba věděli, že to není možné. Snad by se za ní mohl zastavit zítra pozdě večer a mohli by se projít, ale Tanya nechtěla, aby měl kvůli ní potíže.

Vedení ranče neschvalovalo milostné pletky mezi hosty a personálem, ačkoliv každý věděl, že k tomu občas dochází. Gordon si přísahal, že jemu se to nikdy nestane. A zčistajasna ho potká takové štěstí.

Zůstala stát ve dveřích a dívala se za ním. Kráčel potichu a rychle a vzápětí zmizel ve tmě. Bylo už něco po druhé hodině.

Povídáním a líbáním strávili venku bezmála dvě hodiny. Když

Tanya vešla dovnitř, polekal ji nějaký zvuk. Domnívala se, že obě spí, ale byla to Zoe, která v kuchyni právě postavila vodu na čaj. Byla celá zelená a zabalená do deky. Tanye to neřekla, ale trápil ji úporný průjem.

„Není ti něco?“ zeptala se Tanya, jakmile vkročila dovnitř, a přitom uvažovala, jak vysvětlí, co dělala venku, ale nebylo to třeba. Zoe si to domyslela a na nic se nevyptávala. „Vypadáš jako nemocná.“ „Jsem v pořádku,“ tvrdila Zoe nepřesvědčivě a Tanya viděla, že se celá chvěje. Začala si o ni dělat vážné starosti.

„Zoe?“ Tanya na ni upřela ustaraný pohled, ale Zoe zavrtěla hlavou. Nechtěla o tom mluvit. „Běž do postele. Ten čaj ti udělám já.“ Zoe se vděčně vrátila do ložnice a za několik minut za ní přišla Tanya s šálkem mátového čaje. Zoe se ještě třásla, ale vypadala trochu líp. Tanya jí podala hrnek a posadila se na kraj postele. „Co se děje?“ zeptala se starostlivě.

„Nic moc. Jen jsem něco chytla.“ Ale Tanya jí nějak nevěřila.

„Nemám zavolat doktora?“

„Ovšemže ne. Já jsem doktorka. Mám s sebou všechno, co potřebuju.“ Měla AZT, spoustu dalších léků, dokonce měla injekci pro případ, že by průjem neustával. Málem nestihla dojít do koupelny. To by bylo víc než strašné a vyžadovalo by to hodně vysvětlování.

Chvilku obě zamyšleně seděly, Zoe popíjela čaj a pak si znovu lehla na polštář. Podívala se na svou dávnou přítelkyni a měla pocit, že musí něco říct. „Tán, dávej si pozor, co když není takový, jak si myslíš, co když tu historku prodá někam do novin nebo co když ti ublíží? Vždyť ho vůbec neznáš.“ Tanya se divila, že to Zoe ví. Je to chytrá holka, pomyslela si a usmála se. Nic z toho nehrozilo, její instinkt jí napovídal, že to Gordon myslí upřímně, a většinou se dostala do potíží, když svým instinktům nenaslouchala.

„Myslím, že je v pořádku, Zoe. Vím, že to zní divně, protože ho sotva znám. Ale pořád mi připomíná Bobbyho Joea.“

Zoe se na ni chabě usmála. „Zvláštní je, že mi ho připomíná taky. Ale faktem je, že to není Bobby Joe. Je to on sám a mohl by udělat spoustu věcí, které by ti ublížily.“ Cena, kterou za její hlavu dával bulvární tisk, byla hodně vysoká. Zaplatili by statisíce dolarů za nějakou historku o Tanye. Zvlášť za takovouhle.

Nemluvě o fotografiích.

„Já vím,“ uznala Tanya. „Pravda je, že je dost zvláštní, že ještě vůbec někomu věřím, ale je to tak. Možná jsem cvok, ale jemu důvěřuju.“

„Snad máš pravdu,“ pronesla Zoe upřímně. Právě upřímnost na ní Tanya vždy milovala, už za studií. „Jenom nerozdávej své srdce moc rychle, máš jen jedno, a když se zlomí, jen těžko ho dáš dohromady.“ Dlouze se na sebe usmály. Zoe by potěšilo, kdyby si Tanya našla toho pravého muže, který by ji chránil.

„A co tvoje srdce?“ zeptala se Tanya Zoe, když odložila hrnek. Trochu se jí ulevilo. „Proč jsi tak dlouho sama? Máš ho zlomený?“

„Ne,“ odpověděla Zoe, „jen je plné jiných lidských osudů.

Nikdy nemám dost času a pak mám dcerušku. Nic víc nepotřebuju.“

„Nevěřím ti,“ namítla Tanya. „Všichni někoho potřebují.“

„Třeba jsem jiná,“ pokračovala Zoe, ale Tanye připadalo, že je smutná, nemocná a osamělá, a přála si, aby pro ni mohla udělat víc. Odjakživa ji měla ráda jako vlastní sestru a Zoe toho tolik dělala pro mnoho lidí. Tanya si začínala skutečně dělat starosti kvůli jejímu chorobnému a vyčerpanému vzhledu. Neměla nikoho, kdo by se o ni postaral, živil ji a dělal pro ni to, co ona pro druhé. Teď však vypadala ospale. Tanya zhasla a políbila ji na čelo.

„Zkus se prospat, a jestli se to do rána nezlepší, zavolám doktora.“

„Bude mi dobře,“ ujistila ji Zoe, zavřela oči, a když Tanya odcházela z pokoje, skoro spala. Tanya se na okamžik zastavila ve dveřích a zadívala se na ni. Zoe se ve spánku usmívala.

Když Tanya kráčela do své ložnice, v myšlenkách znovu zabloudila ke Gordonovi. Věděla, že Zoe má pravdu. Mohl by jí provést strašné věci a opravdu jí ublížit. Byla jedna z nejzranitelnějších osob a nemohla si dovolit stejné citové prožitky jako ostatní lidé. Mohl by o ní napsat neautorizovaný životopis, dávat rozhovory bulváru, fotografovat ji nebo ji vydírat, kdyby to připustila, mohl by udělat cokoli, počínaje mámením peněz a zabitím konče. Ale jak by mohla žít v neustálých obavách?

Vždy byla velice opatrná. A najednou se během tří dnů zblázní do kovboje. Bylo to šílené, ale přesto měla pocit, že nic v jejím životě dosud nebylo správnějšího nebo rozumnějšího než tohle. Poté co si vyčistila zuby, oblékla noční košili a vklouzla do postele, nedokázala myslet na nic jiného než na to, jak se na ni dnes večer podíval, když mu řekla, že zpívala jen pro něho. Těšila se jedině na to, až bude zase ráno s ním. Když usínala, viděla jeho tvář, oči, jak jede na mustangovi, jak vzduchem vlají jeho zelenostříbrné kožené chrániče, jeho vztyčenou ruku, jak mu zpívá a on se usmívá.

Kapitola 16.

Když se Mary Stuart ráno po rodeu probudila, zaslechla před svou ložnicí nějaké hlasy. Rychle si oblékla župan a vešla do obývacího pokoje, kde zastihla Tanyu, už oblečenou a celou ustaranou. „Co se děje?“ Ani si z ní nedělala legraci, že je vzhůru a má na sobě vysoké boty i džíny. „Něco je se Zoe. Myslím, že probděla celou noc. Nechce mi říct, co jí je. Podle ní to je nějaká chřipka, ale Stu, vypadá fakt příšerně.“ Tisíce strašlivých možností jim blesklo hlavou od prasklého žaludečního vředu až po rakovinu. „Asi by měla jít do nemocnice, ale ona to odmítá.“

„Jdu se na ni podívat,“ řekla Mary Stuart klidně, ale když ji viděla, na okamžik v šoku zmlkla. Zoe byla velice bledá, téměř zelená a podřimovala. Mary Stuart zůstala stát a pak s Tanyou společně vyšly z ložnice.

„Panebože,“ vyhrkla Mary Stuart polekaně, „vypadá otřesně.

Jestli nechce do nemocnice, musíme sem aspoň někoho zavolat, aby ji prohlédl,“ pronesla rozhodně a Tanya si oddechla, když to od ní slyšela.

Tanya zavolala manažera ranče a zeptala se, jestli je někde poblíž lékař, který by k nim mohl zajít.

Zeptal se, co mají za problém, ale Tanya pouze odpověděla, že přítelkyně vážně onemocněla, že nevědí, co to je, ale mohlo by to být i slepé střevo nebo něco, co vyžaduje okamžitý zákrok. Charlotta Collinsová, majitelka ranče, se jim hned nato ozvala a informovala je, že za půl hodiny dorazí doktor.

„Nemyslíš si, že je to něco vážnýho, že ne?“ zeptala se Tanya

Mary Stuart, když čekaly na lékaře, a tajen zavrtěla hlavou.

„To kdybych věděla. Doufám, že ne. Jenže ona tak tvrdě pracuje. Doufejme, že to nic nebude.“ Charlotta Collinsová dodržela slovo a doktor John Kroner přišel přesně v půl deváté. Byl to mladý, sportovně vyhlížející hezký muž, vypadal, jako by na univerzitě hrával fotbal. A když vešel, bylo zřejmé, že ví, že jde k Tanye Thomasové. Snažil se tvářit lhostejně, ale nešlo to. Tanya se na něj vlídně usmála a snažila se mu popsat Zoeiny potíže.

„Celou dobu se mi zdála bledá a unavená, ale jinak byla do včerejška v pořádku. Tvrdí, že má chřipku, ale bylo jí taky zle od žaludku. V noci byla úplně zelená a celá se třásla. Byla vzhůru asi do dvou a dneska ráno vypadá daleko hůř a má horečku.“

„Má nějaké bolesti?“ zeptal se lékař.

„To neříkala.“ Jenže něco jí být musí, když je tak špatná.

„Zvrací? Má průjem?“

„Myslím, že ano.“ Tanya si připadala neskutečně hloupě. Lékař pak šel za Zoe, aby ji vyšetřil. Zavřel dveře a zdržel se tam velmi dlouho, až konečně vyšel ven. Jakmile vyslovila své jméno, ihned věděl, o koho jde. Četl všechno, co napsala. Setkání s ní znamenalo pro něho daleko větší čest než s Tanyou.

Řekl Zoe, že za pár dní se její stav určitě zlepší. Byla k němu upřímná a svěřila mu své tajemství. Doporučil jí, aby zůstala v naprostém klidu v posteli, pila pouze čiré tekutiny, snažila se zabránit dehydrataci a pokusila se obnovit síly. Byl si jistý, že v pondělí jí bude lépe. Byl však přesvědčený, že potřebuje ještě další týden odpočinku, a nepřál si, aby odjela v neděli. Byla z toho celá sklíčená, ani nevěděla, jestli má Sam volno, aby ji mohl i ten další týden zastupovat. V duchu si umínila, že ho musí zavolat. Toužila znovu spatřit dcerušku a vrátit se do práce a bála se, že nemoc naplno propukla, ale doktor Kroner doufal, že ještě ne. Občas se jí něco podobného přihodí, ale pokud si dá pozor a dobře to zvládne, nemusí to ještě znamenat celkový kolaps její obranyschopnosti. „Poslyšte, vždyť o tom víte daleko víc než já. Čtu vás, abych pomohl svým pacientům. Úplně jste změnila lidi, s kterými pracuju. Zvláštní je, že jsem vám vždycky chtěl napsat.“

„Tak už nemusíte,“ řekla vlídně, ale stále se cítila slabá. Nabídl jí, že jí dá kapačku, ale nechtěla zbytečně plašit Mary Stuart a Tanyu. Kromě toho se domnívala, že téhož účinku dosáhne, když bude hodně pít.

„Pokud to nezvládnete, vrátím se a tu kapačku vám dám.“

„Tak dobře, pane doktore.“ Také ho napadlo, zda změna výšky nezhoršila její stav. Považovala to za pravděpodobné. Pokaždé, když se jí udělalo zle, se lekla, že to znamená výraznou změnu k horšímu, ale prozatím měla štěstí a vždy se rychle zotavila.

Když lékař vyšel ven, Tanya a Mary Stuart stály těsně za dveřmi a jeho dlouhá návštěva u Zoe je ještě víc rozrušila.

„Jak je jí?“

„Uzdraví se,“ uklidnil je. Zoe ho upozornila, že přítelkyně nic o jejím problému nevědí a ona jim to nehodlá říct. Nesouhlasil s ní, ale očividně to bylo její rozhodnutí. Byla jak pacientka, tak odbornice. „Proč to trvalo tak dlouho?“ Tanya byla skutečně vyplašená.

Bylo už půl desáté, když vyšel ven. Hartley se u nich zastavil před hodinou a Mary Stuart mu oznámila, že dnes dopoledne nebudou jezdit na koních. Tanya ho požádala, aby to vyřídil Gordonovi. Hartley řekl, že bude jezdit s ním, a pokud se Zoe odpoledne trochu uleví, můžou se Mary Stuart a Tanya projet na koních s ním.

„Obávám se, že je to moje vina,“ omlouval se mladý lékař a vysvětloval svou dlouhou návštěvu u

Zoe. „Jsem velký obdivovatel doktorky Phillipsové. Přečtu každý článek, který napíše.“ Bylo příjemné, že také někdo jiný má pro změnu své fanoušky, a Tanya se na něj pobaveně usmála. „Tak trochu jsem ji zpovídal a vyprávěl jí o některých svých pacientech.“ V této oblasti byl skutečně jediný lékař, celkem slušně obeznámený s problémy AIDS, a kladl jí miliony otázek.

„Měl jste vyjít ven a říct nám, že je v pořádku,“ vyjela Tanya,

„měly jsme vážně strach.“

„Promiňte,“ řekl mírně a dodal, že se zítra zastaví. „Ať leží v posteli a hodně pije,“ zdůraznil na odchodu. Ale když vešly do ložnice, Tanya zjistila, že se s ní nebudou muset dohadovat.

Právě zpracovávala velikou láhev minerálky, vypadala však velmi špatně.

„Jak je?“ zeptala se Mary Stuart a Zoe pokrčila rameny.

„Nijak zvlášť. Prý mi bude zítra líp. Asi jsem tu něco hroznýho chytla.“

„To mě mrzí.“ Tanya se za to cítila zodpovědná a Mary Stuart se okamžitě začala chovat mateřsky, upravovala jí pokrývky, přinesla jí suchary a plechovku zázvorové limonády v případě, že jí bude chutnat víc než voda, a banány, jež jí měly dodat draslík, který kvůli průjmů ztratila.

„Holky, jste na mě tak hodný,“ vypravila ze sebe Zoe se slzami v očích. Byla rozcitlivělá a toužila vidět svou dcerušku.

„Vážně se musím vrátit,“ naléhala. Vzápětí propukla v pláč a sama na sebe se kvůli tomu zlobila. Nechtěla plakat. „Prý tady mám zůstat další týden,“ naříkala, jako by to byl rozsudek smrti a ne prodloužená dovolená. Také se vyrovnávala se vším, co jí doktor sdělil o jejím stavu. Vedli vážnou debatu o AZT a jejích

T lymfocytech, což jí znovu připomnělo vážnost situace. Bohužel, Zoe o tom věděla daleko víc než on. A znala rovněž svou prognózu. Denně tomu musela čelit. Obě kamarádky se na ni užasle dívaly, ale Zoe nedokázala pláč zastavit. To, že k ní byly tak laskavé, způsobilo, že na ni všechno ještě víc dolehlo. Pořád si musela zvykat na realitu své budoucnosti.

„Zoe, netrápí tě něco?“ Mary Stuart se zatvářila ustaraně a sedla si na okraj postele. Zoe nebývala nikdy tak přecitlivělá a Mary Stuart to polekalo.

„Nic mi není,“ ujistila ji Zoe, znovu se vysmrkala a lokla si vody. Ale bylo to tak těžké. Nakonec zemře a nemá nikoho, komu by zanechala dcerku. Uplynulých pár dnů uvažovala o svých přítelkyních, ale Tanya nikdy neměla děti a Mary Stuart zřejmě po žádných už netouží. Obě ještě byly dost mladé a mohly mít vlastní dítě, takže to nepřipadalo v úvahu, a Zoe neměla odvahu se jich zeptat. Znamenalo by to prozradit jim, že má AIDS, a navzdory tomu, že jí doktor poradil, aby se jim svěřila, protože by od nich mohla čekat podporu, se jí do toho vůbec nechtělo. Jenže to, co jí říkal, bylo přesně totéž, co ona doporučovala svým pacientům. „Jen jsem moc pracovala,“ vysvětlila jim.

„Takže,“ začala Tanya a snažila se, aby to vyznělo klidněji, než jak to myslela. Dělala si o Zoe velké starosti. „Možná tě tohle poučilo. Až se vrátíš, asi budeš muset trochu zmírnit tempo nebo si najít společníka.“ Zoe to také napadlo, ale v úvahu připadal jedině Sam, který by to možná ani nepřijal. Netoužil s nikým sdílet praxi, specializoval se pouze na zastupování kolegů.

„Nepoučuj mě,“ vyjela podrážděně na Tanyu a obě dvě tím překvapila. „Dřeš daleko víc než já.“ „Ne, to ne. A zpívání není tak stresující jako péče o umírající pacienty.“ Jakmile Tanya domluvila, Zoe se zase rozplakala a připadala si naprosto hloupě. Bylo jí neskutečně zle a mrzelo ji, že vůbec do Wyomingu jezdila. Nepřála si, aby ji viděly v takovém stavu, vyvádělo ji to z míry. „No tak, Zoe, prosím tě,“ chlácholila ji Tanya. „Je ti prostě mizerně, takže se ti všechno zdá daleko horší. Zůstaň dneska v posteli a pořádně se vyspi.

Určitě ti pak bude líp.“

„Ne, nebude,“ odsekla umíněně, náhle rozzlobená na svůj osud a na to, co znamenal pro její budoucnost.

„Zůstanu doma,“ prohlásila energicky Mary Stuart. Přely se o to, kdo se o ni bude starat, a Zoe se přes slzy musela usmát.

„Jen si obě dvě jděte ven hrát. Lituju sama sebe. Zvládnu to, vážně.“ Postupně se uklidňovala a Tanye se trochu ulevilo. „Kromě toho máte obě kluky,“ žertovala a znovu si vyčistila nos. Ač to znělo absurdně, jejich život byl daleko normálnější než ten její.

„Nepřeháněj,“ odporovala Mary Stuart s úsměvem. „Hartley by byl určitě nadšený, kdyby slyšel, že je „můj kluk“.“

„A Gordona by ranila mrtvice, kdyby jen tušil, že někdo ví, že ze sebe dostal víc než dvě slova,“ dodala Tanya.

„Vy dva jste si včera v noci pěkně dlouho povídali,“ poznamenala Zoe. Vypadala veseleji, ale unaveně a opřela si hlavu o polštář. „Jen buď opatrná,“ varovala ji znovu Zoe a Mary Stuart přikývla. Obě věděly, že Tanya je většinou rozumná, ale někdy se spíš řídila srdcem než instinktem. „Tak se trochu prospi,“ řekla Mary Stuart laskavě a Zoe přikývla. Z nějakého zvláštního důvodu nechtěla, aby odešly. Přála si být s nimi. Skoro jako by byly její rodiče.

„Musím zavolat Sama,“ pronesla ospale. „Ani nevím, jestli mě bude moct další týden zastupovat. Pokud ne, budu se muset vrátit domů za každou cenu a prohlídnout alespoň pár svých pacientů.“ „To by byla pěkná blbost,“ ozvala se Tanya. „Vlastně,“ pokračovala a podívala se významně na Mary Stuart, „my tě nepustíme. Budeme tě držet jako naše rukojmí.“ Zoe se rozesmála a pak se jí oči znovu naplnily slzami. Mary Stuart se k ní sklonila a políbila ji.

Zoe byla stále ještě celá rozrušená, a když se jí Mary Stuart podívala do očí, připadalo jí, jako by byl uvnitř uvězněný někdo zoufale smutný a vyděšený. Musí to zkusit ještě jednou. Nechtěla na ni dotírat, ale chtěla jí pomoct. Když se k ní sklonila, naposledy se jí zeptala: „Jsi k nám upřímná? Nechceš nám něco říct?“ Nevěděla, proč se vlastně zeptala, jen vycítila, že je Zoe podrážděná a ráda by jim něco svěřila, ale bojí se. Nejdřív neodpovídala. Tanya stála ve dveřích, dívala se na ně a pak se přidala k Mary Stuart.

„Zoe, opravdu ne?“ Obě měly pocit, že před nimi něco skrývá, a tušily, že je to důležité. „Co je ti?“ Zčistajasna ji napadlo, že má Zoe rakovinu, ale ta se na ně se slzami v očích podívala, a když odpověděla, její hlas zněl velmi tiše.

„Mám AIDS, holky.“ V pokoji se rozhostilo ticho. Mary Stuart se k ní beze slova sklonila a objala ji. To už plakala také. Rakovina se alespoň dala léčit, AIDS však ne.

„Ach můj bože,“ vydechla Tanya, vrátila se do ložnice a posadila se na postel k Zoe. „Proboha, proč jsi nám to neřekla?!“

„Dozvěděla jsem se to teprve nedávno. Nechtěla jsem se s tím nikomu svěřovat. Jak bych se mohla starat o své pacienty, když se dozvědí, že jsem nemocná? Musím být silná kvůli nim i tolika jiným. Hodně jsem se o tom napřemýšlela, co to znamená pro můj život, práci a pro mou holčičku. Ani nevím, co s ní bude, až umřu nebo opravdu onemocním.“ Se strachem se z jedné na druhou podívala. „Vezmete si ji?“ Jsou to ty nejlepší přítelkyně, které má, a uklidnilo by ji, kdyby Jade zůstala u nich.

„Já si ji vezmu,“ nabídla se Tanya okamžitě bez váhání. „Vážně moc ráda.“

„A jestli Tanya nebude třeba moct, vezmu si ji já,“ ubezpečila ji Mary Stuart pevně a rozhodně, ale Zoe si pořád ještě dělala starosti, přestože jim byla vděčná.

„Co když zůstaneš s Billem a on ji nebude chtít?“

„Stejně od něj odejdu,“ pronesla jasným, pevným hlasem a Zoe jí uvěřila. „A kdybych z nějakého důvodu neodešla, určitě bych mu utekla, kdyby mi to nedovolil.“ A myslela to vážně.

„A já nemám nikoho, kdo by mi poroučel, co mám dělat,“ prohlásila Tanya s laskavým úsměvem a vzala Zoe za ruku. Byla drobná, křehká a ledová. „Ale ty na sebe musíš dávat pozor.

Můžeš žít ještě dlouho. Dlužíš to své dceři, nám i pacientům.

Co ten doktor, kterej tě zastupuje? Řeklas mu to? Budeš potřebovat jeho pomoc, aby ses tolik nevyčerpávala.“ Přesně totéž jí ráno doporučil doktor Kroner. Ale stejně to Samovi nehodlala říct. Stačilo, že to věděly Tanya a Mary Stuart. A teď ji budou komandovat, strachovat se o ni a radit jí, co nemá dělat. Ale na druhé straně ji podrží a budou ji mít rády. Bylo to stejné dilema, jaké musela

řešit u všech svých pacientů. Když se to tak vezme, nakonec byla ráda, že se Mary Stuart a Tanye svěřila. Teď už věděla, že dcerka půjde eventuálně k Tanye, a Zoe může zařídit potřebné dokumenty.

„Já mu to opravdu nechci říkat,“ trvala na svém Zoe. „Okamžitě by se to rozneslo a to právě nechci. Sníží to můj vliv na pacienty.“

„Naopak,“ odporovala Mary Stuart, „spíš ho to zvýší. Tak si aspoň budou jistí, že víš, o čem mluvíš.“ A pak ji něco napadlo, přestože jí bylo téměř trapně se na to zeptat. „Mimochodem, jak jsi to dostala?“

„Když jsem dávala injekci HIV pozitivní holčičce. Pořád sebou házela, byla to vlastně smůla. Tehdy mě to napadlo, ale rozhodla jsem se to ignorovat. Málem jsem na to zapomněla a pak mně začalo být špatně. Nejdřív jsem si to nechtěla přiznat a pak jsem si dala udělat test. Přišla jsem na to těsně předtím, než jsem ti volala,“ řekla Tanye, která seděla na posteli, držela ji za ruku a plakala. „To snad není možný,“ pronesla Tanya šokovaně.

„Dám se do pořádku. Zase se to zlepší, až mi přestanou ty střevní potíže,“ ujišťovala je Zoe. Obě ji tolik posílily a ji mrzelo, že je tak rozrušila. Vypadaly teď hůř než ona.

„Okamžitě jděte ven. Nechci, abyste tady celý den vysedávaly,“ vybídla je energicky. Pomalu se blížila hodina oběda.

„Půjdeme, jen když slíbíš, že si pořádně odpočineš,“ nedala se odbýt Tanya a Zoe přikývla. „Budu spát celý den i noc. Doufejme, že se zas budu cítit jako člověk.“

„Do zítřejšího večera se musíš uzdravit,“ nařídila jí Mary Stuart, „abychom se mohly naučit twostep. To je teď nejpřednější.“

Všechny se skrze slzy usmály a dlouho se držely za ruce. Zoe v duchu děkovala šťastné náhodě, která ji přivedla do Wyomingu. To, že s nimi může být, je ta nejdůležitější věc, která se v poslední době stala a také vyřešila budoucnost její dcery. Smířila se s Mary Stuart, a dokonce se vyrovnala s tím, že má

AIDS. Pomyšlení na to nenáviděla, ale podvědomě věděla, že pokud bude vše dodržovat, možná se jí podaří prodloužit svůj život a zlepšit jeho kvalitu. Je to to nejlepší, co teď může udělat. Pak uzavřely dohodu a musely slíbit Zoe, že nikomu neprozradí, že má AIDS. Pokud by se někdo ptal, ať mu řeknou, že má žaludeční vřed nebo i rakovinu žaludku. Můžou si vymyslet cokoli s výjimkou toho, že má AIDS a umírá. Nechtěla čelit ani cizímu strachu, ani lítosti. Obě přítelkyně souhlasily, že ji v jejím podvodu podpoří.

Konečně je Zoe poslala na vzduch, a jakmile Tanya a Mary

Stuart vyšly ven, obě se znovu rozplakaly, ale mlčely, dokud se nedostaly ze Zoeina doslechu. „Ach bože, to je hrozný den,“ poznamenala Mary Stuart, když byly v půli cesty ke stájím. Ani pořádně nevěděly, kam jdou, jen šly, držely se kolem ramen a vzlykaly. „Nemůžu tomu uvěřit.“ „Víš, to je zvláštní. Pořád mi připadalo, že je tak bledá.

Vždycky měla takovou průsvitnou pleť, která se hodí k těm jejím zrzavým vlasům, ale teď je bledší než kdy jindy,“ přemítala nahlas Tanya, „a snadno se unaví.“

„Takže tím se to vysvětluje.“ Mary Stuart to silně zasáhlo a byla ráda, že se usmířily. „Díkybohu, že se nám svěřila. Nést sama tak strašné břemeno. Doufám, že jí budeme schopné nějak pomoct.“ „Musí to říct tomu chlápkovi, co ji zastupuje. Samovi. Musí jí vážně pomoct nebo si Zoe bude muset najít někoho jinýho,“ poznamenala Tanya prakticky, když uvažovala o Zoeině budoucnosti. „Zřejmě kvůli tomu taky s nikým nechodí,“ dodala Mary

Stuart.

„Proč by nemohla, když bude opatrná,“ poznamenala Tanya zamyšleně. „Ostatní určitě taky někoho mají. Nesmí se úplně izolovat, to není normální. Panebože, nemůžu to pochopit,“ zamumlala Tanya a obě najednou začaly smrkat, právě když se naproti nim objevili Hartley a Gordon, kteří vedli své koně.

„Co se stalo?“ zeptal se Hartley. Dělal si velké starosti, když mu Mary Stuart oznámila, že dopoledne

nebudou jezdit. A Gordon se bál, že se Tanya vzpamatovala a teď má strach se s ním setkat. Bylo však jasné, že se přihodilo něco mnohem horšího.

Nejdřív ani jedna neodpovídala.

„Není ti něco?“ opatrně se zeptal Gordon Tanyi. Vypadala, jako by jí zemřel někdo blízký. Zatím to až tak vážné nebylo, ale jednou by mohlo být. Tohle byl pouze začátek.

„Vůbec nic,“ zašeptala Tanya a přejela mu po ruce prsty. Měl pocit, jako by jím projel elektrický proud.

„Jak se daří vaší přítelkyni?“ Tanya neodpovídala a viděla, že

Mary Stuart mluví s Hartleym a zase pláče. Věděla, že Mary

Stuart je příliš diskrétní na to, aby porušila slib daný Zoe a prozradila mu, že Zoe má AIDS. Odhadovala, že mu zřejmě namluvila, že má rakovinu, na čemž se se Zoe dohodly. Tanya totéž pověděla Gordonovi. Zasáhlo jej to a teprve teď poznal, jak jsou si blízké. „Znám ji už od svých osmnácti. To je dvacet šest let,“ řekla sklíčeně. Gordon by ji nejradši objal, ale netroufl si. Teď byl v práci.

„Na to nevypadáš,“ prohodil a Tanya se usmála.

„Díky. Nejspíš jsem asi o deset let starší než ty,“ poznamenala. „Oficiálně mi je šestatřicet, pokud je to pro tebe důležitý. Ale jinak je mi čtyřicet čtyři.“

Zasmál se. „No, mně je doopravdy čtyřicet dva, fakt dělám honáka a jsem vážně z Texasu. A začínal jsem se trochu bát.

Napadlo mě, že ses probudila, dostalas rozum a už se se mnou nebudeš chtít nikdy setkat.“ Celé dopoledne byl v hrozném stavu a sotva se dokázal věnovat Hartleymu. Naštěstí s nimi nikdo jiný dnes nejel.

„Od šesti jsem vzhůru, protože jsem se tě nemohla dočkat.

Nemohla jsem spát, jak jsem byla rozrušená. Jako by byl člověk zase mladej a zamiloval se poprvé.“ Tanye to připomnělo, jak se ve třinácti zbláznila do Bobbyho Joea. „Celou noc jsem nemyslela na nic jinýho než na tebe a ráno pak nastal ten zmatek.

Zoe bylo strašně zle a já volala doktora. Dlouho u ní seděl a pak nám to prozradila.“

„Zlepší se to? Myslím teď. Neměla by jít do nemocnice?“

„Prozatím ne, pokud se to nezhorší. Ale chce se vrátit domů a jít rovnou do práce.“

„Je to obdivuhodná ženská,“ podotkl a podíval se na Tanyu.

Trápila se kvůli své přítelkyni už teď a vzpomněla si přitom na Ellie. Pro všechny tři to bylo zdrcující. A Zoe na tom bude mnohem hůř, až k tomu dojde. „Ale ty taky,“ dodal. „Nikoho takovýho jsem ještě nepoznal. Vůbec jsem nečekal, že budeš tak normální.

Já myslel, že budeš nafoukaná fiflena, místo toho jsi ten nejlidštější, nejvšednější a nejobyčejnější člověk, jakýho znám.“ Nebyla to urážka, ale kompliment. „Myslíš, že se můžeš v neděli uvolnit?“ „Pokusím se. Podle toho, jak bude Zoe.“ Věděla však, že to bude jejich jediná šance, jak být spolu. Pracoval každý den a příští neděli, když měl mít zase volno, už odjížděly.

„Je tohle pravda, Tanny?“ zeptal se najednou. Přál si, aby to tak bylo, chtěl uvěřit, že je to tak, jak si to on představuje, ale zoufale se bál, že je jen nádherná filmová hvězda, která si přijede z Hollywoodu, trochu si pohraje a pak na něho zapomene.

Přesto na to nevypadala. Neodvážil se to ani vyslovit.

„Ano, je,“ zašeptala. „Nevím, jak se to stalo nebo kdy. Jen jsi mě v pondělí strašně štval, protože ses se mnou nebavil. Možná se to stalo už tenkrát. Ale ať je to jak chce, nikdy jsem nic takovýho nepoznala. Je to pravda, Gordone, věř mi.“

„Nemluvil jsem, protože jsem se bál. A pak se ukázalo, že jsi úplně jiná, a už jsem v tom lítal. Nejradši bych s tebou jezdil po těch kopcích věčně.“

„Co budeme dělat teď?“ Toužila být s ním, povídat si, všechno si tady prohlédnout, ale nechtěla, aby kvůli ní přišel o práci.

„Můžu za tebou zas večer přijít?“ zeptal se tiše, aby je nikdo neslyšel. Tanya přikývla, zvedla k němu

oči a nepatrně se usmála.

„Zítra se projedeme. Dneska odpoledne asi zůstaneme u Zoe, pokud nebude spát. Po obědě se na ni musíme podívat. A co zítra večer? Přijdeš, abys mě naučil twostep? V té brožurce se píše, že nás to budou učit honáci, a já bych si přála tebe.“ I přes to hrozné dopoledne dokázala žertovat a Gordona to potěšilo. Stejně jako ona měl v očích plno lásky a vzrušení. Byla škoda, že ho nemohli uspokojit. Ale tohle mělo také své klady. Bylo to něžné a tajemné. „Naučíte mě to, pane Washbaughu?“

„Ano, madam, budu tam.“ Na této akci byla jeho přítomnost nutná a on toho hodlal plně využít. „A v sobotu budu jezdit zase na rodeu.“

„Přijedu tam,“ zašeptala.

„Budeš zase zpívat?“

„Možná.“ Usmála se. „Byla to legrace. Uvidíme, co tam bude za lidi.“

„Na tom palominovi jsi vypadala perfektně.“ Nejradši by se na něm projela s Gordonem. „A neděle je naše,“ dodal.

„To zní skvěle.“ Usmála se na něho. Pro oba to bylo něco nového a trochu se toho báli. Loudali se zpátky k Hartleymu a Mary

Stuart. Gordon se při odchodu lehce otřel o Tanyinu ruku, až se jí z jeho blízkosti sevřel žaludek. Toužila ho políbit.

„Jaká byla vyjížďka?“ zeptala se Hartleyho, který se zatvářil soucitně.

„Určitě hezčí než vaše dopoledne. Mary Stuart mi zrovna vykládala o Zoe. Rakovina slinivky je strašná věc. Moje sestřenice z Bostonu na ni zemřela.“ Tanya přikývla, vděčná, že se dozvěděla, co si Mary Stuart vymyslela. „Je mi to moc líto.“

„Mně taky,“ řekla Tanya a vyměnila si pohled s Mary Stuart.

„Podle všeho to dost dlouho zvládala, ale můžou se vyskytnout všelijaký komplikace.“ Stačilo, že tak komplikovaně lžou, ale

Hartley souhlasně přikyvoval.

