Danielle Steel

Sestry

1

Fotografování probíhalo v Paříži na Place de la Concorde a začalo už v osm ráno. Oblast kolem jedné z fontán byla ohrazená a u zábrany stál znuděný pařížský policista,

který

lhostejně

přihlížel. Modelka už stála ve fontáně půldruhé hodiny, skákala, cákala, smála se, vesele házela hlavou – a pokaždé dokázala působit přesvědčivě. Měla na sobě večerní šaty, vyhrnuté ke kolenům, a norkové bolerko. Silný fén na baterie jí vyfoukal blonďaté vlasy dozadu a vykouzlil z nich bohatou hřívu.

Kolemjdoucí

se

zastavovali

a přihlíželi, fascinovaní tou scénou i počínáním vizážistky v krátké vestičce a šortkách, která neustále šplhala do fontány za modelkou, aby jí poopravila make up. V poledne se modelka stále ještě tvářila, jako by si báječně užívala, a mezi focením se smála s fotografem a dvěma asistenty stejně jako do objektivu. Auta, která projížděla kolem, zpomalovala. Dvě americké dívky popošly blíž a užasle vykulily oči, když modelku poznaly.

„Panebože, mami! To je Candy!“

vykřikla ohromeně starší z nich. Přijely do Paříže na prázdniny z Chicaga, ale Candy už poznávali i Pařížané. Byla to jedna z nejúspěšnějších amerických supermodelek, která se pohybovala na mezinárodní scéně už od sedmnácti let.

Teď

bylo

Candy

jednadvacet

a předváděla módu v New Yorku, Paříži, Londýně, Milánu, Tokiu a mnoha dalších velkoměstech. Agentura sotva dokázala zvládnout rostoucí počet jejích zakázek. Nejméně dvakrát do roka bývala na obálce Vogue a poptávka po ní stále rostla. Candy byla bezpochyby nejvyhledávanější modelkou v oboru a její

jméno

se

stalo

pojmem

i v domácnostech, které se jinak o módu skoro nezajímaly.

Její příjmení znělo Adamsová, ale v branži ho nikdy neužívala, byla prostě jen Candy. Nic víc nepotřebovala.

Všichni ji znali, znali její jméno i pověst jedné z nejlepších světových modelek.

Podařilo se jí vypadat vždycky tak, jako by to byla ohromná zábava, ať už běhala bosá a v bikinách sněhem v tuhé švýcarské zimě, procházela se v příboji po zimním Long Islandu nebo si oblékala dlouhé kožichy na sluncem rozpálených toskánských kopcích. Ale ať dělala cokoli, vypadala, že si to náramně užívá.

Stát ve fontáně na Place de la Concorde uprostřed června byla hračka, navzdory slunci a dopolednímu horku, které přišlo s jednou z obvyklých pařížských vln vedra. Snímky byly určené na další o b á l k u Vogue, pro říjnové číslo, a fotograf

Matt

Harding

patřil

k nejslavnějším z oboru. V uplynulých čtyřech letech už ti dva mnohokrát spolupracovali a Matt focení s Candy miloval.

Candy byla na rozdíl od jiných význačných

modelek

vždycky

bezproblémová

–

dobře

naložená,

vtipná, dokázala se zasmát sama sobě, vlídná – navzdory úspěchům, které prožívala od začátku kariéry. Byla to velice milá a pozoruhodně krásná dívka.

Neměla na sobě jediný nepovedený rys.

Její tvář byla pro fotografování ideální, bez vrásek, s čistou pletí. Jako stvořená pro portrét, s dokonale řezanými rysy, záplavou přirozeně blond vlasů, které nosila většinou rozpuštěné, a velikýma blankytnýma očima v barvě letní oblohy.

Matt věděl, že ráda chodí na večírky a zůstává vzhůru dlouho do noci, ale na jejím obličeji se to další den kupodivu nijak neprojevovalo. Patřila k těm nemnoha šťastným, kteří se můžou bavit a užívat si, ale není to na nich znát.

Jistěji to nevydrží věčně, ale prozatím to tak fungovalo. S každým rokem byla hezčí a hezčí. V jednadvaceti se ještě nedalo čekat, že by se na ní projevil zub času, některým jejím kolegyním se to však stávalo i v tak mladém věku. Ale Candy ne. Je pořád tak sladká, jako když ji Matt poznal – tehdy v sedmnácti, když ji poprvé fotil pro Vogue. Zbožňoval ji, tak jako všichni. V oboru snad nebyl nikdo, kdo by Candy neměl rád.

Bosá měří sto osmdesát tři centimetrů a váží nanejvýš padesát dva kilo. Matt věděl, že Candy skoro nejí, ale ať už byly příčiny její štíhlosti jakékoli, vypadá prostě báječně. V životě i na fotografiích, které s ní udělal. Je to jeho nejoblíbenější modelka a totéž platí pro redakci Vogue, která ho pro tohle focení najala.

S prací skončili v půl jedné. Candy vylezla z kašny, jako by tam strávila jen deset minut, ne čtyři a půl hodiny.

Odpoledne měli dělat další snímky u Are de Triomphe a v noci u Eiffelovky, s ohňostrojem v pozadí.

Candy si nikdy nestěžovala na tvrdé podmínky ani na dlouhé hodiny, které musela strávit prací, a to byl jeden z důvodů, proč ji všichni fotografové milovali. A taky proto, že snímky s ní prostě nemohly dopadnout špatně. Její tvář byla ta nejkrásnější a nejmilejší na celé planetě.

„Kam chceš jít na oběd?“ zeptal se Matt, zatímco jeho asistenti uklízeli fotoaparáty a stojany. Candy odložila bílé norkové bolerko a utírala si nohy ručníkem. Usmívala se, jako by si to opravdu užila.

„Nevím. Co L’Avenue?“ navrhla vesele. Byla klidná, protože měli spoustu času. Mattovým asistentům bude trvat nejméně dvě hodiny, než u Are de Triomphe všechno

připraví.

Den

předtím s nimi probral všechny detaily, takže teď se mohl dostavit na místo teprve ve chvíli, kdy se začne s vlastním focením. Měli tedy s Candy dost času na oběd. Většina modelek a pracovníků z módní branže měla ráda L’Avenue, také Costes, Buddha Bar, Man Ray a další vyhlášené pařížské podniky.

I Matt L’Avenue miloval a navíc to bylo blízko k místu, kde měli pracovat odpoledne. Věděl, že Candy je vlastně jedno, kam půjdou – stejně nebude skoro nic jíst, jen vypije hektolitry vody, tak jako všechny modelky. Neustále si prolévaly těla vodou, aby nepřibraly ani gram. Ale s těmi dvěma listy salátu, co si Candy obvykle dává k obědu, by stejně nemohla nic přibrat. Spíš mu připadalo, jako by byla rok od roku hubenější. Ale navzdory panujícímu horku a extrémní štíhlosti působila naprosto zdravě. Pod kůží bylo vidět, jak se jí rýsují jednotlivé kosti. Candy byla nejen nejslavnější ze svých vrstevnic, byla z nich i nejštíhlejší. Mattovi to někdy dělalo starosti, ale když se před ní zmínil o svých obavách, že by mohla mít nějakou poruchu příjmu potravy, Candy se jen smála. Na poznámky o své váze nikdy nereagovala. Spousta modelek koketuje s anorexií nebo jí přímo trpí, ale to je něco, co souvisí s jejich profesí. Zdravé ženy nemívají velikost třicet dva, leda snad v devíti letech.

Dospělá žena, která se normálně stravuje, má úplně jiné míry.

Na Matta a Candy čekalo auto s řidičem, které je odvezlo do restaurace na avenue Montaigne, která byla přeplněná jako vždycky v tuhle hodinu a v tomhle ročním období. Příští týden se tu měla konat přehlídka a modelky, fotografové a návrháři už se pomalu sjížděli do města. Červen byl navíc pro Paříž vrcholem turistické sezóny. A tuhle restauraci milovali Američané stejně jako Pařížané. Bylo tu tedy neustále živo. Jeden z majitelů zahlédl Candy a okamžitě je zavedl ke stolu na terase, o níž hovořil jako o „verandě“. Právě tam Candy sedávala nejraději. Byla ráda, že v Paříži může kouřit v každé restauraci. Ne že by byla tak náruživá kuřačka, zapálila si jen občas, ale byla ráda, že tady to může udělat, aniž si vyslouží ošklivé pohledy nebo jedovaté poznámky. Matt tvrdil, že Candy je jednou z mála žen, u kterých vypadá dokonce i kouření přitažlivě. Všechno dělá s

takovým

půvabem,

že

i zavazování tkaniček u ní působí sexy.

Je to prostě její styl.

Matt si před obědem objednal sklenku bílého vína a Candy požádala o velkou sklenici vody. Svou láhev s vodou, kterou obvykle měla u sebe, nechala v autě. K obědu si objednala salát bez zálivky. Max si dal steak tartare a pak se spokojeně usadili a odpočívali, zatímco lidé od sousedních stolů po nich pokukovali. Candy všichni poznávali.

Měla na sobě džíny, tílko a stříbrné sandály bez podpatku, které si koupila vloni v Portofinu. Často nosívala sandály odtamtud nebo ze St. Tropez, protože tam v létě často jezdila.

„Pojedeš o víkendu do St. Tropez?“

zeptal se Matt. Předpokládal, že uslyší kladnou odpověď. „Na Valentinově jachtě bude večírek.“ Věděl, že Candy byla jistě jednou z prvních pozvaných a dívka je z těch, co pozvání jen zřídka odmítají – a takováhle už vůbec ne.

Candy obvykle bydlela s přáteli v hotelu Byblos nebo u někoho na jachtě. Mívala vždycky miliony nabídek, byla po ní poptávka jako po celebritě i jako po ženě. Všichni toužili, aby se mohli pochlubit, že ji hostili, což k nim zase přilákalo další slavné. Používali ji jako návnadu, jako

potvrzení

svého

společenského postavení. Bylo obtížné vyhovět tomu a občas to bývalo až na hraně zneužívání, ale Candy nevypadala, že by jí to vadilo. Zvykla si na to.

Chodila prostě tam, kde měla pocit, že si užije nejvíc – a také si užívala. Ale tentokrát Matta překvapila. Navzdory své kráse to byla žena mnoha tváří, ne bezduchá módní loutka, jak o ní leckdo předpokládal.

Candy

nebyla

jen

nádherná, byla i velmi bystrá a slušná, i když zároveň hodně naivní, navzdory všem úspěchům. To měl na ní Matt nejradši. Nikdy nevypadala vyčerpaně a působila, jako by si práci vždycky užívala.

„Nemůžu

jet

do

St.

Tropez,“

odpověděla a utrhla si kousek salátu.

Dvě sousta už dokonce spolykala.

„Máš něco jiného?“

„Ano,“

odpověděla

s

prostým

úsměvem. „Musím jet domů. Rodiče pořádají vždycky čtvrtého července oslavu Dne nezávislosti a maminka by mě roztrhla, kdybych se tam neobjevila.

Já i sestry máme účast povinnou.“ Matt věděl, že Candy má s nimi velmi blízké vztahy. Žádná z jejích sester nebyla modelkou, a

pokud

si

správně

pamatoval, Candy z nich byla nejmladší.

O své rodině často a ráda vyprávěla.

„Copak příští týden nepředvádíš?“ To nebylo moc pravděpodobné. Věděl, že většinou

bývá

nevěstou

Chanelu

a uzavírá i značku Saint Laurent. Candy byla vždycky působivá nevěsta.

„Letos ne. Vzala jsem si dva týdny volno, slíbila jsem to. Obvykle jezdím domů jen na oslavu a pak se zase vracím do práce. Ale letos chci zůstat nějaký čas doma a odpočívat. Od Vánoc jsem sestry pohromadě neviděla. Je hodně těžké se sejít, když už jsme všechny z domova. Od března jsem nebyla v New Yorku a mamka už začala hudrat.

Tak jsem se rozhodla, že zůstanu dva týdny doma, než budu muset letět do Tokia kvůli focení pro japonský Vogue.“ Tímhle si většina modelek vydělávala největší sumy peněz, Candy víc než

ostatní.

Japonské

módní

magazíny po ní hladověly. Všichni tam milovali její vysokou štíhlou postavu i blond vlasy.

„Maminku

by

hodně

namíchlo,

kdybych nepřijela domů,“ dodala a Matt se rozesmál. „Co je tady k smíchu?“

„Ty. Jsi slavná supermodelka, a děláš si starosti s tím, že by se na tebe maminka rozzlobila, kdybys nepřijela domů na

grilování

Čtvrtého

července – nebo na piknik nebo jak to slavíte. Tohle na tobě miluju. Jsi prostě pořád dítě.“

Candy

s

plachým

pousmáním pokrčila rameny.

„Mám

maminku

moc

ráda,“

odpověděla prostě. „A sestry taky.

Mamka se zlobí, že jezdíme málo domů.