„Přesně takhle to probíhalo u mé sestřenice. Člověk jí to může jedině ulehčit, nechat ji dělat, co chce, a být jí po ruce, když je potřeba.“ Při jeho slovech si Tanya uvědomila, že zapomněla říct Gordonovi o tom, že si k sobě vezme Zoeinu dcerku. Chtěla, aby to věděl z mnoha důvodů. A také chtěla vidět jeho reakci. Nedokázala uvěřit, že ho vlastně po třech dnech známosti testuje pro budoucnost, ale pokud existuje jen vzdálená možnost nějakého vztahu mezi nimi, musí vědět, jak zareaguje na různé věci, a jednou z nich bylo Zoeino dítě.

Hartley je doprovodil na oběd a všichni tři se donekonečna bavili o Zoe, jejím zdraví, o její práci, o klinice, o dcerušce, o budoucnosti, o tom, jak je Zoe chytrá a jak nesmírně se obětuje pro lidstvo. Mezitím objekt jejich obdivu a sympatií seděl v ložnici a přemýšlel. Zoe věděla, že musí zavolat Sama, ale pořád to oddalovala. Potřebovala se ho zeptat, jestli ji bude moct dalších pár dnů zastupovat, ale bála se, že v jejím hlase zaslechne něco navíc, a chtěla to před ním utajit. Ale zatímco seděla a dumala, co má dělat, jestli mu třeba má nechat vzkaz, zazvonil telefon. Jako z udělání to byl Sam, který volal, aby mu poradila ohledně pacientky. Potřebovala větší změnu v podávání léků a Sam se chtěl ujistit, že se rozhodl správně.

Vlastně ho překvapilo, že ji zastihl v chatě, původně měl v úmyslu nechat jí vzkaz.

„Jsem rád, že jsem tě chytil,“ začal vesele a požádal ji o radu.

Potěšilo ji, že se ptá, někteří lékaři to neměli ve zvyku.

„Udělals mi radost, žes zavolal,“ řekla. Právě kvůli tomu byla raději, že ji zastupuje on. Ostatní zastupující lékaři poškodili mnoho jejích pacientů, když byla pryč, a jí se to ani neobtěžovali sdělit. „Díky za pochvalu,“ prohodil. Výjimečně si udělal polední přestávku. „Tady člověk neztloustne, to je tak všechno. Takhle jsem se nenadřel od studií.“ V minulosti ji zastupoval pouze večer nebo odpoledne, aby mohla jít na večeři, do divadla nebo si dát bez obav sklenku vína na nějaké společenské akci. Bylo to poprvé, co pro ni pracoval celý týden, a byl spokojený. „Rozjelas to tady

skvěle,“ pronesl obdivně, „a tví pacienti tě zbožňují.

Je dost těžké tě nahradit.“

„Patrně se po mně teď už ani neptají.“ Usmála se. „Budou chodit za doktorem Warnerem.“ „To bych měl štěstí.“ Když ji poslouchal, připadala mu trochu divná, jako by se zrovna probudila nebo jako by plakala. Zdálo se mu to zvláštní, takže se jí raději zeptal. Byl to jen instinkt a svou otázkou, zda je v pořádku nebo ji něco rozčililo, ji tak zaskočil, že na chvilku zmlkla, pak se znovu rozplakala a nemohla mluvit. V hlavě mu zazněl varovný poplach.

„Stalo se něco jedné z tvých kamarádek?“ zeptal se jí jemně.

„Nebo tobě?“ Jeho intuice ji děsily.

„Ne, ne, nic jim není,“ ujistila ho a pak jí došlo, že se ho musí zeptat na příští týden, dokud ho má na telefonu, a hned se o to pokusila. „Vlastně jsem ti chtěla stejně volat. Máme se tady tak skvěle, že mě napadlo, jestli“ Zajíkla se a jedním dechem pokračovala v naději, že si toho nevšimne. „Jestli bys mě nemohl zastupovat ještě další týden nebo aspoň pár dní.

Ale při nejhorším přiletím domů v neděli. Nebyla jsem si jistá, jestli máš volno nebo jestli ti to bude vyhovovat, tak jsem se tě chtěla zeptat.“

„Moc rád,“ souhlasil ochotně, ale pozorně naslouchal každému tónu jejího hlasu a byl přesvědčený, že pláče. „Jenže něco se děje a já chci vědět co, abych ti mohl pomoct.“

„Opravdu nic,“ pokračovala ve lži. „Takže můžeš mě zastoupit ten další týden?“

„Řekl jsem ti, že ano. Bez problémů. Ale o to tady nejde.

Zoe, co se stalo? Pořád schováváš kousek skládačky, který mi nechceš ukázat. Proč to děláš? Co se děje, zlato Slyším, že pláčeš, prosím tě, neskrývej to přede mnou, chci ti pomoct.“

Na druhém konci drátu se ozval vzlykot.

„Nemůžu, Same, prosím tě, neptej se mě“

„Proč? Co může být tak strašného, že to přede mnou tajíš a utápíš se v tom sama?“ A náhle, jakmile vyslovil tu otázku, mu to došlo. Bylo to totéž, s čím se Zoe denně setkávala a čeho teď byl svědkem Sam. Zkáza, proti níž neexistuje obrana, největší ostuda a nakonec utrpení. Má AIDS. Neřekla mu to, ale on to věděl. „Zoe?“ Z jeho hlasu poznala, že se něco změnilo. Neodpovídala. Vysvětlovalo to mnoho věcí, proč nechtěla navazovat žádný vztah, proč vypadala tehdy jako nemocná.

Doktorům, kteří léčili HIV pozitivní pacienty, se to občas stávalo. Člověk se snažil být tolik opatrný, ale přesto se to přihodilo. Stačil špatný pohyb, únava nebo nepozornost. „Zoe?“ zopakoval a jeho hlas zněl velmi jemně. Jen ho mrzelo, že s ní není v jedné místnosti, aby ji mohl obejmout. „Píchla ses?

Chci to vědět, prosím tě“ Následovala dlouhá pauza a potom vzdech. Bylo velmi těžké se mu ubránit. Její tajemství se prozradilo.

„Ano, vloni, byla to holčička a moc neposedná.“

„Panebože, já to tušil. Proč jsi mi to neřekla? Byl jsem tak hloupý, ale ty taky. Co to vyvádíš? Proč se přede mnou schováváš? Je ti teď špatně?“ Zmocnila se ho panika. Ona má AIDS a on nedělá nic, aby jí pomohl. Jen ji zastupuje. Srdce se mu rozbušilo a hlavou se mu honily myšlenky. „Je ti zle?“ zeptal se znovu naléhavě.

„Tak trochu. Nic vážného, ale doktor mi nařídil, abych byla pár dní v klidu. V pondělí mi bude už dobře. Že prý potřebuju ještě týden, abych se vyhnula sekundární infekci.“

„Poslouchej doktora. Co je to?“ Najednou promluvil jako lékař a Zoe se usmála. „Dýchací potíže?“ Ale to se mu nezdálo.

Až na vzlyky byl její hlas normální.

„Ne, obvyklá hrůza, která tuhle nemoc doprovází. Akutní diarea. V noci jsem myslela, že fakt umřu. Divím se, že se to nestalo.“

„Budeš tady ještě dlouho,“ prohodil věcně. „Nenechám tě umřít.“

„Už jsem to jednou zažila, Same,“ řekla Zoe smutně.

„S tímhle si nezačínej. Vzpomínáš, takhle jsem rozjela kliniku.

Ten muž, co jsem s ním žila, to dostal vinou transfuze. Kvůli němu jsem otevřela svou praxi. Ale to nejtěžší bylo dívat se, jak umírá, a předtím jsem s ním prožila spoustu pěkných let. Tohle nemůžu nikomu udělat. Takhle začínat nechci. To znamená začínat na konci. To nedovolím.“

„Lituješ, žes to udělala? Mrzí tě to?“

„Ne,“ odpověděla důrazně. Milovala Adama až do konce. Ale nepřála si, aby Sam musel projít tím, čím ona.

„Co kdyby ti to zakázal? Co kdyby se tě snažil poslat pryč?“

„Udělal to několikrát. Ale já ho neposlechla. Neodešla jsem.

Neopustila bych ho,“ dodala, ale pak se zarazila, „jenže to bylo něco jiného.“ Pak se zamyslela. „Cítila bych se ošizená, kdybych tam nebyla,“ pronesla vážně a uvažovala o Samovi. Připadalo jí, jako by ho znala odjakživa.

„Proč se snažíš ošidit mě?“ zeptal se bez obalu, protože nechtěl, aby ho odmítala, aby musel předstírat nebo skrývat svoje city. „Miluju tě. Myslím, že už dlouho. Možná dokonce od univerzity. Zřejmě jsem byl tehdy moc hloupý, abych to poznal.

A když jsem to zjistil, nedalas mi šanci, abych ti to řekl. Ale teď ti nedovolím, abys mi v tom zabránila. Chci ti pomoct, je mi jedno, co s tebou ta ohavná nemoc udělá Je mi fuk, jestli dostaneš průjem, budeš mít boláky na tváři nebo zápal plic.

Chci ti pomáhat, chci s tebou pracovat, Zoe Záleží mi na tobě i na Jade, prosím tě, dovol mi, abych tě miloval, ve světě je tak málo lásky, a jestli jsme nějakou našli, musíme se o ni podělit. Nezbavuj se jí. To, že máš AIDS, na tom nic nemění, pořád tě miluju, jen to znamená, že to, co máme, je daleko vzácnější. Nedovolím ti, abys to zahodila. Pro mě to je důležité“ Hlas měl zastřený a Zoe byla tak dojatá, že nebyla s to kvůli slzám promluvit. „Zoe, miluju tě, kdybych tě tady nezastupoval, sednu na první letadlo a povím ti to osobně, ale asi bys mě zabila, kdybych to udělal a nikdo by se tady nepostaral o podnik.“ Rozesmál se a Zoe také.

„Ano, takže se neopovažuj opustit kliniku.“

„Neboj, stejně tam budu dneska v noci. Kromě toho mi chybíš. Už jsi pryč moc dlouho,“ stěžoval si. „Same, jak můžeš být takový blázen? Jak si takhle můžeš škodit?“

„Protože v životě nemáš na vybranou, pokud jde o tyhle věci.

Zamiluješ se do člověka, do kterého se zamiluješ. Smůla, jestli se to zrovna nehodí, smůla, jestli jsi nemocná. Zítra bych se mohl zamilovat do nějaké příšerné ženské a pak ji shodit pod vlak. Alespoň oba víme, jak to dopadne. Nějaký čas nám zbývá, možná hodně, možná málo. Jsem připravený vzít si tolik, kolik ho dostaneme. A co ty? Chceš hojen tak promarnit?“

„Budeš muset být tak opatrný.“ Stále se ho snažila odradit, ale neposlouchal ji. Naprosto přesně věděl, co po ní žádá.

„Být opatrný není zas tak vysoká cena, že? Stojí to za to. Bože, tolik mi chybíš, Zoe. Chci tě jen držet a udělat tě šťastnou.“

„Budeš se mnou pracovat? Na plný úvazek, nebo jen na částečný?“ To bylo pro ni zrovna tak důležité, možná ještě víc.

Zodpovídala za spoustu lidí, víc za ně než za sebe. Potřebovala

Samovu pomoc. A on byl víc než ochotný.

„Budu s tebou dělat ve dne v noci, když budeš chtít,“ sliboval a pak to přehodnotil. „Vlastně já budu dělat ve dne v noci a ty o trochu míň, prosím. A nějaký čas si vyhradíme jen pro sebe.

Už nechci, aby ses tak vyčerpávala. Postarám se o tebe. Rozumíš? Stejně jako to říkáme pacientům. A radím ti, abys mě poslouchala. Jsem totiž tvůj doktor.“

„Ano, pane.“ Usmála se a setřela si slzy. Bylo to pohnuté dopoledne. Svěřila se svým přítelkyním a Samovi, a nikdo z nich ji neodmítl, naopak všichni tři byli výjimečné lidské bytosti.

A pak ji Sam znovu překvapil.

„Vezměme se,“ navrhl a Zoe nemohla uvěřit tomu, co slyšela.

On skutečně zešílel, ale milovala ho za to.

„Jsi duševně vyšinutý. To ti nedovolím.“ Zhrozila se, ale zároveň ji hluboce dojalo, že jí to nabídl. „Vzal bych si tě ať s AIDS nebo bez něj.“

„Ale já ho mám a nechci ti kazit život,“ namítla smutně.

„Co kdyby to byl nějaký tvůj pacient? Znám tě. Poradila bys mu, aby dělal to, co uzná za správné, hlavně když bude přitom šťastný.“

„Jak víš, že je tohle správné?“ zeptala se jemně.

„Protože tě miluju,“ trval na svém.

„Já tebe taky,“ pronesla obezřetně, „ale nesmíme to uspěchat, necháme tomu volný průběh.“ Líbilo se mu, co říkala, protože to znamenalo, že jí ještě zbývá nějaký čas na rozhodování, což byl důkaz, že se na to dívá optimisticky. To bylo důležité. Ale

Sam si ji skutečně chtěl vzít. Bylo mu jasné, že ji snadněji přemluví osobně.

„Jsem strašně rád, že jsem ti dneska zavolal. Dalas mi radu ohledně pacientky, práci, pokud možno na plný úvazek, a snad i manželku. Byla to velmi plodná konverzace,“ uzavřel a Zoe se rozesmála. „Nechápu, jak jsem mohla nechat takového šílence, aby se mi staral o kliniku.“

„Já taky ne. Ale tví pacienti mě zbožňují. Jen si pomysli, jakou jim udělá radost, až budeme doktor a doktorka Warnerovi.“

„To se mám jmenovat po tobě?“ Pobavil ji. Skutečně se do něho zamilovala. Tak dlouho ho měla ráda, ale nikdy svým citům k němu nedala volný průchod. Pořád se jen starala o pacienty a nepřipustila si, že by mohla být něco víc než jen lékařka a matka.

„Můžeš se jmenovat, jak chceš, když si mě vezmeš,“ nabídl jí

Sam velkodušně. „Jsem velmi tolerantní.“

„Jsi cvok.“ Potom na okamžik zvážněla, přestože byli oba v dobré náladě. „Děkuju ti, Same, jsi báječný,“ řekla upřímně,

„a opravdu tě miluju,“ zašeptala. „Už předtím jsem se bála toho, jak moc tě mám ráda, ale umínila jsem si, že tě do takové šlamastyky nebudu zatahovat. A ty do ní vlezeš sám. Pořád ještě si to můžeš rozmyslet, jestli chceš.“

„Vždycky tady budu,“ pronesl klidně.

„Taky bych si to přála,“ řekla sklíčeně.

„Třeba budeš. Jestli se do toho vložím já, tak se ti to povede.“

„Alespoň moje práce zůstane a klinika a Jade a ty

I mé přítelkyně“

„Podle mě je toho dost, kvůli čemu by stálo za to ještě vydržet.“

„Udělám všechno, co budu moct, Same. Slibuju.“

„Výborně. Tak si tam pořádně odpočiň, vrať se v pořádku, a jestli tě ten průjem nepřejde, nech se vyšetřit v nemocnici.“

„Už přestává,“ ubezpečila ho a to ho uklidnilo.

„Musíš hodně pít.“

„Vím. Jsem doktorka. Neboj se. Dám se dohromady, přísahám.“

„Miluju tě,“ ujistil ji Sam. Když se Mary Stuart a Tanya vrátily z oběda a šly se podívat na Zoe, stále ještě se usmívala. „Co se s tebou děje?“ zeptala se Tanya podezřívavě. „Vypadáš jako kočka, která spolkla kanára.“

„Mluvila jsem se Samem. Bude pracovat na plný úvazek na klinice.“

„Páni, to je senzační,“ vyhrkla Mary Stuart nadšeně.

„Ne, ne, počkej, ona lže,“ zarazila ji Tanya a přimhouřenýma očima se upřeně zadívala na jejich kamarádku. „Něco nám zamlčela.“

„Ne, to ne,“ odporovala Zoe se smíchem. Její ranní zoufalství vystřídala dobrá nálada.

„Tak co ještě říkal?“ vyzvídala Tanya. Zoe se usmívala od ucha k uchu a snažila se vyhnout odpovědi na Tanyinu otázku.

„Nic. Řekla jsem mu,“ zaváhala a najednou se zatvářila vážně, „že jsem pozitivní.“ Příčilo sejí to

vyslovit. Pak pohlédla na své přítelkyně s udiveným výrazem v očích, protože stále ještě nemohla uvěřit tomu, co jí navrhl.

„Tak co ti povídal?“ zeptala se Mary Stuart jemně.

„Chce, abych si ho vzala. Věříte tomu?“ Oběma přítelkyním překvapením poklesla čelist a upřely na Zoe nevěřícný pohled.

Jako první promluvila Tanya.

„Musíš se honem uzdravit, aby ses k němu mohla rychle vrátit, než ti ho sbalí nějaká jiná. Asi je to bezvadnej chlap.“

„To taky je.“ Zoe ještě neměla ponětí, co bude dělat. Ale budou spolu, i v práci, a ona si vyzkouší všechno, co jí život nabízí, a pokud se s ní chce opravdu oženit, možná si ho vezme. Ale ať k tomu dojde nebo ne, věděla, že ho miluje a že to je to nejdůležitější.

„To mě teda podržte,“ podotkla Mary Stuart, na kterou doktor Sam Warner udělal vynikající dojem. Ještě chvíli si o tom povídaly a pak Mary Stuart a Tanya odešly ven, protože Zoe na tom byla očividně lépe. Hartley a Mary Stuart se vydali na výlet. Bavili se o mnoha věcech, zvláště o Zoe a člověku, který je tak statečný, že si chce vzít ženu, kterou miluje, a přitom ví, že ona umírá. Oba to považovali za mimořádné gesto a obdivovali ho za to.

Tanya si vyjela na koni s Gordonem. Ten den měli štěstí.

Nikdo jiný z jejich skupiny dnes nepřišel. Hartley s Mary Stuart byli na túře a manželský pár lékařů z Chicaga šel to odpoledne na ryby, takže Tanya s Gordonem zůstali sami, aniž to plánovali. Gordon ji vzal do hor k vodopádu, kde na chvilku sesedli a lehli si do vysoké trávy mezi květiny. Objímal ji a líbal a stálo ho nadlidské úsilí, aby nezašel dál. Ale nechtěli nic uspěchat, i přes omezený čas, který jim zbýval. Stejně měli pocit, že už nastoupili do rychlíku. Byl to jeden z nejkrásnějších okamžiků v jejím životě, když ležel vedle ní a společně se dívali na hory. Chvilku se ruku v ruce procházeli, vedli s sebou koně, mluvili o dětství, také o Zoe a o Samově obdivuhodné lásce k ní. V dnešním krutém světě to byli stateční lidé.

A Tanya svým způsobem rovněž. V životě ušla dlouhou cestu a náhle se vedle ní objevil někdo solidní, laskavý a milý. Trochu ji lekalo, co z toho udělá tisk, a snažila se ho varovat před škodou i bolestí, které můžou způsobit, ale zdálo se, že je mu to lhostejné. Vybídl Tanyu, aby se kolem sebe rozhlédla.

„Dokud máme tohle, proč se tím vším zabývat? To není vůbec důležité. Záleží jedině na nás a na tom, co pro sebe znamenáme.

„A co když to pak ztratíme?“ zeptala se, když se kolem sebe dívala a přemýšlela o návratu do Kalifornie.

„Neztratíme,“ řekl tiše, „neboj se. Dokud tady něco budeme mít, nějaké místo, kam se budeme vracet, abychom se vzpamatovali, možná že nám to šílenství nebude tolik vadit.“ Byla to zajímavá myšlenka a zamlouvala se jí. Možná má pravdu a ona by si měla koupit něco ve Wyomingu. Rozhodně si to může dovolit. Dokonce by mohla prodat dům v Malibu. Je obrovský a ona tam téměř nejezdí.

„Mám pocit, jako bych stála na začátku úplně novýho života,“ pronesla Tanya, když se zastavili nad strmým srázem a shlíželi dolů do údolí. Viděli bizona, jelena wapiti, pasoucí se dobytek a koně. Byl to nádherný pohled a Tanya pochopila, proč to tady Gordon miluje.

„Ty stojíš na začátku novýho života,“ ujistil ji vážně, pak ji k sobě otočil, objal ji a políbil.

Kapitola 17.

Když Tanya v pátek ráno vešla po špičkách k Zoe do ložnice, aby ji zkontrolovala, její přítelkyně ještě spala, ale zdála se klidná. Včera večer už něco snědla a Mary Stuart, která se na ni přišla také podívat, usoudila, že Zoe má i lepší barvu.

Právě se chystaly na vyjížďku na koni, když Zoe vstala a v županu vstoupila do obývacího pokoje.

Potěšilo je zjištění, že je Zoe v pořádku. Vypadala daleko lépe.

„Jak ti je?“ zeptala se Mary Stuart úzkostlivě. Obě se o ni tolik strachovaly.

„Jsem jako znovuzrozená,“ odpověděla Zoe a skoro litovala, že jim prozradila své tajemství. Ale už to bylo venku a pro Zoe hodně znamenalo, že ji její přítelkyně podpoří. „Omlouvám se, že jsem vás včera tak obtěžovala.“

„Neblázni,“ okřikla ji Tanya. Jejich oči se střetly a obě věděly, co si každá myslí. Bylo mezi nimi skutečné pouto, opravdové přátelství na celý život. „Chceme, abys byla opatrná. Zůstaň dneska v posteli a hodně odpočívej. Vrátíme se v poledne, jestli něco nepotřebuješ,“ pokračovala Tanya a objala ji. Překvapilo ji, že pod flanelovým županem je Zoe tak křehká, ještě víc, než se zdálo. „Nechceš, abychom s tebou zůstaly?“ zeptala se vlídně Mary

Stuart, ale Zoe to odmítla.

„Chci, abyste si to vy dvě užily. Zasloužíte si to.“ Každá svým způsobem prošla ošklivým obdobím, smrtí, rozvodem, veškerými traumaty, která utvářejí život a jsou výzvou pro člověka, aby je překonával.

„Všechny si to zasloužíme,“ poznamenala Mary Stuart, „ty zrovna tak.“

„Jen se chci vrátit do práce,“ řekla Zoe. Začínala se už cítit provinile kvůli tomu, že je tak líná, a připadlo jí, že být další týden pryč je učiněný hřích. Věděla však, že se potřebuje zotavit z té drobné příhody, která ji tady postihla.

„Buď hodná a lenivá.“ Tanya jí pohrozila prstem a za pár minut odešly s Mary Stuart na snídani. Hartley se u stolu vyptával na Zoe a znovu to celé probírali.

Považovali ji za velice statečnou a Tanya byla vděčná, že ji Sam tolik podpořil.

„Musí to být neobyčejný člověk,“ obdivoval ho Hartley, když mu Mary Stuart vyprávěla, jak Sam na Zoeinu chorobu reagoval. Pořád ještě mu neprozradily, že Zoe má AIDS, a ani to neměly v úmyslu. Hartley se domníval, že má rakovinu.

„Třeba se uzdraví,“ poznamenal, ale bylo jasné, že to považuje za nepravděpodobné. „Znal jsem jeden pár, který udělal něco podobného. Vzali se i přes smrtelnou chorobu, která partnerku postihla. Byli to ti nejzajímavější lidé, které jsem kdy poznal, a patrně také nejšťastnější. Myslím, že díky tomu žila i déle.

Prostě jí nedovolil odejít a ona s tím statečně bojovala. Jejich láska jí darovala pár let života navíc. Nikdy na ně nezapomenu.

Mám dojem, že se ani znovu neoženil, napsal o ní knihu a byla to ta nejdojemnější věc, jakou jsem kdy četl. Nedokážu popsat, jak jsem ho obdivoval. Miloval ji víc, než kdy muž miloval ženu.“ V očích Mary Stuart se objevily slzy, když ho poslouchala, a něco podobného by přála i Zoe.

Sam odpoledne zavolal Zoe a dlouho si povídali. Chtěl, aby mu doopravdy slíbila, že se vezmou, a Zoe stále tvrdila, že se zbláznil.

„Nemůžeš mě požádat o ruku,“ bránila se, polichocená a dojatá až k slzám tím, co říkal. „Vždyť mě ani neznáš.“

„Znám tě víc než dvaadvacet let. A pět let spolu nepravidelně pracujeme. Asi tě miluju posledních dvacet let, ale pokud jsme byli oba tak hloupí a nepoznali to, pak to není moje vina. Pořád se jen staráš o druhé, že ani nevidíš, co se děje hned vedle tebe,

Zoe. Chci ti být co největší oporou,“ dodal a hlas mu zněl chraplavě a vášnivě.

„To už jsi, Same,“ zašeptala. „Budu při tobě tak dlouho, dokud budeš chtít. Kromě toho jsme ještě ani neměli rande.“

„Já vím. A ty jsi neochutnal moje lasagne.“ Tolik věcí je čekalo, tolik toho museli o sobě zjistit. „Jsem vynikající kuchař. Co máš nejradši?“ Chtěl se o ní dozvědět úplně všechno. Toužil ji rozmazlovat a starat se o ni.

Rád by vstoupil do dějin tím, že ji vyléčí. A i kdyby se to nepodařilo, zůstane s ní až do hořkého konce. V hloubi duše věděl, že tohle bude jeho osud a nic, co mu Zoe řekne, ho neodradí. „Moje oblíbené jídlo?“ Usmála se jeho otázce. Skoro zapomněla, že je nemocná. Dnes se cítila lépe

a byla tak šťastná. Záleželo jenom na přítomnosti, nemělo cenu dělat si starosti kvůli zítřku. „No nejspíš jídlo přes ulici. Víš, něco rychlého, co strčíš do skříně v laborce, a mezitím co ošetřuješ pacienty, si občas ďobneš.“

„To je hrůza. Nic takového nebude. Jedině vybraná jídla.

Spíš bych ti měl vyvařovat než tě zastupovat.“ Ale pomyšlení, že s ní bude denně pracovat, ho skutečně těšilo. Kromě toho na ni může dohlédnout a hlídat, jestli to nepřehání. „Když už o tom mluvíme,“ připomněl jí, „budeme si muset najít za mě náhradu, nebudeš moct za mě chodit k případům, když budeme spolu.“ Pomalu si zvykala, že společně stráví většinu času.

Celkem jí to vyhovovalo, teď když znal její situaci, a měla pocit, že jejich vztah se bude vyvíjet lépe, než oba čekali. Na okamžik se usmála při vzpomínce na Dicka Franklina. S ním by se nic takového nedalo podniknout, nikdy by jí nebyl oporou. Měla z pekla štěstí, že poznala Sama Warnera, a dobře si to uvědomovala.

„Můžeme se někdy zastupovat navzájem,“ uvažoval Sam prakticky, „a já se poptám, jestli někdo nezná někoho dobrého, kdo by za nás zaskočil. Je tu jeden doktor, pro kterého jsem pracoval a mám ho rád, a pak jedna lékařka, která má hodně zkušeností s léčbou AIDS ze Všeobecné nemocnice. Je mladá, ale dobrá. Určitě by se ti líbila.“

„Je hezká?“ zeptala se ustaraně Zoe a Sam se rozesmál.

„Ničeho se nemusíte bát, paní doktorko.“ Skoro jako by ho to potěšilo. „Netušil jsem, že jsi žárlivá.“ „To ne, jen chytrá a opatrná.“

„Výborně, takže rozhlásím, že na zástup hledáme jen muže nebo ošklivé ženské Zoe, já tě miluju.“ V jeho hlase bylo něco tak něžného, že jí to vehnalo slzy do očí.

„Já tebe taky, Same,“ ujistila ho a on slíbil, že jí zavolá hned odpoledne po práci.

„Venku se hromadí pacienti, radši se jim budu věnovat. Odpočívej, ještě ti brnknu.“

„Asi půjdu dneska na večeři,“ poznamenala a dívala se do stropu. Cítila se mnohem lépe. „Moc to nepřeháněj. Pěkně v klidu, nezapomeň. Chci s tebou někam jít, až se vrátíš, tak se šetři. Na Clement Street je nová restaurace. Chci ji vyzkoušet.“ Všechno jí připadalo tak plné života, tak reálné a nadějné.

Totéž řekla i doktoru Kronerovi, který se u ní odpoledne zastavil. Ani nemusela, sám to na ní poznal. Ještě byla trochu dehydrovaná a nařídil jí, aby se snažila víc pít, ale vypadala jako jiný člověk. Věděl, že si uvědomuje, že občas nastanou podobné hrozné momenty a okamžiky zoufalství a že se pak zase zotaví. Nakonec to horší převládne nad tím lepším, ale může trvat ještě dlouho, než se to zhorší, nebo k tomu dojde naopak velmi rychle. To nedokázal nikdo předpovědět a ona to věděla lépe než doktor Kroner.

„Může vás ten doktor ještě zastupovat?“ zeptal se jí poté, co ji vyšetřil, a posadil se.

„Vlastně ano, může,“ řekla se smíchem, když si vzpomněla na všechno, co jí Sam od včerejška napovídal. „Může zůstat hodně dlouho. Slíbil, že bude dělat na plný úvazek.“ Opět se usmála. „To je skvělé.“ Potěšilo ho to a zároveň ho překvapilo, jak je šťastná. Ta včerejší příhoda jako by ji uvedla málem do vytržení. Byla to neobvyklá reakce u někoho, kdo je tak vážně nemocný jako ona. „Ale kolik práce mu asi tak přenecháte? Budete se muset něčeho z toho vzdát, paní doktorko,“ pokračoval. Zoe přikývla, ale nepřestávala se usmívat.

„Podle všeho jí převezme celkem dost.“ Odmlčela se a pohlédla na něho. „Chce se se mnou oženit,“ pronesla a cítila se opět jako holčička a vůbec si nepřipadala nemocná. Nebyla si ani jistá, jestli se vezmou, ale ten fakt, že si to přál, ji hluboce dojal. Vědomí, že s ní chce být, pro ni znamenalo hodně ať se svatbou nebo bez ní. Sňatek byl jen třešní na dortu, důležité bylo, že ji chce podporovat ve zdraví i v nemoci, v dobrém i zlém.

Jedině na tom záleží.

Doktor Kroner jí poblahopřál. Těšilo ho, že to tak dobře dopadlo. Prý se svěřila přítelkyním a cítila od všech, na kterých jí záleží, že jsou jí velkou oporou.

„Víte přece, jak velký to má význam,“ připomněl jí. Bylo také důležité, aby se člověk nevystavil

nebezpečí tím, že o nemoci řekne nesprávným lidem, kteří si s tím nedokáží poradit a pacientovi se s hrůzou budou vyhýbat. Většina nemocných však měla svou podpůrnou skupinku, která jim pomáhala, a Zoe ji teď získala také.

Chvilku hovořili o jejích plánech, o její práci, o klinice, o Samovi, o Jade a o věcech, které by chtěla dělat, až se vrátí domů.

Znovu zdůraznil, aby to nepřeháněla, a Zoe mu to slíbila, ale on jí to nevěřil.

„Asi máte pravdu,“ souhlasila se smíchem. Nemohla se dočkat, až se setká se svými pacienty, ale ve Wyomingu se výborně bavila a určitě jí to prospívalo. Stejně jako ostatní i ona cítila, jak na ni silně působí. Na těch horách bylo cosi téměř mystického.

A pak jí doktor Kroner položil otázku, která ji překvapila.

Zeptal se, zda by ji nemohl požádat o laskavost, a Zoe si nedokázala představit, o jakou. Hluboce ji však dojalo, když ji poprosil, jestli by nenavštívila některé jeho pacienty. Měla velké zkušenosti a pro něho by bylo neocenitelné, kdyby se na ně podívala. Měl jich pouze asi deset, ale přečetl všechno, co mohl, a měl rozsáhlou knihovnu o výzkumu a léčbě AIDS. Vlastnil kopie všech jejích článků. Největší pomocí však pro něj bude, když s ní bude moci konzultovat své případy. „Samozřejmě až se trochu víc zotavíte, možná za pár dnů“ Vrhl na ni pohled plný naděje a Zoe slíbila, že to ráda udělá. Vlastně to pro ni byla čest.

„Jaké druhy péče používáte?“ zeptala se.

„Není to tak špatné,“ řekl skromně, vděčný za její zájem.

„Máme vynikající hospic a skvělé sestry. Každého se snažím léčit. Chodím za nimi, snažím se přemluvit jejich přátele a rodinu, aby jim pomáhali. Zorganizovali jsme jakousi malou centrální vyvařovnu, o kterou se stará několik přátel, něco jako projekt Otevřená náruč v San Francisku, jenže v menším měřítku. Jen doufám, že nebudeme muset poskytovat služby takovému množství lidí jako tam. Naštěstí v současné době tolik případů nemáme. Ale s přílivem lidí z městských oblastí, ze zábavního průmyslu, spisovatelů nebo těch, co jen hledají únik, se domnívám, že nakonec se tady možná objeví víc lidí s AIDS, eventuálně i v posledním stadiu choroby, kteří budou vyžadovat lékařskou péči. Budu vděčný za každou informaci, kterou mi poskytnete,“ uzavřel a Zoe přikývla. Slíbila, že mu pošle ještě nějaké knihy, které mu budou užitečné, a nějaké články, které jí doporučil Sam. Pak začali diskutovat o alternativní medicíně a na sklonku odpoledne zjistili, že mluvili o práci téměř dvě hodiny. Unavilo ji to a doktor Kronerjí navrhl, aby se prospala, než se vydá na večeři. Zoe dnes chtěla jít do jídelny a pak se dívat na lekci twostepu, která následovala po jídle. Jistě to bude zábavné a věděla, že její kamarádky tam budou také. Chtěla jít s nimi.

„Za pár dní za vámi zajedu do nemocnice, nebo třeba můžu udělat nějaké návštěvy s vámi. Rozhodněte, co vám nejvíc vyhovuje,“ navrhla mu Zoe ochotně. „Přistoupím na cokoli, stačí nechat mi vzkaz.“ Teď byli lékařka a student spíš než pacientka a lékař. Znovu mu poděkovala za včerejší pomoc a po jeho odchodu si lehla a usnula. Když se Tanya s Mary Stuart vrátily z projížďky, tvrdě spala. Obě strávily příjemné odpoledne. Vytvořili páry, což teď dělali často, Hartley jel s Mary Stuart a Tanya vpředu s Gordonem. Měla radost, že Gordon přijde večer na taneční hodinu. Byla to jedna ze vzácných příležitostí, kdy honáci měli nejen dovoleno, ale přímo nařízeno přidat se k hostům. Zvláště Gordon byl oblíbený, protože byl velice dobrý tanečník.

Zoe vstala včas, aby se stihla obléknout a popovídat si s přítelkyněmi. Cítila se daleko lépe, a i když věděly o její chorobě, všechny měly kupodivu dobrou náladu. Navíc se díky svým novým známostem neustále něčemu smály, povídaly si a hihňaly se. Znovu jim to připomnělo staré časy v Berkeley.

„Páni, jako bysme zase byly mladý, že?“ poznamenala Tanya, ohromená tím, co všechny prožívají. „Myslíte, že je to zdejší vodou?“

„Nepoznala jsem nikoho, jako je Hartley,“ přiznala Mary

Stuart. Donutilo ji to přemýšlet o životě s Billem, dělala to ještě před tím, než zemřel Todd. Vždy mezi nimi panovala značná odlišnost názorů, ale považovala to za zajímavé, a dokonce i v tom

nejlepším období mezi nimi občas docházelo k přátelským sporům. S Hartleym všechno probíhalo daleko klidněji.

Teď viďěla, jaké to je být s někým, kdo smýšlí stejně. Jako by tančila s Fredem Astairem a byla Ginger Rogersová. Ona s Billem už nebyli ani ve stejném tanečním sále.

Byla skoro ze dveří venku, oblečená v červených džínách, k nim svetr a rtěnku ve stejné barvě, tmavé vlasy stažené dozadu, když vtom se ozvalo zvonění. Zoe s Tanyou šly napřed a Mary Stuart se zdržela, protože hledala červené kovbojské boty, které si koupila u Billyho Martina. Natáhla si je a vyběhla ven v okamžiku, když zazvonil telefon. Byla v pokušení nezvedat ho. Ale nebylo by to fér vůči přítelkyním, někdo mohl volat kvůli Zoeině dcerce nebo varovat Tanyu před nějakým nebezpečím nebo jiným problémem. Rozběhla se zpátky do obývacího pokoje s červeným kašmírovým šátkem v ruce, a celá udýchaná zvedla sluchátko.

„Haló?“

„Je tam paní Walkerová?“ Nejdřív ten hlas nepoznala. Byl to muž a netušila, kdo to může být. „U telefonu. Kdo volá?“ zeptala se zdvořile a odpověď ji polekala.

„Mary Stuart? Nepoznal jsem tě.“ To jen podtrhovalo, jak se s Billem odcizili. Navzájem se nepoznali. Dlouho s ním nemluvila. Většinou si vyměňovali stručné a nesmírně nudné faxy. „Já tě taky nepoznala. Zrovna běžím na večeři.“

„Omlouvám se, jestli volám nevhod,“ řekl suše. U něho byly tři hodiny ráno. Nechápala, proč volá v takovou hodinu.

„Je něco s Alyssou?“ Srdce se jí při té otázce zastavilo. Musí to být jediný důvod, kvůli kterému volá, napadlo ji.

„Je v pořádku,“ uklidnil ji. „Včera jsem s ní mluvil. Užívají si ve Vídni. Právě přijeli ze Salcburku. Určitě se mají dobře. Asi ji neuvidíme celé léto.“ Mary Stuart se usmála, když to slyšela. To bylo Alysse podobné.

„Jestli s ní zase budeš mluvit, vyřiď jí, že ji miluju. Nevolá mi. Zřejmě je to těžké kvůli časovému rozdílu. Ale říkala jsem si, že bude asi v pořádku, jinak by se ozvala. Ale u vás je pozdě.

Jak to že jsi ještě vzhůru?“ Připadalo jí, že se chovají jako obchodní partneři, kteří se navzájem informují. Mezi nimi nebylo nic osobního.

„Pracoval jsem dlouho do noci a odpoledne jsem byl tak hloupý, že jsem si dal kávu, takže jsem vzhůru v tuhle nekřesťanskou hodinu a napadlo mě, že ti zavolám. Ten časový rozdíl mi moc nesvědčí.“ Ani naše manželství, chtělo se jí dodat, ale neudělala to.

„Jsi hodný, že voláš,“ řekla, ale vyznělo to nepřesvědčivě. Nechtěla se o nic pokoušet. Nechtěla se s ním smiřovat. Už se rozhodla. Chtěla to skončit. A nemělo to nic společného s Hartleym Bowmanem. Týkalo se to výhradně Williama Walkera.

„Co tam děláš? Ve faxech mi vůbec nic nepíšeš. Vlastně ses neozvala už pár dnů, že?“ Ani si to nepamatoval. Ale Mary Stuart to bylo jedno.

„Ty mi taky nic moc neřekneš,“ podotkla.

„Není co. Pořád pracuju. Nechodím po barech. Sedím celé dny a večery na zadku a připravuju se na ten případ. Není to moc zábavné, ale zřejmě to vyhrajeme. Jsme dobře připravení.“

„To je fajn,“ prohodila a přitom se dívala na své červené vysoké boty a uvažovala o manželovi. Zjistila, že dokáže myslet jedině na Hartleyho. A Bili na tom byl ve srovnání s ním hůř.

Nedokázala si představit, že by takhle hovořila s Hartleym

Bowmanem nebo s ním prožívala takový rok jako teď s manželem. Nedovedla si nic z toho představit nebo to prožívat znova či snad v tom dokonce pokračovat.

„A co ty?“ naléhal na ni, ale jí se nechtělo mluvit. Všiml si toho také a zarazilo ho to.

„Každý den jezdíme na koni. Je tady neskutečně krásně. V životě jsem nic takového neviděla. Hory jsou nádherné, lepší než v Evropě.“

„Co tvé přítelkyně?“ Proč ten náhlý zájem? Nechápala to.

„Mají se dobře.“ O Zoe se vůbec nezmínila. „Vlastně na mě čekají u večeře.“ O taneční lekci z

twostepu mu také neřekla.

Nechtěla se s ním bavit o ničem. To bylo pryč.

„Tak tě nebudu zdržovat. Pozdravuj je.“ Už mu chtěla poděkovat a rozloučit se s ním, když se na jeho konci drátu rozhostilo rozpačité ticho. Volal pozdě a Mary Stuart ho neviděla několik týdnů. „Stu, chybíš mi.“ Jakmile to vyslovil, oba na dlouho zmlkli.

Nechtěla ho teď klamat a netušila, proč tohle dělá. Po roce mlčení a bolesti. Proč? Možná měl jen pocit viny nebo mu bylo líto, že už to mezi nimi není jako dřív, stejně jako jí. Nehodlá však nic předstírat a nedovolí mu, aby ji zase trápil. Ublížil jí až dost. Dveře byly zavřené. Napadlo ji, jestli náhodou není opilý, soudě podle jeho tónu i pozdní hodiny. Nebylo mu to podobné, ale třeba se cítil osamělý. Ale ať měl jakýkoli důvod, už ho neuznávala.

„Neměl bys tolik pracovat.“ To bylo jediné, co mu řekla.

Před měsícem, před půlrokem, před rokem by se cítila jako zrůda kvůli tomu, co mu

odpověděla. Ale nyní nepociťovala vůbec nic. Zavěsila a pospíchala za ostatními na večeři. Taneční večer byl daleko zábavnější, než předpokládali. Přišli všichni. Zoe seděla s kašmírovým šálem přes ramena, měla žlutohnědé šaty a krásné tyrkysové náušnice a velmi jí to slušelo. Tanya si oblékla krajkové staromódní viktoriánské šaty bílé barvy, v kterých vypadala nevinně i sexy zároveň. Gordon byl naprosto ohromený, když ji spatřil. Měl na sobě džíny, čistou kovbojskou košili, černý stetson a černé vysoké boty. Tanya mu řekla, že jí připomíná kovboje z nějakého filmu. Charlotta Collinsová požádala Gordona, aby předváděl kroky. Ukázalo se, že vyhrál za twostep několik cen.

„Takže nejenom na rodeu, ale s tím by se vám nesvěřil,“ žertovala Charlotta. Byla to moudrá a příjemná žena. A mateřsky dohlížela na Zoe, které stačilo, že sedí na pohovce a dívá se.

Ještě se necítila na tancování, ale dobře se bavila s Johnem Kronerem, který přišel na večeři i na tanec. Charlotta ho často zvala a dnes tady byl hlavně proto, že se setká se Zoe a bude mít příležitost promluvit se svou hrdinkou.

„Umí někdo z vás twostep?“ zeptala se Charlotta, když se před ně postavil Gordon, a několik stálých hostů zvedlo rozpačitě ruku. Tanye to přišlo k smíchu.

„Naposledy jsem ho tancovala asi ve čtrnácti, slečno Charlotto.“

„Výborně,“ usmála se na ni mile Charlotta, „máme tady Texasanku. Zkusíte to?“ zeptala, jako by jí Tanya prokazovala laskavost, a hosté začali okamžitě tleskat. Když ji nemůžou slyšet zpívat, alespoň ji uvidí tančit twostep.

„Mám strach, že si udělám ostudu,“ pronesla a zasmála se.

„A vám taky,“ řekla Gordonovi, když k ní přistoupil. Ale pokušení tančit s ním bylo příliš velké, jeho přitažlivost příliš silná. Vložila ruku do jeho a oba zamířili do středu sálu. Začala hrát hudba a Charlotta všem vysvětlila, jak se twostep tancuje.

Gordon s Tanyou nejprve pomalu předvedl kroky a pak při další skladbě se začal otáčet rychleji, vířili s Tanyou dokola a všichni aplaudovali. Skvěle se k sobě hodili. Spíš vypadali jako

profesionálové. Když hudba dohrála, Gordon zachytil Tanyu do náruče.

„Ty lhářko,“ zašeptal se širokým úsměvem, „jsi lepší než já.

Nevykládej, žes to dlouho netančila.“

„Netančila,“ odpověděla také šeptem. Pak tancovali znovu a přidávaly se k nim další páry. Všichni se snažili, ale někteří zakopávali. Taný a si ještě čtyřikrát zatančila s Gordonem a pak vystřídal partnerky, aby ukázal ostatním, jak se to dělá. Úplně v závěru se zase vrátil k Tanye a naposledy si zatančili. Hosté se výborně bavili a obdivovali Tanyu, ale jinak ji nechali na pokoji. Ani si nešuškali, když se objevila. Už si na ni zvykli. Tanya se cítila na ranči moc dobře a ještě lépe jí bylo s Gordonem.

Když hudba dohrála, Gordon se ještě zdržel a několik dalších honáků se bavilo s hosty. „Moc se mi to líbilo,“ řekl a usmál se na ni. Tanya na něj vrhla pohled plný vzrušení a radosti.

„Mně taky. Jste dobrý tanečník, pane Washbaughu.“

„Děkuju, madam.“ Zdůraznil svůj texaský přízvuk a uklonil se. Oba se rozesmáli. Přistoupila k nim Charlotta Collinsová.

„Vy dva byste měli jít soutěžit,“ doporučila jim se širokým úsměvem. „Vypadá to moc hezky, když se to tančí správně.“

„Bojím se, že jsem vyšla ze cviku,“ podotkla Tanya skromně.

S Bobbym Joem se však kdysi zúčastnili všech soutěží a vítězili v nich.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Charlotta. Dělala si velké starosti o Zoe. John Kronerjí neřekl, o co jde, jenom že její stav je vážný. „Paní doktorka Phillipsová je už trochu veselejší.“ Zoe však byla ještě bledá, a i přes svou znovu nabytou živost se zdála tak křehká.

„Dneska večer je jí mnohem líp,“ pronesla Tanya s úlevou, ale stále ještě si dělala obavy. Když se na ni dívala zdálky, znovu si všimla, jak je Zoe bílá a hubená. Nedalo se to přehlédnout, ale pokud se s ní člověk bavil, byla tak plná života, že na to zapomněl.

„Takže zítra zase pojedete na rodeo,“ poznamenala s úsměvem Charlotta. Tanya právě před večeří objednala vstupenky.

„Budete zase zpívat? Všichni o vás potom mluvili.“

„Ráda bych,“ přiznala Tanya, přehodila si dlouhé světlé vlasy přes rameno a koutkem oka zahlédla, že se Gordon zamračil.

„Pokud mě o to požádají a taky podle lidí.“ Jestli tam uvidí spoustu opilců nebo atmosféra bude divočejší než ve středu, tak to odmítne.

„Určitě vás o to poprosí. V Jackson Hole to byla událost roku.

Možná i dekády. Jste hodná, že jste zazpívala.“ Charlotta se usmála a pak šla k dalším hostům. Gordon byl stále zachmuřený.

„Nechci, abys to udělala,“ zašeptal. „Nelíbí se mi, co to s lidma dělá, když jsi u nich tak blízko. Když jsi na pódiu s ochrankou, nemůžou ti ublížit.“

„Ale můžou,“ řekla upřímně. Jednou na Filipínách měla pod šaty neprůstřelnou vestu a přísahala, že se to už nebude opakovat. Během koncertu se třásla od hlavy až k patě a dělalo se jí zle od žaludku. „Proto jsem tehdy večer jela na koni,“ vysvětlila mu. „Věděla jsem, že se z toho dostanu, když bude třeba.“

„Nechci, abys riskovala,“ pokračoval, nechtěl ji však přemlouvat, ale opravdu se o ni bál. „Mně se zase nelíbí, když jezdíš na rodeu.“ Podívala se mu přímo do očí. Znala kovbojský život. Vyrůstala v tom. A znala také cenu, kterou za to člověk platil, i všechna nebezpečí.

„Poslyš,“ začal, „jestli nám dvěma to vyjde, tak slibuju, že nechám rodea.“

„Připomenu ti to,“ ubezpečila ho, „ale já se nemůžu vzdát koncertů, Gordone. Živí mě to.“ „Vím to. Ani bych to po tobě nežádal. Jen nechci, abys pro ně dělala nějaký laciný gesta a aby ti ublížili. Nestojí to za to. Nezaslouží si to.“

„Máš pravdu.“ Vzdychla a podívala se na něj. Bylo těžké uvěřit, že spolu vedou hovor týkající se jejich budoucnosti.

„Jenže někdy bych si ráda zazpívala jen pro radost, bez pořadatelů, kontraktů, reklam a dalších pitomostí. Jen tak si prostě zazpívat.“

„Tak zazpívej mně.“ Usmál se.

„To bych moc ráda.“ Znala jednu starou texaskou písničku.

Zpívala ji zamlada na školních plesech a od té doby se stala velmi populární, ale Tanya ji vždy považovala za svou píseň. „Jednou to udělám.“

„Taky ti to připomenu.“ Neustále si něco slibovali.

Ještě chvíli se všichni bavili a pak Mary Stuart a Tanya odvedly Zoe do chaty. Gordon slíbil, že se ještě ukáže, pokud mu to vyjde. Prý zaťuká Tanye na okno ložnice. Řekla mu, které to je, a pak odešly. Hartley se k nim také přidal a potom zůstal sedět venku s Mary Stuart. Tanya se Zoe si uvnitř povídaly.

Mary Stuart vyprávěla Hartleymu o telefonátu s Billem a on ji zamyšleně poslouchal.

„Zřejmě mu dochází, o co přišel a čeho se v posledních měsících vzdal,“ poznamenal a podíval se na ni. „Co budeš dělat, když to bude chtít dát dohromady?“

„Nedovedu si to představit,“ řekla upřímně, „ale když jsem s ním večer mluvila, na něco jsem přišla. Nechci to udělat. Nemůžu se vrátit. Ten poslední rok nejde jen tak smazat ani to, co se stalo s Toddem. Asi mu nikdy neodpustím, jak se ke mně zachoval. Je ode mě ošklivé a podlé, co teď řeknu, ale upřímně řečeno, podle mě to zničil on.“

„A co když ne? Co když přijde a poví ti, že tě miluje a že se spletl, co pak?“ Chtěl, aby to zvážila, dřív než udělají nějakou chybu. Navzájem se nesmírně přitahovali, ale byli velmi opatrní. Hartleymu to rovněž vyhovovalo, nechtěl se trápit.

„Nevím, Hartley. Nejsem si jistá. Teď mám dojem, že je to jasné. Věřím, že pro mě to skončilo. Domnívám se, že to nemůžu zaručit, dokud ho neuvidím. Pak teprve budu vědět.“

„Proč kvůli tomu čekáš až do září?“ Byla to otázka, kterou si v poslední době kladla také. Původně si myslela, že potřebuje čas, a byla ráda, že má celé léto na rozmyšlenou. Ale od té doby, co sem přijela, si uvědomila, že je připravená vyřídit to hned. Dokonce ji napadlo, že by mohla zaletět do Londýna a promluvit si s Billem. Řekla o tom i Hartleymu.

„Podle mě je to dobrý nápad, jestli se na to cítíš. Nechci tě nutit.“ Znali se pět dní a pro oba to byl mimořádný zážitek, ale možná to byl jen sen, iluze, nebo to možná byla realita a něco velmi zvláštního. Pouze čas rozhodne. Nejdřív to však musí projednat s manželem. Ani jeden prozatím nechtěl udělat nic nepředloženého. A ať bylo sebevíc lákavé skončit spolu v posteli, věděla, že to neudělají.

„Letím odsud do Los Angeles s Tanyou. Zůstanu u ní týden.

Stejně bude mít plno práce,“ přemýšlela nahlas Mary Stuart.

„Asi se pár dní zdržím a pak poletím do Londýna. Sem jsem přijela, abych si všechno rozmyslela a rozhodla se, co vlastně chci. Už jsem to zřejmě věděla předtím.“ Když tehdy odjížděla z

newyorského bytu, byla přesvědčená, že v něm už nikdy nebude žít jako dřív. Loučila se se svým starým životem a Hartleymu to řekla.

„Na těch horách je něco, co člověku objasní plno věcí. Po smrti Meg mi chyběly.“ Usmál se na Mary Stuart a vzal ji za ruku. „Bylo by báječné, kdybych tady našel nový život.“ Sklíčeně na ni pohlédl. „Ale i když z toho nic nevzejde, jestli se k němu vrátíš, chci, abys věděla, že jsem byl s tebou moc šťastný. Ukázalas mi, že nejsem tak sám, jak si myslím, že existuje někdo, kdo mě přinutí se znovu zamilovat. Jsi nádherný dar, který jsem už nikdy nečekal, jsi ztělesnění toho, jaký může být život, když se dva milují a jsou šťastní.“ Pro ni znamenal totéž.

Byl živoucím důkazem toho, že se někdo ve světě o ni zajímal, že si s ním mohla povídat a že ji dokázal milovat. A nehodlala se toho nyní vzdát. Nežádal to po ní, ale jen se chtěl ujistit, jak to vyřeší se svým manželem, než se plně sblíží s ním. Mary

Stuart byla přesvědčená, že se definitivně rozhodla.

„Myslím, že když za ním pojedu, stejně to nic nezmění,“ pokračovala a přitom držela Hartleyho ruku a líbala ji. Byl jí tak drahý, tolik si ho za ten krátký čas oblíbila a oba měli pocit, že se navzájem ochraňují. Věděli však, že si Mary Stuart potřebuje ujasnit svůj vztah k Billovi. A Hartley na ni nechtěl spěchat.

„Bylo to tak zvláštní, když mi dnes večer zavolal. Jako bych mluvila s někým cizím. Nejdřív jsem ho nepoznala a on zase mě a nedokázala jsem přijít na to, proč volá. Je to smutné cítit se tak vzdálená od někoho, koho člověk dřív miloval. Nikdy mě nenapadlo, že se to stane nám.“

„Překonala jsi jednu z nejkrutějších životních ran,“ řekl Hartley soucitně. „Většina manželství to nepřežije. Statistiky jsou šokující. Myslím, že zhruba devadesát sedm procent lidí, kteří přijdou o dítě, se rozvede. Člověk musí být velice silný, aby to vydržel.“

„A to jsme zřejmě nebyli.“

„Jsem s tebou moc rád, Mary Stuart,“ poznamenal s úsměvem a změnil tak téma. Toužil s ni být v New Yorku, jet s ní do

Evropy, mít s ní společné přátele, sdílet s ní život i svou práci.

Bylo toho hodně, co s ní chtěl podniknout, a těšil se, až začnou. Dva roky žil sám, ale věděl, že je nutné počkat. Mary Stuart musí jet za manželem do Londýna. Nic je už od sebe nemohlo oddělit, přesto si trochu dělal starosti kvůli její dceři.

Neměl děti a přemítal, zda se mu Alyssa nevzepře, zda ho nebude obviňovat z rozvodu a nebude ho nenávidět za loajalitu vůči svému otci. Ve skutečnosti rozvod nezapříčinil on, ale mohlo by pro ni být obtížné se s tím vyrovnat. Odpoledne to probíral s Mary Stuart, která připustila, že si s Alyssou musí vážně promluvit. Ale na druhé straně nebyla ochotná zůstat s jejím otcem pouze kuli ní. Alyssa si musí zařídit vlastní život. A když o tom Mary Stuart uvažovala, ona sama má za sebou víc než půlku života, tohle je její poslední šance, jak začít novou životní etapu s člověkem, na kterém jí záleží a který ji miluje. Nehodlá tu šanci promarnit kvůli věrnosti něčemu, co už nesdílela s mužem, který ji přestal mít rád. Přála si být s Hartleym.

Seděli venku ještě dlouho, hovořili o minulosti, současnosti i budoucnosti. A na všem se domluvili. Týden po odjezdu z Wyomingu odletí Mary Stuart do Londýna. Domnívala se, že se v Londýně nezdrží déle než pár dní, možná i méně, pokud o tom nebude chtít Bili dál diskutovat. Zkusila by se někde setkat jeden den s Alyssou. Váhala, zda jí to má říct, jedině že by si to Bili výslovně přál, jinak jejich oznámení o rozvodu může počkat až na září. Mary Stuart by byla ráda, kdyby Alyssu někde na jejích toulkách Evropou objevila. Neměla ponětí, co

Bili provede s jejich bytem. Zda si ho ponechá, nebo si myslí, že by měl připadnout Mary Stuart. Ale o tom se už také rozhodla. Nechtěla v něm žít. Bylo to příliš bolestné, a když procházela kolem Toddova pokoje, neustále jí připomínal jejich tragédii. Nezáleželo na tom, jestli tam jeho věci jsou nebo ne.

Věděla, že tam kdysi bydlel, kde přesně měl vlajku z Princetonu, různé trofeje a medvídka na posteli, když byl malý. Jeho věci jsou teď pryč a je načase odstěhovat i jejich věci. Pro všechny začíná nový život, a pokud bude mít Mary Stuart štěstí a osud k ní bude milosrdný, začne ho s Hartleym.

„Nechtěla bys se mnou jet na Fisher’s Island, až se vrátíš?“ zeptal se nesměle. „Mám tam zvláštní starý dům. Nebyl jsem tam od té doby, co Margaret umřela, ale asi tam strávím pár dní v srpnu.“ Vděčně se na něj podívala a přikývla.

„Moc ráda. Vlastně jsem ani nevěděla, co budu letos dělat, když Bili odjel na tak dlouho. Chtěla jsem navštívit přátele v East Hamptonu.“

„Tak pojeď se mnou,“ vybídl ji a otřel se jí tváří o krk. Nepřál si nic víc, než se vedle ní probouzet, poslouchat moře a milovat se s ní celé odpoledne, večer i ráno, povídat si do časných hodin a číst s ní oblíbené knihy. Už zjistil, že je vášnivá čtenářka a že mají v oblibě stejné autory. Toužil se s ní procházet po pláži, držet ji za ruku a svěřovat jí všechna svá tajemství. Mnoho z nich si řekli, když jezdili na koni mezi lučními květy přes úpatí hor a údolí Wyomingu. Už nyní to bylo krásné a bude to jen lepší.

Bylo pozdě, když ji konečně pustil. Jejich plán, že Mary Stuart pojede přespříští týden do Londýna a pak s Hartleym na Fishet’s Island, oba uspokojil. Zvláště cesta do Londýna byla důležitá. A když jí přál dobrou noc, položil jí poslední nepříjemnou otázku.

„A co když si tě získá zpátky?“

„To ne,“ ohradila se a políbila ho.

„Byl by blázen, kdyby to neudělal,“ zašeptal Hartley a oplatil jí polibek. Pokud ano, Hartley věděl, že si bude muset poradit i bez ní. „Možná bychom si měli domluvit nějaké heslo,“ navrhl, „abych se dozvěděl, jestli mi život končí, nebo právě začíná.“

„Přestaň si dělat starosti,“ chlácholila ho. Znovu se políbili, ale Hartley si nemohl pomoct. Tolik po ní toužil. „Miluju tě,“ vydechla a myslela to naprosto vážně. Sotva ho znala a přesto věděla, že s ním může strávit zbytek života a ani na okamžik toho nebude litovat. Byl úplně jiný než Bili, přitom však věděla, že s každým z nich by dokázala žít a být dokonale šťastná. Její čas s Billem se však naplnil a

pominul. A s Hartleym její nové období právě začíná.

Kapitola 18.

cestou na rodeo byli všichni v dobré náladě. Zoe se rozhodla, že nepojede, ačkoli se na to už cítila a vypadala dobře, ale chtěla zmobilizovat své síly a domnívala se, že návštěva rodea by pro ni byla příliš vyčerpávající. Zůstala doma s Hartleyho nejnovější knihou, kerou jí věnoval, a chtěla zavolat Sama i dcerku.

Tanya a Mary Stuart jely na rodeo s Hartleym. Měl na sobě nový kovbojský klobouk, který si odpoledne koupil ve městě, a obstaral jeden i pro Mary Stuart. Tanya tvrdila, že vypadají jako zazobaní texasští rančeři. Navíc se oba oblékli do tmavomodré. Hartley to komentoval tím, že to některé páry dělávají, když se k sobě obzvlášť hodí. Pohled na ně hřál Tanyu u srdce.

„Vám dvěma to moc sluší,“ podotkla, když se posadila na pohovku a přehodila nohu přes nohu. Nemohla se dočkat, až uvidí Gordona. Hartley si také plně uvědomoval situaci, ale byl nesmírně diskrétní. Tanya věděla, že jejich tajemství neprozradí. Ale stejně jako Gordon i on si dělal starosti o její bezpečnost.

„Neměla bys s sebou mít ochranku?“ zeptal se prakticky a Mary Stuart přikývla. Také považovala rodeo pro Tanyu za nebezpečné. Ale Tanya trvala na tom, že není.

„V Los Angeles bych se při něčem takovým normálně bála, ale tady jsou lidi tak slušný. Neublíží mi. Při nejhorším budou po mně chtít spoustu autogramů a to není tak hrozný. Připadá mi to až moc okázalý tahat s sebou partu bodyguardů na maloměstský rodeo. Byla by to hollywoodština a mně by to bylo trapný.“

„Ale možná by to bylo rozumnější,“ naléhal Hartley. „Aspoň buď opatrná,“ radil jí a Tanya se na něj usmála. Líbilo se jí, že je tak hodný k Mary Stuart. Bili Walker jí stejně nikdy k srdci nepřirostl. Odjakživa měla za to, že je k Mary Stuart dost tvrdý a požaduje od ní příliš. Podle Tanyina názoru si jí vůbec nevážil. Měl perfektní domácnost, dokonalou ženu, skvělé děti a považoval to za samozřejmost. Přemítala, jestli to někdy ocenil, jak často jí poděkoval, pokud vůbec. Ale byla si jistá, že bude naprosto ohromený, až mu Mary Stuart oznámí, že je konec. Dokonce i jeho faxy šly Tanye na nervy. Byly tak chladné a rezervované, skoro nepřátelské. Hartley byl pravým opakem Billa. Byl srdečný, laskavý, starostlivý a záleželo mu na všech z jeho okolí. Tanya se opravdu domnívala, že se pro

Mary Stuart výborně hodí. Dokonce si byli trochu podobní až na to, že Hartley měl prošedivělé vlasy a byl o deset let starší.

Chtěl, aby mu Tanya slíbila, že na sebe dá pozor a požádá policii o pomoc, pokud se vyskytne sebemenší problém.

„Drž se blízko nás a nikde se netoulej,“ nabádala ji Mary Stuart a znělo to, jako by mluvila s Alyssou. „Ano, mami,“ žertovala Tanya, ale byla tak vzrušená, že sotva vydržela sedět, než tam dorazili. Autobus zajel na parkoviště, kde kodrcal přes vyježděné koleje a tak tak se vyhýbal dětem na koních.

Jakmile však Tanya vystoupila z autobusu, už na ni čekali, nejen fanoušci, ale tentýž člověk a další pořadatelé, kteří ji oslovili ve středu. Chtěli, aby ještě jednou zazpívala hymnu, stejně jako minule, jako by si to přál Bůh, tvrdili. Tolik žadonili, že jich Tanye přišlo líto. Mezitímco s nimi rozmlouvala, rozdala několik autogramů. Hartley a Mary Stuart se tvářili ustaraně, ale oba věděli, že takový je Tanyin život. Nechtěla zklamat své fanoušky. Nakonec souhlasila, že opět zazpívá. Měli pro ni stejného palomina a tentokrát se zeptala, jestli může zazpívat před hymnou nebo po ní ještě jednu píseň. Navrhli jí, aby to udělala hned po hymně. Měla v úmyslu zazpívat Bůh žehnej Americe. Při rodeu na ni vždycky musela myslet.

„Co třeba jednu z vašich písniček, slečno Thomasova?“ zeptal se šerif s nadějí v hlase, ale Tanya odmítla. Nechtěla zpívat své věci se středoškolskou kapelou bez zkoušení a kromě toho se to tady nehodilo. Buď Bůh žehnej Americe, nebo nic a oni souhlasili.

Šli s Mary Stuart a Hartleym najít svá místa a Tanya se dívala k ohradě se zvířaty, ale Gordona nezahlédla. Za pár minut pro ni přišli pořadatelé. Lidé si ji prohlíželi a Tanya věděla, že ji poznali, ale kromě několika dětí se k ní nikdo neodvážil přiblížit.

Měla na sobě džíny a červenou košili a Mary Stuart jí půjčila své nové červené vysoké boty. Obě měly stále ještě stejnou velikost. Tanya si opět rozpustila vlasy a kolem krku uvázala červený šátek. Otáčelo se za ní mnoho hlav.

„Je to báječná holka,“ podotkl Hartley obdivně, když odešla a on sledoval, jak si razí cestu davem, sebejistá a půvabná. Měla v sobě jak slušnost, tak laskavost. Nechovala se jako nějaká primadona. „Ale stejně se bojím o její bezpečnost,“ pokračoval

Hartley. „Mentalita fanoušků mě odjakživa znervózňuje. Já jen občas podepíšu nějakou knížku, ale lidi na jejím místě přitahují nejrůznější cvoky.“

„Taky mám o ni strach,“ přiznala Mary Stuart a nespouštěla z Tanyi oči. Teď byla na druhé straně arény, kde několik jezdců provádělo své koně.

Hartley náhle položil Mary Stuart zvláštní otázku. „Nemyslíš si, že je to mezi ní a tím honákem vážné, že ne?“ Rozhlédl se, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá. Poblíž však nebyl nikdo známý, ani nikdo z ranče.

„Nevím. Proč?“ Mary Stuart se polekala, že ví něco, co ona netuší.

„Připadá mi to jako podivná kombinace. Ona je tak kultivovaná a on je úplně z jiného světa. Její život je příliš složitý. Potřebovala by někoho naprosto mimořádného, kdo by to vydržel.“ „Máš pravdu,“ souhlasila Mary Stuart, ale Gordon jí tolik připomínal Bobbyho Joea, jenom byl starší a moudřejší. A byla přesvědčená, že byť i podvědomě to Tanya vycítila. „Ale hodně připomíná jejího prvního manžela. A není zas tak kultivovaná, jak vypadá. Svým způsobem je pořád součástí tady toho. To ostatní v jejím životě se prostě přihodilo. V hloubi duše pořád zůstala holkou z Texasu. Kdo ví? Třeba jim to vyjde.“

Kdo může něco předvídat? Všechno je jen náhoda. Možná z jejich vztahu skutečně nic nevzejde, ale Mary Stuart doufala už kvůli Tanye, že to s Gordonem bude fungovat.

Gordon se vyšplhal na žbrlení ohrady a pozoroval Tanyu, jak nasedá na koně a mluví se šerifem. Nedokázal uvěřit svému štěstí. To se přece nemůže dít jemu, pomyslel si, to není normální. Lidé jako Tanya Thomasova si jen tak s někým nevyjedou na koni pozorovat západ slunce. Pořád si připomínal, že z její strany je to zřejmě pouhý flirt, jen zábava o dovolené, přestože podle hovoru s ní poznal, že je upřímná, a věřil všemu, co mu říká. Dnes v noci si před její chatou povídali, líbali se a objímali až do tří. A teď sledoval, jak vjela do arény na palominovi, kterého jí půjčili, a dav okamžitě ztichl. Ozvalo se pár výkřiků a nějací fanoušci na ni volali jménem, ale jakmile se na ně podívala a rozjela se kolem arény, zmlkli. Měla úžasnou moc a charisma.

Zazpívala hymnu, jak slíbila, a pak pomalu začala zpívat

Bůh žehnej Americe, až tím diváky doslova rozplakala. Měla zvučný hlas, který stoupal až k nebi a všechny je pohltil. Když skončila, dokonce i Gordon si musel utřít uslzené oči. Vyslala k nim široký úsměv, zamávala a pak odklusala z arény s patřičným texaským zahalekáním. Dav přímo šílel nadšením. Kdyby se na ni vrhli přímo do arény, dostali by ji. Tentokrát však byla opatrná. Seskočila z koně a byla pryč, než se vzpamatovali.

Políbila šerifa na tvář, poděkovala mu, že ji nechali zazpívat, a pak se ztratila v davu. Chvatně si sundala červenou košili a ovázala si ji kolem pasu. Pod ní měla bílé tričko. Ihned ji to změnilo a stejně rychle si stáhla vlasy gumičkou do ohonu, a když se konečně dostala k ohradě, vypadala ke Gordonově překvapení úplně jinak.

„To teda byl rychlej převlek,“ podotkl. Obdivně se na ni díval, postavil se co nejblíž k ní a toužil ji políbit.

„O to právě jde.“ Sundala mu klobouk a nasadila si ho na hlavu, čímž se ještě víc zamaskovala. „Dobrá finta,“ řekl a oddechl si, že byla tak opatrná. „Bylo to senzační,“ pochválil její zpěv. „Vždycky jsem si myslela, že naší hymnou spíš mělo být Bůh žehnej Americe než Pod hvězdnatým

praporem. Moc se mi líbí.“

„Mně se líbí všechno, co zpíváš,“ přiznal a stále ještě byl jako omámený. „I kdybys zazpívala recept z kuchařky, dojala bys mě, Tanny.“

„To moc ráda slyším,“ prohodila a pohladila ho očima. Pak jí koupil pivo a dali si ho napůl. Stála tam s nohou opřenou o ohradu, s jeho kloboukem na hlavě, pila pivo a vypadala jako nefalšovaná Texasanka.