Některé

akce

jsou

prostě

povinné – Díkůvzdání, Vánoce, Čtvrtý červenec. Díkůvzdání jsem jednou propásla a mamka na mě byla naštvaná skoro rok. Pro ni je rodina na prvním místě. A myslím, že je to tak správně. Až budu mít děti, budu to brát stejně. Tahle práce je zábavná, ale nebudu to dělat věčně. Jednou budu mít taky rodinu.“

Candy ctila hodnoty tak, jak ji k tomu rodiče vychovali, a upřímně jim věřila, nehledě na to, jak hodně ji bavilo dělat supermodelku. Její rodina pro ni byla nejdůležitější. Mnohem důležitější než muži, kteří se jejím životem jen rychle míhali a zase ho opouštěli. Podle Mattova názoru

to

byli

většinou

mizerové: ať už ti mladí, kteří ji využívali, aby je s ní všichni viděli, nebo ti starší, kteří měli možná ještě horší úmysly. Candy byla jako každá kráska magnetem na muže, kteří na ní chtěli parazitovat: nechat se vidět v její společnosti a přiživovat se na jejím úspěchu. Ten poslední byl italský playboy, pověstný tím, že chodí jenom s krásnými ženami – vždycky asi tak dvě minuty. Před ním to byl mladý anglický lord, pohledný a zdánlivě normální, než se ukázalo, že dává přednost bičování a poutům. Candy navíc zjistila, že je bisexuál závislý na drogách. To ji vyděsilo a ohromilo tak, že vzala nohy na ramena, i když to nebylo poprvé, co jí někdo udělal

podobnou

nabídku.

V posledních čtyřech letech si snad vyslechla už všechno. Většina jejích známostí trvala jen krátce. Candy neměla ani čas, ani touhu se usadit, a muži, na které zatím narazila, nepatřili k těm, s nimiž by chtěla zůstat. Ráda tvrdila, že ještě nebyla zamilovaná, i když už chodila s mnoha muži. Ale žádný jí za to nestál, snad až na chlapce, se kterým chodila na střední škole. Ale ten byl teď na univerzitě a už se nestýkali.

Candy

se

na

vysokou

nikdy

nepřihlásila. První velkou přehlídku měla ještě před maturitou. Slíbila rodičům, že se do školy později vrátí, ale teď chtěla využít všechno, co jí svět modelingu nabízel – dokud to nabízel.

Vydělávala spoustu peněz, i když hodně z nich také utratila – za apartmá v New Yorku, drahé šaty a nejrůznější zábavy.

Univerzita

se

vzdálila

do

říše

nepravděpodobnosti.

Candy

prostě

nechápala, co by jí mohla dát. Často zdůrazňovala rodičům, že není stejně chytrá jako sestry. Rodiče i sestry to sice popírali a pořád doufali, že až se její život zklidní, do studia se pustí.

Candy se teď ale řítila životem plnou rychlostí a vychutnávala si každou minutu. Jela v rychlém pruhu a sklízela ovoce úspěchu.

„Nechápu, jak se ti může chtít trmácet se domů z Paříže na nějaký hloupý piknik, nebo co to ksakru doma vyvádíte.

Nemůžu ti to nějak vymluvit?“ zeptal se Matt s nadějí. Měl sice přítelkyni, ale ta teď nebyla ve Francii a Candy byla vždycky jeho dobrá kamarádka. Pobýval s ní rád a v její společnosti by byl víkend v St. Tropez mnohem zábavnější.

„Ne,“ odpověděla očividně vážně.

„Mamince by to bylo líto. Nemůžu jí to udělat. A sestry by se na mě doopravdy naštvaly. Taky kvůli tomu přijedou domů.“

„Ano, ale to je něco jiného. Jsem si jistý, že je nikdo nezve na víkend na jachtu.“

„Ne, ale taky mají svůj život. Jenže Čtvrtého

července

prostě

všechny

přijedeme domů.“

„To je tak vlastenecké,“ prohodil Matt cynicky, aby ji poškádlil. Kolem jejich stolu nenápadně přecházeli lidé, aby si Candy prohlédli zblízka. Fotograf viděl, jak se jí pod tenounkým bílým tílkem rýsují

ňadra.

Candy

nepotřebovala podprsenku. Nechala si před třemi lety zvětšit ňadra, která teď kontrastovala s jejím útlým hrudníkem.

Nebyla příliš velká, ale vypadala na ní moc hezky. Poprsí zůstalo měkké na dotek, na rozdíl od některých levnějších prsních implantátů. Na Candy pracoval nejlepší newyorský

plastický

chirurg – i když její matka a sestry se nad tím zhrozily. Ale Candy jim vysvětlila, že to potřebuje kvůli práci.

Žádnou z jejích sester by nic takového nenapadlo ani ve snu, a dvě z nich to taky vůbec nepotřebovaly. Dokonce i Candyina matka měla v padesáti sedmi letech pořád skvělou postavu.

Vlastně všechny ženy z jejich rodiny byly krásky, přestože se od sebe hodně lišily.

Candy

se

žádné

z

nich

nepodobala. Byla z nich nejvyšší, zdědila otcovu výšku i jeho rysy. Býval to přitažlivý muž, který zamlada hrával fotbal za Yale, měřil metr osmdesát a měl plavé vlasy, stejně jako jeho nejmladší dcera. Jim Adams v prosinci oslaví šedesátku,

ale

nikdo

z Candyiných rodičů na svůj věk nevypadá. Pořád ještě tvoří okouzlující dvojici. Matka je rusovláska, stejně jako Candyina sestra Tammy. Další sestra Annie má

oříškově

hnědé

vlasy

s měděnými záblesky, zatímco Sabrininy jsou černé jako uhel. Čtyři sestry zastupovaly celou barevnou škálu, jak si je otec často dobíral. Když byly malé, Adamsovi vypadali jako typická rodina z východního pobřeží – patricijská, důstojná a pohledná. Všechny čtyři dívky byly krásné už od dětství a jejich vzhled vyvolával časté poznámky, zvlášť když se ocitly všechny pohromadě, nebo dokonce s matkou. Většinu pozornosti přitahovala kvůli výšce, váze, slávě a profesi samozřejmě Candy, ale i její sestry vypadaly úžasně.

Matt a Candy dojedli v L’Avenue svůj oběd. Fotograf si dal jako zákusek makrónek s malinovou šťávou. Candy se zašklebila, že to je moc sladké, a místo toho si dala šálek černého café filtre.

K

němu

si

zahřešila

maličkým

čtverečkem čokolády. Poté je řidič odvezl k Vítěznému oblouku. Na manekýnku

tam

čekal

přívěs,

zaparkovaný na avenue Foch hned za Are de Triomphe. Trvalo jí jen chvilku, než se z něj vynořila oblečená do nádherných večerních šatů, se sobolí kožešinkou kolem ramen. Její vzhled bral dech. Dva policisté jí museli pomoci přejít rušnou ulicí až k místu, kde pod třepotající se francouzskou vlajkou čekal Matt a jeho asistenti.

Fotograf se při pohledu na Candy rozzářil. Byla to ta nejkrásnější žena, jakou kdy spatřil – možná nejkrásnější na světě.

„Zatraceně, kočičko, v těch šatech vypadáš naprosto neuvěřitelně.“

„Díky, Matte,“ odpověděla skromně a usmála se na dvojici žandarmů, kteří ji okouzleně pozorovali. Málem se stala příčinou několika nehod, protože zběsilí pařížští řidiči prudce šlapali na brzdy, aby se podívali, jak dva policisté převádějí přes ulici nádhernou ženu.

Focení pod Obloukem skončilo kolem páté navečer. Candy se pak vrátila do Ritzu na čtyřhodinovou přestávku. Dala si sprchu, zavolala agentuře do New Yorku a v devět večer už byla u Eiffelovky, aby stihla večerní focení v době, kdy bylo světlo nejvlídnější.

Práce trvala až do jedné v noci a Candy odtud pokračovala na večírek, na který se slíbila dostavit. Do Ritzu se vrátila ve čtyři ráno, plná energie a ani trochu vyčerpaná. Matt odpadl dvě hodiny před ní. Jak podotkl, už to je nějaký pátek, co mu bylo jednadvacet. V sedmatřiceti už s ní nedokázal držet krok, stejně jako většina mužů, kteří se jí snažili lepit na paty.

Candy si sbalila kufry, osprchovala se a na hodinku se natáhla. Večer se dobře bavila, ale večírek byl pro ni rutinní záležitostí, nic nového pod sluncem.

Z hotelu musela odjet v sedm, aby byla na letišti Charlese de Gaulla v osm hodin, dvě hodiny před plánovaným odletem do Států. Letadlo přistane na Kennedyho letišti ve dvanáct místního času. Hodinu bude Candy trvat, než se zmocní zavazadel a projde celní prohlídkou, a dvě hodiny zabere cesta autem do Connecticutu, kde bydlí rodiče.

Měla by tedy být doma kolem třetí. Bude mít spoustu času, aby se připravila na oslavu Čtvrtého července druhý den.

Těšila se, že před tím rumrajem stráví klidný večer s rodiči a sestrami.

Když Candy odcházela z hotelu Ritz, mile se usmála na vrátné a členy ochranky. Na sobě měla tričko a džíny a vlasy si stáhla do ohonu, který se ani neobtěžovala rozčesávat. Přes rameno měla velikou kabelu Hermés zlatavé barvy, kterou si koupila v butiku v Palais Royal. Venku na ni čekala limuzína a Candy se vydala na cestu domů. Věděla, že se do Paříže zase brzy vrátí, protože tu na ni čekala spousta práce. Už teď tady měla na září nasmlouvaná dvě focení, poté, co se koncem července vrátí z Japonska.

O srpnu zatím ještě neuvažovala, ale doufala, že se jí podaří utrhnout pár dní volna, které by mohla buď strávit v Hamptons, nebo v jižní Francii. Měla nekonečné množství nabídek, jak pokud šlo o práci, tak pokud se jednalo o zábavu. Tohle životní období bylo prostě báječně hektické a Candy se těšila, že teď stráví čtrnáct dní doma.

Tam si vždycky skvěle odpočinula, i když si ji sestry kvůli její profesi nepřestávaly dobírat.

Ta

vzorná

Candace

Adamsová,

nejvyšší

a nejostýchavější holčička ze třídy, se stala oslnivou labutí, kterou znali po světě jen jako Candy. Ale i když Candy byla životu vděčná za to, kam ji dovedl, a svou práci milovala, domovu se nic na světě nemohlo vyrovnat. Nikoho ne milovala tolik jako matku a sestry.

Tatínka taky, samozřejmě – ale jejich vztah byl trochu odlišný.

Když limuzína projížděla ucpanými ulicemi ranní Paříže, Candy se pohodlně opřela o sedadlo. Ať vypadala sebevíc světácky, v hloubi srdce zůstávala maminčinou hodnou holčičkou.

2

Když si mladá žena kupovala zmrzlinu od pouličního prodavače, na Piazzu della Signoria ve Florencii pražilo slunce. Požádala plynnou italštinou o citronovou a čokoládovou, a když dva kopečky v kornoutu přistály v její dlani, začala si

požitkářsky

vychutnávat

spojení obou příchutí. Lízala zmrzlinu a sluneční paprsky se mihotaly v jejích měděných vlasech, když cestou domů míjela galerii Uffízi. Ve Florencii žila už dva roky, od chvíle, kdy ukončila bakalářský stupeň studia výtvarného umění na Rhodislandské vysoké škole designu, úctyhodné univerzitě, na níž studovali nadaní

mladí

umělci,

především návrháři, i když mezi nimi byl také značný počet malířů. Po absolutoriu na Rhode Islandu studovala na École des Beaux Arts v Paříži, kterou si rovněž zamilovala. Celou dobu ale snila o studiích v Itálii, a nakonec tu opravdu skončila. Věděla, že tohle je místo, které pro ni vybral sám osud.

Každý den navštěvovala semináře kreslení a učila se malířské techniky od starých mistrů. Během uplynulého roku měla pocit, že odvedla pořádný kus práce, i když si uvědomovala, že se ještě musí hodně učit. Na sobě měla bavlněnou sukni a sandály, které si koupila od pouličního prodavače za patnáct euro, a také selskou halenu, suvenýr z výletu do Sieny. Ještě nikdy v životě nebyla tak šťastná jako právě teď. Život ve Florencii byl jako splněný sen.

Teď se chystala na kurz neformálního kreslení živých modelů ve výtvarném ateliéru, který začínal v šest večer.

Nazítří ráno odletí do Států. Nechtělo se jí, ale slíbila matce, že přijede stejně jako všechna ta léta předtím. Pro ni bylo trýznivé opouštět Florencii, dokonce i na pár dní. Plánovala, že se za týden vrátí, aby mohla vyrazit s přáteli na výlet do Umbrie. Od té doby, co žila v Itálii, už stačila poznat pořádný kus země: byla u jezera Como, strávila nějaký čas v Portofinu a sama měla pocit, že navštívila snad každé muzeum a každý kostel v zemi. Obzvlášť se zamilovala do Benátek

a

tamních

chrámů

i architektury. Věděla s naprostou jistotou, že Itálie je tím kusem světa, který osud vybral právě pro ni. Jako by začala žít teprve ve chvíli, kdy se sem přestěhovala.

Pronajala

si

malou

podkrovní

garsonku v rozpadajícím se domě, která jí dokonale vyhovovala. V práci teď začínala sklízet ovoce tvrdé dřiny posledních let.