„Tanny, jsem z tebe úplně vedle,“ zašeptal a ona se rozesmála.

„Totéž bych mohla říct já o tobě,“ škádlila ho. Chvíli se spolu dívali na rodeo a pak se vrátila k ostatním, aby si o ni nedělali starosti. „Jeď opatrně. Vyřiď svýmu koni, že jestli ti ublíží, vrátím se a zastřelím ho.“

„Ano, madam,“ prohodil, když mu znovu nasadila klobouk.

Byla to skvělá příležitost, aby ji políbil, ale netroufl si. Kdyby se někde poblíž potloukal fotograf, hned by se octli v novinách. Také nevěděl, jestli je dnes večer přítomna Charlotta

Collinsová. A ostatní kovbojové by si to pro sebe určitě nenechali. Oběma bylo jasné, že bude lepší, když své tajemství zachovají.

„Pokusím se ještě vrátit. Jinak zase zajdi na návštěvu,“ zašeptala, než odešla. Odpoledne jí slíbil, že se u ní zastaví. Rádi seděli, povídali si a mazlili se za svitu měsíce. Ráno s ním má schůzku. Pojede vlastním autobusem do Moose, kde ji má vyzvednout ve svém náklaďáku, a pak stráví den spolu. Existovaly miliony míst, která jí chtěl ukázat.

Znovu mu popřála hodně štěstí a vrátila se na své sedadlo, kde už čekali Mary Stuart a Hartley. Od chvíle, kdy opustila arénu, ji v davu vůbec nezahlédli, ale když ji spatřili, pochopili proč. Svlékla si košili a stáhla si vlasy.

„To bylo chytré,“ pochválila ji Mary Stuart a zeptala sejí, kde byla, ačkoliv měla nějaké tušení dřív, než jí to Tanya prozradila.

„U ohrady,“ vyhrkla s texaským přízvukem a Mary Stuart se rozesmála.

„Vzpomínám si, když jsi takhle mluvila ve škole. Strašně se mi to líbilo.“

„Už sem moc dlouho ve velkým městě,“ pronesla Tanya a po jižansku protahovala samohlásky. Navzdory jejímu převleku si lidé kolem začali ukazovat a šeptat. Mary Stuart jí podala svůj nový tmavomodrý klobouk a Tanya si ho stáhla přes oči.

Se zaujetím sledovala veškeré disciplíny a pak přišel na řadu

Gordon. Dnes jel bez sedla, což bylo obtížnější a nebezpečnější. Tanya to všechno nenáviděla a nejvíc ze všeho ten napjatý pocit, když sledovala, jak ho to divoké zvíře vyhazuje do výšky a může ho i zabít. Všechno probíhalo dobře, až najednou kůň doslova vylétl do vzduchu a udělal šipku k vratům do ohrady. Byl ochotný udělat cokoli, aby se zbavil svého jezdce, a to se mu povedlo. Mrštil Gordonem o žbrlení, a když upadl, kůň ho vláčel ještě několik metrů za ruku, než ho kovbojové chytili. Když Gordon odcházel z arény, svíjel se bolestí a držel se za paži. Ale na poslední chvíli se otočil a zamával a Tanya věděla, že to udělal jen pro ni, aby neměla strach. Toužila se rozběhnout za ním a zjistit, zda se mu nic nestalo, ale nechtěla na sebe zbytečně poutat pozornost, takže ještě chvíli vyčkávala a pozorovala ho z místa, kde seděla. Znovu se vyšplhal na vysokou ohradu a zdálo se, že si ošetřuje ruku. Hlasatel mu poblahopřál ke skutečně skvělé jízdě. Měl druhé nejlepší skóre večera, ale za jakou cenu.

„Myslíš, že je v pořádku?“ zeptala se Tanya Hartleyho.

„Snad ano. Kdyby nebyl, tak by ho odvedli nebo by zavolali sanitku.“ Přesto je šokovalo, kolik zraněných kovbojů opouští arénu, aby se do ní po třech dnech zase vrátili. Hlasatel navíc gratuloval jednomu z nich, že přišel znovu, přestože „ve středu utrpěl při jízdě na býku pořádný otřes mozku“. Tanya to nepovažovala za žádné hrdinství, ale za naprostou hloupost. Jenže takový byl svět, ve kterém žili. Dokonce i pětiletí kluci honili o přestávce v aréně mladé býčky, na jejichž ocasech byly připevněné lístky do tomboly a vstupenky do lunaparku. Mary

Stuart neustále opakovala Hartleymu, že zvířata ty děti udupou. Ve Wyomingu to však bylo

normální. Podobalo se to býčím zápasům ve Španělsku, kde se nad tím také nikdo nepozastavoval. Ale dokonce i Tanye, která pocházela z Texasu, to připadalo nebezpečné a víc než bláznivé. „Tohle chlapácký vytahování mě zničí,“ řekla Tanya Hartleymu, zatímco sledovali jednoho mladého jezdce, který se málem zabil, když ho býk nečekaně shodil a zřejmě ho kopl do ledvin.

Zavolali ambulanci, ale ten člověk se sám po čtyřech vyplazil z arény. A diváci ho povzbuzovali. „Tohle je daleko horší než to, co dělám já,“ poznamenala Tanya a Hartley s Mary Stuart se rozesmáli. Po chvilce odešla k ohradě se zvířaty za Gordonem.

„Není ti nic?“ zeptala se se starostlivým výrazem v očích, když Gordona našla. Klobouk vrátila Mary Stuart, aby se neušpinil nebo neztratil. Občas se stávalo, že jí lidé něco sebrali a nechali si to jako suvenýr. Obtěžovalo ji to a vždy trochu děsilo. „Co tvoje ruka?“ vyhrkla. Viděla, že ji má oteklou, ale dal si na ni led a tvrdil, že nic necítí.

„Lžeš, ty blázínku. Kdybych ti potřásla rukou nebo tě za ni chytla, asi bys mě praštil.“

„Ne, ale možná bych se rozbrečel,“ žertoval.

„Všichni jste tady cvoci,“ hubovala. „Jak to dopadlo s tím chlápkem, co ho podupal býk?“ „Celkem dobře. Nechtěl do nemocnice. Hodně snese. Týden bude čurat krev, ale už je na to zvyklej.“

„Jestli v tom budeš pokračovat, tak tě zabiju,“ rozčilovala se.

„Ničí mi to nervy.“

„Pro my nervy jsi balzám,“ opáčil a postavil se k ní tak blízko, že cítila jeho vodu po holení smíšenou s pachem koní. Všiml si, že se na ni několik lidí dívá, a natočil se tak, aby jim blokoval výhled. Byla sobota a dnes večer přišlo víc lidí, kteří dost pili. „Buď opatrná, až půjdeš pryč, Tanny. Slyšíš?“ „Rozkaz,“ řekla a zasalutovala. Nebála se. Ráda si představovala, že je neviditelná nebo že ji nepoznají, když nechce a když se jim nebude dívat do očí. Ale Gordon byl rozumnější.

„Lidi tě tu znají, Tanny. Popros Hartleyho, ať sežene policajty, aby tě doprovodili ven. Je sobota a je tady spousta opilců.“

„Zvládnu to,“ ujistila ho. „Ještě se uvidíme.“ Dotkla se jeho tváře a zmizela. Díval se na ni ze svého místa na bariérách až do konce rodea. Nevšiml si, kdy odchází, protože se bavil s několika muži. Mluvili o kovbojovi, který byl diskvalifikován z jízdy na osedlaných koních, a i když mu nabídli opravu, odmítl. Typická taktika kovbojů.

Mary Stuart a Hartley si při odchodu vzali Tanyu mezi sebe.

Poblíž viděli ochranku i místní policisty, kteří je hlídali. A jako obvykle nechyběl hlouček fanoušků, kteří na ni mávali tužkami, žadonili o autogram a někteří si ji fotografovali, ale nijak ji neohrožovali. Když byli pár metrů od autobusu, dva muži jim zahradili cestu, bylo vidět blesky fotoaparátů a Tanya si všimla i kamery přímo za nimi. Byli to místní novináři a chtěli vědět, co ji přimělo zazpívat hymnu, jestli za to dostala zaplaceno, zda byla někdy na rodeu a jestli se teď přestěhuje do Jackson Hole. Snažila se být k nim zdvořilá, a pokračovala v chůzi dál, ale postavili tam zátaras, tudíž se nemohla dostat k autobusu. Ochranka měla plno práce se zatlačováním fanoušků, takže jí nemohla pomoct. Hartley se pokusil reportéry odstrčit, ale ti před nimi udělali zeď, fotografovali, filmovali, zasypávali Tanyu dotazy a najednou jako by spustili lavinu.

Všem fanouškům v okolí došlo, kde Tanya je a co se děje, a Tanya se nedokázala dostat kvůli kamerám do bezpečí. Tom jí sice otevřel dveře autobusu, ale lidé ji neustále odstrkovali stranou. Pár fanoušků proniklo do autobusu, hledali ji tam, brali jí věci, všechno si prohlíželi a fotografovali. Konečně se objevili policisté, zatímco lidé do Tanyi strkali, natrhli jí košili, tahali za vlasy a nějaký opilec ji chtěl políbit. Bylo to hrozné.

Tanya se pokoušela prorazit si cestu skrz novináře, ale nechtěli ji pustit. Hartley a Mary Stuart od Tanyi oddělila masa zdivočelých fandů, kteří jí málem utrhali všechny končetiny. Nevěděli, co dělají. Jen ji chtěli mít pro sebe. Policisté přes megafony přikázali lidem, aby ustoupili, a křičeli na kameramany, kteří to všechno rozpoutali. V tu chvíli bylo v autobuse asi padesát lidí a strhávali závěsy. Tanya si uvědomila, že je opravdu v nebezpečí. Nedokázala jim utéct a oni se na ni mačkali a

sahali na ni. Nebylo před nimi úniku a uprostřed té vřavy náhle ucítila, jak ji kolem pasu chytila silná paže, jak ji zvedá ze země, zahlédla pěst, která kohosi zasáhla, ale netušila, komu patří. Pak ji někdo chvíli nesl, chvíli vlekl k nějakému náklaďáku.

Myslela si, že se někomu podařilo ji konečně unést, a najednou zjistila, že je to Gordon. Ztratil klobouk, košili měl také natrženou, ale z výrazu v jeho očích se dalo vyčíst, že zabije každého, kdo se jí jenom dotkne. Byl jediný, kdo se postavil mezi ni a skutečnou katastrofu. Policie byla kdesi daleko za nimi.

„Honem, Tanny, uteč!“ křikl na ni a vlekl ji dál, zatímco ostatní se vrhli za nimi. Když prve zjistil, co se děje, zajel s náklaďákem co nejblíž k davu a nechal běžet motor. Rychle utíkali po nerovném povrchu, když kolem nich na koních cvalem proletěli čtyři policisté. To už se Tanye s Gordonem podařilo doběhnout k náklaďáku. Gordon ji strčil dovnitř, skočil za volant a prudce vyrazil, až málem přejel pár lidí a několik koňů. Ale nezastavoval se. Za nimi nastalo hotové pozdvižení. Držel nohu na plynu, dokud neujeli aspoň kilometr, pak zastavil a podíval se na ni. Oba se třásli. „Děkuju,“ vysoukala ze sebe chvějícím se hlasem. Bylo to otřesné. Jedna z nejnebezpečnějších situací, ve kterých se v poslední době octla, protože dav nebyl pod kontrolou a Tanya neměla odpovídající ochranku, která by jí pomohla. Kdyby tam

Gordon nebyl, mohli ji zabít nebo ošklivě zranit, to bylo oběma jasné. „Myslím, žes mi zachránil život,“ pokračovala a snažila se zadržovat slzy. Zhluboka se nadechl a zadíval se na ni. Zoufale toužil po tom, aby ji mohl ochraňovat.

„Nepovídej mi, že rodeo je horší než tohle. Ve srovnání s tímhle radši budu jezdit denně na nějakým pěkně divokým koni. Co se to s lidma děje? Vždyť to jsou naprosto normální lidi, který si vyšli v sobotu na rodeo. Pak tě uvidí a přeskočí jim. Co to je?“

„Davový šílenství nebo co. Chtějí člověka vlastnit, i kdyby tě měli přitom roztrhnout vejpůl, i kdyby si urvali jen kousek, třeba kus košile, vlas, ucho nebo prst.“ Hlava ji bolela, jak ji každý tahal za vlasy, aby získal aspoň jeden na památku. Bylo to šílenství. Usmívala se, ale ani jeden to nepovažoval za zábavné.

Mrzelo ji, že nechala Mary Stuart a Hartleyho, aby se postarali sami o sebe, ale ona jim pomoct nemohla a věděla, že to udělá policie.

„To ty mizerný fotografové,“ poznamenal Gordon, objal ji a přitiskl k sobě. „Kdyby tě nechali projít, mohla ses dostat k autobusu a bylo to. Ale ty pitomci tam dají zátaras, aby měli senzaci.“ „Taky že ji mají. Daleko lepší než vyptávání, jestli jsem dostala za tu hymnu zaplaceno.“

„Sakra,“ utrousil a zavrtěl hlavou. Už si představoval titulek.

TANYA THOMASOVA ZPŮSOBILA POZDVIŽENÍ VE WYOMINGU. Názorně viděl, jak se jí snadno může vymknout život z ruky. Divil se, jak to dokáže vydržet. „Stojí ti to za to,

Tanny?“ zeptal se.

„Nevím.“ Pokrčila rameny. „Někdy ano. Je to moje práce. Říkala jsem si, že toho nechám, ale nechci, aby nade mnou vyhráli. Proč bych měla dopustit, aby mi nedovolili dělat to, co chci, jen proto, že mi znepříjemňujou život?“

„Jo, to je fakt. Ale možná by sis to měla rozmyslet. Musíš se nějak bránit.“

„To taky dělám. Doma mám ochranku, ostnatý drát, elektronická vrata, kamery, psy a další hlouposti,“ vypočítávala, jako by to bylo normální.

„Spíš mi to připomíná Státní vězení v Texasu. Myslím to jinak, aby ti lidi nervali vlasy, kdykoli si zajdeš koupit zmrzlinu.“

Hluboce jím otřáslo, co právě viděl, a litoval ji víc, než tušila.

Podle něho to bylo nelidské.

„Mohl bys mě zavézt k telefonu?“ požádala. Chtěla zavolat

Toma do autobusu a dát mu vědět, že je v pořádku a že ji neunesl nějaký cizí člověk, ale přítel. Usmála se na Gordona a řekla mu, co ji napadlo, když poprvé ucítila jeho ruku kolem svého pasu. Měl takovou sílu, že by neměla naději se ubránit.

„Chudáčku. Chtěl jsem tě jen co nejrychlejc dostat pryč.“

„A to se ti povedlo,“ pronesla vděčně, když zastavil u obchodu 7-Eleven. Bedlivě ji sledoval, když telefonovala, aby se ujistil, že ji nikdo nepoznal. Tom se ozval po prvním zazvonění. Hartley, Mary Stuart a policie čekali vedle něho. Věděli, že pokud je v pořádku, zavolá do autobusu, a Hartley tušil, že to byl Gordon, kdo ji odvezl, ale nechtěl to nikomu říkat.

Jen policii informoval, že Tanya měla na rodeu známé, s kterými patrně odjela. Mary Stuart se nesmírně ulevilo, když se

Tanya ozvala.

„Není ti nic?“ zeptala se Tanyi a sama se celá chvěla. I pro ně to byla strašná zkušenost a znovu jim to připomnělo, jak má Tanya těžký život.

„Nic. Vypadám děsně, ale jsem celá. Jen jsem se hrozně bála.

Mrzí mě to. Stu. Zlobí se Hartley?“ Když byla Tanya svobodná, než se s Tonym vzali, vyskytli se i takoví muži, kteří tvrdili, že jít s ní do kina je hotový zápas.

„Samozřejmě že ne,“ uklidnila ji Mary Stuart, „na tebe ne.

Vzteká se na novináře za to, co provedli. Prý zítra zavolá majiteli novin a do místní televizní stanice.“ „Vyřiď mu, ať se nenamáhá. Ani nevím, jestli byli místní. Někdo třeba upozornil tiskovou agenturu nebo kabelovou televizi.

Nevšimla jsem si, odkud jsou. Je to jedno. Stejně s tím nic neudělají. Jak dopadl autobus?“ Mary Stuart se rozhlédla kolem sebe, stále ještě rozhořčená tím, co provedli. Fanoušci sebrali popelníky, polštářky, rozbili nějaké talíře, strhli závěsy. Nic z toho se nedalo opravit. Řidič jí něco zašeptal a ona to zopakovala

Tanye.

„Tom říká, že je to stejné jako v Santa Fe, ale ne tak hrozné jako v Denveru nebo Las Vegas. Stává se ti to často?“ Mary Stuart byla ještě víc konsternovaná, když slyšela ten výčet. Chudák

Tanya, je to jako zlý sen.

„Občas,“ potvrdila Tanya. „Uvidíme se později.“

Gordon se dotkl její paže. „Nic neslibuj,“ zašeptal a lehce zčervenal. Pozval by ji do motorestu jen na skleničku, aby se vzpamatovali, ale neodvážil se. Ve skutečnosti ji chtěl vzít k sobě, aby si odpočinuli, mohli sedět u krbu a povídat si. Dnes večer s ní nechtěl sedět venku. Vytrpěla už dost, chtěl si ji odvézt domů a svírat ji v náručí. A kdo ví, co se může stát. Tanya v jeho očích viděla přesvědčivý důkaz a s úsměvem přikývla.

„Nedělej si o mě starosti. Stu. Možná se opozdím. Jsem v dobrých rukách,“ dodala Tanya. Mary Stuart věděla, že je Tanya s Gordonem. „Takže se uvidíme až zítra?“ škádlila Tanyu a ta se rozesmála.

„Jeden nikdy neví. Pozdravuj Zoe a vyřiď jí, že měla kliku, že zůstala doma. A Hartley ať se na mě nezlobí.“

„Přestaň se omlouvat. Nám je líto tebe. A poděkuj za mě tvému příteli. Zabodoval.“

„Je moc hodnej.“ Tanya se na něj z telefonní budky usmála.

„To ano,“ souhlasila Mary Stuart. „Dej na sebe pozor, Tán.

Máme tě rádi.“

„Já vás taky. Stu. Dobrou noc,“ rozloučila se Tanya a zavěsila. Pak se obrátila ke Gordonovi a on ji objal. Jen stál a držel ji v náručí. Pak ji zavedl do náklaďáku a odvážel ji k sobě do malé chaty za stájemi. Snažil se jet potichu, zhasl reflektory a pak ještě chvíli seděli ve voze. Byl to náročný večer a Tanya byla pořád ještě trochu roztřesená.

„Jsi v pořádku, Tanny?“ zeptal se jemně.

„Jo. Určitě.“ Byli asi pět set metrů od její chaty, ale nechtělo sejí tam vracet. „Něco takovýho mě vždycky rozhodí.“

„Nechceš zajít ke mně?“ zeptal se. Pochopil by, kdyby odmítla a raději šla domů spát. Přál si však být s ní, a i když to bylo zakázáno, bylo to lepší, než kdyby ho viděli, jak vychází z jejího domku. V

každém případě by přišel o místo, kdyby je někdo zahlédl spolu, ale Gordon se už před pár dny rozhodl, že Tanya za to stojí. „Nemusíš se nutit do něčeho, co nechceš, Tanny,“ promluvil laskavě. „Odvezu tě do chaty, jestli chceš.“

„Půjdu k tobě ráda,“ pronesla tiše. Chtěla vidět, jak bydlí, co se mu líbí, prostě být s ním. „Myslím, že jsou všichni pryč, ale musíme být potichu.“ Chápala, že by se kvůli ní mohl dostat do potíží, a dělalo jí to starosti. Poblíž stály další chaty, ale ta jeho byla víc schovaná. Nesměl je nikdo vidět.

Vystoupil z náklaďáku a rychle kráčel k chatě. Tanya za ním vešla dovnitř, Gordon zamkl dveře, zatáhl závěsy a rozsvítil.

Překvapilo ji, jak je tam uklizeno a příjemně. Čekala, že tam bude nepořádek a neútulno. Chata byla zařízená ve westernovém stylu, stála tam pohovka z denirnu a všude po pokoji Gordon rozvěsil fotografie svého syna, rodičů a oblíbeného koně.

Měl tam srovnané knihy, časopisy, nějaké nářadí a plnou skříňku nahrávek. Překvapilo ji, kolik jejích alb vlastní.

Byl tam obývací pokoj, velká kuchyň s jídelním koutem, také uklizená, zato lednice byla všechno, jen ne plná. Měl pouze to, co Tanya nazývala stravou svobodného muže. Arašídové máslo, avokádo, dva citrony a rajče, sodovku, hodně piva a obrovskou zásobu oplatek Oreo.

„Ty asi moc nevaříš,“ řekla Tanya se smíchem.

„Jím v jídelně pro personál,“ bránil se Gordon. Přitom vytáhl z lednice přihrádku, aby jí ukázal, že má také vejce, slaninu, džem a koblihy.

„Já žasnu,“ prohodila a Gordon postavil na kávu. Měl whisky i víno a nabídl jí obojí, ale řekla, že moc nepije, ačkoliv po tom incidentu na rodeu se domníval, že hlt whisky by jí prospěl, ale Tanya nechtěla. Když vyšla z kuchyně s hrnkem kávy v ruce, nahlédla do ložnice. Byla malá a skromná. Stály tam postel, prádelník a velké pohodlné křeslo. Netrávil v chatě příliš času. Ale bylo příjemné proniknout do jeho světa, vidět, kde bydlí, a Tanya měla kupodivu pocit, jako by tady byla doma. Bylo to tu útulnější než v nějaké luxusní vile.

„Je to skoro stejně velký jako dům, ve kterým jsem jako dítě vyrůstal,“ přiznal s úsměvem. „Měli jsme dvě ložnice, jednu pro rodiče a druhou pro nás šest dětí.“

„Připomíná mi to můj domov. Možná bych tam byla dodneška, kdybych nedostala stipendium do Berkeley. To mi změnilo život,“ vyprávěla Tanya.

„Ty zase můj,“ zašeptal, když se posadili na gauč a on ji objal kolem ramen. Po chvilce pustil nějakou hudbu. Byl tu takový klid, nedovedla si představit, že by se ji něco stalo, když je s ním. Cítila se v naprostém bezpečí. Začali se líbat a veškerá hrůza toho, co se stalo, z ní pomalu opadávala. Dlouho se líbali a pak se na ni Gordon zadíval. Nechtěl udělat nic, co by si nepřála nebo čeho by potom litovala. Byl připravený odvézt ji do chaty, kdykoli Tanya bude chtít.

„Tanny?“ zazněl něžně tmou jeho hlas. Zhasl a zapálil oheň v krbu. Objímali se, líbali a pomalu objevovali svá těla, zatímco je konejšila tichá hudba. „Nevadí ti to, Tanny? Nechci tě k ničemu nutit,“ zašeptal.

„Ne,“ odpověděla a znovu ho políbila. Oddala se mu celým svým srdcem i duší. Ležel vedle ní na pohovce a pomalu jí stahoval roztrhanou košili. Svlékl ji a ohromila ho krása jejího těla.

Byla jako mladá dívka, opálená a hebká. Když leželi nazí vedle sebe, Gordon se na ni podíval a usmál se. Nikdy v životě tolik nemiloval ženu a nebyl tak šťastný, když ho objala kolem krku a poddala se tomu, po čem toužil téměř ode dne, kdy ji poznal.

Potom odešli do ložnice a Tanya mu usnula v náručí. Když se ráno za svítání probudil a pohlédl na ni, přemýšlel, jestli se mu to nezdá, zda to není jen představa, která ráno zmizí. Vrátí se pak do Hollywoodu a zapomene, že ho kdy potkala. Jak o tom přemítal, otevřela oči, podívala se na něho a řekla, že ho miluje.

„Bojím se,“ vydechl v tlumeném světle úsvitu. Nechtěl o tom mluvit, ale ona mu také svěřovala svá tajemství. „Co když se tohle vůbec nestalo? Co když to skončí, až“

„Přestaň, miluju tě,“ opakovala. „Nikam neodjedu. Jsem jen obyčejná holka z Texasu, nezapomeň.“ Znovu se pomilovali a probudili se až v deset hodin. Vešla do obývacího pokoje zcela nahá.

„Ach můj bože,“ vzdychl a prohlížel si ji. „Jak to že zrovna mě tohle potkalo?“ Seděl na posteli s ohromeným výrazem a Tanya se šťastně rozesmála.

„Mám dojem, že jsme to někdy kolem půlnoci považovali za dobrej nápad. Nebo jsi byl opilej?“ dobírala si ho, ale Gordon stále nevycházel z úžasu.

„Nemyslím tohle, ale tebe. Pane na nebi, koukni na tu ženskou. Tanya Thomasova osobně se mi tady nahatá producíruje po obýváku a v ruce drží hrnek z my kuchyně.“ Oba se rozesmáli. „Ty taky nejsi k zahození,“ podotkla pobaveně a dokázala mu to na podlaze jeho obývacího pokoje i na pohovce a pak v ložnici. Váhal mezi tím, jestli s ní má celý den strávit milováním, nebo jí ukázat všechny věci, o které se s ní chtěl podělit. Bylo to těžké rozhodování, ale řekl jí, že nejvhodnější doba pro jejich odjezd bude v době oběda. V poledne se potichu vytratili a k jejich radosti je nikdo neviděl. Měla na sobě džíny, starý klobouk a pod prsa si uvázala jeho starou košili.

Přítelkyním nechala vzkaz, že se vrátí někdy večer. Chtěla s ním strávit celý den.

Jeli k vodopádům vysoko do hor. Naskytl se jim čarokrásný rozhled do okolní krajiny a pak se vydali na dlouhou procházku. Gordon vyprávěl o svém dětství, rodičích a o svých snech.

V životě jí s nikým nebylo tak dobře. Při návratu do města se zastavili na jednom starém ranči. Kdysi to prý býval jeden z nejlepších, ale majitel zemřel a ranč nebyl dostatečně okázalý pro typ lidí, kteří teď jezdili do Jackson Hole. Byl se na něj podívat nějaký herecký pár a jeden Němec. Gordon znal jeho realitní agenty. Nabízeli ho za slušnou cenu a bylo potřeba udělat nějaké úpravy, ale většině lidí připadalo, že je příliš vzdálený od města a příliš obyčejný. Z Jackson Hole to k němu trvalo čtyřicet minut a Tanye připomínal stavení ze starého westernu. Procházeli se kolem a nakukovali dovnitř.

Byl celkem prostorný a patřily k němu tři nebo čtyři chaty pro zaměstnance. Měl také stáje, které byly v havarijním stavu, a velikou, pěknou stodolu. Potřeboval opravit, ale to hlavní tady bylo a Tanya si uvědomovala, že Gordon je do ranče zamilovaný.

„Jednou bych si takový místo moc rád koupil,“ poznamenal a přimhouřenýma očima se díval na hory. Z místa, kde stáli, bylo vidět přímo do údolí. Byly tam skvělé jezdecké stezky a vhodná pastva pro koně.

„Co bys s tím dělal?“

„Dal bych to do kupy. Asi bych choval koně. Jsou v tom dobře uložený peníze. Ale člověk musí nějaký mít, aby to rozjel.“

Byla škoda, že ranč ještě nikdo nekoupil. Jako by nechápali Jeho pravou podstatu. A Tanya s Gordonem souhlasila. Líbila sejí drsnost toho místa a dovedla si představit, jak krásné útočiště by to pro ni v zimě mohlo být. S takovým rančem šlo dělat spoustu báječných věcí.

„Dostane se sem člověk, když je sníh?“ zeptala se a Gordon přikývl.

„Jistě. Silnice je dobrá. A dá se použít sněžný pluh. Koně by se museli poslat na jih, ale ve vytápěných stájích by se dali držet i tady.“ A pak se musel zasmát tomu, jak si dělá plány s rančem, který mu nepatří. Ale Tanýu potěšilo, že jí to řekl.

Chvíli se ještě projížděli po okolí a pak ji vzal na večeři do staré zchátralé restaurace asi půl hodiny jízdy od města, kam chodilo hodně kovbojů. Byly tam daleko lepší podniky, kam by ji mohl pozvat, ale bál se, že kamkoli vejdou, všude ji poznají a nastane zase pozdvižení. Tanye se však to staré bizarní místo líbilo. Pak se vrátili ke Gordonovi do chaty. Cítila se báječně.

Věděla, že by se měla už vrátit, ale vůbec se jí nechtělo. Seděli v jeho obývacím pokoji a poslouchali hudbu. A pak jen tak pro legraci Gordon pustil své oblíbené CD s Tanyou a ona zpívala jen pro něho. Neustále opakoval, že se mu to jenom zdá, a Tanya se musela smát.

„Ne, vůbec ne,“ ujistila ho a začala ho svlékat.

„Ale ano, zdá,“ trval na svém, „je to sen, poslouchám

Tanyu a ona mě svléká“

„Kdepak,“ oponovala mu a Gordon jí také začal sundávat oblečení. „A ty ji taky nesvlékáš“ Smáli se, hladili a líbali a Gordon nedokázal uvěřit, jak silně ji miluje a jak ho vzrušuje. Za chvilku nato se octli v jeho ložnici. Na hodiny se podívali teprve po půlnoci.

„Snad abych se sem přestěhovala,“ pronesla ospale hlubokým sexy hlasem, který ho doháněl k šílenství.

„Paní Collinsová nám určitě s radostí pomůže. Stačí, když jí oznámím, že jsem ti na zbytek týdne nabídl svou chatu.“ Znovu propukli v smích.

„Nebo se přestěhuj k nám.“

„To by bylo fajn,“ pochvaloval si. Znovu se s ním začala milovat a pod jejími doteky začal sténat. „Ach bože, to je nádhera,

Tanny“ Leželi spolu až do svítání a pak musela vstát, dřív než ji někdo zahlédne. Nechtělo sejí od něj odcházet.

„Nepustím tě,“ řekl smutně, když se díval, jak se obléká potom, co se společně osprchovali v jeho miniaturní koupelně.

A málem to všechno začalo nanovo, ale tentokrát věděli, že to nejde. „Co si tady bez tebe počnu, až odejdeš?“ zeptal se a vypadal jako ztracené dítě. Usmála se na něj. Tolik si přála být s ním. Věděla, že má na mysli neděli, kdy musí odjet do Los

Angeles a svádět dál své bitvy.

„Co kdybys jel se mnou?“ navrhla mu s vědomím, že je to bláznivý nápad, ale i jí se od něho nechtělo. Gordon byl však daleko moudřejší než ona.

„A jak dlouho by to vydrželo? Co bych dělal? Bral telefony?

Nosil ti kytky? Odepisoval fanouškům? Za chvilku bys mě nenáviděla a já tebe taky. Ne, Tanny,“ řekl sklíčeně, „nepatřím tam.“

„Já taky ne,“ prohodila nešťastně a nemohla přijít na to, jak ten problém vyřešit.

„Je to přece tvůj život, ne můj. Za chvilku bych ti šel na nervy.“ Měl rozum. Přesně tak to dopadlo s Bobbym Joem. Když se pak vracel do Texasu, naprosto se mu zošklivila. „Nechci, aby se to stalo.“ „Tak co s náma bude?“ zeptala se polekaně.

„Nevím. To mi pověz ty. Občas bych mohl přijet na návštěvu a zdržet se tak dlouho, dokud bysme to ty nebo já vydrželi.

Taky by ses sem mohla vracet. Třeba si tu něco koupit, to by ti prospělo. Nějaký místo, kde by ses vzpamatovala z podobných šílenství, který se stalo včera. Kdybys tu žila, bylo by to jiný.

Mohla bys tady část roku bydlet, Tanny, a já bych tu na tebe čekal. Udělám, cokoli budeš chtít, zůstanu, odejdu, zmizím, budu na tebe čekat, jen nechci do Los Angeles, vzdát se svýho života tady a dívat se, jak mě začínáš postupně nenávidět.“

„To bych nikdy nedokázala,“ pronesla upřímně. Bobbyho Joea také nemohla nenávidět.

„Sám sebe bych nenáviděl a ty to víš. Vrať se sem,“ naléhal na ni, sevřel ji v náručí, až skoro nemohla dýchat, a políbil ji.

„Budu tady na tebe čekat. Navždycky, jestli budeš chtít.“

„Vážně někdy přijedeš do Los Angeles?“ Najednou dostala strach. Co když ho už nikdy neuvidí? Co když na ni zapomene ihned, jak odsud odjede, co když se odstěhuje na jiný ranč, do jiného města, k jiné zpěvačce? Měla tytéž obavy co on.

„Jistě že přijedu,“ ujistil ji. „Ale jen na návštěvu. Co kdybys ty žila tady? Alespoň částečně.“ „To mě nikdy nenapadlo,“ řekla upřímně a uvažovala o tom.

„Docela se mi to zamlouvá.“

„Určitě by se ti to líbilo.“

„Kdybych si koupila ranč, staral by ses mi o něj?“

„Jasně,“ odpověděl a zamyslel se. „Ale nechci být tvůj zaměstnanec.“

„Co to znamená?“ zeptala se udiveně.

„Že nechci, abys mi platila,“ upřesnil a Tanya mu na očích poznala, že to myslí vážně.

„A z čeho budeš žít?“ Dělala si o něho starosti a chtěla to s ním všechno nějak vyřešit. Musí existovat způsob, jak to zařídit.

„Mám našetřený nějaký peníze. Celý ty roky jsem nedělal zadarmo. Mohl bych koupit koně na chov a navíc pracovat tady na ranči. U tebe bych mohl dělat za byt a stravu. Nějak to provedeme,“ uklidňoval ji a přitáhl si ji k sobě. „S tím si hlavu nelámu.“

Už se cítil zase lépe. Tolik ji miloval a věděl, že s ní může podniknout cokoli, pokud budou rovnocenní partneři a on si nebude připadat jako její zaměstnanec. Tanye se jeho nápady líbily a přemýšlela o tom, zatímco ji líbal.

„Nechce se mi od tebe,“ zopakovala. Věděl, že má na mysli konec týdne, nikoli dnešní ráno. „Tak tu zůstaň,“ zašeptal chraplavě a toužil se s ní zase pomilovat. Nikdy neměl se žádnou ženou takový vztah jako s ní.

Duševně ho stimuloval a fyzicky doháněl k šílenství.

„Neodjížděj.“

„Musím. Na příští týdny mám spoustu závazků a musím natočit desku.“ A pak si vzpomněla na koncertní turné, které slíbila.

Zmínila se o tom, když se oblékala. „Gordone, nejel bys se mnou?“ Znamenalo by to vystavit ho tisku, ale oba věděli, že dřív nebo později se to stejně stane.

„Když budeš chtít, tak pojedu,“ souhlasil. Na jedné straně ho to lákalo, na druhé odpuzovalo. Chtěl být s ní a chránit ji od veškerého svinstva, kterému musela čelit. Ale myšlenka, že se toho má zúčastnit, ho už začínala děsit. Věděl však, že pokud bude chtít být s ní, bude s ní muset alespoň částečně sdílet její svět. Nemohl očekávat, že se s ním bude celou dobu schovávat ve Wyomingu. „Udělám to,“ dodal a Tanya ho políbila. „Nevím, co budeme dělat, Tanny. Tvůj život je pěkně komplikovanej, ale my si poradíme.“ A pak jí položil zvláštní otázku. „Co děti? Jak to, že žádný nemáš?“ Lámal si s tím hlavu od chvíle, co ji poznal. Byla tak milá a laskavá, proto se divil, že je nemá.

„Nikdy na to nebyla vhodná doba. Vždycky jsem si vzala toho nepravýho v nepravou dobu. Manažeři a agenti mi nedali pokoj a patrně by mě zabili, kdybych otěhotněla.“ Přikývl. Chápal to, ale bylo mu jí líto. Myslel si, že by byla dobrá matka.

„Chtěla bys mít ještě dítě?“ zeptal se a zamyšleně si ji prohlížel. Jeho otázka ji zarazila.

„Nevím,“ odpověděla. „Před pár lety ano.“ Pokoušela se k tomu přemluvit Tonyho, ale ten už další děti nechtěl, že prý je s nimi spousta starostí. „Doktor mi říkal, že v mým věku by to bylo složitější.“ Ale jeho dotaz ji donutil znovu o tom přemýšlet a překvapilo ji, že ji ta idea láká. A pak se rozesmála. Gordon jí rozhodně začínal měnit život. Snaží se ji přemluvit, aby se odstěhovala do Wyomingu, bydlela na ranči a měla dítě. Hned mu to také řekla a on se zasmál. „Hlavně mi nevykládej, že změna je život.“ A pak na něj upřela pohled. „Mohla bych ho ještě chtít. Vadilo by, kdyby ne?“

„Záleží jen na tobě,“ řekl, naklonil se k ní, políbil ji a začal ji svlékat, ale oba věděli, že musí odejít, dřív než ranč ožije a lidé se dají do práce. „Jen jsem si myslel, že mít s tebou dítě by bylo nádherný,“ poznamenal. Dlouho neměl takový pocit.

Pak mu Tanya vyprávěla o Zoeině dcerušce a zeptala se ho, co on na to, kdyby jí Zoe nechala Jade. Už se ho chtěla zeptat dřív, ale nebyla k tomu příležitost. Gordon v tom neviděl žádný problém. Pokud se jeho týče, záleží to na Tanye.

Musela sebrat všechny síly, aby se od něj odtrhla a konečně se oblékla. Gordon měl na sobě džíny a byl bosý. Držel ji v náručí a nedokázal ji pustit ani na jedinou minutu. Bylo šest ráno a za tři hodiny spolu zase budou jezdit na koni, ale přesto se jí nechtělo odejít.

„Nemůžu tě opustit ani na pár hodin.“ Zadívala se mu do očí.

„Jaký to teprv bude v neděli?“

„Na to taky nedokážu odpovědět.“ Zavřel oči a dlouho ji svíral v objetí. „Radši bys měla jít.“ Podíval

se na hodinky a věděl, že každou chvíli začnou honáci chodit do stájí a většina zaměstnanců na snídani. „Přijdeš zase večer?“ S obavami jí pohlédl do očí a Tanya se usmála.

„Co myslíš?“ Políbila ho na rozloučenou a vzápětí byla pryč. Pospíchala po horské cestě v ranním slunci. Při chůzi se rozhlížela a myslela na Gordona a chvíle strávené s ním. Byl přesně tím mužem, jakého si vždycky přála, a nečekala, že ho najde. A zčistajasna se objevil tady v Moose ve státě Wyoming. Musela teď hodně přemýšlet, mnohé pochopit, všechno si naplánovat a nakonec se rozhodnout. Jedno ale věděla jistě. Za pouhý týden jí nějaký kovboj z Texasu navždycky změnil život.

Kapitola 19.

V pondělí ráno, když se Tanya vrátila, Zoe byla už vzhůru a chystala kávu. Cítila se zase dobře a nebyla ani tak unavená jako předtím, než přijela do Wyomingu. Když Tanya vešla dovnitř, vzhlédla a zahrozila na ni prstem.

„Kdepak jsi byla? Nech mě hádat Na duchovních cvičeních!“ Jednou za ni Zoe takhle zalhala Tanyiným rodičům, aby ji kryla, protože Tanya odjela na víkend s přítelem.

„Jaks to uhodla?“ Tanya zářila a usmívala se od ucha k uchu nejen díky zážitkům, které za uplynulých třicet šest hodin s Gordonem sdíleli, ale i kvůli tomu, co k němu cítila.

„Znamená to snad, že kašleš na Hollywood a stěhuješ se do

Wyomingu?“

„Ještě ne,“ prohodila Tanya a nalila si šálek kávy.

„Je to jen dočasná známost nebo uslyším svatební zvony?“ Po jednom týdnu to bylo poněkud předčasné, ale ranč měl zřejmě pozoruhodný účinek na lidi, kteří se na něm setkali.

„Na to je snad trochu brzo,“ řekla Tanya rozvážně, „a on je rozumnější než Bobby Joe. A navíc je o dost starší. Prý do Los

Angeles nepůjde, jedině na návštěvu.“

„Správně,“ pochválila ho Zoe. „Během pěti minut by ho to zničilo. Jsem ráda, že si to uvědomuje. Ne že bych si myslela, že se mu nechce. Jen by se mu to asi nelíbilo.“

„To určitě. Předevčírem si to vyzkoušel na vlastní kůži a asi ho to navždycky znechutilo.“ Zoe rozvážně přikývla. „Mary Stuart mi to vykládala. Tom včera večer volal, že autobus je zase v pořádku. Všechno dal do kupy kromě závěsů.“

„Věřila bys tomu?“ zeptala se Tanya otráveně, právě když se k nim připojila ještě zcela neprobuzená Mary Stuart.

„Čemu? Ahoj, Tán, co tvůj sexuální život?“

„Hele, nemusíš chodit kolem horký kaše.“ Tanya byla šťastná, že jsou zase spolu.

„Takjakej je?“ vyzvídala Mary Stuart.

„Necháš toho?!“ Tanya ji praštila polštářem a Mary Stuart se uličnicky zasmála. Chtěla znát všechny detaily.

„Koukni, nespala jsem s Billem už rok. Teď jsem poznala muže, který se domnívá, že bychom to neměli dělat, dokud si nerozmyslím, jestli se rozvedu nebo ne, tak co jiného mi zbývá, než se přiživovat u kamarádek?“ Obrátila se k Zoe. „To platí i pro tebe.

Jakmile něco bude se Samem, chci to hned vědět.“

„Doufejme, že už to budeš mít taky odbytý.“ Zoe jí to hned vrátila a všechny se rozchechtaly. „Páni, my jsme ale čísla, co?“ Mary Stuart při tom hodnocení zavrtěla hlavou. Ve skutečnosti věděly, že to tak není.

Všechny vedly spokojený, ale nesnadný život a zaplatily vysokou cenu za dary, kterých se jim dostalo, a ani teď to nebylo jiné. Každá z nich musela projít obtížnou zkouškou, aby získala, co chtěla.

„Podle mě jsme vlastně úplně skvělý,“ oponovala Tanya a pyšně se podívala na obě kamarádky. „A

obě vás mám ráda, abyste věděly.“

„Ááá postkoitální záchvat lásky k bližnímu,“ podotkla

Mary Stuart a Tanya po ní opět mrštila polštářem.

„Jsi hnusná,“ rozčilovala se naoko a pak se znovu podívala na své přítelkyně. Alespoň o něco se s nimi chtěla podělit. Nedokázala to vydržet. „Zamilovala jsem se do něj,“ svěřila jim a těkala pohledem z jedné na druhou. Obě se rozesmály.

„Nepovídej,“ ozvala se Zoe. „Taky nás to napadlo.“

„Není v tom jen sex, opravdu ho miluju.“ Mary Stuart a Zoe se odmlčely a pak k ní Mary Stuart promluvila.

„Máš hrozně složitý život, Tán. Musíš se ujistit, že ti ho usnadní a že to nebude ještě horší. Musíš se přesvědčit, že to zvládne, než to s vámi špatně dopadne.“

„To udělám,“ slíbila Tanya, ale byl to Gordon, kdo byl ve skutečnosti opatrný. „Je z toho na smrt vyděšenej. V tomhle směru má rozum.“

„To jsem ráda,“ podotkla Mary Stuart a pak jim pověděla o plánu, na němž se s Hartleym domluvili. „Poletím co nejdřív do Londýna.“

„Vrátíš se k Billovi?“ zděsila se Tanya a přemítala, co se přihodilo během její nepřítomnosti. „Ne, jen si s ním promluvím,“ vysvětlila Mary Stuart. „Chtěla jsem čekat až do konce léta, ale nebudu. Když jsem odjížděla z New Yorku, stejně jsem už věděla, co chci. Nemá cenu čekat.“ „Jseš si jistá?“ zeptala se Tanya tiše. Všechny čekala náročná rozhodnutí.

„Naprosto.“

„Ví, že přijedeš?“

Mary Stuart místo odpovědi zavrtěla hlavou. „Za pár dní mu zavolám.“

„Co když ti řekne, abys nejezdila?“

„Nedávám mu na vybranou,“ odpověděla prostě. „Ty dny jsou pryč.“

„Amen,“ dokončila Zoe, jako obvykle ten nezávislý duch mezi nimi.

„A co Sam?“ zeptala se Tanya, když se šla převléknout.

„Pořád blázní,“ prohodila Zoe se širokým úsměvem a řekla jim, že dnes jede do města navštívit několik pacientů Johna

Kronera.

„Mám dojem, že jsi na dovolené,“ zlobila se Mary Stuart.

„Mně to nevadí. Ráda to udělám.“

„Kdy tam jedeš?“ vyzvídala Tanya.

„Dopoledne si vyjedu na koni, naobědvám se s vámi a pak pojedu do města. Charlotta Collinsová slíbila, že mě někdo sveze.“

„Pojeď se mnou autobusem, potřebuju si ve městě něco zařídit.“ Tanya se zeptala Mary Stuart, jestli si také nechce zajet do města, ale ta se rozhodla, že raději zůstane s Hartleym. A pak se šly všechny nachystat. Připomnělo jim to časy, kdy se každý den ráno oblékaly na přednášky. Ke stájím dorazily asi za hodinu po snídani a vypadaly svěže a vesele. Gordona zklamalo, že má Tanya odpoledne jiné plány.

„Večer se u mě zastavíš?“ zeptal se, když se dostali před ostatní jezdce.

„Jestli chceš,“ řekla a vyměnili si pohled, za který by bulvár zaplatil miliony.

„Miluju tě,“ zašeptal. Potom jeli vedle sebe klusem přes louku v dokonalé harmonii. Jako by se v uplynulém dni a půl jejich duše spojily. Cítila se s ním svázaná a on by ji následoval třeba až na konec světa, kamkoli vyjma Los Angeles, škádlila ho, když se vraceli k ostatním.

„Řekl jsem ti, že přijedu na návštěvu.

„Kdy?“ naléhala, i když věděla, jak bude příští měsíc zaneprázdněná. Vysvětlil jí, že až do konce srpna nemůže odjet z ranče na víc než jeden den v týdnu.

„Kdy budeš moct přijet ty sem?“ zeptal se pro změnu Gordon, ale Tanya také neměla příliš volného času. V duchu probírala své závazky a zjistila, že má volný týden na počátku srpna.

„Za tři týdny bych se mohla vrátit,“ usoudila a Gordon přikývl. Právě se k nim připojil Hartley. Lékařský pár z Chicaga v neděli odjel, stejně tak Benjamin s rodiči.

„To je jako celá věčnost,“ stihl zašeptat Gordon, aby je Hartley neslyšel. Tanya to cítila stejně. Nedalo se však nic dělat.

V září měla opět volno a Gordon by mohl jet do Los Angeles s ní. Bude to určitě zajímavé dojíždět do městečka Moose ve státě Wyoming.

„Dneska je krásně, viďte?“ prohodil Hartley, když si prohlížel jasně modrou oblohu, a Tanya s Gordonem mu přisvědčili a usmáli se na sebe.

Projížďka to dopoledne se vydařila a pak šli všichni na oběd, ale Gordon se k nim nepřipojil. Musel dělat nějaké papírování a navíc jeho kůň ztratil podkovu. Včera přijeli noví hosté, a i když s nimi nemusel jezdit, protože už byl přidělen k Tanyině skupince, musel přesto dohlédnout na honáky, zda plní svou práci a zda nejsou problémy s koňmi. Nakonec vůbec nevadilo, že Tanya odpoledne nemá čas, jelikož dvě ženy z New Yorku spadly z koně, když v ohradě trénovaly lehký klus, a Gordon navíc musel zavolat veterináře k jedné kobyle, která si podvrtla kotník.

Odpoledne Tanya zavezla Zoe k nemocnici, kde na ni čekal

John Kroner, a pak jela na schůzku, kterou si dojednala hned ráno, a s jejím výsledkem byla spokojená. Všechno bylo včas zařízeno a ona si ještě mohla obstarat nějaké nákupy. Koupila si tyrkysové kovbojské boty a vyzvedla Zoe tak, aby stihly včas večeři. Zoe a John Kroner už čekali venku, když u nich zastavil

Tom s Tanyiným autobusem. Zoe vypadala unaveně, ale šťastně.

S úlevou se natáhla na pohovku naproti Tanye.

„Jaký to bylo?“ zeptala se Tanya s laskavým úsměvem.

„Fajn. Doktor Kroner má některé opravdu zajímavé pacienty,“ odpověděla Zoe. Všichni byli tak vděční, že přišla. Až jí bylo skoro trapné, jak ji personál obskakoval. Pozvala ho na večeři s jeho přítelem, který byl rentgenolog a přestěhoval se vloni do Jackson Hole z Denveru. Oba byli velice příjemní mladí muži a nesmírně milí k Zoe. „Oblíbila jsem si ho.“

„Má to být Samův soupeř?“ Tanya povytáhla obočí. „Nebo je na tebe moc mladej?“ dobírala si svou kamarádku a Zoe se její poznámce musela zasmát.

„Ani jedno, ty hloupá, je to gay, copak sis nevšimla?“

„Vlastně ani ne. No nic. Máš Sama. Co bys chtěla víc?“

Tanya měla dobrou náladu a přenesla ji i na Zoe.

„Jsi nemožná. Cos odpoledne dělala?“

„Něco jsem zařizovala a tak. Koupila jsem skvělý tyrkysový kovbojský boty.“

„Ve Spagu se budou určitě skvěle vyjímat. Už jsi tady moc dlouho. Přesně tohle jsem jednou provedla v Aspenu. Růžové kovbojské boty až ke kolenům, o kterých jsem byla přesvědčená, že se budou báječně hodit do nemocnice. Mám je pořád, naprosto netknuté vzadu ve skříni.“ Když dorazily na ranč, Hartley a Mary Stuart spolu tiše hovořili v chatě. Jako by nikdy nevyčerpali téma hovoru a bylo jasné, že než Zoe s Tanyou vešly dovnitř, líbali se. Mary Stuart zčervenala, když na ni Tanya pohlédla s povytaženým obočím.

„Přestaň!“ utrousila potichu Mary Stuart, když šla Hartleymu pro kolu.

„Co jsem udělala?“ zeptala se Tanya s předstíranou nevinností. Zase si připadaly jako ve škole a bylo to báječné. Znamenalo to pro ně tolik potřebný kontrapunkt k jejich daleko závažnějším životním traumatům počínaje sebevraždou přes rozvod, bulvární tisk a onemocněním AIDS konče. Tudíž trocha žertování a legrace i milostného dobrodružství byla nejen neškodná, ale dokonce léčivá.

„Co budeme dělat večer?“ zeptala se Zoe, když se posadila, unavená po návštěvách pacientů, ale osvěžená konverzací s Johnem Kronerem. „Učit se tango? Hadí tanec? Děje se něco zajímavého?“ Ranč zajišťoval množství nejrůznějších aktivit, i když Tanya a její přítelkyně se pokaždé nezúčastnily, aby

Tanya měla klid.

„Myslím, že dneska je jen normální večeře,“ podotkla Mary

Stuart a pak se podívala na Tanyu. Se zvedáním obočí byla teď na řadě ona. „Přidáte se dnes večer k nám, slečno Thomasova?“

„Ovšem,“ prohodila Tanya nevinně. „Proč ne?“

„Mám za tebe odpovědět?“ Mary Stuart se zlomyslně zašklebila a Tanya se zatvářila upjatě. „Ne, děkuju.“ Po večeři hodlala jít za Gordonem, ale to přítelkyně ještě netušily.

Všichni čtyři příjemně povečeřeli a Zoe si šla po tak vyčerpávajícím odpoledni brzy lehnout. Hartley a Mary Stuart se rozhodli, že pojedou do města do kina, takže kolem osmé už

Tanya kráčela ve svých starých žlutých vysokých botách, džínách a volném bílém svetru po cestě ke stájím. Připadalo jí, že je ve vzduchu cítit kouř, a pomyslela si, jestli si někdo nedělá táborák. Na hlavu si nasadila kovbojský klobouk, aby ji tak snadno nepoznali, a když přišla ke Gordonovým dveřím, jednou zaťukala a vzápětí vklouzla dovnitř. Nechtěla se příliš dlouho zdržovat před chatou. Gordon seděl na pohovce, díval se na televizi a čekal na Tanyu.

„Co tě tak zdrželo?“ zeptal se netrpělivě a vypadal jako kluk vyhlížející Santa Clause. Tanya se tiše zasmála a zamkla za sebou dveře. Už zatáhl rolety i závěsy, aby je nikdo neviděl.

„Co mě tak zdrželo? Večeře byla v sedm a teď je osm pět.

Podle mě to je slušný. Skoro jsem běžela.“

„Příště jez rychleji,“ doporučil jí se širokým chlapeckým úsměvem a vstal, aby ji políbil. Hned nato ji sevřel v náručí a za chvilku měli svlečené šaty. Ani nestihli dojít do ložnice, ale zůstali na pohovce, kde se pomilovali před televizní obrazovkou, aniž se starali o to, co hlasatel právě říká. Teprve po chvíli, když leželi a tiše si povídali, Gordon zaslechl, o čem v televizi mluví.

Hořelo na Stínové hoře a Gordon se posadil.

„Je to blízko?“ zeptala se Tanya. Všimla si, že se tváří ustaraně.

„Přímo nad náma.“ Pozorně poslouchal, co říkají v televizi, a Tanya si náhle vzpomněla, že cítila ve vzduchu kouř, když šla za Gordonem do chaty.

Hlasatel sděloval, že oheň se prozatím drží jen na malé ploše, ale právě se začíná zvedat vítr a lidé z rezervace se začínají bát.

Připomněl požár v Yellowstoneském parku před několika lety a pak pustili záznam jeho naprosté devastace. Potom se vrátili k dalšímu programu.

„Mohli by nás v noci zavolat,“ řekl zamyšleně a díval se na

Tanyu. Dělal si starosti o ranč i o koně.

„Nemám radši odejít?“ zeptala se. Pochopila by, kdyby ji požádal, aby se vrátila do své chaty. „Nechápu proč? Nikdo nemusí vědět, že tady jsi. K evakuaci dojde jedině, když to bude moc zlý.“ Vyšel na chvilku ven, aby se podíval na oblohu. Viděl kouř, ale žádné plameny. Když se vrátil dovnitř, zajímal se víc o Tanyu než o Stínovou horu.

Pustil její oblíbenou hudbu, zahrál na starou kytaru a ona mu tiše zpívala, aby je nikdo neslyšel. O půlnoci si dali sendvič. Gordon odpoledne něco nakoupil, když skončil jízdu s Mary Stuart a Hartleym. Řekl Tanye, že jsou moc milí. „Něco spolu mají, že?“ Všiml si toho hned první den. „Je rozvedená?“

„Není, ale bude. Odchází od manžela. Příští týden za ním asi poletí do Londýna, aby mu to řekla.“ „Je to Angličan?“

Tanya zavrtěla hlavou. „Má tam přes léto práci,“ vysvětlila.

„Proč od něj odchází?“ zeptal se Gordon, když seděli v kuchyni u stolu.

Tanya si při pomyšlení na to vzdychla. „Její syn vloni spáchal sebevraždu. Neznám všechny podrobnosti, ale manžel jí za to dává vinu. Neudělala nic, čím by ho k tomu vyprovokovala, ale podle mě Bili prostě neví, na koho jinýho by to měl svést. Potom, co se to stalo, se jejich manželství rozpadlo.“

„Třeba nebylo moc pevný už předtím.“

„Možná,“ řekla tiše, ale nesouhlasila s ním. „Myslím, že bylo. Jen to pro ně byla moc velká rána. Teď trpí tím, co jí manžel provedl. Jednoduše to skončilo.“

„Myslíš, že se ona a pan Bowman dají dohromady?“

„Doufám,“ pronesla Tanya, usmála se a pohladila Gordona po ruce. „A co my? My taky?“ „To si piš,“ ubezpečil ji, naklonil se k ní a podíval se jí do očí.

„Jestli mi utečeš, přicválám na mustangovi přímo na

Hollywood Boulevard a unesu tě.“ Ta představa byla báječná a rozesmála ji.

„Měla jsem dojem, že rodea necháš.“

„Teprve až tě unesu.“ Oba se rozesmáli. Stála v kuchyni téměř nahá, pouze v jeho rozepnuté košili, a myla nádobí. Takovou fotografii by si přál mít a věděl, že si Tanyu takhle bude pamatovat navždycky. Je přesně taková, co o sobě tvrdí, normální holka z Texasu. „Zblázním se z tebe,“ řekl, když se postavil za ni, objal ji kolem pasu a opřel si bradu o její rameno. „Příští týden si budu myslet, že jsem měl celou dobu halucinace.“ Zesmutněla při pomyšlení na to, že už tady nebude. „Zavoláš mi?“

„Pokusím se,“ prohodil. Nechala nádobí a otočila se k němu.

„Co tím myslíš, že se „pokusíš“? Zavoláš mi, nebo ne?“ naléhala.

„Zavolám. Já jen, že nesnáším telefony. Ale brnknu ti.“ V chatě aparát neměl a telefonovat z ranče se mu nechtělo, aby se to nikdo nedozvěděl. Většinou platili za hovory koncem měsíce.

Bude muset kvůli tomu zajet do 7-Eleven. A Tanye ještě víc vadilo, že ona mu nebude moct zavolat. To nebyla zrovna potěšující situace. „Budeš se muset holt rychle vrátit, to je celý.“

„Slibuju. Za tři týdny, jestli to zvládnu. Musím posunout některé termíny.“ Už volala Jean, aby to zařídila, a teď pro to měla ještě pádnější důvod. „Až skončí léto, koukej přijet do Los Angeles,“ zdůraznila svádivým hlasem, ale on se k ní tiskl a rozptyloval tak její pozornost.

„Přijedu, přísahám. Řeknu Charlottě, že na konci srpna potřebuju volno.“ Tanya v duchu hledala mezery ve svém programu, kdy bude moct přijet do Wyomingu. Může letět přímo do Jackson Hole, když přesedne v Salt Lake City nebo Denveru. Už se na to těšila.

Krátce nato odešli do ložnice, a když se pomilovali, zůstali ležet v objetí. Najednou uslyšeli bouchání na dveře a Tanya sebou trhla leknutím. Gordon si natáhl džíny a běžel ke dveřím.

Otevřel a spatřil jednoho z pomocníků z ranče.

„Právě volali z rezervace. Musíme evakuovat.“

„Teď?“ podivil se Gordon, ale když se podíval na oblohu, viděl nad Stínovou horou oranžovou záři. „Proč nás neupozornili dřív?“

„Kolem půlnoci jsme měli přijít na řadu, ale Charlottě připadalo, že to mají pod kontrolou. Jenže vítr se otočil,“ vysvětloval. Gordon si všiml, že v ostatních chatách se svítí. „Charlotta svolává hosty. Musíme shromáždit koně a hnát je do údolí.“

Poblíž se nacházel další ranč, ale bylo nebezpečné přesunout tak rychle tolik zvířat. Jak lidé, tak i koně se mohli zranit.

„Za pět minut jsem tam,“ řekl Gordon chlapci a vrátil se dovnitř k Tanye. Zamkl opět dveře, aby k němu nikdo nemohl vtrhnout, a co nejrychleji jí vylíčil, co se děje. „Přemístí vás na další ranč,“ vysvětlil jí. „Jestli zavoláš svýho řidiče, mohl by tě tam odvézt. Já musím sehnat koně. Dvě stě kusů musíme co nejdřív dostat pryč,“ dodal, zatímco se oblékal, a pak se na chvilku zastavil, aby ji políbil. „Miluju tě, ty moje holka z Texasu, neboj se, my to spolu zvládnem, i kdybych musel jet třeba do Hollywoodu.“ Věděl, že si dělá starosti, on ostatně také, ale byl rozhodnutý dodržet slovo. Teď se však musel soustředit na něco jiného. „Obleč se,“ nařídil jí, než odešel. „Drž se mimo cestu ve vysoký trávě, aby tě nikdo nezahlíd. Mají stejně plno práce. Vrať se rovnou do svý chaty. Pak se uvidíme.“

„Nemůžeme vám nějak pomoct?“ Připadala si hloupě, že nasedne do svého autobusu a odjede na další ranč, zatímco lidé i zvířata budou v nebezpečí.

„To je moje práce,“ řekl a usmál se. Na hlavu si narazil klobouk a popadl starou džínovou bundu.

„Tak pa,“ rozloučil se, ještě se za ní naposledy ohlédl a byl pryč. Jak tam tak stála, připadala si naprosto bezmocná. Rychle na sebe naházela oblečení a udělala, co jí poradil. Když Gordon jel ve svém náklaďáku po cestě a zahlédl pohyb ve vysoké trávě, usmál se. Věděl přesně, kdo ho způsobil. Jakmile však dojel k výběhu, čekala na něj spousta práce.

Museli vyvést koně ze stájí do hlavní ohrady a pak je hnát dolů do údolí. Důležité bylo dohlédnout na to, aby se žádný nezranil, neztratil či nesplašil. Svolal deset šikovných mužů a čtyři ženy. Potřebovali každou ruku a už volali do sousedního ranče, kde museli uvolnit vlastní výběhy a udělat místo pro koně z Charlottiných stájí. A pokud se oheň rozšíří až k nim, bude to vážný problém. Prozatím vítr vanul opačným směrem.

Gordon na ně vykřikoval příkazy a jezdil na staré grošované klisně, o které věděl, že bude na tenhle úkol nejvhodnější.

Tanya mezitím dorazila do chaty. „Proboha, kde vězíš?“ vyjela Mary Stuart nervózně. Zoe se právě oblékala. Zrovna jim volali. Obě sice tušily, kde Tanya je, ale nevěděly, jak ji najít.

„Prý nás budou evakuovat a já jim nechtěla říkat, že jsi v chatě u honáka.“

„Díky,“ řekla Tanya s úsměvem a zavolala Toma. Požádala ho, aby přijel na ranč, a vysvětlila mu, co se děje. Chtěla autobus nabídnout ostatním, aby se přepravilo co nejvíc lidí. Momentálně se zde nacházelo zhruba sto lidí.

„Myslíte, že ranč shoří?“ zeptala se Mary Stuart polekaně, když Zoe vešla do místnosti v teplém svetru a džínách a s lékařským kufříkem v ruce. Bylo chladno a venku vál silný vítr.

„Ne, určitě neshoří. Gordon říkal, že občas tady k požáru dochází, ale pokaždý to zvládnou. Co to děláš?“ zeptala se a obrátila se k Zoe.

„Nabídnu jim pomoc. Nahoře mají hasiče.“

„Copak chtějí dobrovolníky?“ Tanya se zatvářila překvapeně.

Gordon jí nenaznačil, že hosté můžou pomáhat, a právě v tom okamžiku dorazil Hartley a oznámil jim, že je čekají v hlavní budově. Všichni se tvářili vyděšeně a vypadali trochu neupraveně v nejrůznějším podivném oblečení, které na sebe stihli naházet. Mary Stuart se bavila s Hartleym a zdála se klidnější, když ho držela za ruku. V druhé si nesl kufřík se svým rukopisem, na kterém tady pracoval. Ostatní hosté měli také různé věci, o něž nechtěli přijít, od příručních zavazadel přes rybářské náčiní až po kabelky.

Čekala na ně Charlotta Collinsová a stručně bez emocí jim vysvětlila, že ranči sice nehrozí vážné nebezpečí, ale že je moudřejší přestěhovat hosty na jiné místo, kdyby se obrátil vítr. Nechtěla, aby se dostali do situace, která by je nějak ohrozila. Všichni budou odvezeni do sousedního ranče a ubytováni ve volných pokojích, které jsou k dispozici. Pro každého zvlášť pochopitelně není dost pokojů, ale ona doufá, že lidé to vezmou sportovně a že se za pár hodin stejně vrátí do svých chat. Charlotta věřila, že to budou v zájmu ranče považovat za určité dobrodružství. Chovala se klidně a mluvila povzbudivě.

Oznámila jim, že se pro ně připravují sendviče a termosky s horkou kávou a že přeprava nebude žádný problém. Prý jejich největší starostí je dostat ven koně a o to je už postaráno. Tanya si přitom hned vzpomněla na Gordona.

Charlotta jim sdělila, že během následující půlhodiny budou všichni přemístěni a že budou samozřejmě průběžně informováni. Pak schůze skončila a ozval se obrovský halas, jak lidé začali pobíhat a diskutovat o tom, co se děje. Tanya se protlačila k Charlottě, aby ji informovala, že autobus bude za chvilku k dispozici. Byli rádi, že ho mohou použít k přepravě hostů.

Charlotta jí řekla, že je velmi laskavá a že jsou jí velmi vděční. Také jí prozradila, že na Stínovou horu se chystá spousta dobrovolníků hasit požár, načež se do toho vložila Zoe a zeptala se, jestli s nimi může jet také. Měla s sebou kufřík a Charlotta na okamžik zaváhala, protože věděla, že je Zoe nemocná, ale pak souhlasila. Lékařská pomoc byla vždy potřebná. Ať byly její zdravotní potíže jakékoli, a John Kroner naznačil Charlottě, že jsou vážné, v této chvíli se Zoe zjevně dařilo dobře. „Vážíme si toho, paní doktorko,“ pronesla Charlotta a mezitím se objevili další dva hosté a také nesli

zdravotní kufřík. Zoe je neznala. Jeden byl gynekolog z jihu a druhý chirurg ze St.

Louis, ale zcela určitě byli schopni poskytnout potřebnou péči.

„Za pár minut pojede nahoru náklaďák,“ oznámila všem třem lékařům Charlotta. Ti mezitím kontrolovali obsah svých kufříků. Ani jeden z nich nebyl dobře připravený na popáleniny, ale Charlotta je uklidnila, že má pro tento případ speciální kufřík, a poslala pro něj.

Lidé začali nastupovat do dodávek a za dvacet minut přijel

Tanyin autobus a Charlotta ho začala plnit lidmi. Během půl hodiny bylo o všechny postaráno. Mary Stuart a Hartley nastoupili mezi prvními a Tanya se zdržela vzadu, aby si promluvila se Charlottou. „Mohla bych jet s váma do hor, paní

Collinsová?“ zeptala se jí potichu. „Moc ráda bych vám pomohla, kdyby to šlo. Vím, že nahoře jsou dobrovolníci. Možná bych mohla být k ruce Zoe nebo ostatním.“ Charlotta Collinsová otálela s odpovědí jen na okamžik a pak přikývla. Potřebovali veškerou pomoc, ale Charlotta nechtěla, aby to hosté věděli. Už tak je děsila noční obloha ozářená plameny. Teď byla ohnivě rudá.

Tanya běžela k Mary Stuart a zakřičela, že zůstává. Mary

Stuart po krátkém váhání kývla. Hartley byl hned vedle ní. Vzápětí Tom a ostatní dodávky vyrazili na cestu a Charlotta nasměrovala zbytek dobrovolníků k vozům. Bylo tam asi půl tuctu mužů, tři lékaři a Tanya. V džípech, náklaďácích a dodávkách ještě s několika honáky a jejich pomocníky zamířili do hor. Byla to malá, ale zdatná výprava. A celou dobu Tanya neustále přemýšlela, jak Gordon dopadl s koňmi.

Téměř půl hodiny jeli nahoru a pak dorazili k zátarasům, kde museli vystoupit z aut. Zbytek cesty byli nuceni dojít pěšky. Podávali kbelíky s vodou, zatímco nad nimi letadla hasila požár chemicky. Plameny šlehaly do výše a bylo slyšet stálý hluk jako od obrovského vodopádu a všichni se museli překřikovat. Tanya si sundala svetr a ovázala si ho kolem pasu. Měla na sobě Gordonovu košili a v životě jí nebylo takové horko.

Obličej měla celý rudý. Vzduchem poletovaly jiskry. Boj se živlem byl strašný, a to nebyli v přední linii. Tanya si ani nedovedla představit, jaké to tam musí být pro ostatní. Litovala, že nemá rukavice, protože si spálila ruce. Pod botami cítila rozpálenou zem, stromy padaly, zuřil vítr a kolem nich prchala drobná zvířata, která většinou padla za oběť ohni. Tanya občas zahlédla Zoe. S několika lékaři a sestrami z města si vytvořili zdravotní stanoviště. Dobrovolníků stále přibývalo a Tanya konečně po dlouhé době, která ji připadala jako celá věčnost, spatřila Gordona. Prošel přímo kolem ní, pak se ohlédl s udiveným výrazem v očích a vrátil se k ní, aby s ní promluvil pár slov. Zajímalo ho, jestli někdo tuší, kdo Tanya je, ale pochyboval o tom. Pracovala jako ostatní a pak si udělala přestávku. Už to trvalo dlouho a paže ji bolely tak, že je sotva dokázala zvednout.