Darovala

rodičům

k Vánocům jeden svůj obraz a oni užasli nad jeho hloubkou a krásou. Byla to kresba madony s dítětem ve stylu starých mistrů, při jehož tvorbě využívala všechny techniky, které si tu osvojila.

Podařilo se jí spojit svůj osobitý styl s tradičním mistrovstvím. Její matka prohlásila, že je to opravdu geniální dílo, a pověsila si obraz do obývacího pokoje. Annie ho tehdy přinesla domů osobně, pečlivě zabalený, a odhalila ho teprve na Štědrý večer.

Teď se chystala domů na oslavu Čtvrtého července, tak jako každý rok.

Ona i její sestry by pohnuly nebem i zemí, jen aby se tam dostaly. Pro Annie to byla zvlášť letos velká oběť. Měla tolik práce, kterou toužila udělat, že nenáviděla pomyšlení, že se od ní má vzdálit, byť jen na týden. Ale stejně jako sestry nechtěla zklamat matku, která žila jen tím, že je zase všechny uvidí, a nemohla se dočkat, až všechny čtyři svoje holčičky přivítá doma. Mluvila o tom celý rok. Annie neměla ve svém starobylém bytě zavedený telefon, ale matka jí neustále volala na mobil, aby zjistila, jak se jí daří, a měla radost, když slyšela v dceřině hlase vzrušení.

A Annii nic nevzrušovalo víc a nic ji nenaplňovalo hlubším uspokojením, než studovat výtvarné

umění

přímo

u nejdůležitějšího zdroje, ve Florencii.

Několikrát už se v galerii Uffizi zahloubala tak, že ztratila pojem o čase, a často vyjížděla také do okolních měst, aby se seznámila s tamními díly. Ale Florencie byla její Mekkou.

Nedávno také navázala romantický vztah s jedním newyorským umělcem, který přijel do Florencie právě před půlrokem. Setkali se tady pár dní po jeho příletu, když se Annie vrátila z domova po vánočních svátcích, které strávila s rodinou v Connecticutu.

Setkali se v ateliéru jednoho společného známého, mladého italského umělce, na silvestrovském večírku, a od té doby byli nerozluční. Obdivovali navzájem svou práci a spojovala je oddanost tvorbě. Jeho díla byla současnější, její tradičnější, ale jejich filozofie a názory na život byly podobné. Její přítel strávil nějaký čas

tím,

že

se

věnoval

návrhářství, které nenáviděl; označoval ho za prostituci. Nakonec se mu podařilo ušetřit dost peněz na to, aby se mohl vydat do Itálie a strávit tady rok dalším studiem.

Annie měla v životě větší štěstí. Bylo jí už šestadvacet, ale její rodina jí stále ještě byla ochotná pomáhat. Annie si dokázala představit, že by strávila zbytek života v Itálii – nic na světě by ji netěšilo víc. Milovala rodiče i sestry, ale nenáviděla, když se musela povinně vracet domů. Každá minuta, kterou strávila daleko od Florencie a od své milované práce, pro ni byla trestem.

Chtěla se stát malířkou už od chvíle, kdy byla malým děvčátkem, a jak šel čas, její odhodlání a inspirace rostly. Tím se lišila od sester, jejichž životní cíle byly prozaičtější a které se mnohem víc staraly o to, jak si vydělat dost peněz: její nejstarší sestra jako advokátka, druhá jako televizní producentka v Los Angeles, a

nejmladší

jako

supermodelka, jejíž tvář zná celý svět.

Annie byla v rodině jedinou umělkyní, a nemohlo jí míň záležet na tom, jestli si „vydělá“ a jestli se její dílo setká s komerčním

úspěchem.

Byla

nejšťastnější, když se mohla ponořit hluboko do práce, a nikdy přitom nepřemítala, jestli svůj obraz prodá.

Uvědomovala si, že má velké štěstí: totiž rodiče, kteří její vášeň podporují. Ale byla pevně rozhodnutá, že se jednoho dne postaví na vlastní nohy. Prozatím ale zůstávala co nejvíc ve Florencii a nasávala zdejší jedinečnou atmosféru jako houba.

Její sestra Candy pobývala často v Paříži, ale Annie se nikdy nedokázala odtrhnout od práce natolik, aby se za ní vydala. Milovala Candy z celého srdce, ale měly jen málo společného. Když Annie malovala, nestarala se vůbec o to, jestli má učesané vlasy, a všechno oblečení měla

pocákané

barvami.

Candyin svět módních ikon a průmyslu byl světelné roky daleko od jejího světa hladovějících umělců, kterým záleží jen na tom, aby nalezli správný odstín, v němž by smísili barvy. Kdykoli se Annie s Candy viděla, její krásná sestra se ji snažila přesvědčit, že by si měla nechat udělat nějaký módní sestřih a používat make up, ale tomu se Annie jen smála. Nic jí nebylo vzdálenější. Už nejmíň dva roky si na sebe nekoupila nic nového. Móda se nikdy nedostala do jejího zorného pole. Annie jedla, spala, pila a žila uměním. To znala a milovala, a její současný přítel Charlie cítil stejnou vášeň jako ona. V uplynulém půlroce byli téměř nerozluční a cestovali spolu po celé Itálii, studovali významná i okrajová umělecká díla. Jejich vztah se rozvíjel do větší hloubky. Jak řekla Annie matce do telefonu, Charlie je první rozumný umělec, kterého poznala, a měli toho hodně společného. Annie dělalo starosti jen to, že Charlie se chtěl koncem roku vrátit do New Yorku, a ona ho prozatím nedokázala přesvědčit, aby si to rozmyslel. Ale každý den se mu snažila dokazovat, proč by měl zůstat ve Florencii. Charlie byl Američan, nemohl v Itálii legálně pracovat, a jeho úspory se pomalu tenčily. Annie měla zázemí v rodičích, takže mohla zůstat ve Florencii, jak

dlouho

chtěla.

Uvědomovala si a oceňovala, jak moc pro ni jejich podpora znamená.

Sama sobě slibovala, že dosáhne finanční nezávislosti ještě před třicítkou.

Doufala, že tou dobou už budou její díla kupovat velké galerie. Prozatím měla za sebou dvě malé výstavy v bezvýznamné římské galerii, na nichž však prodala do posledního všechna vystavovaná díla.

Ale stejně se zatím neobešla bez pomoci rodičů. Zahanbovalo ji to, protože zatím v žádném případě nemohla žít z prodeje svých obrazů – a možná potrvá ještě dlouhou dobu, než se jí to podaří.

Charlie si ji kvůli tomu často dobíral, ale bez zlomyslnosti, nikdy nepoukázal na to, že Annie má vlastně velké štěstí a to, že žije v garsonce v chátrajícím domě, je to pro ni jen hra. Kdyby si rodičům řekla, klidně by jí zaplatili pronájem nějakého slušného apartmánu.

Většina umělců, které znala, nemohla na něco takového ani pomyslet. Ale i když si ji Charlie dobíral kvůli rodičům v zádech, vážil si jejího díla i talentu.

Neměl nejmenší pochybnosti, stejně jako většina Anniiných známých, že je významná

umělkyně,

která

už

v šestadvaceti nastoupila správnou cestu. Její díla vykazují pozoruhodnou hloubku, promyšlenost, znalost techniky.

Její smysl pro barvy je výjimečný. Její obrazy jsou jasným důkazem jejího talentu. Když se jí podaří zachytit něco opravdu obtížného, Charles jí nikdy neopomene vyjádřit, jak moc je na ni hrdý.

Chtěl s ní o víkendu zajet do Pompejí, prohlédnout si tamní fresky. Annie mu musela vysvětlit, že jede domů slavit svátek Čtvrtého července, na večírek, který její rodiče rok co rok pořádají.

„Proč s tím tak naděláš?“ Charlie neměl ke své rodině nijak zvlášť blízký vztah, rozhodně je nehodlal navštěvovat uprostřed svého

studijního

roku.

Několikrát už prohodil, že mu připadá dětinské, jak je Annie oddaná rodičům a sestrám. Vždyť už jí je šestadvacet, propána!

„Nadělám s tím, protože mám naše moc ráda,“ odpověděla prostě Annie.

„Nejde o nějaký hloupý svátek. Jde o to, že strávím týden se sestrami, s mámou a s tátou. Na Díkůvzdání a na Vánoce jezdím domů taky,“ varovala ho, aby se podobných diskuzí

v

budoucnu

vyvarovali. Svátky byly pro její rodinu opravdu svaté.

Charlieho to trochu otrávilo, a než by s cestou do Pompejí čekal na Anniin návrat, oznámil jí, že se tam vypraví s jedním přítelem malířem. Annie to zklamalo, ale rozhodla se, že z toho nebude dělat vědu. Aspoň Charlie bude mít co dělat, až ona bude ve Státech.

V poslední době se mu v práci moc nedařilo. Snažil se vypořádat s jistými novými technikami a metodami, ale moc mu to nešlo, i když Annie si byla jistá, že to nepotrvá dlouho.

Byl velice talentovaný, přestože jeden ze starších malířů, který mu ve Florencii radil, prohlašoval, že jeho talent se nechal zkorumpovat prací v návrhářství.

Tenhle rádce se domníval, že se Charlie musí oprostit od komerční úspěšnosti svého díla. Charlieho se ta poznámka hluboce dotkla a se svým samozvaným kritikem několik týdnů nemluvil. Na svou tvorbu byl velice citlivý, tak jako většina umělců. Annie byla ke kritice otevřenější a vítala ji, protože měla pocit, že jí to pomůže zlepšit se. Měla v sobě hluboce zakořeněnou skromnost, stejně jako její sestra Candy. Nebyla v ní žádná rafinovanost ani zloba a ke své práci přistupovala s pokorou.

Snažila se přesvědčit Candy, aby se za ní během svých cest mezi Milánem a

Paříží

zastavila,

kdyby

měla

příležitost. Jenže Florencie ležela příliš stranou hlavní trasy a Candy moc nepřitahovala Anniina

společnost

hladovějících umělců. Nejmladší ze sester raději trávila volné dny na místech jako St. Tropez a Londýn.

Florentská umělecká komunita byla tisíce světelných let vzdálená od jejího světa, stejně jako to platilo naopak pro Annie. Ta neměla v nejmenším chuť letět za sestrou do Paříže a bydlet tam v Ritzu nebo v jiném luxusním hotelu. Byla mnohem šťastnější, když mohla bloumat po Florencii, lízat zmrzlinu nebo se po tisící vypravit do galerie Uffizi v dlouhé sukni a selské haleně. Neměla ráda vysoké podpatky, make up a všechno to, bez čeho se Candyiny přítelkyně nikdy neobešly. Taky neměla ráda lidi z modelingu, se kterými se sestra stýkala.

Candy

zase

na

oplátku

prohlašovala,

že

Anniini

přátelé

vypadají, jako by potřebovali sprchu.

Sestry vedly naprosto odlišný život.

„Kdy zase odjíždíš?“ zeptal se Charlie,

když

přišel

do Anniiny

garsonky. Slíbila, že mu před odletem uvaří večeři, a tak po skončení kurzu nakoupila těstoviny, rajčata a zeleninu.

Chtěla připravit jednu omáčku, kterou ještě nikdy nevařila. Charlie koupil láhev Chianti, a zatímco vařila, nalil jí sklenku. Pak se posadil kousek od ní a v duchu ji obdivoval. Byla to nádherná dívka, naprosto přirozená a nenáročná.

Na první dojem působila trochu jednoduše, ale ve skutečnosti byla výjimečně vzdělaná, nadaná a pocházela z rodiny, která podle Charlieho mínění musela být dost dobře zabezpečená. Ale Annie se mu moc nezmiňovala o tom, jak prožila dětství a dospívání. Měla ráda tichý umělecký život, který vedla teď.

Jediným náznakem zámožného původu byl malý zlatý prstýnek, který nosila na levé ruce, s erbem matčiny rodiny. Ale ani o něm Annie nikdy nemluvila. Jejím jediným měřítkem sebe samé i ostatních bylo to, jak tvrdě dokáží pracovat a jak oddaní jsou své tvorbě.

„Jedu zítra,“ odpověděla příteli a postavila na kuchyňský stůl mísu se špagetami. Voněly nádherně. Annie na ně nastrouhala čerstvý parmezán a také chléb byl horký a voňavý. „Tohle je večeře na rozloučenou. Kdy jedete s Cescem do Pompejí?“

„Pozítří,“ odpověděl tiše a usmál se na ni přes stůl, když se usadili na trochu chatrné židle,

které Annie

našla

vyhozené na ulici. Podobně si pořídila většinu nábytku. Snažila se peníze rodičů utrácet jenom za to nejnutnější, za nájem a jídlo. V jejím životě naprosto chyběl jakýkoli luxus.

Jezdila

maličkým,

patnáct let starým fiatem. Její matku děsilo, že takové auto nemůže být bezpečné, ale Annie si odmítala koupit jiné.

„Bude se mi stýskat,“ pronesl smutně Charlie. Bylo to poprvé od jejich seznámení, kdy se měli na tak dlouho odloučit. Vyznal jí lásku ani ne měsíc od jejich prvního setkání. Také Annie ho milovala mnohem víc než jiné muže, s nimiž v minulosti chodila. Starosti jí dělalo jedině to, že se Charlie už za půl roku musí vrátit do Států. Už začal nadhazovat, že by se Annie mohla vrátit do New Yorku s ním, ale ona ještě nebyla připravená opustit Florencii, dokonce ani kvůli němu ne. Jenže jak čas letěl, její rozhodování bylo čím dál těžší. Navzdory lásce nebyla ochotná přerušit studium umění kvůli muži. Zatím pro ni byla její práce důležitější. Tohle bylo vůbec poprvé, kdy nad něčím takovým začala uvažovat, a děsilo ji to.

Uvědomovala si, že kdyby kvůli němu odjela z Florencie, znamenalo by to pro ni nesmírnou oběť.

„Nevyrazíme si někam, až se vrátíme z Umbrie?“ navrhl Charlie s nadějí v hlase a Annie se usmála. Výlet do Umbrie plánovali s přáteli v červenci, ale on potřeboval trávit čas také o samotě s ní.

„Kam

budeš

chtít,“

souhlasila

a myslela to vážně. Charlie se naklonil přes stůl a políbil ji. Annie pak naservírovala špagety, které chutnaly lahodně. Recept byl výborný a Annie byla skvělá kuchařka. Charlie vždycky tvrdil, že setkání s ní bylo to nejlepší, co ho po příjezdu do Evropy potkalo.

A Annii to vždycky dojímalo.

Vyfotografovala ho, aby mohla jeho snímky ukázat matce a sestrám. Ty už věděly, že tenhle vztah je pro ni velice důležitý. Matka doufala (a svěřila se s tím i zbytku rodiny), že by Charlie mohl Annie přilákat zpátky do Ameriky.

Respektovala její práci v Itálii, ale bylo to tak daleko a Annie se tvářila, že je tam nejšťastnější na světě a že už nechce nikdy domů. Mamince se ulevilo, když dcera souhlasila aspoň s tím, že jako obvykle přiletí na oslavy Čtvrtého července. Měla strach, že dlouhé odloučení naruší jejich rodinnou tradici a že dcery přestanou jezdit domů. Až k tomu jednou dojde, nic už nebude jako dřív. Žádná ze sester zatím nebyla vdaná ani neměla děti, ale jejich matka si uvědomovala, že je to jen otázka času – a že pak se všechno změní. Prozatím si ale vychutnávala čas, který s nimi může trávit, a těšila se na každou jejich návštěvu. Věděla dobře, že je skoro zázrak, když se čtyři dospělé ženy rok co rok třikrát sjíždějí do rodného hnízda, a dokonce se snaží navštěvovat rodiče i v době mezi tím.

Annie přijížděla méně často než ostatní děvčata, ale trojí svátky v roce, které rodina slavila společně, pro ni byly posvátné. Charlie s rodiči takové vztahy neměl a prohlašoval, že on už nebyl doma v Novém Mexiku čtyři roky.

Annie si neuměla představit, že by rodiče a sestry tak dlouho neviděla. To byla jediná věc, která jí na Florencii vadila: že je tak daleko do Ameriky.

Druhý den ráno ji Charlie odvezl na letiště. Annii čekala dlouhá cesta.

Musela letět do Paříže, kde bude tři hodiny čekat na letadlo do New Yorku.

Tam by měla přistát v šest hodin místního času. Čekala, že se dostane domů kolem deváté, někdy v době, kdy budou dojídat večeři. Před týdnem volala sestře Tammy a zjistila, že se všechny sjedou domů přibližně ve stejnou dobu. Nejdřív dorazí Candy.

Sabrina přijede z New Yorku, jakmile bude

moci

odejít

z kanceláře – a samozřejmě s sebou přiveze toho strašného psa. Annie byla jediným členem rodiny, který nesnášel psy. Ostatní měli všichni svého miláčka, od kterého se nemohli odloučit, dokonce i Candy, která tolik cestovala. Přesto si dokázala najít čas na svého hrozivě rozmazleného jorkšíra,

obvykle

navlečeného v růžovém kašmírovém oblečku a ozdobeného mašlí. Annie ten gen lásky ke psům nezdědila, ale její matka byla ráda, když je měla všechny pohromadě, se psy nebo bez nich.

„Dávej na sebe pozor,“ vyzval Charlie svou přítelkyni vážně a pak ji dlouze políbil. „Budeš mi chybět.“

Tvářil se tragicky a opuštěně.

„Ty mně taky,“ ujistila ho Annie.

V noci strávili několik hodin vášnivým milováním. „Zavolám ti,“ slíbila. Když se museli odloučit i jen na pár hodin, vždycky zůstávali ve spojení aspoň prostřednictvím mobilů. Charlie měl svou milovanou nejradši co nejblíž.

Jednou jí řekl, že je pro něj mnohem důležitější než jeho rodina. Annie mu nic takového netvrdila – ani by to nebyla pravda –, ale cítila, že je do něj hluboce a opravdově zamilovaná. Poprvé cítila, že potkala spřízněnou duši, možná i stálého partnera, i když ještě několik let neměla v úmyslu se vdávat a Charlie ženit. Ale uvažovali, že by poslední měsíce před jeho odjezdem z Florencie bydleli spolu. Vlastně o tom začali mluvit právě předešlou noc. Annie napadlo, že by mu mohla navrhnout, aby se k ní přestěhoval. Ano, udělá to, až se vrátí z Ameriky. Věděla, že Charlie o to stojí, a sama už byla na něco podobného také připravená. Za poslední půlrok se velice sblížili. Jejich životy už byly tak jako tak propojené. Charlie jí mnohokrát opakoval, že ji bude milovat bez ohledu na to, jestli zestárne, ztloustne, přijde o zuby nebo o talent, nebo třeba o zdravý rozum. Smála se tomu a ujišťovala ho, že se bude ze všech sil snažit, aby o zuby a o rozum ještě dlouho nepřišla. Ale tím nejdůležitějším pro ně oba bylo jejich malování.

Ohlásili Anniin let, a tak se naposledy políbili. Zamávala mu, když procházela branou, a naposledy se ohlédla na vysokého hezkého mladíka, který za ní hleděl s touhou v očích. Tentokrát ho nepozvala, aby letěl s ní, ale měla v úmyslu udělat to o Vánocích, kdy se chtěl stejně vrátit do Států. Chtěla ho seznámit s rodinou, i když věděla, že sestry budou nejspíš trochu únavné.

Měly své pevné názory, aspoň Tammy a Sabrina, a vedly úplně jiný život než Annie. V mnoha směrech měla víc společného s Charliem než s nimi, i když je tolik milovala. Sesterské pouto bylo pro ně všechny svaté.

Annie se usadila v letadle na krátký let do Paříže. Vedle ní seděla stará dáma, která jí vyprávěla, že letí za dcerou. Annie se po přistání vydala do pařížské letištní haly. Charlie jí hned volal na mobil, sotva ho po výstupu z letadla zapnula.

„Už teď mi chybíš,“ vyčetl jí smutně.

„Vrať se. Co si tady bez tebe týden počnu?“ Obvykle se tak nechoval a Annii to dojalo. Byli spolu už tak dlouho, že tohle odloučení bylo pro ně oba těžkou zkouškou. Uvědomila si, jak moc pro sebe začali znamenat.

„Budeš si užívat v Pompejích,“

ujistila ho. „A já se za pár dní vrátím.

Přivezu ti burákovou pomazánku,“

slíbila, protože Charlie si stěžoval, že ta mu v Itálii chybí. Annie naproti tomu nepostrádala vůbec nic, kromě své rodiny. Život v Itálii milovala a během dvou let se přizpůsobila ve všem tamní kultuře, jazyku, zvyklostem i kuchyni.

Vlastně zažívala spíš kulturní šok při každé cestě zpátky za oceán. Itálie jí doma chyběla mnohem víc než Amerika ve Florencii, což byl další důvod, proč tam toužila zůstat. Cítila se tam nejlíp, jako by to bylo místo, které jí bylo předurčeno. Nenáviděla pomyšlení, že by se toho měla vzdát, jestli Charlie bude koncem roku trvat na tom, aby odjela s ním. Cítila se rozpolcená mezi mužem, kterého milovala, a místem, jež se stalo její druhou přirozeností a kde se cítila tak dobře, jako by tam žila celý život. Italsky mluvila už plynně a bez přízvuku.

Letadlo Air France odstartovalo z letiště Charlese de Gaulla včas. Annie věděla, že Candy odlétala ze stejného místa o šest hodin dřív. Ale sestra na ni nechtěla čekat, hlavně proto, že Candy létala první třídou, kdežto Annie v turistické. Jenže Candy si na letenky vydělávala sama, kdežto Annie ne. Ani by ji nenapadlo utrácet peníze rodičů za první třídu a Candy prohlašovala, že by radši umřela, než by se nechala nacpat do turistické třídy, bez místa pro nohy, s lidmi, kteří by se na ni z obou stran stále mačkali, a bez možnosti sklopit si opěradlo a zdřímnout si. První třída nabízela sedadla, která se dala proměnit na pohodlnou postel, a to si Candy nehodlala nechat ujít. Proto řekla Annii, že se sejdou až doma. Ráda by sestře zaplatila rozdíl, aby mohly letět obě první třídou, ale věděla, že by to sestra nikdy nepřijala.

Annie byla se svým sedadlem v turistické třídě naprosto spokojená.

Sice jí chyběl Charlie, ale myslela na rodinu a nemohla se už dočkat shledání.

Seděla se zavřenýma očima, usmívala se a myslela na ně.

3

Tammy v Los Angeles zažívala naprostý blázinec. Od osmi ráno seděla za psacím stolem a snažila se dát před odletem všechno do pořádku. Pořad, který tři roky produkovala, měl letní pauzu, ale Tammy měla už teď plné ruce práce s organizací podzimní sezóny.

Hlavní hvězda jí oznámila, že čeká dvojčata. Herec, který hrál hlavní mužskou roli, seděl za drogy, ale muselo se to tajit. Ke konci sezóny propustili dva další herce a Tammy za ně pořád neměla náhradu. Zvukaři hrozili stávkou, která by mohla oddálit začátek natáčení.

Jeden z hlavních sponzorů vyhrožoval, že si vybere jiný pořad. Na Tammyině stole se vršily smlouvy od právníků a zprávy z agentur, které reagovaly na její poptávku. Jako obvykle žonglovala se šesti sty balónky najednou, a všechny patřily ke složité logistice produkční práce pro hlavní vysílací čas komerční televize.

Tammy vystudovala obor televizní komunikace na kalifornské univerzitě a zůstala potom v Los Angeles jako asistentka produkce

dlouhodobě

vysílaného,

úspěšného

televizního

pořadu. Teď už měla na starosti i dva nové projekty: starala se o produkci televizní reality show, což byla práce, kterou nesnášela, a pak připravovala seznamovací pořad. Uplynulé tři roky se zabývala produkováním

seriálu

Doktorky o čtyřech lékařkách. To byl nejdůležitější

pořad

její

televize.

Tammy neznala v životě nic než práci.

Poslední vztah ukončila už téměř před dvěma lety. Od té doby chodila se dvěma muži, ale ani jednoho neměla ráda. Když večer opouštěla kancelář, měla pocit, že už nikdy nebude mít sílu, energii ani čas, aby si někam vyšla. Její nejlepší přítelkyní byla Juanita, čivava, která vážila kilo a půl a sedávala nebo pospávala pod stolem, u něhož Tammy pracovala.

V

září

čekaly

Tammy

třicáté

narozeniny a sestry si z ní dělaly legraci, že skončí jako stará panna. A nejspíš měly pravdu. V devětadvaceti neměla čas na to, aby se seznamovala s muži, chodila ven, nechávala si udělat vlasy, četla časopisy nebo si o víkendu někam vyjela. Takovou cenu platila za to, že se podílela na nejsledovanějším televizním pořadu. Za oba poslední roky za něj získali cenu Emmy. Sledovanost stále stoupala. Televize i sponzoři seriál milovali, ale Tammy ze všech nejlíp věděla, že jejich láska potrvá jen tak dlouho, dokud porostou počty diváků.

Každý pokles by znamenal, že se k ní obrátí zády. Nejoblíbenější pořady se mohly propadnout z vrcholu slávy na dno zapomnění během mrknutí oka.

Zvlášť

když

představitelka

hlavní

hrdinky

otěhotněla

a

musí

zůstat

v posteli. Tammy to připadalo jako překážka, přes kterou se nedokáže dostat. Nevěděla, co má dělat. Sakra.

Byla zvyklá řešit problémy, a tenhle vyřeší taky, jako vždycky! Považovali ji za génia, který vždycky dokáže v pravý čas vytáhnout králíky z klobouku.

Do půl jedenácté dopoledne Tammy vyřídila všechny telefonáty, promluvila se čtyřmi

agenty,

vyřídila

maily

a předala asistentce štos dopisů, na které bylo třeba odpovědět. Musela odpovědi podepsat a nejpozději v jednu vyrazit na letiště, aby ve tři hodiny chytila letadlo do New Yorku. Nedokázala vysvětlit rodině, jak stresující je její život a jak se musí snažit, aby udržela sledovanost pořadu na špici. Když vypila třetí šálek kávy, zašla

zpátky

do

kanceláře

a

zadívala

se

na

psa,

hlasitě

odfukujícího pod stolem. Juanita zvedla hlavu, zamžourala na ni, přetočila se na druhý bok a pokračovala ve spánku.