„Co tady děláš?“ Byl unavený a zašpiněný, ale přesun do sousedního ranče dopadl dobře. Všichni koně se dostali do bezpečí a Gordon přijel nahoru pomáhat hasit.

„Přihlásily jsme se se Zoe jako dobrovolnice. Každá ruka dobrá.“

„Ty se chceš za každou cenu dostat do průšvihu, viď?“ Zavrtěl hlavou. Vůbec se mu ten její nápad hasit oheň nezamlouval.

Kdyby se otočil vítr, mohl by někdo uvíznout v pasti. Člověk tady mohl snadno přijít o život. „Jdu dopředu, ty zůstaň tady. Pak se pro tebe vrátím.“ Chtěla mu říct, aby tam nechodil, ale věděla, že je to jeho práce. Musel s ostatními ochránit ranč před ohněm.

Letadla celou noc hasila chemikáliemi a ještě v poledne akce neskončila. Lidé byli tak vyčerpaní, že byli zralí někde padnout a spát. Přivezli matrace, které položili na náklaďáky, takže se lidé mohli vyspat a vystřídat. Asi deset jich dřímalo na každém náklaďáku. Byli tak vyčerpaní, že by si lehli kdekoli a okamžitě usnuli. Brzy po poledni Tanya konečně spatřila Zoe. Gordona neviděla už od rána.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Tanya starostlivě, ale Zoe vypadala kupodivu dobře a vyrovnaně. „Výborně,“ odpověděla Zoe a usmála se. „Všechno klape, zatím jen drobná zranění. Pokud se vítr neobrátí, prý to uhasí do setmění. Před chvilkou jsem viděla Gordona. Mám tě prý pozdravovat.“

„Je v pořádku?“ dělala si Tanya starosti a Zoe s úsměvem přikývla.

„Ano, trochu si popálil ruku, nic vážného. Teď právě asi spí na korbě.“ Obě ženy chvíli popíjely kávu a pak se vrátily na svá stanoviště. Braly to trochu jako dobrodružství a obě byly rády, že mohou být užitečné. Už se chystaly, jak si budou dobírat Mary Stuart za to, že s nimi nejela. Věděly, že nesnáší dopravní nehody, požáry nebo cokoli nebezpečného. Tanya byla v podstatě ráda, že Mary Stuart odjela s Hartleym. Nebylo zas tak nutné, aby tady byla. Tanyu těšilo, že může pomoct a že je blízko Gordona, i když ho vůbec neviděla. A aspoň mohla dohlédnout na Zoe.

Byli tam do čtyř odpoledne, když jim lesnická služba oznámila, že oheň je oficiálně pod kontrolou. Domnívali se, že do setmění bude zlikvidován. Všichni hlasitě zajásali a za půl hodiny se parta špinavých, ale šťastných dobrovolníků vracela dolů.

Jeli v náklaďácích, dodávkách a džípech, povídali si, žertovali a vyprávěli si, co všechno zažili při hašení. Každý měl nějakou historku. Kolem Tanyi, která šla pěšky, právě projížděla Zoe s ostatními lékaři. Byli unavení, ale jinak v pohodě a Tanya si všimla, že je mezi nimi John Kroner. Zamávala jim a pomalu sestupovala dolů do údolí. Byla sice vyčerpaná, ale když se podívala přes údolí na hory, chůze jí nevadila. Budou tady navždy.

Zamilovala si je navěky.

„Nechcete svézt, slečno?“ ozval se jí za zády hlas a Tanya se otočila. Byl to Gordon ve svém náklaďáku. Obličej měl černý, na očích měl ochranné brýle a spáleninu na ruce zavázanou. „Ahoj, jsi v pořádku?“ zeptala se a Gordon přikývl. Byl tak vyčerpaný, že neměl ani chuť na jídlo, které je čekalo v jídelně.

Nastoupila do auta, instinktivně se k němu naklonila a on ji políbil. Hned nato byli oba šokováni tím, co provedli. Připadalo jim to tak přirozené. Připomněli si, že zvlášť mezi tolika lidmi si musejí dávat pozor. „Promiň, Gordone, vůbec jsem neuvažovala.“

„Já taky ne,“ odpověděl se širokým úsměvem. Přál si jediné, být s ní zase v posteli, dvanáct hodin spát a ráno se vzbudit vedle ní.

„Co uděláte teď s koňmi?“ zeptala se a napila se vody z jeho termosky. Byla cítit kouřem, ale Tanya měla velkou žízeň.

„Dneska večer je přiženeme. Přijdu pro tebe, až skončíme.

Jestli budeš chtít.“

„Budu moc ráda.“ Opřela se na sedadle, dívala se z okna a začala zpívat. Byla to stará texaská píseň, jedna z jejích oblíbených. Znal ji také a přidal se k ní. Lidé, které míjeli, se usmívali.

Když začala zpívat, uvědomili si, kdo je, a překvapilo je, že byla s nimi jako dobrovolnice. Udělalo to na ně velký dojem a stejně tak to zapůsobilo na Charlottu Collinsovou. Tanya dřela celou noc jako kůň. Byla nahoře sedmnáct hodin. A Zoe rovněž.

Když se vrátili na ranč, ještě před příjezdem hostů pro všechny otevřeli jídelnu a nabídli jim spoustu jídla, smažená vajíčka, omelety, párky, slaninu, steaky, smažená rajčata, koláče, zmrzlinu a opečené brambory.

„Jediný, co tu chybí, je kukuřičná kaše,“ stěžovala si Tanya a ušklíbla se. Posadila se vedle Gordona. „To je fakt, nedaj člověku pořádný jídlo,“ přizvukoval jí se smíchem Gordon. Povídali si a pak přišla Zoe s Johnem

Kronerem a jeho přítelem a sedli si vedle nich. Asi hodinu debatovali o požáru a pak všichni postupně odcházeli za svými povinnostmi. Gordon musel sehnat muže, aby mu pomohli s koňmi. „Budeš dneska večer mrtvej,“ zašeptala mu Tanya, když opouštěli jídelnu. „Určitě mám k tobě přijít?“

„Co si myslíš?“ Jeho oči mluvily za něho.

„Myslím si, že jste drsňák, pane Kovboji,“ prohlásila a málem ho políbila.

„Bacha na to, nebo za chvilku stopuju na silnici a hledám si nový místo.“

„Pochybuju.“ Včera viděla, jak tvrdě dřel a kolik toho udělal.

Charlotta Collinsová by byla blázen, kdyby ho vyhodila. „Ale dám si pozor, slibuju.“ Dokonale si

rozuměli, jako by byli pro sebe stvoření.

„Možná by ses ho měla držet,“ radila jí Zoe, když Gordon odešel. Právě přijížděl Tanyin autobus a zahlédly Mary Stuart.

Autobus a ostatní vozy dorazily v sedm večer a na všechny čekala neformální studená večeře ve stejné místnosti, kde předtím jedli Tanya se Zoe a další dobrovolníci, takže obě vlastně už neměly hlad.

Přesto Tanya a Zoe zůstaly sedět s Mary Stuart a Hartleym u stolu, aby jim vyprávěly o svém dobrodružství. Ještě ani nestihly dojít do chaty. Zoe pomáhala ukládat po požáru zásoby a Tanya se k ní připojila poté, co Gordon odjel pro koně. Mezi těmi, kdo hasili oheň, vzniklo kamarádství a Zoe podotkla, že kdykoli viděla Tanyu s Gordonem spolu, pokaždé ji napadlo, že se perfektně doplňují. Když se konečně ten večer dostaly do chaty, požár byl zcela uhašen. Bylo to i ve zprávách a rychle se to rozneslo po celém ranči. Tanya se nejdříve osprchovala a pak se na hodinu naložila do vířivky. Když vylezla ven a zabalila se do osušky, zaslechla ťukání na okno. Roztáhla závěsy a spatřila špinavý černý obličej s bílými kruhy kolem očí od ochranných brýlí. Měla chuť se vyklonit ven a obejmout ho. Mary Stuart a Zoe už byly v posteli. Ani jedna v noci nespala a obě tvrdily, že jsou naprosto vyčerpané. Tanya byla také unavená, ale čekala na Gordona. Dlouho trvalo, než ze sebe smyla špínu a odstranila pach kouře z kůže i vlasů. Teď byla celá růžová, čistá a voněla parfémem. Gordon ji lákal k sobě. Byl tak utahaný, že sotva stál na nohou, ale Tanya mu naznačila, ať chvilku počká, a rozběhla se ke dveřím chaty. Když ležela ve vířivce, dostala nápad.

Zhasla světlo venku i v obývacím pokoji, aby je nikdo neviděl, a zavolala potichu na Gordona. „Tak už pojď,“ naléhal na ni nedočkavě.

„Chci, abys šel dovnitř. Nikdo se to nedoví. Holky spí, a kdyby tě někdo zahlídl, můžeš mu říct, že jsi se mnou mluvil kvůli tomu požáru.“ Zaváhal jen na okamžik, pak vklouzl do obývacího pokoje a zavřel za sebou dveře. Závěsy byly zatažené a Tanya ho hned zavedla k sobě do ložnice.

„Co se děje?“ zeptal se nervózně. „Tady přece nemůžeme strávit noc.“

„Chci, aby sis dal vířivku. Jsi utahanej. Tak honem, pojď.

Když budeš chtít pak odejít, půjdu s tebou.“ Věděl, že jakmile se svlékne, nebude se mu chtít vůbec nikam, ale nedohadoval se s ní. Hnát koně zpátky na ranč mu dalo pořádně zabrat a byl na pokraji svých sil.

Napustila mu vodu a pomohla mu sundat oblečení. Radoval se z její asistence jako malý kluk a za okamžik vstoupil do obrovské vany a Tanya spustila vířivku. Ležel tam se zavřenýma očima a měl pocit, jako by zemřel a octl se v nebi. Začal usínat, ale pak otevřel oči a podíval se na ni. „Tanny, to je neuvěřitelný.“ Neřekla mu, že doma žije v daleko větším luxusu. Nechala ho relaxovat ve vaně, zatímco mu umývala vlasy. Byl to ten nejlepší dárek, který mu mohla dát, a byla ráda, že ho nakonec přemluvila, aby šel dovnitř.

Asi hodinu se koupal, a i když byl nevyspalý, vypadal mnohem lépe. „Nechceš ke mně?“ navrhl a Tanya se rozesmála. Pořád ještě byla zabalená do osušky a nemohla uvěřit, že Gordon dokáže myslet na takové věci, přestože byli oba tak unavení.

V okamžiku, kdy se k němu ponořila do vany, však bylo jasné, že má v plánu jiné věci než spánek. „To snad není možný. Vždyť jsi před hodinou ještě umíral.“

„Vzkřísilas mě. Aspoň jistý části těla.“ Zasmála se. Byl zcela jistě v dobré kondici a pak se pomilovali přímo ve vaně. Byla půlnoc, když vylezli ven. Zůstali ve vodě tak dlouho, že Tanya poznamenala, že si připadá jako scvrklá hrozinka. „Rozhodně tak nevypadáš,“ ujistil ji s jižanským přízvukem v hlase a pohladil po zadečku. Otočila se a podívala se na něho.

„Chceš se vrátit k sobě, nebo tady zůstaneš?“

Chvilku to zvažoval, a i když věděl, že je to bláznivý nápad, nedokázal odolat. Alespoň pro jednou to riskne. „Třeba toho budu litovat, zvlášť když mě nevyhodíš v půl šestý. Bezpodmínečně.“ „To víš že ano,“ slíbila.

„Tak tu zůstanu Nedokážu dojít do svý chaty.“ Navíc se mu ani nechtělo. Vklouzli do obrovské

postele a Gordon v životě nezažil něco tak příjemného. Povlečení bylo čisté, její pokožka hebká, voněla parfémem a mýdlem a vlasy měla umyté. Nikdy mu nebylo tak dobře a usnul dřív, než stihla nařídit budík a zhasnout.

Celou noc ji držel v náručí a Tanya ho něžně probudila, jak mu slíbila, v pět dvacet.

„Nerada ti tohle dělám, zlato,“ zašeptala mu do ucha. Otočil se a objal ji. I v polospánku na ni byl něžný a to sejí líbilo. „Ale musíš vstát.“

„Ne, nemusím,“ odporoval se zavřenýma očima. „Umřel jsem a dostal jsem se do nebe.“ „Já taky, tak šup, dělej, ty ospalče“ Konečně otevřel oči, s povzdechem vylezl z postele a začal se oblékat. Šaty měl ještě špinavé od požáru, ale doma se chtěl převléknout rovnou do pracovního. Nechtělo se mu odcházet.

„Děkuju, byl to ten nejkrásnější dar, co jsem kdy dostal.“

Usmála se na něho. „Věděla jsem, že ti to udělá dobře.“ Jak tam tak stáli, najednou jí došlo, že je středa. „Nepojedeš dneska večer rodeo, že ne?“ zeptala se. Gordon zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Večer asi buď omdlím, nebo spadnu dřív, než vjedu do arény.

Dneska to zřejmě vynechám.“

„Já taky,“ přitakala Tanya. Po tom sobotním fiasku tam nehodlala ani vkročit.

„Co kdybysme strávili klidnej večer a poslouchali muziku?

Nevadilo by ti, kdybys ke mně zase zašla?“

„Ne, pane.“ Usmála se, políbila ho a pak se s ním rozloučila.

Potichu vyklouzl ven a zmizel dřív, než ho někdo mohl uvidět.

Když ho Tanya v devět spatřila u výběhu, měl na sobě bílou košili, džíny a kovbojské boty a věnoval se naplno své práci. Koně už byli připravení a osedlaní a všichni působili odpočatě. Nebýt sotva znatelného pachu kouře ve vzduchu, člověk by netušil, že se vůbec něco stalo. Ale přesto se ten den nemluvilo o ničem jiném než o požáru na Stínové hoře.

Pro všechny to byl poklidný den. Odpoledne po obědě zavolala Mary Stuart Billovi do Londýna. Pracoval u sebe v pokoji a byl trochu překvapený, když ji uslyšel. Obvykle mu posílala faxy a jen výjimečně mu telefonovala. On jí však také volal jen zřídkakdy.

„Stalo se něco?“ zeptal se polekaně. V Londýně bylo deset večer.

„Ne, jsem v pořádku,“ pronesla věcně a zeptala se ho na práci. Odpověděl, že všechno probíhá hladce, a pak nastalo trapné mlčení. Začala mu proto vyprávět o požáru a že Tanya se Zoe při něm pomáhaly, ale ona že odjela na jiný ranč. Neřekla, že s Hartleym. A pak svého manžela naprosto ohromila. „Ráda bych příští týden přijela do Londýna,“ oznámila mu klidně.

„Říkal jsem ti, že mám plno práce,“ namítl poněkud podrážděně.

„To moc dobře vím. Ale musíme si promluvit, jinak se uvidíme až v září.“ Očividně mu to bylo lhostejné. Ale jí vůbec ne.

V tom byl ten problém.

„Možná se vrátím už koncem srpna.“

„Nebudu čekat dalších šest týdnů, abych tě viděla,“ řekla prostě.

„Taky mi chybíš,“ prohodil, stále ještě rozčileně, „ale já dělám ve dne v noci. Jinak bych tě s sebou vzal.“

„Chceš, abych ti radši poslala fax?“ vyjela. Bylo to absurdní.

Ani si nechce udělat čas na to, aby mu sdělila, že je po všem.

„Nebuď protivná. Nemám prostě čas.“

„Přesně kvůli tomu tě chci navštívit. Nemáš čas se mnou mluvit, milovat se, prostě být můj manžel. Podle mě to nemá vůbec nic společného s nedostatkem času, Bille.“

„Co tím myslíš?“ vyhrkl a přeběhl mu mráz po zádech. Najednou začínal rozumět tomu, co se mu snažila naznačit, ty faxy, mlčení, to, že mu nevolala. Docházelo mu to, ale jen velmi pomalu. „Proč sem chceš přijet?“ zeptal se přímo. Odjakživa nesnášel překvapení.

„Na návštěvu. Dlouho tě nezdržím. Ani nezůstanu ve stejném hotelu, když nebudeš chtít. Jen si

myslím, že po jednadvaceti letech bychom si měli říct aspoň pár slov, než to svinstvo vyhodíme do smetí.“

„Tohle si o nás myslíš?“ zděsil se.

Nemohla to popřít. „Ano a vím, že ty si myslíš totéž. Ale podle mě bychom si měli promluvit.“ „Já si ale nic takového nemyslím,“ řekl zdrceně. „Jak to můžeš vůbec vyslovit?“

„Jen to, že mi kladeš tuhle otázku, je pro mě ta nejsmutnější věc na světě.“

„Oba jsme hodně prožili A já mám tenhle důležitý případ v Londýně Vždyť to víš“

„Ano, Bille.“ Už ji unavovalo ho poslouchat. Naprosto nic nechápal, až se ptala sama sebe, zda má vůbec smysl za ním jezdit. Jenom hovor s ním ji deprimoval. „Promluvíme si příští týden.“ „Promluvíme si, nebo rovnou podepíšeme papíry?“ zeptal se rozzlobeně.

„To závisí na tobě.“ Ale tak to nebylo. Záleželo na ní. To jí bylo jasné. Patrně by takhle žil dál, ve svazku se ženou, které se přestal dotýkat, dívat se na ni nebo jinak s ní komunikovat. A poté, co strávila deset dní neustálými rozhovory s Hartleym, myšlenka na návrat do tichého manželství bez lásky ji málem doháněla k sebevraždě. Jednoduše to neudělá. Skončilo to.

„Vypadá to, jako by ses už rozhodla,“ pokračoval Bili zasmušile a Mary Stuart mu to málem potvrdila. Ale kvůli tomu přece jede do Londýna. Měla pocit, že mu musí dát šanci se obhájit, alespoň jí vysvětlit, proč se k ní celý uplynulý rok tak ošklivě choval, než mu navrhne rozvod. Stejně to celé byla tak trochu maškaráda. „Poletíš z New Yorku?“ zeptal se, jako by to bylo důležité. „Letím z Los Angeles přímo od Tanyi.“

„Tohle je její nápad?“ chtěl vědět, jako by to Mary Stuart nedokázala vymyslet sama. „Nebo té druhé, té doktorky?“

„Jmenuje se Zoe. A není to jejich nápad. Je můj, Bille. Přemýšlela jsem o tom všem, než jsem odjela z New Yorku, a nevidím důvod, proč bych měla čekat ještě další dva měsíce, abych ti to řekla.“ „A co?“ naléhal na ni. Dobře slyšel, co povídala a jak to znělo, a byl celý poplašený. Bylo to smutné. Místo aby teď panikařil, měl si jejich situace všimnout před šesti měsíci, stačilo by i před dvěma. To by se to dalo ještě změnit. Teď už ne.

„Že jsem s tebou nešťastná, copak sis toho nevšiml? A ty zase se mnou. Přiznej si to.“

„Bylo to těžké, ale určitě se to spraví,“ podotkl, čímž popřel veškerou hrůzu posledního roku, hořkost, mlčení i nenávist.

„Jak? Co by to asi tak mohlo změnit?“ Před měsícem ho prosila, aby navštívil terapeuta, ale odmítl. Nechtěl se tím zabývat, schovával se. Jak by se to tedy mohlo zlepšit? Teď to však vypadalo, jako by bojoval o život.

„Nechápu, co se děje.“ Byl naprosto zmatený a zcela nepřipravený na její výčitky, jako by od ní nečekal, že si jejich situace někdy všimne, jako by ji někam strčil, občas zaklepal na dveře a jednoho dne, až se dá dohromady, by se k ní vrátil. Bylo však příliš pozdě. A najednou mu to došlo. „Nechápu, proč sem chceš jet.“ Pořád se to snažil popírat.

„Probereme to příští týden,“ odbyla ho a už se jí nechtělo o tom dál diskutovat.

„Možná bych mohl na víkend přijet do New Yorku,“ navrhl, jako by ho její příjezd do Londýna nějak ohrožoval. Ale Mary

Stuart nehodlala čekat ani o chvíli déle, než bylo třeba.

„To nemusíš. Máš moc práce. Nezdržím tě. Slibuju. Zkusím se setkat s Alyssou.“

„Ví, že přiletíš?“ zeptal se a zdálo se, že je naprosto zděšený.

„Ještě ne,“ odpověděla Mary Stuart chladně. Příliš dlouho

Billa milovala, příliš mnoho mu dala a příliš dlouho čekala, až se to mezi nimi zlepší. A teď už mu neměla co dát. Ani jí to nebylo líto. „Zkusím ji vypátrat, ještě než odjedu.“

„Snad bychom mohli strávit víkend společně,“ nabídl jí s nadějí v hlase.

„To nechci. Kvůli tomu do Londýna nejedu. Chci tam být jen den dva a pak teprve odletím za Alyssou.“ Nedovolí mu, aby se schovával za jejich dceru nebo aby si na její účet hrál na šťastnou rodinku. Tohle je pouze mezi ní a Billem, nikým jiným, a nechtěla, aby Alyssa byla u toho.

„Můžeš se zdržet i déle, jestli chceš. Když už přijedeš“ Hlas se mu vytratil, protože vycítil, že to nemá smysl. Nebyl zas takový hlupák a nikdy ji nezažil tak nelítostnou a rozzlobenou.

Ani ho nenapadlo, že by v tom mohl být někdo jiný. Jednak tak nepůsobila a jednak nebyla ten typ ženy. Byl si jistý, že mu nikdy nebyla nevěrná, a v tom měl pravdu. Ale nikdy v životě nebyla takhle rozčilená. Bylo to něco víc než vztek, bylo to pohrdání. Věděl, že to zašlo příliš daleko. A také mu bylo jasné, co uslyší, až Mary Stuart přiletí do Londýna. Vážil si jí, že mu to chce říct osobně, místo aby mu to napsala, ale to situaci nijak nezlepšilo.

Když zavěsil, byl zdrcený. Ten výlet si mohla ušetřit. Přesně věděl, co mu chce oznámit. Nenapadlo ho nic jiného než jí poslat fax. Když ho o hodinu později dostala, podívala se na něj a hodila ho do smetí. Místo toho spadl na podlahu, kde ho odpoledne našla Zoe, a když ho četla, vrtěla hlavou. Ten chudák chlap vážně nic nechápal. Byl nemožný.

Těším se příští týden na shledání. Moc pozdravů tobě a tvým přítelkyním. Bili. Jako topící se člověk, který bojuje o svůj život, se mohl rovnou chytit stébla. A Zoe i všem, kdo dobře znali

Mary Stuart, muselo být jasné, že Bili ten zápas prohraje.

Kapitola 20.

Ve čtvrtek se všechny tři upnuly na pár zbývajících dnů a z různých důvodů je odpočítávaly jako korálky na růženci.

Zoe se těšila domů nejvíc, denně mluvila se Samem, bylo jí dobře a nemohla se dočkat, až zase uvidí dcerušku. Přesto se jí pobyt na ranči velice líbil a s každým dnem cítila, jak nabývá sil. Jako by se dostala do Lurd, říkala žertem. Podívala se na hory, pomodlila se a věděla, že se vrátí domů uzdravená. A John

Kroner tvrdil, že na tom něco je.

Ale pro Tanyu a Mary Stuart byl každý uplynulý den skoro utrpením, drahocenným darem, o který přišly a nikdy takový už nezískají. S blížícím se odjezdem si Hartley začínal dělat obavy, zda nebyli zbytečně opatrní, že měli udělat víc než se jen líbat, objímat a poznávat se. Sledoval, co se děje mezi Tanyou a Gordonem, a najednou jim záviděl. Ale když o tom mluvil ve čtvrtek odpoledne s Mary Stuart, řekla mu, že je pošetilý. Udělali správně a on to musí vědět. Připomněla mu, co všechno vytrpěli, kolik bolesti a jakou ztrátu, a že bylo daleko moudřejší postupovat v jejich případě opatrně. Nechtěla začínat jejich vztah s pocitem, že Billa zradila nebo že od něho odchází kvůli Hartleymu. Nepřála si, aby je po zbytek života pronásledovala vina. Hartley se na ni s úlevou usmál. „Pokud tvrdíš po zbytek života, nemám se čeho bát.“ Ani jeden si tím nebyl naprosto jistý a ještě museli přežít její cestu do

Londýna, ale zcela určitě bylo jasné, že se Hartley a Mary Stuart dají dohromady. A kdokoli, kdo by je chvilku pozoroval, by za to dal ruku do ohně, zvlášť Tanya a Zoe.

„Asi se zblázním, až budeš v Londýně,“ přiznal Hartley sklíčeně. Pozval Mary Stuart, aby s ním jela do Seattlu. Měl tam jednání s vedením knihovny, protože chtěli vybudovat jedno křídlo na jeho počest, a odtud mířil do Bostonu, kde musel prodiskutovat přednášku, kterou měl mít na Harvardově univerzitě. Kdyby se s ním Mary Stuart spojila, vedla by zajímavý život. Těšil se, že bude číst jeho dílo, a už jí ukázal úryvky z rukopisu, na kterém pracoval. Velice ji tím poctil a najednou se jí zdálo, že je zbytečné hledat si nějaké zaměstnání. S Hartleym ji čeká spousta práce.

Odmítla však jeho nabídku, aby s ním cestovala po odjezdu z Wyomingu. Chtěla se vrátit do Los Angeles s Tanyou, strávit s ní den dva a pak letět do Londýna. Potřebovala to mít za sebou a všechno si vyjasnit. Jakmile bude po všem, sejdou se v New Yorku. Pro oba to bude lepší, protože bude volná. A byla víc než ochotná strávit s ním zbytek léta na Fishet’s Island.

Chtěl kvůli ní uspořádat slavnostní večeři, aby ji představil svým přátelům a dal jim vědět, že po téměř dvou letech samoty a mlčení se vrátily dobré časy. Bylo načase vylézt z ulity.

„Zavolám ti ihned, jak s ním domluvím.“ Mary Stuart se mírně usmála. Dopoledne si vyjeli na koni,

ale odpoledne zvolili procházku. Chtěli být sami a někam si vyrazit na túru.

„Možná bychom si měli domluvit nějaké znamení.“

„Například?“ Pokoušela se představit si, jak by bylo jí v jeho kůži, a i když ho chápala, přesto si myslela, že je zbytečně nervózní. Pokud jde o ni, cesta do Londýna pro ni není nic víc než slušnost, zvlášť po posledním rozhovoru s manželem. „Jaké znamení myslíš?“

„Záleží, jestli po souši, nebo po moři,“ zažertoval a zasmál se. A pak se na ni nakonec podíval s ustaraným výrazem v očích. „Stačí, když pošleš fax s nějakým vzkazem a dáš mi vědět, kdy přijedeš. Vyzvednu tě na letišti.“

„Už se neboj,“ domlouvala mu a políbila ho. Pomalu se ruku v ruce vraceli na ranč, právě když je cvalem míjeli Tanya s Gordonem, kteří jeli ze Stínové hory. Byli si prohlédnout škodu, kterou požár napáchal, a zjistili, že je značně rozsáhlá. Rozmlouvali o tom cestou dolů, když si Tanya všimla muže, který se tam zčistajasna objevil. Vypadal jako nějaký divoký horal, měl na sobě rozedrané šaty, měl dlouhé vlasy a navzdory kamení a spálenému dřevu všude kolem byl bosý. Chvilku stál a pozoroval je a pak zmizel v lese.

„Kdo to byl?“ zeptala se. Vypadal podezřele a nesl pušku.

„Občas se tu vyskytnou chlápci jako on, žijou v horách a cestujou po rezervacích. Požár ho zřejmě vyhnal a hledá si nový tábořiště. Jsou neškodný.“ Gordon se tvářil lhostejně. Pokračovali v jízdě a Tanya se usmála, když si na něco vzpomněla. Zeptala se ho na vyjížďku, kterou s ním zítra chtěla podniknout. Souhlasil, ale musejí vyrazit brzy po ránu.

Na sklonku odpoledne se vrátili zpět ke stájím. Nechala ho tam a oba věděli, že večer se u něho v chatě zase sejdou. Trávila u něho všechny večery a vracela se k ránu, dřív než přítelkyně vstaly. Po letech to byly nejšťastnější chvilky jejího života a nenechala by si je nikým pokazit.

Povečeřela se Zoe, Mary Stuart a Hartleym a všichni měli dobrou náladu. Hartley a Mary Stuart vypadali uvolněně a Zoe strávila odpoledne s Johnem Kronerem v nemocnici. Oblíbila si jeho společnost a on byl vděčný za každou její radu. Všichni se smáli, vyprávěli si vtipy a Tanya odcházela z chaty později než obvykle. Dokonce i Hartley tušil, kam jde, a vlastně ho to nijak nešokovalo. Tanya šla jako obvykle po cestě a nad hlavou měla nebe plné hvězd. Byla tak krásná noc, že se jí ani nechtělo jít dovnitř.

Když kráčela kolem stájí, slyšela, jak koně tiše zaržáli. Čekal na ni jako obvykle. Měl puštěnou hudbu a připravil kávu. Seděli, povídali si a potom se pomilovali, a když pak ležela vedle něho, přála si, aby mohla vrátit čas. Běžel až příliš rychle. Když tiše hovořili ve tmě, Tanye se zdálo, že zaslechla nějaký praskot, pak zaštěkal pes a koně najednou začali hlasitě řehtat. Gordon se otočil za zvukem a naslouchal. Znovu zaštěkal pes a koně jako by se plašili.

„Co se děje?“ zašeptala.

„Nevím. Něco je občas vystraší, někdy se k nim připlíží kojot nebo někdo projde kolem. Patrně to nic není.“ Ale ani za deset minut hluk neustával, naopak byl ještě hlasitější. Gordon se oblékl a šel koně zkontrolovat. Zodpovídal za ně a Tanya věděla, že nemůže jít s ním.

„Počkám tady,“ ujistila ho. Dívala se, jak si v polotmě natáhl džíny, svetr na holé tělo a na nohy vysoké boty. Vypadal tak krásně, že by ho Tanya nejraději nikam nepustila. Dlouze a vášnivě ho políbila a cítila, jak ho to vzrušilo.

Tiše se zasmál. „Hned se vrátím, pak budeme pokračovat.“

Rozběhl se ke stájím a Tanya z kuchyňského okna sledovala, jak zpomalil, než zahnul za roh. Dál nebylo nic vidět. Až na rámus, který dělali koně, se zdálo, že je všude klid. Gordon se dlouho nevracel a asi po hodině si Tanya začala dělat starosti. Nevěděla, jestli třeba jeden z koní neonemocněl a Gordon u něho nemusel zůstat nebo jestli nedošlo k něčemu vážnějšímu. Přitom nemohla nikoho zavolat na pomoc. Rozhodla se, že se obleče a podívá se po něm. Kdyby někoho potkala, může přinejhorším říct, že nemohla spát a šla se projít. Nikdo by nezjistil, odkud přichází. Zvolna se blížila ke stájím a připadalo jí, že je tam najednou klidněji, ale když zabočila za roh, náhle je spatřila. Byl to ten otrhanec z hor a mířil puškou na Gordona, který nehybně stál a mluvil k

němu. Pak si všimla, že několik koňů je od krve, jeden leží na zemi a že ten chlap drží v druhé ruce veliký lovecký nůž a ohrožuje jím Gordona. Okamžik trvalo, než jí došlo, co se děje. Začala potichu couvat, a právě když chtěla zaběhnout za roh, ji muž zpozoroval a vzápětí vyšla rána. Netušila, kam střílel nebo na koho, ale běžela dál. Věděla, že musí doběhnout co nejrychleji pro pomoc, a jen doufala, že netrefil

Gordona. Nemohla na to ani pomyslet. Další výstřely se neozvaly. Tanya doběhla k chatě nejbližšího honáka a zabušila na dveře. Znala ho. Byl to mladík z Colorada a přišel jí otevřít zabalený v dece. Domníval se zřejmě, že vypukl další požár. Někdy se po jeho uhašení stávalo, že doutnaly žhavé uhlíky a oheň se znovu vzňal. Z její tváře však vyčetl, že došlo k něčemu mnohem horšímu. Ihned ji poznal. Popadla ho za paži a snažila se ho odvléct s sebou.

„Ve stájích je chlap s nožem a puškou, dostal Gordona a pár koňů asi zranil. Poběžte, rychle!“ Mladík netušil, jak to Tanya ví, ale neptal se jí. Odhodil deku, oblékl si kalhoty a v běhu si je zapínal. Zabouchal na dveře vedlejší chaty. Rozsvítilo se, objevil se další muž a mladík mu řekl, ať zavolá šerifa a svolá ostatní honáky. Pak se s Tanyou jako o závod rozběhli ke stájím. Dorazili právě ve chvíli, kdy neznámý vyskočil na koně a cválal směrem k horám. Stále na ně mířil puškou a sprostě vykřikoval, ale nevystřelil. Dva koně byli mrtví, jeden ubodaný, druhý zastřelený, a Gordon ležel na zemi a silně krvácel z paže. Tanya okamžitě pochopila, co se stalo. Měl přeříznutou tepnu a hrozilo, že každou chvíli vykrvácí. Stiskla mu zraněnou ruku a zavolala na jednoho z mužů, aby doběhl k ní do chaty a přivedl Zoe. Tanya viděla, že Gordon čím dál víc slábne. Alespoň se na chvilku zpomalilo krvácení. Tanya se už také celá zašpinila od krve, která byla všude na zemi, a koně se plašili. „No tak, zlato, prober se, Gordone, mluv se mnou“ Pokoušela se ho udržet při vědomí a tiskla mu tepnu, ale bylo to zbytečné. „Ne!“ zakřičela na něj, ale neměla volnou ruku, aby ho plácla po tváři. Oběma rukama tiskla jeho tepnu. „Gordone!

Probuď se!“ Křičela a plakala současně, zatímco k nim přibíhali další lidé. Byli zděšení a chvilku jim trvalo, než pochopili, co se stalo. Nikdo nic neslyšel, a když se jim to pokoušela vysvětlit, spatřila, jak z kopce běží Zoe v noční košili. Nesla kufřík, a když k nim doběhla, Tanya si všimla, že má gumové rukavice, aby na Gordona nepřenesla svou chorobu.

„Uhněte stranou,“ přikázala mužům, „to je ono, díky.“

Klekla si vedle Gordona a podívala se na Tanyu.