Tammy ji měla už od promoce a brala ji všude s sebou. Fenka měla skořicovou barvu, a když nebyla oblečená do kašmírového svetříku, celá se třásla.

Když Tammy odcházela z kanceláře na pochůzky nebo na oběd, brala si Juanitu do kabelky. Měla tašku Hermés Birkin, která se jako přenášedlo čivavy báječně hodila.

„Ahoj, Juanie. Jakpak se máš, miláčku?“ Pes zakňučel a ponořil se znovu do spánku. Lidé, kteří Tammyinu kancelář často navštěvovali, věděli, že se musejí koukat pod nohy. Kdyby se Juanitě něco stalo, Tammy by to zabilo.

Byla na tom psu až nezdravě závislá, jak často poukazovala její matka. Juanita nahrazovala všechno, co v Tammyině životě chybělo – muže, děti, kamarádky, se kterými by si mohla vyjít, sestry, s nimiž se nevídala od dob, kdy odešla z domova. Juanita byla jediným terčem Tammyiny lásky. Jednou se v budově zatoulala a všichni ji pak hledali, zatímco Tammy neovladatelně vzlykala a běhala po ulicích. Psa pak našli, jak spokojeně spí za teplometem. Fenka byla stejně jako její panička v televizi slavnou osobností. Tammy všichni znali, ať už pro její úspěšný pořad, nebo pro její posedlost čivavou.

Televizní producentka byla krásná mladá žena s hřívou vlnitých rusých vlasů, tak hustých a bohatých, že ji lidé někdy podezírali, jestli nenosí paruku.

Ale byly to její vlastní vlasy. Měly stejnou barvu jako matčiny, jasně rezavou, která ladila se zelenýma očima i popraškem pih na nose a na lících, díky němuž Tammy

vypadala

uličnicky

a mladě. Byla ze sester nejmenší, s dívčím tělem a neodolatelným šarmem, který se však neměl příležitost projevit, když se vrhala do čtrnácti věcí najednou a potácela se na pokraji nervového zhroucení kvůli svému pořadu. Cesta z kanceláře na letiště byla jako přestřižení pupeční šňůry, ale Tammy se Čtvrtého července vždycky vracela domů, aby pobyla s rodiči a se sestrami.

Letní termín se jí hodil, protože její pořad měl pauzu.

Utrhnout se o Vánocích a Díkůvzdání pro ni bylo mnohem těžší, protože to byla sezóna v plném proudu a boj o sledovanost zuřil plnou silou. Ale přesto jezdila domů. Vozila si s sebou dva mobilní

telefony

a

počítač.

Komunikovala

se

svými

kolegy

prostřednictvím mailů. Tammy byla neuvěřitelně výkonná, přímo prototyp úspěšné televizní producentky. Rodiče na ni byli pyšní, ale báli se o její zdraví.

Nevěřili, že by si všechen ten stres ze zodpovědnosti, jež jí ležela na ramenou, jednoho dne nevybral daň na jejím zdraví. Matka ji neustále přemlouvala, ať trochu ubere plyn, zatímco otec její úspěch nezastřeně obdivoval. Sestry ji popichovaly, že je blázen, v čemž měly do jisté míry pravdu. Tammy sama připouštěla, že když člověk pracuje v televizi, musí být tak trochu cvok.

Možná právě proto jí ta práce tak vyhovovala. A byla přesvědčená, že tady dokáže přežít jen kvůli tomu, že za sebou má tak normální, šťastné dětství.

Zažila něco, o čem tolik lidí jen marně sní. Její rodiče se navzájem hluboce milovali a byli pro ni velkou oporou.

Tammy se po domově někdy stýskalo.

Připadalo jí, že od chvíle, co z něj odešla, její život už nikdy nebyl úplný.

Byli teď všichni tak strašně daleko od sebe: Annie ve Florencii, Candy různě ve světě, kde fotila pro módní magazíny nebo předváděla na přehlídkových molech, Sabrina v New Yorku. Tammy je hrozně postrádala. Kvůli časovým posunům jim volala jen v noci, ale spíš si s nimi psala mailem. Když jí sestry někdy volaly na mobil, bývala obvykle zrovna v poklusu z jedné schůzky na druhou nebo na natáčení, takže si stačily vyměnit jen pár slov. Teď už se na víkend s nimi upřímně těšila.

„Čeká

na

tebe

auto,

Tammy,“

oznámila jí sekretářka Hailey, když ve tři čtvrtě na jednu strčila hlavu do dveří.

„Máš pro mě ty dopisy k podpisu?“

zeptala se Tammy.

„Ovšem.“ Hailey si tiskla k hrudi desky s dopisy. Rozložila je před Tammy na stole a podala jí pero. Ta dopisy jen letmo přelétla, než na každý přidala svůj podpis. Teď aspoň může odjet s čistým svědomím. Všechny důležité věci už vyřídila. Nedokázala by odjet na víkend, kdyby neměla čistý stůl – proto sem tak často přicházela i o sobotách a nedělích, a proto si jen málokdy někam vyjela. _

Měla dům v Beverly Hills, který měla moc ráda. Koupila si ho před třemi lety, ale stále ještě nebyl hotový. Nechtěla si najímat bytového

architekta,

měla

v úmyslu zařídit si interiér sama, ale neměla na to čas. Po domě stály bedny s porcelánem a dekoračními předměty, které nevybalila od chvíle, kdy si je sem přestěhovala z minulého domu. Jednou, slibovala sobě i rodičům, ubere trochu plyn, ale zatím ještě ne. Tohle byl vrchol její kariéry, její pořad se držel na špici, a kdyby to teď nezvládla, všechno by se mohlo pokazit. Ale pravda byla, že Tammy svůj život milovala takový, jaký byl, šílený, hektický, neovladatelný.

Milovala svůj dům, svou práci, svoje přátele, pokud měla čas se s nimi vidět – což neměla skoro nikdy.

Milovala také Los Angeles, stejně jako Annie Florencii a Sabrina New York.

Jedinou ze sester, které bylo jedno, kde bydlí, byla Candy – pro tu bylo důležité jen to,

jestli

je

ubytovaná

v pětihvězdičkovém hotelu. Dokázala být stejně spokojená v Paříži, Miláně nebo Tokiu jako ve svém střešním apartmá v New Yorku. Tammy často říkala, že Candy je v hloubi srdce nomád. Všechny ostatní lnuly k místům, kde žily a kde si stvořily své vlastní malé světy.

I když Candy byla jen o osm let mladší než Tammy, připadala jí jako dítě.

A

jejich

životy

se

tolik

lišily – Candyina profesionální kariéra byla stejně okouzlující jako Candy sama, i když nejmladší sestra s tím nikdy moc nenadělala.

Tammyina

práce

se

soustředila na to, aby vypadali krásně jiní lidé na obrazovce. U ní záleželo především na chytrosti. Byla výjimečně krásná, ale neměla o tom tušení. Měla moc práce, než aby se na sebe stačila dívat do zrcadla, což byl taky důvod, proč se v jejím životě už dva roky nevyskytl žádný

pořádný

partner.

Neměla čas seznamovat se s muži a ti, na které narazila při práci, se jí většinou nelíbili. Nebyl to ten typ mužů, s jakými by se chtěla sblížit. Většinou byli povrchní, sebestřední a nadutí. Navíc měla Tammy pocit, že už je na ně moc stará. Muži z branže randili nejradši s mladinkými herečkami a ti, kteří zvali na schůzky Tammy, už byli většinou ženatí. Šlo jim jen o to, vyhodit si z kopýtka manželkám za zády, než že by uvažovali o

vážném

vztahu

se

svobodnou ženou. A Tammy nestála o podvádění, lži, narcistní egocentriky…

a už vůbec ne o to, aby se stala milenkou ženatého muže. Herci byli úplně mimo kategorie. Když Tammy přišla do Los Angeles, mívala spousty schůzek, které dopadly špatně nebo ji zklamaly, i když z různých důvodů. Byla i na spoustě schůzek naslepo. Když měla teď po práci, nejraději se vracela domů, kde mohla odpočívat s Juanitou a setřást ze sebe napětí a šílenství pracovního dne.

Neměla čas ani energii na to, aby se nechala unudit k smrti v nějaké populární restauraci dalším zoufalcem, který by si stěžoval, jak strašné je jeho manželství, jak

šíleně

se

chová

nastávající exmanželka a jak si stojí jeho akcie. Bylo těžké narazit na nějakého normálního svobodného chlapíka, a tak Tammy v devětadvaceti neměla na vdavky vůbec pomyšlení. Mnohem víc ji zajímala její

práce.

Matka

jí

připomínala, že čas letí a jednoho dne by mohlo být příliš pozdě. Tammy nevěděla, jestli jí má věřit, ale každopádně si s tím zatím nelámala hlavu. Momentálně měla našlápnuto přímo do Hollywoodu a moc si tu cestu užívala, i když to znamenalo, že nemá žádný soukromý život ani přítele. Takhle jí to vyhovovalo.

Pět minut po jedné popadla Juanitu a strčila ji do kabely. Pak shrábla složku dokumentů, zavřela notebook a strčila to do kufříku. Sekretářka už jí odnesla zavazadlo do auta. Tammy toho na víkend moc nepotřebovala: nějaké džíny a trička, bílou plátěnou sukni na večírek a dva páry páskových bot na podpatku od Loboutina. Na zápěstí nosila několik náramků a dařilo se jí vypadat nenuceně a vkusně, i když tomu nevěnovala žádné úsilí. Ve svém věku ještě vypadala skvěle v čemkoli, co si na sebe oblékla.

Juanita se z kabely zvědavě rozhlížela a zachvěla se, když Tammy vyšla z

kanceláře,

zamávala

sekretářce

a vydala se k výtahům. Za pár minut už seděla v autě, které mířilo na letiště.

V autě ještě vyřídila několik telefonátů, ale otrávilo ji zjištění, že i mnozí jiní skončili dnes v práci předčasně a už míří na sváteční víkend. V půlce cesty na letiště už nemusela dělat nic. Mohla si konečně opřít hlavu a relaxovat. Vzala si práci i do letadla. Upřímně doufala, že se vedle ní neposadí nějaký mluvka.

Matka někdy nadhazovala, že by mohla potkat muže svých snů v letadle.

Tammy se teď při vzpomínce na maminku pousmála. Ona přece žádného krásného prince v zářivé zbroji nehledá.

Úplně by stačil pan Normální, ale momentálně nehledá ani jeho. Vlastně vůbec nikoho.

Potřebuje

se

jen

vypořádat s přípravou nové sezóny a udržet sledovanost na špici. To bylo samo o sobě dost těžké, když jí osud navíc házel pod nohy klacky v podobě těhotných hereček.

Pořád

ještě

nevymyslela, jak si s tímhle poradí. Ale na něco přijde. Rozhodně. Vždycky ji napadlo něco, čím problémy vyřešila.

Byla tím proslulá.

Na chodníku čekala služba pro doprovod VIP klientů a okamžitě Tammy poznala. Producentka jejich služeb využívala i předtím. Objednala je její sekretářka. Mladíci v uniformách jí vzali zavazadla i kufřík a žertovali o tom, jak hezkého má pejska.

„Slyšíš to, Juanito?“ Tammy se sehnula, aby fenku políbila. „Prý jsi moc hezká. A to tedy opravdu jsi!“ Juanita se v odpověď otřásla. Tammy s sebou měla její růžový svetřík, aby ji do něj na cestu letadlem oblékla. Vždycky si stěžovala, že v oddělení první třídy by mohli chladit maso, jaká tam bývá zima.

Tammy měla svetr i pro sebe, protože jí při cestování často bývalo chladno. Asi proto, že málo jedla a nikdy se pořádně nevyspala. Těšila se, jak se teď prospí u rodičů. Pobyt u nich jí někdy připadal, jako by se vrátila zpátky do matčina lůna. Bylo to jediné místo na světě, kde se cítila opečovávaná a milovaná, kde se o nic nemusela starat. Jejich matka milovala, když je mohla všechny obskakovat, ať už byly sebedospělejší.

Tammy se těšila, že se sestrami naplánují oslavu pětatřicátého výročí svatby rodičů, které připadalo na letošní prosinec. Chtěly pro ně uspořádat velkolepý večírek. Dvě ze sester hlasovaly pro Connecticut, ale Tammy doufala, že se je podaří přemluvit, aby se akce

konala

v

New Yorku.

Koneckonců, tohle už bylo pořádné výročí!

Služba pro VIP klienty ji doprovodila do haly a Tammy už dál pokračovala sama. Prošla s Juanitou prohlídkou detektorem, při jehož dotecích se fenka zoufale roztřásla. Tammy ji hned poté zase posadila do tašky.

V letadle se jí ulevilo, když zjistila, že místo vedle ní je prázdné. Položila si kufřík na vedlejší sedadlo, vytáhla počítač a pustila se do práce. Juanitě oblékla svetřík, protože v kabině bylo pořádně chladno. Sama si také natáhla svetr a pak pracovala až do chvíle, než ohlásili odlet.

Odmítla šampaňské, po kterém bývala ospalá, ale nalila si vodu a dala také psovi. Byli už v polovině cesty napříč kontinentem, když konečně sklapla kufřík, opřela si hlavu a přestala pracovat. Neudělala si ani přestávku na jídlo a dívat se na filmy se jí také nechtělo – beztak už všechny viděla, dostávala je na DVD od Akademie nebo je zhlédla při soukromých projekcích, na které bývala zvaná. Sklopila si sedadlo a zbytek cesty prospala. Měla za sebou bláznivý týden, ale teď byla konečně daleko od kanceláře a snažila se ji pustit z hlavy. Chtěla být pořádně odpočinutá, aby se doma mohla pobavit se sestrami.

Vždycky toho bylo tolik, co spolu potřebovaly probrat! Tammy už se jich nemohla dočkat, stejně jako toho, kdy už konečně obejme maminku. Bez ohledu na to, co

znamenala

v

televizi

a v Hollywoodu, se ohromně těšila, až překročí práh rodného domu.

4

Sabrina odešla z kanceláře v šest hodin. Chtěla jít dřív, ale měla na stole spoustu dokumentů, které bylo zapotřebí prostudovat a podepsat. O víkendu se sice nic dít nebude, ale Sabrina si vzala volno ještě na pondělí a potřebovala připravit papíry pro sekretářku, aby je v pondělí mohla doručit k soudu.

Neměla ráda nedořešené kauzy. Byla jednou z nejvytíženějších newyorských právniček se specializací na rodinné právo.

Většinou

se

starala

o předmanželské dohody, rozvody, a řešila spory o opatrovnictví dětí. Za osm let práce rozvodové právnicky zažila tolik věcí, že ji to jen utvrdilo v jejím rozhodnutí nikdy se nevdávat, i když svého přítele hluboce milovala a věděla, že je to dobrý člověk. Chris byl právníkem u konkurenční firmy.

Specializoval se na podnikové právo a pracoval na případech, které se táhly celá léta. Byl to slušný, laskavý, milující muž a Sabrina s ním chodila už tři roky.

Teď jí bylo třicet čtyři. Nebydleli s Chrisem společně, ale trávili spolu noc, buď v jeho, nebo v jejím bytě, třikrát nebo čtyřikrát týdně. Její rodiče se konečně přestali vyptávat, jestli a kdy se už

konečně

vezmou.

Sabrině

i Chrisovi tohle uspořádání vyhovovalo.

Chris byl spolehlivý a pevný jako skála, Sabrina věděla, že se na něj může ve všem spolehnout. Rádi spolu trávili čas.

O víkendech chodívali s oblibou do divadla, na koncerty, balet, na výlety a procházky, hráli tenis nebo jen prostě byli spolu. Ale všichni jejich přátelé už byli ženatí a vdané a pomalu pomýšleli na druhé dítě. Sabrina nad něčím takovým zatím ani nezačala uvažovat, nechtěla. Z obou se stali partneři ve firmách, Chrisovi bylo sedmatřicet a sem tam se zmiňoval o tom, že by chtěl děti. Sabrina nebyla proti. Chtěla mít dítě, jednou… ale ne teď. I když ve svých čtyřiatřiceti

byla

mezi

kamarádkami poslední, která se ještě bránila mateřství. Připadalo jí, že vztah s Chrisem je skoro stejný, jako by byli manželé, minus

bolesti

hlavy

a nebezpečí rozvodu, bolest, jíž v práci denně

asistovala.

Nechtěla

nikdy

dopadnout stejně jako její klientky, aby začala nenávidět muže, za něhož se provdala, a cítila hořké zklamání nad tím, jak to mezi nimi dopadlo.

Chris měl zítra přijet na večírek k jejím rodičům a strávit u nich v Connecticutu noc. Chápal, jak moc jsou tyhle víkendy pro jejich rodinu důležité, a měl rád jak rodiče, tak všechny Sabrininy sestry. Vlastně na Sabrině neshledával nic, co by rád neměl, snad až na její averzi vůči sňatku.

Nechápal, kde se to v ní bere, když její rodiče spolu žijí ve šťastném manželství tak dlouho. Zřejmě za to mohla náplň její práce. Zpočátku si myslel, že se jejich vztah bude vyvíjet a jednoho dne se prostě vezmou. Ale teď se všechno ustálilo na rutině, která byla příjemná i pro něj. Jejich byty byly jen pár bloků od sebe, takže se mohli bez námahy přesunovat z jednoho do druhého. Měl klíč k jejímu bytu, ona k jeho. Když se Sabrina zdržela do noci v práci, zavolala mu, on zašel k ní a vyvenčil jí psa – basetku

Beulah,

která

jí

nahrazovala dítě. Byl to Chris, kdo Sabrině fenku před třemi lety daroval k Vánocům, a ona psa zbožňovala.

Beulah byla černobílá, s posmutnělým výrazem typickým pro tuhle rasu a soupeřivou povahou. Když měla pocit, že se jí nedostává dost pozornosti, zmocnila se jí deprese a trvalo několik dní, než se ji podařilo ukonejšit. Spala v nohách jejich postele, i když vážila skoro třicet

kilo. Ale

Chris

si

nestěžoval, protože to byl koneckonců jeho dárek. Slavil s ním úspěch, tehdy i teď.

Sabrina odešla z kanceláře a stavila se doma pro Beulah. Ta seděla v obývacím pokoji ve svém oblíbeném křesle vedle krbu a tvářila se dotčeně.

Očividně si dobře uvědomovala, že se její panička na procházku a krmení zpozdila.

„Ale no tak,“ konejšila ji Sabrina, když vyšly ven. „nebuď tak urážlivá.

Musela jsem v práci něco dodělat.

A jídlo ti před cestou taky nedám, zase by se ti udělalo v autě špatně.“ Beulah trpěla cestovními nevolnostmi a dlouhé jízdy nenáviděla. Do Connecticutu to bude trvat nejméně dvě hodiny, to Sabrina věděla – a v dopravní špičce před svátkem možná ještě víc. Bude to pomalá a nekonečná cesta, a Beulah bude navíc naštvaná, že nedostala najíst.

Začínala tloustnout, protože neměla dost pohybu. Dřív s ní Chris chodíval běhat do parku, ale oba měli se Sabrinou v poslední době spoustu práce. Chris pracoval na velkém případu a ona řešila šest rozvodů najednou. Nejméně tři z nich půjdou před soud. Nakládala si toho hodně, ale mezi newyorskou smetánkou po ní byla jako po rozvodové právničce velká poptávka.

Sabrina dala Beulah psí suchar, nad kterým basetka obrátila oči v sloup a odmítla ho sníst. Trestala tak svou paničku, jako už často předtím. Ale Sabrina se nad tím jenom usmívala.

Chris dokázal povzbudit fenku mnohem líp, měl s ní větší trpělivost. Sabrina se hlavně potřebovala vydat na cestu.

Zabalila si už včera večer, takže teď jen stačilo, aby si převlékla pracovní šaty, šedivý kostým, který si vzala kvůli jednání u soudu dnes ráno spolu s hedvábnou bílou košilí, šňůrou perel a lodičkami na vysokém podpatku. Teď si natáhla džíny, bavlněné tričko a sandály, aby se jí cestovalo pohodlně.

Už se nemohla dočkat, až bude v Connecticutu. Jenže to nebude dřív než v deset večer. Candy a Annie asi dorazí před ní.

Věděla, že Tammy nemůžou čekat dřív než kolem druhé ráno. Její letadlo přistane až v půl dvanácté, a pak ji ještě čeká cesta z JFK do Connecticutu.

Sabrina se nemohla dočkat, až budou všechny zase spolu. Pokud šlo o ni, tak se nevídaly dost často. Ona s Chrisem byli před dvěma lety navštívit Tammy v Kalifornii, ale od té doby už se tam znovu nedostali, i když to slibovali.

Tehdy si báječně užili, i když Tammy pořád pracovala. Obě nejstarší sestry měly stejnou pracovní morálku a Chris o nich

žertem

říkal,

že

jsou

workoholičky. To spíš on dokázal vždycky odejít z práce v rozumnou dobu a odmítal o víkendech sedět nad lejstry.

Sabrina si s sebou v jednom kuse nosila kufřík napěchovaný dokumenty, které si musela přečíst a prostudovat. Chris byl také skvělým právníkem, ale nebral práci tak vážně, uměl si užívat, takže se k sobě výtečně hodili. On dokázal Sabrinu rozptýlit, ona ho zase držela na uzdě a nenechávala ho lenošit, k čemuž míval občas sklony. Někdy ho trochu peskovala, ale Chris to bral sportovně.

Kéž by si jen Tammy našla muže, jako je Chris, pomyslela si Sabrina. Jenže v sestřině životě se žádný nevyskytoval.

Sabrině se nikdo z těch mužů, s nimiž si Tammy v uplynulých letech začala, nelíbil. Jako by Tammy byla magnetem pro nespolehlivé a podivné chlapíky.

Zato Sabrina si vybírala muže, jako byl její tatínek, vstřícné, laskavé, dobře naložené a milující. Chrise bylo ovšem těžké nemilovat, celá její rodina ho měla ráda. Dokonce se i trochu otci podobal a sestry si kvůli tomu Sabrinu zpočátku dobíraly. Ale už dávno si ho skutečně oblíbily. Sabrina ho hluboce milovala.

Prostě se za něj jen nechtěla provdat, ani za nikoho jiného. Bála se, že by se tím všechno pokazilo, jako to tak často vídala u jiných.

Tolik dvojic jí vyprávělo, že všechno bylo mezi nimi báječné, když spolu žili, někdy i celé roky… a pak se to nějak pokazilo, po svatbě. Jeden z nich nebo oba se proměnili v příšery. Sabrina sice nevěřila, že by se Chrisovi nebo jí mohlo stát něco podobného, ale nač to riskovat? Takhle to přece bylo dokonalé.

Beulah

se

na

Sabrinu

zoufale

zadívala, když si její panička postavila ke dveřím kufřík. Myslela si, že zase odchází.

„Nekoukej tak, ty hloupá. Jedeš se mnou.“ Když Sabrina popadla vodítko, fenka seskočila z křesla a vrtěla ocáskem. Konečně se tvářila šťastně.

„Vidíš, že to není tak hrozné, co?“

Sabrina připnula vodítko k obojku, po– zhasínala, popadla tašku a vyšla s Beulah ze dveří.

Auto měla zaparkované v garážích poblíž. Ve městě s ním nikdy nejezdila, jenom když se chystala ven. Cestou ke garážím se aspoň trochu projdou.

Uložila si zavazadlo do kufru a Beulah se majetnicky usadila na předním sedadle a se zájmem hleděla z okénka.

Sabrina byla ráda, že rodiče mají dobrý vztah ke psům svých dcer. Když byly malé, mívaly vždycky kokry, ale teď už rodiče dávno žádného psa nechovali.

Dceřiným psům přezdívali „vnukopsi“, protože maminka lamentovala, že se od dcer žádných vnoučat nejspíš nikdy nedočká. Aspoň prozatím

to

tak

vypadalo.

Sabrina předpokládala, že nejdřív se vdá některá z nejmladších děvčat, asi Annie. Candy byla moc mladá a neměla na muže štěstí. Ti, se kterými chodila, byli většinou hrozní, šlo jim jen o její proslulost a krásu. Tammy v posledních dvou letech vůbec nerandila a ona s Chrisem nehodlali na svém vztahu nic měnit, byli spolu šťastní i bez prstýnků.

Annie byla jediná, u které byla aspoň vzdálená pravděpodobnost, že by se mohla provdat. Sabrina vyjela s autem z garáže a přemítala přitom, jak vážný asi ten Anniin vztah je. Sestra o něm mluvila úplně nadšeně, tvářila se, že je do Charlieho blázen. Ale možná nebyla zase takový blázen, aby si ho chtěla brát.

Neurčitě se zmínila, že její vyvolený se příští rok vrací do New Yorku. Sabrinu napadlo, že to je zřejmě jediné, co by Annii mohlo vylákat z Florencie. Její mladší sestřička to město milovala, což Sabrině dělalo starosti. Co když se Annie už nebude chtít z Evropy nikdy vrátit? Cesta do Florencie byla ještě obtížnější než do L. A. za Tammy.

Sabrina nebyla ráda, že jsou všechny čtyři tak daleko od sebe. Chyběly jí. Tu a tam se viděla jenom s Candy, když měly obě čas a zašly si spolu na oběd nebo na večeři. Ale s druhými dvěma sestrami se skoro nestýkala a obě jí chyběly. Někdy si říkala, že snad cítí tuhle bolest ze všech nejvíc. Její smysl pro rodinu a pouto k sestrám byly silné, silnější než ke komukoli na světě, dokonce včetně Chrise, jehož milovala.

Zavolala mu na mobil, sotva vyjela z města na dálnici. Chris se zrovna vrátil domů z partie squashe. Řekl jí, že je unavený, ale šťastný, protože vyhrál.

„A kdy zítra dorazíš?“ zeptala se Sabrina. Už teď jí chyběl. Chyběl jí každou noc, kterou netrávili spolu, ale právě o to byly noci, které spolu trávili, sladší.

„Přijedu odpoledne, před večírkem.