„Někdo ho řízl loveckým nožem,“ vysvětlovala. „Myslím, že zasáhl tepnu, krev mu tekla proudem.“ „Nepouštěj ji,“ přikázala jí Zoe, ale jakmile trochu pohnula

Gordonovou paží, zasáhl je gejzír tryskající krve. Tanya zesílila stisk a Zoe udělala tlakový obvaz. Gordon na tom však byl špatně a navíc v šoku a Zoe si nebyla jistá, jestli to přežije. Tanya to vytušila a neustále volala jeho jméno, zatímco ostatní muži je s hrůzou pozorovali. Pak přivolali Charlottu Collinsovou, zatímco dva honáci litovali ztráty svých koňů. Ten člověk byl šílenec.

Mladík, kterého Tanya probudila, ostatním vyprávěl, co viděl a jak se to asi stalo.

„Kdy myslíte, že tady bude sanitka?“ zeptala se Zoe jednoho ze zaměstnanců.

„Za deset patnáct minut,“ odpověděl a Zoe se zamračila. Gordon nevypadal dobře a ona nemohla prakticky nic dělat. Potřeboval transfuzi, kyslík a co nejrychleji se dostat na operační sál. Právě když začínala ztrácet naději, noční ticho prořízl zvuk sirény a honáci nasměrovali vůz přímo k místu, kde ležel Gordon.

Byl v bezvědomí a tep měl nitkovitý. Ztratil velké množství krve. Tanya vzlykala a Zoe se ji snažila utěšit. Nedalo se teď pro něj nic udělat, pouze sledovat jeho vitální funkce a modlit se, aby se z toho dostal.

Zoe okamžitě informovala o jeho stavu zdravotníky a v několika vteřinách byl Gordon na nosítkách. Zoe nasedla do vozu a kdosi jí podal dlouhý gumák, aby si ho oblékla přes noční košili. Nic jiného neměli. Tanya se zeptala, zda může jet s nimi.

„Co kdybych vás tam odvezla?“ zeptal se čísi hlas a Tanya se ohlédla a viděla, že patří Charlottě Collinsové. Její tvář nevyjadřovala nesouhlas, ale vděčnost. Tanya přikývla. V sanitce pro ni stejně

nebylo místo a Zoe ji tam ani nechtěla v případě, že by

Gordon zemřel, což považovala za velmi pravděpodobné. Pro

Tanyu bylo vhodnější, aby jela za nimi se Charlottou Collinsovou. Tanya jí řekla, že toho muže dnes zahlédli, že měl pušku a Gordon tvrdil, že je neškodný.

„Většinou bývají, ale někteří jsou pomatení. Před lety se tu stala hrozná věc. Nějaký chlap, nedávno propuštěný z vězení, vyvraždil celou rodinu, která spala venku ve spacích pytlech, ale to je spíš výjimka. Vždyť se ani na noc nezamykáme,“ dodala a všimla si, že Tanya se chvěje strachem o Gordona. Tanya si přála, aby s ním mohla být v sanitce. Nedokázala uvěřit, že se mu to stalo. Připadalo jí jako celá věčnost, než dorazili do nemocnice.

Cestou ani jedna nepromluvila. Tanya byla očividně příliš zdeptaná na to, aby se s někým bavila. A Charlottě jí bylo líto.

Věděla víc, než si Tanya myslela. Na ranči jí uniklo jen málo věcí. Personálu sice tohle netolerovala, naopak už udělila několik trestů za flirtování s hosty, ale občas se stávaly zvláštní věci. Život je život a pravidla jdou někdy stranou. Charlotta jen doufala, že Gordon nezemře. Zbytek se vyřeší později. Když dojeli do nemocnice, už na ně čekali. Dva chirurgové se právě umývali před operací. Zeptali se Zoe, jestli si přeje být na sále, ale Zoe odmítla. Domnívala se, že bude užitečnější v čekárně u Tanyi. Udržovala Gordona při životě celou cestu, nic víc pro něj nemohla udělat. Zbytek záležel na zdravotním personálu z pohotovosti a obou lékařích.

„Jak je mu?“ zeptala se Tanya ochraptěle.

„Žije.“ To jediné jí Zoe prozatím byla schopná říct, zároveň věděla, že k ní musí být upřímná. „Ale má namále.“ Charlotta zavrtěla nevěřícně hlavou. Obě držely plačící Tanyu za ruce a čekaly. Tanye ani nevadilo, že ji Charlotta vidí plakat. Nezáleželo jí teď na tom, kdo se co dozví. Myslela jedině na to, že

Gordona miluje.

Za chvilku přišli policisté a vyslýchali ji. Řekla jim, co ví a kde v té době byla, což Zoe vyděsilo. Jestli se to roznese, bude

Tanya zase soustem pro bulvár a nebude to vůbec nic pěkného.

Tanya Thomasova „si to rozdává“ v rančhotelu s honáky. Charlottu to také napadlo a šla si promluvit s policisty. Přikývli a odešli. Nemohli tajit důkazy nebo svědectví, to po nich nikdo ani nežádal, ale jistě nebylo nutné volat do novin. Byli velmi milí a Charlottu znali. Také slíbili, že pošlou do hor šerifa, aby se pokusil najít Gordonova útočníka a koně, kterého ukradl.

Objevil se tam i John Kroner. Kdosi mu volal domů, protože měl jako lékař na starosti ranč. Seděl vedle Zoe a tiše s ní rozmlouval. Byl nahoře na operačním sále zjistit, zda je něco nového, ale Gordonův život stále visel na vlásku. Tepnu mu zašili, ale byla dost poškozená a ztratil příliš mnoho krve. Tanya tam jen seděla se zavřenýma očima a Zoe s Johnem po chvilce vstali a šli se projít po chodbě.

„Ta tvá přítelkyně nevypadá moc dobře,“ začal John, když byli z doslechu. „Ten chlap ji napadl taky? Co dělala o půlnoci u stájí?“ Zoe se na něj podívala a usmála se jeho naivitě, ale byl ještě mladý. Zoe mu od té doby, co ho poznala, důvěřovala.

„Tanya je do něj zamilovaná,“ vysvětlila mu.

Uplynula další hodina, než k nim přišel primář a tvářil se tak pochmurně, že Tanya při pohledu na něj málem omdlela. Zoe pevně svírala její ruku a Tanya se rozplakala dřív, než promluvil. Podíval se přímo na ni, jako by dokonale pochopil situaci.

Neměl ponětí, kdo je, a bylo mu to lhostejné. Vytušil, co se s ní děje a komu to musí oznámit. „Bude v pořádku,“ řekl jedním dechem a Tanya se rozvzlykala a přitiskla se k Zoe.

„To nic. Tán, to se spraví, dostane se z toho, pšššt, zlato.“

„Panebože, já myslela, že umřel,“ vysoukala ze sebe a ostatní se diskrétně odvrátili, aby mohla ulevit své bolesti. Lékař vysvětlil Charlottě, že měl poškozené vazy a nervy, ale že se brzy uzdraví. Ani se nedomníval, že bude potřeba další operace, pouze terapie a týden dva rekonvalescence.

Ztratil mnoho krve, ale

Tanya i Zoe jednaly rychle, a tak ho zachránily. Doktor rozhodl, že mu ani nedají transfuzi, a soudil, že pokud si Gordon povede dobře, nebude mít bolesti a horečky, mohl by se dokonce vrátit druhý den na ranč. Charlotta mu poděkovala a pak se lékař obrátil k Tanye.

„Přejete si ho vidět?“ Usmál se na ni. „Odvedly jste tady s paní doktorkou dobrou práci. Kdybyste mu nedržela tepnu, tak by tady už nebyl.“ Tanya přikývla, neschopná vydat ze sebe ani slovo. „Už se probral?“ zeptala se po chvilce, když lékaře následovala po chodbě. Ostatní zůstali v čekárně a živě debatovali o tom, co se stalo.

„Víceméně,“ uklidnil ji doktor s úsměvem a pomyslel si, jak krásná je to žena. Odhadoval ji tak na třicet let a vůbec netušil, že je to Tanya Thomasova. „Je trochu omámený, ale ptal se po vás, hned jak se probral. Jste Tanny, viďte?“ Přikývla.

Vešla za doktorem na pokoj intenzivní pooperační péče a navlékla si plášť. Stálo tam plno sester a ještě víc přístrojů, ale jakmile Gordon Tanyu spatřil, zvedl hlavu a usmál se na ni.

„Ahoj, zlato,“ prohodil a Tanya se naklonila a políbila ho.

„Vyděsils mě k smrti,“ jemně mu vyčetla.

„Promiň Snažil jsem se ho odehnat od koňů a on mě napadl.“

„Měls štěstí, že tě nezabil,“ poznamenala, stále ještě v šoku z celého večera.

„Doktor říkal, žes mě zachránila.“ Dlouze se na sebe zadívali a Tanya ho znovu políbila.

„Miluju tě,“ zašeptala.

„Já tebe taky,“ vydechl, pak k ní otočil hlavu a zavřel na chvilku oči. Požádala doktora, zda by u Gordona nemohla zůstat, a on jí to dovolil. Tanya to šla oznámit Zoe a Charlottě.

„Myslíte to vážně?“ zeptala se Charlotta. „Zítra bych vás sem zavezla.“

„Chci tady zůstat,“ řekla Tanya rozhodně a pak se zaraženě podívala na Gordonovu

zaměstnavatelku. „Omlouvám se za to, co je mezi ním a mnou Nechci, aby měl potíže“ Teď už to nešlo nijak utajit, ale Charlotta s úsměvem pokývala hlavou.

„Já vím. Nebojte se. To je v pořádku. Jen buďte opatrná.“

Stejně jako Zoe i ona si o Tanyu dělala starosti. Zoe se jí zmínila o té scéně s novináři na rodeu. Tanya je uklidňovala, prý nikdo nemá nejmenší tušení, že je tady v nemocnici.

Obě ženy odjely a John Kroner šel domů. Tanya se vrátila ke

Gordonovi. Spal. Dali jí tam skládací lůžko. V šest ráno ho převezli na normální pokoj a Tanya ho doprovodila. Už byl vzhůru a tvrdil, že se cítí dobře, ale vypadal dost zuboženě.

„Je mi fajn, jedem domů,“ navrhl, ale byl tak zesláblý ze ztráty krve, že si nedokázal ani sednout, a Tanya mu zahrozila prstem.

„Jo, jsi úplně zdravej. Lehni si a mlč,“ vyhubovala mu a Gordon se zasmál. Tohle byla skvělá příležitost, kdy ho mohla komandovat, a jemu to ani moc nevadilo.

„To, žes mi zachránila život, ještě neznamená, že mě budeš celej život sekýrovat,“ odmlouval vzdorovitě, ale přitom se musel smát. „Vypadáš utahaně, Tanny,“ podotkl starostlivě.

„Moc jsi mě vystrašil.“ Byla tu však ještě jedna věc, kterou musela udělat cestou domů, než se půjde prospat. Byla zklamaná, protože ho chtěla vzít na projížďku. Ale zavolala Toma, aby pro ně přijel autobusem, kde si Gordon může lehnout.

Doktor dovolil, že v poledne může opustit nemocnici, protože se nevyskytly žádné komplikace, ani neměl teplotu. Když Tom přijel s autobusem, jak bylo domluveno, Gordon na vozíku překvapením hvízdl.

„Že jsme ale nenápadný, co?“ Zašklebil se. „Jak mám tohle vysvětlit Charlottě? Nebo jsme se úplně zcvokli?“

„Připadá mi, že od včerejška něco malinko tuší, když jsem ji v čekárně držela za ruku a vyhlížela doktora. Vlastně to přijala moc dobře. Myslím, že to naprosto pochopila,“ dodala už vážně Tanya.

„Taky doufám. To, že mě někdo o půlnoci pořeže a ty budeš u toho, jsem původně neměl v plánu,“

pronesl a ještě z toho byl trochu vyvedený z míry. Ale jinak se zdál celkem v pořádku.

Až na to, že ho ta ruka určitě musí bolet, pomyslela si Tanya.

Nepřiznal by to, ale když s ní pohnul, bolestí sebou škubl. Dali mu s sebou sedativa, ale Gordon prohlásil, že mu stačí pořádný hlt whisky.

Uložila ho vzadu v autobuse na pohovku a podepřela mu paži polštáři, a když mu podala kolu, zašklebil se na ni. Vyrazili k ranči, ale když po chvilce vyhlédl z okna, podivil se.

„Nerad ti to říkám, Tanny, ale tvůj šofér si trochu zajel.“

„Napadlo mě, že by ti udělala dobře vyhlídková cesta.“

Nechtěl jí říkat, že by si přál vyhlídkovou jízdu ze své postele, aby ji neurazil, takže přikývl a políbil ji. „Chci, abys věděla, že tohle nijak neohrozí náš sexuální život,“ podotkl a Tanya se rozesmála. „Dovol, abych ti řekla, že včera kolem půlnoci nám tvůj sexuální život nedělal žádné problémy.“ Ani jeden nedokázal uvěřit tomu, co se stalo.

Tanya si všimla, že budou téměř u cíle. Vyjeli ze zatáčky a octli se u srázu přímo pod horami. Před týdnem tady byli spolu a Gordon to místo hned poznal, když vyhlédl z okna.

„Proč ses sem chtěla vrátit?“ Tvářil se pobaveně. „Tohle místo miluju,“ pronesl. Přemítal, jestli je jen sentimentální, a znovu ji políbil.

„To doufám,“ řekla se smíchem.

„Proč?“

„Protože je to moje.“

„Cože?“ Vypadal naprosto zmateně. „To teda ne. Tohle bejval Parkerův ranč. Znám to tady. Přivedl jsem tě sem minulou neděli.“

„To vím.“ Byla sama se sebou nesmírně spokojená a dala mu polibek. „V pondělí jsem ho koupila.“ „Jsi cvok.“ Byl úplně ohromený a Tanya se lekla, že se bude zlobit. „Proč jsi to udělala?“ Nějak tomu nedokázal uvěřit.

V neděli ji sem zavedl a ona ho druhý den koupí. Vymykalo se to zdravému rozumu.

„Vždyť jsi mi říkal, abych si tady koupila ranč.“

„A tys ho koupila?“ Zíral na ni. „Jen tak?“

„V realitce mi řekli, že je to skvělá investice, a cena byla celkem slušná, tak jsem to riskla. Napadlo mě, že uděláme to, co jsme si plánovali. Můžeš tady chovat koně a já budu dojíždět. Taky můžeš pomáhat Charlottě. A mně se budeš starat o malinkej ranč. Nejdřív to projednáme a pak uvidíme. Když nám to nesedne nebo utečeš s nějakou jinou rockovou hvězdou nebo se rozhodneš přistěhovat za mnou do Los Angeles a vzdáš se rodea, vždycky to můžu prodat. Prostě to zkusíme.“ „Teda, zlato,“ vypravil ze sebe a přitáhl si ji k sobě zdravou paží. Konečně pochopil, že je to skutečnost. Žádná legrace. „Jsi úžasná.“

„Pomůžeš mi s tím?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji se zatajeným dechem. Potom, co pro něj udělala, by jí nic neodepřel. Dokázala, že je na ni spolehnutí, a Gordon věděl, že jí to nikdy nezapomene.

„Chtěla jsem sem s tebou dneska zajet a ukázat ti to.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“ Pořád ještě zářil radostí, když odjížděli, a znovu se na ni užasle podíval. „Vážně do toho chceš se mnou jít?“ Projevila mu tím obrovskou důvěru a měl opravdu pocit, jako by v noci zemřel a dostal se do nebe. „Jak můžeš být tak důvěřivá?“ zeptal se jí.

„Spíš pitomá.“ Usmála se a napila se jeho koly. Pak ho znovu usadila do polštářů. „Existuje nějakej důvod, proč bych ti neměla věřit?“

„Ne, madam,“ prohlásil hrdě. „Budete mít ten nejlepší malinkej ranč ve Wyomingu. Kdy ho začneme dávat do kupy?“

„Jakmile zas budeš moct lítat,“ řekla a ukázala na jeho zraněnou paži, „od příštího týdne je náš.“ Pochopitelně že patřil jí, ale chtěla se s ním o něj podělit. Počítala, že by mu ho věnovala jako svatební dar, kdyby se vzali, ale to až později. Stále ještě nebyla rozvedená s Tonym a nebude dřív než do Vánoc. Ale potom možnosti byly neomezené. Limitem bylo pouze nebe.

Když přijeli na ranč, všichni zaměstnanci čekali před Gordonovou chatou, a když mu Tom pomáhal vystoupit z autobusu, nadšeně pokřikovali. Tanya šla za nimi. Všichni s ním chtěli mluvit a říct mu, jak jsou rádi, že je v pořádku. Přinesli mu knihy, sladkosti, jídlo a kazety. Měl všechno, co potřeboval. A teď navíc ženu, kterou miloval a o které vždy snil. Když s ní konečně osaměl v chatě, zvlhly mu dojetím oči.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit. Nikdy jsem nic takovýho nezažil.“

„Já taky ne. Mám to tady ráda a chci být s tebou.“

„Přijedu do Los Angeles, kdykoli budu moct,“ ujišťoval ji.

„Nemusíš, když nebudeš chtít.“ Už se poučila. Žila v obtížném světě, a pokud do něho nechtěl vstoupit, nebude ho Tanya nutit.

„Já ale chci. Vidělas můj svět, jsi jeho součástí. Teď chci já poznat ten tvůj. Můžeme mít obojí, jestli se budeme navzájem chápat.“

„Můj svět je někdy krutej,“ pronesla smutně. „Hrozně ti ublíží, i když si dáváš pozor. Nic mu není svatý. Nechci, aby se ti něco stalo.“

Ale jak se ukázalo, nedovedla tomu zabránit. Druhý den měly celou historku tiskové agentury a na titulních stránkách bulváru vyšly články o tom, jak Tanya Thomasova před dvěma týdny odjela na dovolenou, užívala si tam s kovbojem a za týden mu koupila ranč. Psalo se tam, kolik za něj údajně zaplatila. Přehnali to asi o milion dolarů. Pak došlo na její předchozí manžely.

Většina z toho byly výmysly a velmi ošklivé. Titulky zněly:

RYCHLOVKA, NEBO MANŽEL C. 4? CO TO BUDE, TANYO? Udávali, kolik v průměru ročně vydělá on, kolik ona a všemožně ji zesměšňovali. Jeho ponižovali a z ní dělali šlapku. Dokonce podle nich působila jako hlupák, že zazpívala na rodeu hymnu, a také zveřejnili snímky pořízené tehdy před autobusem. Rovněž psali, že Gordona prý pobodal jiný honák, protože se o Tanyu poprali ve výběhu, a že málem sama přišla o život, když se je snažila odtrhnout. Tanya seděla ve svém pokoji na ranči a z té četby se jí dělalo zle. Problém byl, že na těch historkách bylo vždy něco pravdy, a lidé hned začali spekulovat.

Tanya si spíš dělala starosti o Gordona. Co si o ní pomyslí, až si to přečte?

„Nečti to svinstvo,“ doporučila jí Zoe vzteky bez sebe, co Tanye zase provedli. Pak se jí musela na něco zeptat. „Vážně jsi mu koupila ranč? Zřejmě je to drb, ale zajímalo by mě to.“

„Ne, koupila jsem ho sobě. Ale bude mi na něm pomáhat.

Myslím, že už mám dost rozumu, abych ho netahala do svýho života. Je tady spokojenej. Nechci to pokazit, takže budu jezdit sem.“

„To je správný,“ souhlasila Zoe. „Jen jsem o tom přemýšlela.

A mrzí mě to. Tán.“

„Mě taky,“ řekla Tanya smutně. „Vždycky jsem uvažovala, kdo ty klepy šíří, ale asi všichni. Policajti, tisk, sestry, řidiči sanitek, kadeřníci, turisti, realitní agenti, dokonce někdy i přátelé. Je to beznadějný. Každej dodá mrňavej kousek informace a pak se z toho sestaví nůž, kterým tě bodnou přímo do srdce.“

Zajímalo by ji, jak je asi Gordonovi. Patrně příšerně. Jak by také ne? Uměli člověku všechno zhnusit. Včera strávila večer s ním, udělala mu večeři a zůstala tam až do rána. Stejně to teď nebylo žádné tajemství. A když se od něho vrátila do své chaty, teprve pak si přečetla noviny. Zoe a Mary Stuart je chtěly schovat, ale věděly, že to nemá smysl. Stejně by na to nakonec přišla.

„Ti mizerové, co si to dovolují?“ rozčilovala se Mary Stuart před Hartleym. Zažil to také, i když ne do takové míry. Jeho úspěch se od Tanyina lišil. Bulvár většinou spisovatele nepronásledoval, až na pár výjimek. Ale Tanya byla tučné sousto a těšilo je nenávidět ji.

Když pak dopoledne vyrazila za Gordonem do jeho chaty, vzala noviny s sebou. Ostatní se šli naposledy projet na koni a přidal se k nim i John Kroner, který přijel na návštěvu. Připojil se k Zoe. Tanye bylo líto, že nemůže s nimi, ale chtěla být s Gordonem. A navíc si přála promluvit s ním o těch článcích.

Jakmile vkročila dovnitř, bylo jí jasné, že je už četl. V očích měl smutek i rozpaky a Tanya si pomyslela, zda mezi nimi nenastal konec. Upřeně se na něj zadívala. Seděl na gauči, sledoval televizi a pil kávu. Bylo to i ve zprávách spolu s jeho fotografií a historkou o pořezání, ale to Tanya netušila. Nemohl uvěřit, jak dokážou překroutit pravdu. Gordona zajímalo, jak je

Tanye.

„Co dělá ruka?“ zeptala se a Gordon s ní trochu zahýbal. Ale nebyla to jeho paže, o kterou si Tanya dělala starosti. Zajímalo ji, jak na něj zapůsobily články v novinách.

„Za ten ranč jsi dala moc,“ upozornil ji věcně. Takže to také četl.

„Jak se ti zamlouvá být v titulkách?“ zeptala se a zadívala se mu do očí. Ještě ji ani neobjal a neřekl jí, že ji miluje. Snažil se strávit to, co se stalo.

„Spíš mám chuť zastřelit toho novináře.“

„Na to si zvykneš,“ utěšovala ho. Stávalo se jí to často, ale nikdy to nebylo tak zlomyslné a kruté. Gordona ponížili a ji zesměšnili. To bylo typické. „Tohle mi dělají pořád, Gordone.

Zneužijou všechno, co podnikneš, a úplně to překroutí. Nic jim není svatý. Dokážeš s tím žít?“ „Ne,“ pronesl prostě a podíval se jí přímo do očí. Srdce se jí zastavilo. „A nechci, abys to musela snášet. Jestli se k tobě takhle chovají, musíš zůstat tady.“

„Ale tady to budou dělat taky. Kdo myslíš, že jim to prozradil? Všichni. Realitka, sestry z nemocnice, saniťáci, policajti, lidi z rodea. Každej chce být důležitej a kvůli tomu by prodali i můj zadek.“ „To nejde. Ten je můj,“ namítl se zábleskem v očích a Tanya se na něj smutně podívala.

„To je pravda,“ souhlasila. Přála si, aby se to nestalo, aby je nevláčeli v novinách. „Ale musím tě upozornit na to, že cokoli uděláme, takhle dopadne. Když budu mít miminko, budou tvrdit, že není moje, že jsem na dítě moc stará nebo že jsem si to rozdala s pošťákem, když si najmeme pomocnici, napíšou, že s ní spíš, protože já jsem v Los Angeles, když ti někdy koupím dárek, řeknou, kolik stál, dřív než ti ho stihnu dát, a pak z tebe udělají džigola, protože jsi ho přijal. Budou nás pořád otravovat nejrůznějším způsobem, a kdybysme měli děti, budou je trápit taky. Je úplně jedno, jestli budu bydlet tady nebo ve Venezuele, takovej je můj život a chci, abys to věděl teď, nebo mě potom kvůli tomu budeš nenávidět. A když si umíníš, že to budeš přehlížet, zjistíš, že každej, ke kterýmu chodíš, zubař, někdo z čistírny, kdejaká šlapka, pánbůh chraň, jinak bych tě zabila,“ dodala a Gordon se zasmál, „prostě každej člověk, s kterým budeš mít co do činění, až na jednu dvě výjimky, tě prodá a udělá z tebe mizeru. A když se ti to třeba stane po devadesátý třetí, začneš mě nenávidět. Znám to. Vím, jaký to je.

Naruší ti to život jako rakovina. Kvůli tomu jsem přišla o tři manžely a jeden, můj manažer, byl dokonce tak úplatnej, že mě zaprodal bulváru se vším všudy.“

„Vypadá to, žes měla bezvadnej život,“ poznamenal. Ještě nikdy mu toho tolik o sobě neřekla. „Co teď čekáš, Tanny?“ zeptal se jí sklíčeně, ale všiml si toho v jejích očích. „Čekáš, že tě nechám? Jestli ano, budeš zklamaná. Nenechám se tak snadno zastrašit. Vím, co máš za život. Čtu noviny. Vím, jaký svinstvo píšou v bulváru. A máš pravdu, je to jiný, když píšou přímo o tobě. Když jsem ráno otevřel noviny, měl jsem chuť někoho zabít. Ale tys to nezavinila. Ty jsi oběť, a ne nějakej idiot.“

„Lidi to vidí jinak,“ posteskla si. „A já s tím nemůžu nic dělat. Žalovat noviny nemá cenu. Ať lžou sebevíc, já jim prodávám výtisky. Takže nakonec mě budeš nenávidět, protože budou ubližovat tobě.“

„Miluju tě,“ pronesl. Vstal a podíval se na ni. „Miluju tě. Nechci, aby ti to dělali. Jistě že to budu nenávidět, když o nás budou takhle psát, a je toho dost. Jsem jen hloupej kovboj z Texasu, všichni si budou myslet, že jdu jen po tvých penězích. Budou tvrdit, žes mě tady sbalila. No a co? Jsi jen člověk a já taky.

Prostě to znamená, že nemůžu sedět na zadku tady ve Wyomingu a budu s tebou víc v Los Angeles, abych tě chránil, protože nedovolím, abys tyhle nechutnosti musela snášet sama. Možná budeme zpočátku víc cestovat sem a tam, dokud tě to nepřestane bavit a nerozhodneš se, že budeš se

mnou chovat koně.“

„Svý muziky se hned tak nevzdám,“ podotkla poplašeně.

„Přesto všechno tu práci miluju.“

„Já taky. Nikdy bych po tobě nechtěl, abys nechala zpívání.

A možná se ti tady nebude líbit. Ale musíme to zkusit. Uvidíme, jak to dopadne. Chci s tebou být ať už tady nebo tam, prostě všude. Miluju tě, Tanny. Je mi úplně jedno, co o nás píšou.“

„Myslíš to opravdu vážně? Dokonce po tom všem?“ Zamávala mu novinami před očima. „Samozřejmě.“ Usmál se na ni, přistoupil k ní a políbil ji.

„Prý jsi mě dostala do postele pod slibem, že mi koupíš ranč.

Nějak jsem to přeslechl.“

„Spal jsi a já ti to šeptala.“

„Jsi úžasná ženská a nechápu, jak to všechno vydržíš.“

„Já taky ne,“ prohodila. Sedl si vedle ní, objal ji a ona mu položila hlavu na rameno. „Nenávidím je.“ „Nemrhej energií. Ale jedno ti povím. Musíš být daleko opatrnější. Žádný zpívání na rodeu, žádný chození po nemocnicích v domnění, že tě nikdo nepozná, žádný kupování rančů. Nebudeme se tolik ukazovat. A můžeš se schovat za mě, když budeš chtít. Mně je jedno, co si vymyslí. V mým případě to stejně bude asi pravda. Radši to slíznu i za tebe.“

„Gordone, miluju tě. Myslela jsem, že mě po tomhle všem nebudeš chtít ani vidět.“

„V žádným případě. Seděl jsem tady a přemýšlel, jestli dokážu Charlottu přemluvit, aby mi dala na příští víkend volno, a já za tebou mohl přijet do Los Angeles a překvapit tě. Možná že mě teď s tou zraněnou rukou pustí, protože jí tu stejně nebudu nic platnej.“

„To bys mi udělal velkou radost.“

„Zkusím to. Budu si s ní muset příští týden sednout a vážně si s ní promluvit. Chci tady dělat jen na poloviční úvazek, až skončí léto.“

„Nezapomeň, že v zimě bude Evropa a Asie. Bude to hrůza.“

„Určitě to bude senzační. Nemůžu se dočkat.“

„Já taky ne.“ Pozorovala ho a uvažovala, jak se teď změní její život, když se o ni bude starat Gordon a ochraňovat ji. Chtěla mu být stále nablízku.

„Mimochodem, kde budeme o Vánocích?“

„Zapomněla jsem, v Německu, v Londýně, v Paříži, možná v Mnichově.“ Nedokázala si vzpomenout.

„Co kdybysme se v Mnichově vzali?“ zašeptal, když ji líbal.

„Myslím, že bych se radši vdávala ve Wyomingu, abych viděla na hory, kde jsem tě našla.“ „To můžeme probrat později,“ řekl a přitáhl ji k sobě. „Musíme ještě něco zařídit,“ dodal a vedl ji do ložnice. „Potřebuju si zdřímnout.“ Bylo smutné, když si uvědomili, že tohle je jejich poslední společný den. Strávili celé odpoledne v posteli. Usnul jí v náručí a Tanya ho dlouho držela, neschopná uvěřit, jak velké štěstí ji potkalo. A málem o Gordona před dvěma dny přišla. Nemohla na to ani pomyslet.

Hartley byl velmi zamlklý, když si to odpoledne vyjeli sami na koni. Pokoušel se vyrovnat s myšlenkou, že Mary Stuart ztratí, pokud se k němu po příletu z Londýna nevrátí.

„Takhle se netrap,“ uklidňovala ho Mary Stuart, když se jí svěřil, na co myslí.

„Musím. Co když se nevrátíš? Co budu dělat? Zrovna jsem tě našel a nedovedu si představit, že bych tě tak rychle ztratil.“ Neřekl jí to, ale už věděl, že to bude téma jeho nového románu. Sice tím nic nezmění, ale přinejmenším mu to umožní vyznat se sám v sobě. „Nemůžeš mi slíbit, že se vrátíš, Mary Stuart. To nemůžeš vědět.“

„To je pravda. Ale v životě utrpíme tolik ztrát. Proč se jimi zabývat dřív, než se stanou?“

„Protože když to člověk neudělá, je to pak daleko horší. Jestli tě ztratím, budeš mi strašně chybět,“ pronesl nostalgicky a Mary

Stuart se k němu naklonila a políbila ho.

„Pokusím se vrátit co nejdřív.“ A myslela to vážně, ale to, co jí pak řekl, ji překvapilo.

„Pokud můžeš manželství ještě zachránit, tak se nevracej.

Jednou jsme se s Margaret málem rozvedli. Když jsme spolu byli asi deset let, začal jsem si s jinou. Byla to ode mě velká hloupost a víckrát jsem to už nezkoušel. Ani nevím, jak se to stalo. Měli jsme problémy, taky kvůli tomu, že nemohla mít děti, a bylo to pro ni moc těžké. Na čas byla úplně mimo a hodně jsme se odcizili. Asi vyčítala mně i sobě, že nemohla otěhotnět. Prostě ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, udělal jsem to a ona na to přišla. Tehdy jsem si myslel, že tu ženu miluju, a bylo to ještě složitější, protože to byla Francouzka a já s ní žil v Paříži. Přijel jsem do New Yorku, abych Margaret řekl, že se s ní rozvedu. Ale když jsem za ní přišel, zjistil jsem, že všechno, co jsem na ní miloval, pořád existuje, a taky všechno, co se mi nelíbilo, a především stále trvají všechny důvody, proč jsem jí zahnul. Měla pořád všechny nedostatky, kvůli kterým byla někdy nesnesitelná, ale taky vlastnosti, pro které jsem ji zbožňoval, upřímnost, oddanost, tvořivost, skvělý smysl pro humor, bystrost, ohleduplnost, smysl pro spravedlnost. Zkrátka miliony věcí, které jsem na ní miloval.“ Měl slzy v očích, když o tom mluvil, a Mary Stuart také. „Když jsem se vrátil do New Yorku, abych se s Margaret rozloučil, znovu jsem se do ní úplně zbláznil.“ Nadechl se a podíval se na hory, které je obklopovaly. „Nikdy jsem se k té ženě do Paříže nevrátil. Když jsem odjížděl, tušila, že to takhle dopadne. Řekla mi to. Vymysleli jsme si heslo. Nesnášela dlouhá vysvětlování a ani si je nepřála. Stačila jí dvě slova. Kdybych se rozhodl

Margaret opustit, měl jsem jen poslat telegram „Bonjour, Arielle“. Už je to tak dávno, ještě nebyly faxy.“ Usmál se. „A kdybychom se s Margaret dali dohromady, mělo to být jen „Adieu,

Arielle“. Byla velice realistická a praktická. Odletěl jsem do

New Yorku se slibem, aby si nedělala starosti, a setkal se se svou Dalilou. Vytahala mě za vlasy, získala si mé srdce a už jsem ji nikdy neopustil. V telegramu jsem napsal „Adieu, Arielle“. A v životě jsem ji už neviděl. Tak to chtěla. Ale nezapomněl jsem na ni. Pokud se to stane nám, Mary Stuart,“ řekl a podíval se jí do očí, „chci, abys věděla, že toho nebudu ani na okamžik litovat a budu tě navždy milovat. Budu žít dál, vzpamatuju se. Arielle si vzala velmi důležitého ministra a stala se z ní úspěšná spisovatelka, ale věřím, že ani ona na mě nezapomněla.“ Pak se uličnicky usmál. „Margaret na ni taky nezapomněla. Nikdy jsem to docela neodčinil, ale myslím, že mi odpustila. Když se to provalilo, byla to opravdu hrůza. Jen si přeju, abys věděla, že toho, co bylo mezi námi, nebudu nikdy litovat, byly to s tebou dva nejšťastnější týdny v mém životě.“

Vlastně mu nakonec pomohla přenést se přes ztrátu Margaret.

Cítil se daleko lépe.

„Pro mě to taky byly dva nejšťastnější týdny v životě,“ potvrdila Mary Stuart. „A taky na tebe nikdy nezapomenu. Ale nevěřím, že s Billem zůstanu, Hartley, opravdu ne.“ A myslela to naprosto vážně. „Nikdy nevíš, co se může mezi dvěma lidmi stát. To uvidíš, až s ním promluvíš. Kdybych tehdy Margaret nechal, přišel bych o dalších šestnáct let s ní a byly to krásné roky. Nebraň se tomu, co se má stát. To je ta nejlepší rada, kterou ti můžu dát.“

„Vždycky tě budu milovat,“ řekla tiše.