Chci vám nechat se sestrami čas, abyste si mohly popovídat. Vím, jaká vy děvčata jste – boty, vlasy, nápadníci, šaty, práce, móda… Musíte to přece všechno probrat.“ Dobíral si ji, ale zase tak moc se nepletl. Když se všechny čtyři sešly, pořád se ještě chovaly jako banda puberťaček, smály se, mluvily jedna přes druhou a hihňaly se obvykle dlouho do noci. Jediný rozdíl oproti době dospívání byl ten, že teď u toho i pily a kouřily, a také byly mnohem shovívavější k rodičům než v dětství.

Teď si všechny uvědomovaly, že mají s rodiči štěstí a jak jsou maminka s tatínkem skvělí.

Když s Tammy dospívaly, dávaly mamince dost zabrat. Candy a Annie byly hodnější, protože si už mohly užívat svobody, kterou jim jejich starší sestry vybojovaly – a která byla v mnoha případech draze zaplacená. Sabrina obvykle říkala, že musely do matky hučet tak dlouho, až ji umluvily, ale několikrát to vůbec nebylo jednoduché. Dnes si už Sabrina uvědomovala, že vychovávat čtyři dívky nebylo snadné. Ale maminka i tatínek odvedli skvělou práci – i když otec většinou nechával ta nejtěžší rozhodnutí na matce a jen se jí zastával, což Sabrinu kdysi přivádělo k šílenství.

Toužila po tatínkově podpoře, ale on se v těch půtkách nikdy nepostavil na její stranu. Nebyl bojovník, ale člověk plný citu. To maminka byla bojovnější a odhodlanější stát se tou méně oblíbenou z rodičovského páru, pokud byla přesvědčená, že má pravdu.

Sabrina to dnes chápala jako velkou odvahu a vážila si maminky o to víc.

Doufala, že sama bude jednou stejně dobrou matkou, pokud vůbec sebere odvahu k tomu, aby měla děti. Zatím se ještě nerozhodla – byla to jedna z věcí, nad kterými zatím nepřemýšlela, stejně jako nad manželstvím. Bylo jí třicet čtyři, na biologické hodiny měla ještě času dost. Nebylo kam spěchat.

To Tammy už začínala panikařit z toho, že propásne svou šanci mít děti, jestli

si

rychle

nikoho

nenajde.

O Vánocích prohlásila, že kdyby se jí to nepovedlo, uvažovala by o umělém oplodnění. Rozhodně chtěla mít děti a nehodlala se jich vzdát jen proto, že si nenajde muže, který by se s ní chtěl oženit. Zatím bylo na takové úvahy ještě brzy a sestry na ni naléhaly, aby nebláznila, nebo

nakonec

skončí

s nějakým naprosto nevhodným chlapem jen kvůli touze po dítěti. Stávalo se jí to dost

často,

aspoň

dřív,

protože

v poslední době se zdálo, že už veškeré úsilí vzdala. Tvrdila, že všichni muži, které zná, jsou naprostí zoufalci, a Sabrina s tím nemohla nesouhlásit, aspoň podle toho, co o nich Tammy vykládala. Nechápala, proč se ze všech vyklubali takoví zmetci.

Chris byl naštěstí úplně jiný. Na tom se shodly všechny sestry. Pokud byl někdo z nich dvou blázen, pak spíš Sabrina, když tak tvrdohlavě odmítala se za něj

provdat.

Nestála

zatím

o manželství ani o dítě, stála jen o Chrise a o to, aby to s nimi takhle zůstalo… možná navždycky. Nechtěla nic měnit.

„Co děláš dneska večer?“ zeptala se Chrise, když mu zavolala z auta.

Doprava se zahustila. Jestli pojede takhle pomalu celou cestu, bude trvat věčnost, než dorazí domů. Ale aspoň si mohli popovídat. Vždycky s ním ráda mluvila. Málokdy se hádali, a když už k tomu došlo, vždycky se rychle usmířili.

Chris byl v mnoha směrech stejný jako její otec. Ten taky nenáviděl hádky, zvlášť s manželkou a dcerami. Byl to ten nejhodnější člověk na zemi, stejně jako Chris.

„Asi si uvařím něco k večeři a budu se koukat na nějaký zápas v televizi, a pak si půjdu lehnout. Jsem hotový.“

Sabrina věděla, že Chris teď těžce pracuje na případu ropné společnosti.

Šlo o znečišťování životního prostředí a kauza se táhla už celá léta. Chris byl hlavním právním zástupcem žalované firmy a díky tomu se mu dostávalo i značné pozornosti médií. Sabrina na něj byla hrdá. „Co Beulah?“

Řidička pohlédla na vedlejší sedadlo a usmála se.

„Usnula. Když jsem přišla domů, byla na mě pěkně naštvaná, že mám zpoždění.

To ty jsi na mě mnohem hodnější.“

„Odpustí ti, až se bude moct proběhnout po trávníku a honit králíky.“

Beulah měla duši lovce, i když žila jako městský pes a jediná zvěř, kterou směla pronásledovat, byli holubi v parku, když s ní Chris šel běhat. „Až zítra přijedu, trochu ji proženu.“

„Potřebuje to. Začíná tloustnout,“

souhlasila Sabrina. Když to vyslovila, auto sebou trochu škublo a Beulah se probudila. Upřela na paničku vyčítavý pohled, jako by slyšela její slova a znovu ji to urazilo. „Promiň, Beullie, neuvědomila jsem si, jak ošklivě to zní.“

Fenka se stočila do klubíčka, hlasitě si odfrkla a pokračovala ve spánku.

„Doufám, že na ni Juanita nebude zase útočit,“ prohodila Sabrina starostlivě.

„Minule Beulah vyděsila k smrti.“

„To je trapné. Jak se Beulah může bát kilového psa?“

„Juanita si myslí, že je Zorro mstitel.

Neustále napadá jiné psy.“

„Už jsem snědl sendvič, který vážil víc než ona. Je směšná, vypadá jako netopýr.“ Chris se usmál, když si představil tři psy z rodiny, všechny tak legrační. Candyina jorkšírka byla malá princezna s mašličkami na hlavě, zatímco čivava se vrhala na všechno v dosahu. Byl to hrozný rváč.

„Ne abys něco říkal,“ varovala Chrise Sabrina. „Tammy si myslí, že Juanita je úžasná.“

„Láska je slepá, dokonce i láska k psům. Aspoň že vaše sestra Annie je normální.“

„Annie psy vždycky nenáviděla.

Myslí si, že jsou hrozní. Jednou oholila maminčina kokra. Měla za to pak tři týdny domácí vězení. Annie tvrdila, že mu v těch chlupech bylo v létě vedro.

Chudák pes! Vypadal dojemně.“ Oba se při té představě zasmáli. Auta se pak dala trochu do pohybu, a tak Sabrina prohlásila, že už bude radši končit. Chris ji ujistil, že ji miluje a že se uvidí zítra.

Sabrina

pokračovala

v

cestě

i v myšlenkách na svého přítele, na to, jaké má štěstí, že ho našla. Dnes není snadné narazit na správného chlapíka, a takoví jako Chris jsou opravdové bílé vrány. To si dobře uvědomovala a byla hluboce vděčná, že jsou spolu tak šťastní. Jako by to bylo rok od roku lepší. Její matka nemohla pochopit, proč se potom Sabrina tolik brání manželství.

Když na to přišla řeč, dcera ji vždycky ubezpečila, že v tom rozhodně není žádný Chrisův nedostatek. On sám by se s ní oženil hned, ale respektoval, že ona nechce. Nikdy na ni netlačil, akceptoval její rozhodnutí i její averzi.

Cesta do Connecticutu byla dlouhá a pomalá. Sabrina zavolala domů, aby se omluvila za zpoždění, a matka jí oznámila, že už dorazily Annie i Candy a že zrovna sedí u bazénu. Tvrdila, že obě vypadají úžasně, i když Candy je pořád tak hubená – ale aspoň není hubenější, než když ji viděla naposledy.

A Annie vykládá pořád o Charliem.

Matka mínila, že to už vypadá vážně, a Sabrina se usmála.

„Brzo tam budu, mami. Promiň, že jsem se zpozdila.“

„Těším se na tebe, miláčku. Nemusíš se omlouvat. Vím, že máš hodně práce.

Jak se má Chris?“

„Dobře. Zítra dorazí. Chtěl nám nechat trochu času na holčičí řeči. Je vždycky tak pozorný.“

„To je,“ souhlasila matka. „Jeď opatrně, Sabrino. Nespěchej. Stejně budeme dlouho vzhůru. Tammy dorazí nejdřív ve dvě. Taky musela ještě dneska pracovat. Obě tolik dřete, ale máte skvělé výsledky, to uznávám.

Nechápu, kde jste vzaly tyhle geny.

Nemyslím, že bychom s tatínkem někdy takhle tvrdě pracovali.“

„Díky, mami.“ Matka nikdy nešetřila chválou. Byla na své čtyři dcerky hrdá, protože každá z nich si svým způsobem vedla skvěle. Mnohem důležitější pro ni bylo, že jsou všechny šťastné, našly své místo v životě. Matka je mezi sebou nikdy nesrovnávala, ani jako děti, vnímala je

jako

individuality

s osobitými vlohami a potřebami. Snad proto měly všechny až dodnes tak výborné vztahy a všechny bezvýhradně milovaly maminku. Byla jako jejich nejlepší kamarádka… a ještě víc. Cítily její bezpodmínečnou lásku a podporu, i když ona nikdy nezapomínala na to, že je matka, ne kamarádka. Sabrina ji za to milovala. I všechny její přítelkyně měly její maminku rády. Když byly děti, do jejich domu se často stahovali kamarádi, protože věděli, že tam jsou vítaní, pokud se budou dobře chovat. Matka by nikdy netolerovala pití nebo drogy a až na pár výjimek tohle jejich přátelé vždycky akceptovali. Kdyby ta pravidla někdo porušil, matka dokázala být velice tvrdá.

V deset večer Sabrina konečně zabočila na příjezdovou cestu. Pustila Beulah z auta a vydala se k bazénu, protože věděla, že právě tam všechny najde. Dívky byly ve vodě a jejich rodiče seděli v plážových lehátkách a povídali si s nimi. Sabrinin příjezd vyvolal nadšené pozdvižení. Candy vyskočila z bazénu a vrhla se ji obejmout, takže Sabrina byla rázem mokrá od hlavy k patě. Pak objala a políbila Annii a všechny tři dívky se rozesmály. Annie prohlásila, že vidět je stálo za tu dlouhou cestu z Florencie a že Sabrina vypadá skvěle. Nechala si ostříhat černé vlasy, které dřív nosila dlouhé – teď jí splývaly jen po ramena.

Annie v dětství často prohlašovala, že jí Sabrina připomíná Sněhurku – nejstarší ze sester měla smetanově bílou pleť, tmavé vlasy a velké modré oči, stejně jako Candy. Měly je po tatínkovi. Annie a Tammy zase zdědily maminčiny zelené. Matka měla rusé vlasy, stejně jako Tammy, ale ty její byly téměř rovné. Teď je už nosila zastřižené nakrátko. Tammy byla jediná z rodiny, kdo měl vlnité vlasy, a když vyrůstala, začalo jí to vadit. Rovnala si je žehličkou na vlasy. Teď je, ale nechala přirozeně splývat jako hebkou vlnitou hřívu. Sabrina jí ty vlasy vždycky záviděla. Její byly rovné, tuhé a tmavé.

Ale byla stejná kráska jako její sestry, i když odlišným způsobem. Měla dlouhé nohy a dokonalou postavu. Nebyla tak vysoká jako Candy, ale vyšší než většina žen. To Tammy byla malá a útlá jako maminka. Anniina výška se zarazila někde mezi těmi dvěma.

„Tak co ten tvůj Charlie?“ zeptala se Sabrina Annie, když si sedla na kraj bazénu s nohama ve vodě a matka jí podala sklenici limonády. Tvářila se šťastně, že má konečně svoje tři holčičky doma a čtvrtá dorazí už za pár hodin. Takhle to měla nejradši, když se sešla celá rodina. Láskyplně se podívala na manžela a usmála se na něj. Věděl, jak moc to pro ni znamená. Naklonil se k ní a políbil ji. I po pětatřiceti letech se stále hluboce milovali a neváhali si to dávat najevo.

Samozřejmě za sebou měli i spoustu hádek, i když žádnou příliš vážnou.

Jejich manželství bylo naprosto stabilní.

Sabrinu někdy napadalo, jestli právě tohle není jeden z důvodů, proč ona sama tak váhá se sňatkem. Neuměla si představit, že

by

dokázala

být

v manželství tak šťastná jako její rodiče, a o nic míň nestála. Pokud měl někdo vlohy k tomu být ideální manžel, pak určitě Chris, ale Sabrina pochybovala, že ona by mu byla stejně ideální manželkou. Jane Adamsová byla v jejích očích dokonalou manželkou i matkou.

Sabrina jí to jednou řekla a matku to ohromilo. Tvrdila, že je stejně nejistá a nedokonalá jako všichni ostatní.

Prohlašovala,

že

jejich

šťastné

manželství je hlavně Jimova zásluha, protože on je pro ni dokonalým manželem. Prý když se sama vdávala, cítila stejnou nejistotu a zmatek, taky ji to děsilo. Manželství je velký krok, ale Jane Sabrině tvrdila, že všechen ten risk nakonec stojí za to.