„A já tebe. A můžeš mi pak poslat fax.“ Konečně našel heslo, které hledali. „Abys mi dala vědět, jak ses rozhodla. Buď „Adieu, Arielle“, nebo „Bonjour, Arielle“.“

„Bude to „Bonjour, Arielle“,“ ujistila ho, když se vraceli ke stájím s honákem, který zastupoval Gordona.

Mezitím co byli Hartley a Mary Stuart na vyjížďce, Zoe s Johnem Kronerem seděli u kávy. Za těch několik dnů se z nich stali nerozluční přátelé. Několikrát se za ním byla podívat v nemocnici a on ji zase rád navštěvoval na ranči. Slíbil, že za ní přijede do San Franciska.

„Mám jednoho pacienta, kterého bych s tebou rád co nejdřív konzultoval,“ začal. „Právě jsem jemu i jeho příteli začal podávat

AZT. Oba jsou HIV pozitivní, ale zatím jsou asymptomatičtí.“

„Děláš dobře. K tomu mě nepotřebuješ,“ řekla a povzbudivě se na něj usmála. Samovi by se určitě

také zalíbil a nemohla se dočkat, až mu ho představí. Sam ji volal denně, spíš aby mluvil o nich než o klinice. A Zoe to kupodivu těšilo. „O své pacienty se staráš výborně,“ pochválila opět Johna Zoe a poděkovala mu za pomoc, když jí nebylo dobře. „Víš, teď s nimi daleko víc cítím,“ dodala moudře. „Myslela jsem si, že chápu, jaké to pro ně musí být, když slyší, že jsou odsouzeni k smrti, a pak čekají, až si pro ně přijde. Moc jsem s nimi cítila. Ale stejně jsem je plně nedokázala chápat.“ Upřeně se na něj zadívala. „Nikdy jsem to pořádně nepochopila, až teprve když se to stalo mně.“ Dotkla se jeho ruky. „Nevíš, jaké to je, Johne. Nedovedeš si to představit.“

„Ale ano, dovedu,“ pronesl tiše. „Jsem taky HIV pozitivní.

Jsem ten pacient, o kterém jsem se před chvilkou zmínil. I můj přítel. A začíná nám být špatně. Chceme za tebou přijít na konzultaci,“ dodal věcně a Zoe byla zcela ohromená. Tohle nečekala. „Je mi to moc líto.“

„To nic,“ prohodil s nadhledem. „Jsme v tom všichni společně.“ V Zoeiných očích byly slzy, když ho objala.

Strávili klidný večer. Hartley a Mary Stuart strávili hodiny mluvením, Zoe ve své ložnici telefonovala se Samem a Tanya byla v chatě s Gordonem. Všichni si vyprávěli o tom, co zažili na ranči a jak se sem touží vrátit. Pro všechny měl v sobě jisté kouzlo. Tanya s Gordonem debatovali o svých plánech s rančem, který Tanya koupila. Zcela zapomněli na bulvární tisk.

Odpoledne mluvil se Charlottou a příští víkend mohl odjet za

Tanyou do Los Angeles. To byl jen začátek. A oba z toho byli nadšení. Bylo toho tolik, o co se s ním Tanya chtěla podělit.

Chtěl se s ní procházet po Sunset Boulevardu, dívat se na Tichý oceán, seznámit se s jejími přáteli, prohlédnout si studio, kde zkouší a nahrává, a Tanya s ním chtěla prožít víkend v Malibu, chodit s ním po pobřeží a vzít ho do Spaga. Když to vyjde, budou dělat všechno možné, a za čtrnáct dní zase poletí ona za ním do Wyomingu.

„Kdybych tak s tebou mohl zítra odjet,“ vzdychl. „Nesnesu pomyšlení na to, co tě tam čeká.“ „Já bych zase nejradši zůstala tady,“ řekla upřímně. Nechtěla opustit ani jeho, ani tohle místo, ani hory.

„Vrátíš se,“ ujistil ji, přitáhl ji k sobě a Tanya zavřela oči, aby si to všechno vryla do paměti. Věděla, že tohle se už nezopakuje. Nebudou v této chatě, uzavřeni před světem. Nikdy to nebude takhle jednoduché. Stanou se součástí jejího světa, který je bude vlastnit a urve si, co to dá. Zrovna teď byli v bezpečí a to se jí líbilo. Doufala, že něco z toho dokážou vytvořit na ranči, který nedávno koupila na úpatí hor.

„Chci to tam mít úplně stejný,“ básnila Tanya a Gordon se rozesmál.

„Nemohlo by to být malinko větší, Tanny? Pokaždý když vylezu z postele, zakopnu tady.“ Byl vysoký a chata malá, ale

Gordon věděl, jak to myslí. Celá léta uvažoval o vlastním ranči a všechno měl promyšlené. Mluvili dlouho do noci a milovali se až do svítání. Právě vycházelo slunce a Gordon ji zabalil do deky, vyšli ven a pozorovali ozářené hory.

„Dneska bude nádherně,“ poznamenal. „Kdybys tak mohla zůstat se mnou.“ Nemohla snést pomyšlení na to, že musí odjet.

Nikdo z nich. U autobusu nastalo smutné loučení. Hartley dlouho svíral Mary Stuart v náručí. John Kroner s přítelem se také přišel rozloučit. Oba se objali se Zoe a ostatními. A všichni zatleskali, když Gordon políbil Tanyu přímo na veřejnosti.

Všechny tři poděkovaly Charlottě Collinsové, a když nastoupily do autobusu, rozplakaly se. Mary Stuart stála u okna a dívala se za Hartleym. Tanya volala na Gordona, aby přestal krotit mustangy. Mával jí kloboukem tak dlouho, dokud to jeho zdravá paže vydržela. Zoe přemítala, zda ještě někdy ranč uvidí, zatímco Mary Stuart se v duchu modlila, aby se co nejdřív po návratu z Londýna setkala s Hartleym. Během těch dvou týdnů na ranči vyvstalo tisíce otázek, ale ještě nebyly všechny zodpovězeny.

A jak se autobus vzdaloval, všechny tři tiše seděly, ponořeny do vlastních myšlenek, a vzpomínaly na lidi i sny, které tam zanechaly. Mlčely dlouho. Tom měl v plánu, že do San Franciska dorazí o půlnoci.

Kapitola 21.

Když autobus dojel k Zoeinu domu, všechny tři spaly. Byly dlouho vzhůru, smály se a povídaly si o mužích ve svém životě.

Udělaly si něco k jídlu a rozdělily se s Tomem. Pak konečně usnuly. Když tam dorazili, Tanya musela Zoe budit. Tvrdě spala a usmívala se. Slíbila, že jim ukáže dcerku, i kdyby spala, a Tanya s Mary Stuart souhlasily.

Tanya probudila i Mary Stuart a společně stoupaly po schodech nahoru k Zoe a čekaly, až najde v kabelce klíče. Co nejtišeji otevřela dveře a po špičkách se kradla s přítelkyněmi do obývacího pokoje. Když vešly dovnitř, Zoe si všimla, že se všude povalují hračky, je tam talíř s jídlem a láhev, a pak je spatřila.

Sam dřímal na gauči s Jade v náručí. Čekali na ně celý večer.

Inge byla už dávno nahoře v posteli a Sam držel Jade vzhůru, aby viděla maminku.

Zoe popošla pár kroků a sklonila se, aby dcerku políbila, když Sam otevřel oči. Usmál se na ni a ona ho také políbila, nejprve zlehka na tvář a pak na rty.

„Stýskalo se mi,“ zašeptal a pak vstal, aby se seznámil s jejími přítelkyněmi. Stále měl v náručí Jade, která spala, aniž se pohnula. Stali se z nich za těch čtrnáct dní kamarádi a Jade si ho opravdu oblíbila. „Nemohla se tě dočkat,“ vysvětlil a Zoe se usmála. „Já taky,“ dodal a objal ji. „Je ti dobře?“ Tvářil se starostlivě a Zoe přikývla.

Mary Stuart a Tanya chtěly co nejdřív vyrazit. Tom potřeboval vypít hodně kávy a pokračovat v jízdě, aby už ráno byli v Los Angeles. Měli před sebou ještě šest hodin cesty a bylo načase jít, i když by rády strávily se Zoe a Samem delší dobu, ale věděly, že to nejde. Kromě toho Zoe a Sam si měli co vyprávět.

Po slzavém rozloučení, když se autobus rozjel, jim Sam a Zoe mávali z venkovního schodiště a pak ji Sam odvedl dovnitř. Položil Jade něžně na pohovku, vzal Zoe do náručí a políbil ji.

Příštího rána v šest hodin autobus podle plánu dorazil do Los

Angeles. Od té doby, co odjely z Wyomingu, uplynulo bezmála dvacet čtyři hodin. Když přijely do Tanyina domu, měla tam

Mary Stuart fax od manžela. Chtěl vědět, kdy přesně přiletí. Už měla rezervaci, ale ještě mu to neřekla. A na Tanyu čekal dlouhý seznam vzkazů od právníků, sekretářky i agentů. Ale jak se na ně dívala teď po pobytu ve Wyomingu, už jí nepřipadaly tak důležité. Když nad Los Angeles vyšlo slunce, Mary Stuart a Tanya seděly v obrovské kuchyni u stolu. Bylo příjemné být zase doma, ale oběma se stýskalo po Wyomingu. Zanechaly tam toho hodně. Seděly a povídaly si o Gordonovi a Hartleym. Pro všechny to byla výjimečná dovolená a bylo těžké uvěřit, že to vůbec prožily. „Kdy pojedeš do Londýna?“ zeptala se Tanya.

„Myslela jsem si, že bych se tady zdržela do zítřka a ve středu odjela,“ odpověděla Mary Stuart, „pokud se mě nechceš zbavit dřív.“

„Děláš si legraci?“ vyhrkla Tanya. „Nejradši bych, kdybys tady zůstala napořád. A doufám, že zas brzy přijedeš.“ Obě slíbily Zoe, že zůstanou ve spojení, a domlouvaly se, že by s ní někdy strávily víkend, třeba v Carmelu, kdyby chtěla, nebo v Malibu u Tanyi, nebo dokonce v San Francisku. Připadalo jim to skvělé. Nepřipustí, aby je rozdělila vzdálenost nebo snad nějaká tragédie. Tanya strávila celý den prací se svou sekretářkou a pozdě odpoledne jí zavolal Gordon. Prý se cítí dobře, pracuje ve stájích, šíleně se mu stýská a byl se podívat na ranč. A nechal si udělat plány od architekta. Prý se za chvilku budou moct stěhovat. Tanya mu zase vyprávěla o všech hororech jejího světa, které na ni čekaly. Nabádal ji, ať vydrží, dokud za ní nepřijede.

„Nemůžu se dočkat.“ Oči jí zaplály vzrušením.

„Já taky ne.“ Zavřel oči a představoval si, jak vypadala u něho v chatě po ránu. Nemohl se dočkat, až bude jejich ranč opravený.

Mluvili ještě dlouho a on musel do automatu neustále házet čtvrťáky. Odmítl, aby mu zavolala zpátky nebo aby zavolal příště na účet volaného. Byl tvrdohlavý. Slíbil, že se jí ozve zítra a že prý má pozdravovat Mary Stuart. Od Hartleyho neměla zprávy, ale ani je nečekala. Domluvili se, že si nebudou volat, dokud se to nevyřeší v Londýně. Ani nevěděla, kde by ho v Bostonu nebo Seattlu zastihla. Věděla, že bude doma ve čtvrtek. A heslo znala. Adieu, Arielle nebo Bonjour, Arielle podle toho, jak dopadne její manželství.

Tanya ji večer vzala do Spaga a představila ji majiteli Wolfgangu Puckovi. Vysvětlila jí, kdo tam všechno je. S velkou společností tam večeřela Victoria Principálová. Byl tam George Hamilton, Harry Hamlin, Jaclyn Smithová, Warren Beatty

V rohu u stolu seděl George Christy z Hollywood Reportéru.

A všichni Tanyu znali. Bylo to však jedno z mála míst v Hollywoodu, kde je nikdo nerušil, ať se tam objevily sebevětší hvězdy.

Povídaly si s Mary Stuart o všem možném a Mary Stuart byla už zřejmě pevně rozhodnutá. Dopoledne, když odjela Tanya na zkoušku, Mary Stuart nakupovala. Večer šly brzy spát. Opět telefonoval Gordon a přišel další fax od Billa potvrzující její přílet. Nebylo v něm nic osobního, a když ho Mary Stuart četla, vrtěla hlavou.

Příští ráno před odletem se s Tanyou pevně objala a obě se rozplakaly. Vůbec se jí nechtělo pryč a nejraději by vrátily čas zpátky a odjely do Wyomingu.

„Dobře to dopadne,“ uklidňovala ji Tanya. „Neboj se. Jen si vzpomeň na Hartleyho.“ Bylo to to jediné, na co Mary Stuart myslela celou cestu do Londýna. Dokonce mu napsala dopis.

Bude to jejich první, usmála se, první, který mu napsala. Třeba si ho Hartley schová. Byl tak krásně sentimentální. Psala, co pro ni znamená, jak bylo ve Wyomingu nádherně a jak měla prázdný život předtím, než ho poznala. Chtěla dopis poslat z Londýna.

Z hotelu pro ni poslali vůz. Nakonec se ubytovala v Claridge’s. Bylo to snadnější než bydlet někde jinde než Bili. Ale objednala si vlastní pokoj. Netušila, jestli to Bili ví, ale ten o tom už byl informován.

Prošla bez problému celnicí a krátce nato dorazila do hotelu.

Doprovodili ji nahoru jako nějakého hodnostáře z jiné země.

Sdělili jí, že pan Walkerje v apartmá, které si pronajal jako kanceláře, se svou sekretářkou a že pracuje. Mary Stuart ho však nezavolala hned, jak vstoupila do pokoje. Potřebovala čas, aby se uklidnila. Opláchla si obličej, učesala se a jako obvykle ve svém černém kostýmku vypadala dokonale i přes dlouhou cestu z Los

Angeles do Londýna. Typická Mary Stuart.

Objednala si čaj, vypila ho a teprve pak mu zavolala. To už bylo deset dopoledne. Netušila ovšem, že Bili je celý bez sebe.

Věděl, že její letadlo přistálo v sedm. Odhadoval, že kolem osmé projde celní prohlídkou a do hotelu dorazí v devět. Volal do recepce, aby se přesvědčil. Věděl, že je ve svém pokoji, a přesto nevolá. Celou dobu prožíval muka. Ale Mary Stuart nepospíchala. Už byl čtvrtek. Na tohle si vyčlenila celý den, a protože se jí nepodařilo sehnat Alyssu, hned v pátek odlétala do

New Yorku. Z Wyomingu se skutečně vracela oklikou.

Vzal to hned po prvním zazvonění. I teď jí připadalo zvláštní s ním mluvit, sdělila mu číslo svého pokoje a Bili se rozhodl ihned za ní zajít. Sekretářce nařídil, aby ho nikdo nerušil. Prý jde na důležitou schůzku.

Mary Stuart otevřela dveře a při pohledu na něj zjistila, že je pro ni bolestné, že vypadá stejně jako muž, kterého tak dlouho milovala. Ale věděla, že tenhle je jiný. To platilo pro oba.

„Ahoj, Bille,“ pozdravila tiše, když vešel dovnitř. Málem ji objal, ale když viděl její oči, raději to

neudělal. „Jak se máš?“

„Vlastně moc dobře ne,“ řekl a tím ji překvapil.

„Stalo se něco?“ Bylo divné, že se na to ptá zrovna ona.

„Bohužel ano,“ odpověděl, posadil se na židli a natáhl dlouhé nohy před sebe.

„Co se děje?“ Domnívala se, že causa probíhá špatně, a mrzelo ji to. Určitě vynaložil spoustu času a námahy, aby ji vyhrál.

„Prostě,“ začal, sklíčeně se na ni zadíval a vypadal přitom tak mladě, zranitelně, skoro dojemně, „pořádně jsem si zpackal život a tvůj taky.“ Lekla se, jak se přitom zatvářil, a ještě víc způsobu, jakým jí to řekl. Pomyslela si, jestli se jí teď nepřizná k něčemu hroznému, třeba že co přijel do Londýna, má s někým poměr. Ale to mohlo situaci jen zjednodušit. Oznámit mu, že jejich manželství skončilo, nebylo pro ni tak lehké, jak doufala.

Najednou před ní stál skutečný člověk s vráskami, chybami a vším, co kdysi milovala.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se udiveně.

„Myslím, že přesně víš, co chci říct. Proto jsi tady, ne? Přestože jsem takový blbec, tohle mi došlo. A že jsem byl skutečně natvrdlý. Celý rok jsem strávil s hlavou ponořenou do papírů a myslel jsem, že když si tě nebudu všímat, tak zmizíš a s tím i moje trápení a vina, nebo že se vrátí Todd a že na ty hlouposti, které jsem ti napovídal, zapomeneš. Ale nic z toho se nestalo. Naopak se to horšilo. Den ode dne jsem si připadal odpornější a tys mě začala nenávidět. To se ostatně dalo předpokládat vzhledem k tomu, jak jsem se choval. Jediný, kdo to ale nečekal, jsem byl já, což je dost zvláštní.“ Když mluvil, vypadal jako kluk a Mary Stuart se musela usmát.

„Takže tě asi nic z toho nepřekvapí. Zřejmě jsem asi jediný, koho udivuje nejen jeho vlastní blbost, ale i chování. A teď jsi přijela, abys mi osobně a velmi zdvořile, což je od tebe velmi milé, drahoušku, dala vědět, že se se mnou chceš rozvést.“ Byl jako odsouzený, který pomáhá katovi nachystat gilotinu, a celou dobu prohlašuje, že si to zaslouží. Tím těžší bylo popravit ho. „Kdes byl celý ten rok?“ zeptala se. Byla to jedna z věcí, na kterou se ho chtěla zeptat. „Jak ses mohl přede mnou pořád schovávat, úplně mě vyloučit ze svého života? Vždyť jsi se mnou ani nemluvil, ani mi neodpovídal na otázky.“ Bylo to jako žít s robotem. Nebo s mrtvolou a tou také byl. „Byl jsem nešťastný,“ pronesl. Byl mistrem eufemismů a Mary Stuart v duchu neustále myslela na Hartleyho. „Tak co uděláme teď? Máš s sebou žádost o rozvod?“ Domníval se, že už má vše připravené, když s ní ve Wyomingu mluvil. Náhle mu všechno došlo a dovtípil se, proč za ním přijela.

„Měla jsem ji přivézt? Chceš ji?“

„Máš ji s sebou?“ Vypadal, že je připravený ji podepsat, a Mary Stuart ještě víc rozčilil, že je ochotný tak snadno se vzdát toho, co spolu za dvaadvacet let prožili. Podle toho, čeho byla svědkem, mu to bylo úplně lhostejné.

„Ne, ještě s sebou žádost o rozvod nemám,“ odsekla nazlobeně. „Najmi si na to právníka nebo si ji napiš sám. Nemůžu přece dělat všechno, prokristapána. Přišla jsem si s tebou promluvit, a ne podepisovat nějaké papíry.“

„Aha.“ Zaskočilo ho to. Už také věděl od recepčního, že má vlastní pokoj. Chtěl požádat pokojskou, aby připravila lůžko pro hosta v jeho pokoji, a zdrtilo ho, když zjistil, že s nim nebude bydlet. To jasně mluvilo za všechno. „Ty se na mě moc zlobíš. Stu,“ dodal smutně a podíval se na ni. Toužil to všechno vzít zpátky nebo to změnit. „Nic ti nevyčítám. Choval jsem se k tobě jako mizera. Ani se ti nedokážu omluvit, i když by sis to zasloužila. Jedině se můžu obhájit. Co Todd zemřel, jsem byl tak zmatený. Cítil jsem se za to zodpovědný, nevěděl jsem, na koho to svést. Vyčítal jsem si to, ale neunesl jsem to, tak jsem předstíral, že za to můžeš ty. Ale ve skutečnosti jsem si to vůbec nemyslel. Od začátku jsem byl přesvědčený, že jsem to zavinil já.“

„Jak by to mohla být tvoje vina?“ Jeho slova ji ohromila.

„Nebyla to ničí vina. Pro všechny, i pro Alyssu, to bylo hrozné. Nikdo z nás si to nezasloužil. Když jsem vyklízela jeho pokoj, moc jsem se na něj zlobila, a zvláštní bylo, že se mi potom ulevilo.“

„Tys vyklidila jeho pokoj? Proč?“ Znovu ho překvapila.

„Protože už bylo načase. Všechno jsem dala pryč a jeho věci sbalila. Dala jsem jeho šaty lidem, kteří je potřebují. Namlouvala jsem si, že když ten jeho pokoj nechám, jak byl, třeba se vrátí. Nakonec mi došlo, že se to nikdy nestane.“

„Myslím, že jsem na to samé přišel tady v Londýně.“

Pak ho opět šokovala. „Chci prodat byt. Nebo si s ním dělej, co chceš,“ opravila se, „ale já tam bydlet nebudu. Je to příliš deprimující. Pokud tam zůstaneme, nikdo z nás se z toho nikdy nevzpamatuje.“ Všichni tvrdili, že se nemají dělat ukvapená rozhodnutí, a oni je také neudělali. Teď uplynul rok. „Ty tam můžeš být, ale já nechci.“ Až se vrátí do new Yorku, najde si byt, pokud nebude žít s Hartleym. Ještě se docela nerozhodla.

A věděla, že Hartley splní každé její přání.

„Na bytu nezáleží,“ řekl nakonec upřímně Bili. „Chceš se mnou být ty? O to tady hlavně jde.“ Málem spadl ze židle, když odpověděla. Ačkoli to čekal, přesto to nerad slyšel.

„Ne, nechci,“ prohlásila klidně. „Ne tak, jak to bylo poslední rok. Byla bych s tebou, kdyby to bylo jako dřív. Ale to už skončilo.“

„Co kdybychom to zkusili vrátit? Kdyby to bylo jako dřív, co by bylo pak?“

„To se nestane,“ prohodila smutně, a když vzhlédla, viděla, že má vlhké oči, a bylo jí ho líto. Za poslední rok se tolik naplakala, že teď ani nemohla. Pro ni bylo po všem. „Moc mě to mrzí.“ „Mě taky,“ přiznal a vypadal přitom zas tak zranitelně a lidsky.

Bohužel, zloději mrtvol ho přinesli zpátky příliš pozdě, ale patrně na tom stejně nezáleželo, bylo to jen nakrátko. Kdyby souhlasila a vrátila se k němu, zřejmě se k ní bude zase chovat ošklivě jako dřív a nebude s ní mluvit, uvažovala v duchu a pak na něho znovu pohlédla. Nechtěla už riskovat. „Promiň, že jsem byl takový hlupák,“ omlouval se, rty se mu chvěly a do očí se mu hrnuly slzy. „Jen jsem si s tím vším nevěděl rady.“

„Já taky ne,“ souhlasila a do očí se jí proti její vůli také draly slzy. „Ale já tě tolik potřebovala. Nikoho jsem neměla.“ Začala vzlykat.

„Já taky ne. Já neměl ani sám sebe, právě to bylo tak strašné.

Jako bych umřel s Toddem a zabil naše manželství.“

„To je pravda,“ obvinila ho přímo. Proto také přijela do Londýna. Pouze si přála, aby alespoň věděl, proč ho opouští. Měl na to právo. Ale on tam jen seděl a plakal. A vypadal tak nešťastně, že ho zatoužila obejmout, ale včas se vzpamatovala.

„Kdybych tak dokázal všechno vzít zpátky a udělat to jinak,

Stu, ale to nejde. Nemůžu udělat nic, než ti říct, jak je mi to hrozně líto. Zasloužíš si něco lepšího než tohle. Odjakživa. Byl jsem učiněný hlupák a naprostý mizera.“

„Co mám teď dělat?“ zeptala se ho a začala najednou přecházet po pokoji. Poprvé se rozčilila a znervózněla. „Proč mi teď vykládáš, jaký jsi mizera? Proč jsi s tím něco neudělal?“

„Neuměl jsem s tím přestat. Ale když jsem přijel sem, došlo mi to. Uvědomil jsem si, jakou jsem udělal chybu, hned jak jsem přiletěl do Londýna. Byl jsem tak osamělý, že jsem nedokázal rozumně uvažovat. Chtěl jsem tě tady mít. Poprosit tě, abys přijela, ale bylo mi to trapné, a ty sis stejně užívala na tom zatraceném ranči. Zřejmě ses zamilovala do kovboje, to je jasné,“ dodal a tvářil se jako hromádka neštěstí. Upřeně na něj hleděla a toužila s ním zatřást.

„Jsi naprostý idiot,“ vyjela. Tohle mu měla povědět už dávno a litovala, že to neudělala. „Nezlob se. Nechtěl jsem tě urazit. Chtěl jsem jen říct, že bych si to zasloužil.“

„Zasloužíš si pořádně nakopat do zadku za celý ten rok, Williame Walkere. Cos tím myslel, žes tady byl sám? Jak jsi mohl být tak hloupý a zahrabat se tady na dva tři měsíce a mě nechat v New Yorku? Proč bych měla dál zůstat tvou ženou?“

„Máš pravdu. Neměla bys,“ pronesl pokorně.

„Výborně. Jsem ráda, že jsme se shodli. Takže se rozvedeme.“ Konečně to vyřkla. Byl konec, ale on na ni upíral pohled a vrtěl hlavou, což ji ještě víc zmátlo.

„Já nechci,“ bránil se a vypadal jako dítě, které odmítá jít k zubaři. „Nechci se s tebou rozvést,“ řekl pevně.

„Proč ne?“ zeptala se podrážděně.

„Miluju tě.“ Podíval se jí přímo do očí. Odvrátila pohled k oknu.

„Bohužel, na to je už trochu pozdě,“ pronesla smutně. Přestala věřit, že ji ještě miluje. Celý rok ji přesvědčoval o opaku. Nevšímal si jí, opustil ji, stranil se jí, na dva měsíce odjel do Londýna, a když jim zemřel syn, vůbec jí neposkytl útěchu. Ošidil ji o všechno, co jí jako manžel dlužil.

„Nikdy není pozdě,“ pokračoval a pořád se na ni díval, ale

Mary Stuart zavrtěla hlavou. Měla jiný názor. „Tvrdíš, že bys mi nedokázala odpustit? To ti není podobné. Vždycky jsi dokázala odpouštět.“

„Zřejmě až příliš,“ prohodila. „Nevím proč, ale jsem si jistá, že pro mě je už pozdě. Opravdu mě to mrzí,“ řekla, otočila se k němu zády a prohlížela si střechy Londýna. Chtěla jejich debatu ukončit. Navrhla mu rozvod. Kvůli tomu sem přijela.

A musela odeslat fax Bonjour, Arielle Chtěla, aby ho Hartley našel hned, jakmile v pátek vejde do bytu.

Vůbec si neuvědomila, že Bili došel až k ní, a když ji zezadu objal, lekla se. „Nedělej to, prosím tě.“ žádala ho, aniž se k němu otočila.

„Ale já chci,“ naléhal na ni zoufale, „aspoň naposled, prosím tě, dovol mi, abych tě obejmul“ „To nejde,“ bránila se a obrátila se k němu čelem. Držel ji v náručí a jeho tvář byla jen kousek od její a odmítal ji pustit.

Chtěla mu říct, že ho už nemiluje, ale neměla odvahu. A nebyla to ani pravda. Velice dlouho Billa milovala, než aby se to přes noc vytratilo. Ale příliš jí ublížil a ona v tom nechtěla dál pokračovat. Jediný problém byl, že ho přesto stále měla ráda.

„Miluju tě,“ opakoval a podíval se přímo na ni. Zavřela oči.

Stále ji svíral a nepouštěl ji a ona se na něj nechtěla dívat.

„Nebudu tě poslouchat.“ Ale ani ona se nehýbala.

„Je to pravda. Vždycky jsem tě miloval. I teď Bože, i kdybys mě teď nechala, prosím tě, věř mi. Vždycky tě budu milovat stejně jako kdysi Todda“ Znovu se mu zamlžily oči.

Aniž to chtěla, sklonila hlavu a položila mu ji na rameno. Najednou si vzpomněla, jak pro ně bylo bolestné, když se to stalo, a Bili ji nijak nepodpořil. Byl tak zmrtvělý, zraněný a ztuhlý, že jí nedokázal pomoct. A teď oba plakali pro svého syna a Mary

Stuart se k němu přitiskla. „Tolik tě miluju,“ znovu řekl Bili a pak ji políbil. Pokusila se couvnout, vymanit se mu z objetí, ale nemohla. Místo toho ho najednou líbala a nenáviděla se za to. Jak může být tak slabá? Jak mu může takhle podlehnout?

A nejhorší bylo, že ho chtěla líbat.

„Nech toho,“ hlesla, když se odtáhl, a oba byli zadýchaní.

Ale zjistila, že polibky zmírňují její utrpení, i když neliší její bolest. Pak ji políbil znovu a ona mu to oplatila. Jako by nechtěla, aby přestal, ale aby pokračoval navěky. „To není správné,“ vydechla. „Přišla jsem se s tebou rozvést.“

„Já vím,“ prohodil mezi polibky a najednou to zašlo ještě dál. Dotýkal se jí, svíral ji v náručí a ani jeden si nedokázal vysvětlit tu náhlou vzájemnou přitažlivost. Už rok se jim to nestalo a teď najednou byli přemožení touhou, a než si stačili uvědomit, co se stalo, octli se oba v posteli. Nikdy v životě po něm tolik netoužila a nikdy ji tak nevzrušil jako nyní. A jeho k ní zachvátila dosud nepoznaná vášeň. Po pokoji byly rozházené jejich svršky, a když konečně přestali, byli oba zcela vyčerpaní. Trvalo jim to celý rok, a jak ležela a pozorovala ho, pousmála se a pak propukla v hlasitý smích. Všechno bylo tak absurdní.

„Tohle je příšerné,“ podotkla s úsměvem, „jsem tady kvůli rozvodu.“

„Ano,“ souhlasil, ale také se usmíval. „Já to nechápu. Nevím, co se stalo Zopakujme si to“ A pak si povídali a milovali se a on jí ležel v náručí a plakal pro jejich syna a kvůli tomu, co jí provedl, a

zase se milovali. Ten den už svou sekretářku neviděl a ta netušila, co s ním je až na to, že má důležitou schůzku, jak říkala všem, kdo mu volali.

V šest hodin byli stále ještě nazí v posteli a úplně zničení. Zeptal sejí, jestli chce jídlo na pokoj, ale ona si přála být jen s ním a usnula mu v objetí. A když se ráno probudila, díval se na ni s přáním, aby to nebyl jen sen. Jedinou věcí, kterou si byl jistý, i přes všechny pochybnosti, které se v něm vyskytly, bylo, že ji nechtěl ztratit. A také jí to u bohaté snídaně, kterou objednal, řekl. Prahli po jídle i po sobě samotných. Potom seděli, povídali si a Bili se jí zeptal, co chce dnes dělat. Vyznělo to, jako by byli na dovolené.

„Copak nemáš práci?“ zeptala se, zatímco dojídala omeletu a pila kávu.

„Beru si den volna. Jestli se vracíš do New Yorku, chci s tebou být, než odjedeš.“ A pak dodal se smutným výrazem: „Odvezu tě na letiště.“ Ale po snídani se znovu milovali a málem zmeškala letadlo. Mohla by ho stihnout, kdyby vyskočila z postele a rychle se oblékla, ale nechtělo se jí. Raději zůstala. Na den, na týden, na celou dobu jeho pobytu. Jakkoli dlouho.

Možná navždycky. A když seděli ve vaně, řekla mu to.

„Zůstaneš?“ zeptal se jí tak něžně jako nikdy, a když přikývla, políbil ji.

„Mám s sebou akorát kovbojské boty, džíny a asi dvoje slušné šaty.“ Usmála se na něj a Bili se zatvářil tak šťastně jako nikdy dřív.

„Budeš nejmódnější hit Londýna. Musíme mít oddělené pokoje?“

„Ne, ale ten byt prodáme,“ pronesla rozvážně. Považoval to také za dobrý nápad. Byl čas, aby se přestěhovali, smířili se, znovu se našli a pokud možno začali znova. Měli to skutečně v úmyslu a on jí byl vděčný za to, že mu to dovolila. Přísahal si, že zlý sen posledního roku se nebude nikdy opakovat, a po tom všem, co si řekli, mu věřila.

Chtěl ji vzít odpoledne ven, jen tak na procházku, aby mohli být spolu a vzpomínat, jak to bylo krásné, když kdysi kráčel vedle ní. Ale nejdřív se musel zastavit v kanceláři. Slíbil sekretářce, že podepíše nějaké papíry. A Mary Stuart řekla, že počká v hale.

V klidu se oblékala, myslela na Hartleyho a na čas, který spolu strávili, a jakmile byla hotová, třesoucí se rukou napsala vzkaz. Měla na sobě hnědé plátěné šaty, jediné slušné, které si přivezla do Londýna, ani vlasy neměla tak dokonale učesané jako obvykle. Vypadala trochu neupravená a také mladší. Už Billovi oznámila, že pokud tady zůstane, musí jít na nákupy. Ale na to teď nemyslela. Vzpomínala na muže, který s ní jezdil na koni po loukách Wyomingu.

Sešla dolů a recepční ji ujistil, že poslání faxu nebude problém, ale upozornil ji, že její manžel má soukromý fax v kanceláři. Chtěla ho však raději odeslat v recepci a nadiktovala číslo.

Ta dvě slova napsala se slzami v očích.

„Okamžitě to pošlu,“ ubezpečil ji. Zachvěla se při pomyšlení, jakou Hartleymu působí bolest, vlastně jim oběma. Ale on byl moudřejší. Lépe než ona věděl, co se může stát.

Na papíře stálo Adieu, Arielle. Nic víc. Jenom tohle. A dopis mu také neposlala. Nemělo to smysl. Slíbila mu to. Jen dvě slova a žádné vysvětlování.

„Jde se na vzduch?“ zeptal se Bili, když se objevil dole. Připadalo mu, že je nějak zamlklá, a dostal strach. Všiml si, že plakala. Strávili v jejím pokoji skoro dva dny, ale vyjasnili si spoustu věcí. Znovu ji objal přímo v hale.

„To nic. Stu Přísahám, že se to dá do pořádku, miluju tě.“

Ale Mary Stuart nemyslela na Billa. Loučila se v duchu s přítelem. A pak vzala manžela za ruku a vyšli spolu na slunce. Vrátný pozoroval, jak odcházejí ruku v ruce, a usmíval se. Je hezké a tak vzácné, když člověk vidí šťastné páry. Jako by pro ně bylživot tak snadný. Nebo možná mají jen štěstí.