„No tak, pověz mi o Charliem,“

pobízela Sabrina Annii. „Jak moc je to vážné? Už jste se zasnoubili?“

„Ježíši, to ne,“ odpověděla pobaveně Annie. „Zatím ne. Je bezva, ale známe se teprve šest měsíců. Je mi teprve šestadvacet, nechci se ještě vdávat. Ty jsi na řadě první. Co Chris?“

„Je úžasný,“ odpověděla Sabrina a pak už pozornost všech upoutala Candyina maličká jorkšírka, která se zuřivě rozštěkala na Beulah. Basetka se zatvářila vyděšeně, rozběhla se schovat do křoví a miniaturní pejsek s růžovou mašličkou ji zuřivě pronásledoval.

Candy se musela vydat za ní a vrátit ji na místo, kam ji předtím usadila. Když byla v Paříži, pes jí hrozně chyběl, a teď byla šťastná, že ho má u sebe. „Moje Beulah je strašný zbabělec,“ ozvala se se smíchem Sabrina. „Zřejmě jí chybí sebedůvěra nebo tak něco. Je hrozně neurotická a často má deprese.“

„Počkej, až po ní skočí Juanita,“

varovala ji Candy. Té se bála i jorkšírka Zoe.

„A jak bylo v Paříži?“ vyzvídala Sabrina.

„Skvěle. Všichni se chystali na víkend do Saint Tropez. Ale já jsem moc ráda, že jsem jela sem.“

„Já taky,“ ozvala se s úsměvem Annie.

„To my všichni,“ potvrdila Sabrina a zářivě se usmála na rodiče. Všechno bylo tak pokojné a idylické. Připomínalo to dobu dětství, kdy se tu cítila tak milovaná, ochraňovaná a v bezpečí.

Doma byla vždycky šťastná.

Seděli u bazénu a povídali si ještě asi hodinu, než si šel otec lehnout. Maminka zůstala s nimi a čekala na Tammy.

Chtěla být vzhůru, až dcera dorazí.

Sabrina si oblékla plavky a skočila k sestrám do bazénu. Byla horká tichá noc, v povětří kroužily můry a voda v bazénu byla příjemně vyhřátá. Sestry se koupaly asi do jedné hodiny, než se šly osušit a převléknout do nočních košilí. Matka jim připravila obložené chleby, sušenky a limonádu.

„Kdybych bydlela tady, nemohla bych pracovat, protože bych byla moc tlustá,“

prohlásila Candy, kousla si do jedné sušenky a odložila ji stranou.

„Nemyslím, že tobě by hrozilo něco takového,“ namítla Annie. Stejně jako zbytek rodiny si s Candyinou váhou dělala starosti. Candy vydělávala její štíhlost takové peníze a přinášela tak lukrativní nabídky, že měla opravdu silnou motivaci si ji udržet.

Seděly pak všechny v kuchyni a povídaly si, než zaslechly motor Tammyina auta. Vzápětí bouchla dvířka a Tammy se vřítila do kuchyně. Nastalo všeobecné objímání,

líbání,

jedna

mluvila přes druhou, a do toho všeho se ozýval Juanitin štěkot. Během vteřiny se ocitla na zemi, servala Zoe mašli a zahnala Beulah do úkrytu pod křeslo.

Její osobnost neodrážela Tammyinu, Juanita byla nejdravějším psem ve smečce, i když byla nejmenší. Tammy ji zvedla a vyplísnila, ale ve chvíli, kdy ji znovu postavila na zem, se Juanita opět pustila do pronásledování psů.

„Je beznadějná,“ prohodila Tammy s omluvným úsměvem a starostlivým pohledem přelétla sestry. „Vypadáte báječně, všechny. Hrozně jste mi chyběly.“ Objala matku a políbila ji.

Jane se po chvilce zvedla. Udělala, co chtěla. Přivítala všechny dcery doma a teď už je mohla nechat, aby se bavily, jak budou chtít. Věděla, že spolu budou sedět a povídat si až do rána, vyměňovat si historky a tajemství ze svých vzrušujících životů. Pro ni teď nastal čas odpočinku. Chtěla je nechat o samotě.

„Uvidíme se ráno,“ slíbila se zívnutím a vydala se do kuchyně. Byla tak ráda, že je má všechny doma. Tyhle chvíle pro ni byly nejvzácnější v roce.

„Dobře se vyspi, mami, ahoj ráno,“

loučila se s ní děvčata a pak ji postupně políbila na noc, jako v dětství.

Když Jane, odešla, dívky si otevřely láhev vína a seděly a povídaly až do čtyř ráno. Teprve potom se vydaly po schodech do svých pokojů. Nikdy nebydlely spolu, už od malička měly každá vlastní pokoj. Shodly se teď na tom, že je zvláštní vracet se domů takhle v dospělosti. Jako by se vracely do dětství a do vzpomínek. Svorně mínily, že matka vypadá skvěle, a domluvily se, že zítra proberou přípravu výročí rodičů, detailně naplánují oslavu. Pokud mezi nimi bývaly kdysi napjaté vztahy, v dospělosti

se

všechno

napětí

rozplynulo. Jediná z nich, kdo ještě působil dětsky, byla Candy, ale ta na to měla nárok, byla ještě hodně mladá.

Ostatní

tři

se

cítily

velice

dospělé – a Candy zase vedla velice dospělý život. Brzy se v něm objevily úspěch a peníze, jež způsobily, že se v mnoha směrech chovala dospěleji, než odpovídalo jejímu

věku.

Sabrina

a Tammy si o ni dělaly starosti a často spolu o tom mluvily. Candy byla v

profesi

modelky

vystavena

obrovskému

tlaku.

Sestry

upřímně

doufaly, že se s tím dokáže vypořádat.

Nejvíc ze všeho jim dělalo starosti její stravování. Annie to tak tragicky nebrala a vždycky tvrdila, že Candy je v pohodě.

Jenže to bylo také proto, že Annie si nejméně ze všech uvědomovala nástrahy, které na Candy v modelingu číhají. Sama byla tak ponořená do svého umění, že si neuměla dost dobře představit, jak jejich nejmladší sestra žije. Pro ni to byla jiná planeta.

Starší

sestry

si

víc

uvědomovaly všechna nebezpečí a pasti, které Candy její kariéra klade.

Políbily se na dobrou noc a rozešly do svých pokojů. Sabrina za pár minut zaklepala na dveře Tammyina pokojíku, aby sestře pověděla, jak moc ráda ji zase vidí. Tammy seděla na kraji postele v růžové noční košili, se svatozáří rezavých kučer.

„Kéž bys nebydlela tak daleko,“

prohodila smutně Sabrina.

„Taky bych si to přála,“ souhlasila Tammy. „Hrozně mi chybíte. Dochází mi to pokaždé, když se s vámi sejdu. Jenže tady bych nesehnala žádnou slušnou práci.

Všechny

dobré

pořady

se

připravují v L. A.“

„Já vím,“ přikývla Sabrina. „Měla bych za tebou jezdit častěji. Jenže jsem hrozně zahrabaná do práce.“

„To my všechny,“ souhlasila Tammy.

„A tady to tak strašně rychle uteče.

Škoda že od sebe musíme bydlet tak daleko. Někdy bych si přála, abychom byly pořád tady doma, s mamkou a taťkou. Abychom nikdy nevyrostly.“

„Já

taky,“

přisvědčila

Sabrina

a objala sestru. „A jsem ráda, že se pořád takhle scházíme. Aspoň něco.

Mohly bychom naplánovat výlet a jet navštívit Annii do Florencie. To bychom si užily. Možná by se přidali i máma s tátou.“

„Táta nevím, ale mamka určitě. Taťka má pocit, že by se to bez něj v kanceláři všechno

zhroutilo.“

Tammy

se

rozesmála. „To já mám asi taky, a ty zrovna tak. Měly bychom se snažit, abychom spolu trávily víc času. Teď to ještě jde, nejsme vdané, nemáme děti…

potom to bude ještě mnohem těžší. Měly bychom se snažit, dokud jsme bez závazků.“

„S tím souhlasím,“ odpověděla vážně Sabrina. Juanita zvedla hlavu z polštáře a zavrčela na ni. Mladá žena sebou polekaně trhla. Legrační, že jí vyhrožuje útokem pes velikosti křečka. To její basetka už spokojeně spala u ní v pokoji.

„Co kdybychom ten výlet naplánovaly teď, ještě než odsud odjedeme? Když to budu vědět dost dlouho dopředu, můžu si vzít týden volna.“

„Já

taky,“

přidala

se

Tammy.

Zatoužila, aby se to podařilo, i když netušila, jestli se bude moci jen tak vy vléct z pracovních povinností. Její život byl během natáčecí sezóny naprosto bláznivý.

„Tak to zítra probereme,“ uzavřela Sabrina a vyšla z pokoje. Byla tak ráda, že se s nimi všemi zase vidí. Že jsou všechny pohromadě.

Jejich

matka

ležela

v

pokoji

a poslouchala, jak dcery chodí po domě a navzájem se navštěvují. Usmála se a otočila se na bok tváří k Jimovi.

Připomínalo jí to staré časy, ty okamžiky, kdy měla konečně pocit, že je všechno v pořádku, protože se tu sešla celá rodina pod jednou střechou.

Pomyslela si, jak veliké má štěstí, a ponořila se do spánku s myšlenkou, jak je dobře, že tu všichni budou společně aspoň příští tři dny. Dcery pro ni byly tím největším požehnáním, kterým ji život obdaroval.

5

Když druhý den ráno dívky jedna po druhé vstaly, matka už na ně čekala v kuchyni. Těšila se, že jim připraví speciální snídani, každé podle jejího přání. Strašně ráda dcerám vařila, i když v poslední době se jí to stávalo zřídka.

Jim se najedl už před několika hodinami a teď si u bazénu četl noviny. Rád nechal dcery jen s matkou a měl v úmyslu je vyhledat až později. Ještě si živě pamatoval, jak je náročné mít kolem sebe pět švitořících žen. Dával přednost tichým, klidným ránům.

Sabrina bývala odjakživa ranní ptáče, a také dnes vstala jako první. Sešla do přízemí, našla v kuchyni matku a nabídla jí, že jí pomůže s přípravou snídaně pro sestry. Jane trvala na tom, že to udělá sama. Sabrina si všimla, jak šťastně se maminka tváří. Věděla, jak moc pro ni znamená, že se tu všechny sešly, i když jen na tak krátkou dobu. Jane zapnula kávovar a Sabrina si nalila plný hrneček.

Pak

se

posadila

ke

kuchyňskému stolu, upíjela horkou tekutinu a bavila se s matkou, zatímco čekaly, až se objeví další sestry.

Nevypila ani první šálek, když dorazila Tammy s Annií v závěsu. Candy z nich vždycky spala nejdéle. A některé věci se ani po letech nemění. Nejmladší sestra ještě tvrdě vyspávala v pokoji, i když její jorkšírka už seběhla po schodech dolů a hrála si v kuchyni s Juanitou.

Sabrina už vypustila basetku ven, aby se fenka nějak zabavila. S trochou štěstí si najde něco, co by mohla pronásledovat.

„Dobré ráno, děvčata,“ pozdravila je vesele Jane. Měla na sobě bílé šortky, růžové tričko a sandály na nízkém podpatku.

Sabrina

si

nemohla

nevšimnout, že maminka má pořád ještě krásné nohy. Naštěstí je po ní zdědily všechny tři starší dcery – a Candy je měla přímo nekonečné, po tatínkovi. „Co byste

si

daly?“

Všechny

začaly

protestovat, že normálně nesnídají a že bude stačit káva. Nacházely se pořád ještě v různých časových pásmech.

Candy, která ještě spala, by se měla chystat spíš k večeři a Annie také. Ta to sice nechtěla přiznat, ale měla pořádný hlad. Sebrala z podnosu na kuchyňském pultu pomeranč a začala ho loupat, zatímco matka jí a Tammy nalévala kávu. Tammy měla půlnoc, ale jinak byla naprosto čiperná. Jako ostatně všechny.

Navzdory tomu, že v noci zůstaly tak dlouho vzhůru, byly plné energie. Jane jim nabídla míchaná vejce a položila na stůl

talíř

s

vdolečky,

máslo

a marmeládu. Všechny tři dívky si s veselým štěbetáním začaly dopřávat.

Sabrina navrhla, že by jedna z nich měla vzbudit Candy, aby sestra nespala do odpoledne. Annie se mlčky zvedla a za chvíli se vrátila s nejmladší sestřičkou.

To už matka smažila slaninu a míchala na pánvi vejce. I když dívky opakovaly, že vlastně nemají hlad, sotva byla vejce hotová, každá z nich si nabrala pořádnou porci včetně několika plátků slaniny.

Sabrina ráda viděla, že Candy si také nakládá vejce, půlku vdolečku a jeden plátek slaniny. Tolik toho zřejmě nesnědla už celá léta.

Jane se usadila ke stolu s nimi a také si naložila na talíř vajíčka. „Co byste chtěly dopoledne dělat?“ zeptala se se zájmem.

Ne

že

by

měly

tolik

možností – byl svátek a všechny obchody zavřené. Ale matku napadlo, jestli dívky třeba nechtějí zavolat některým kamarádkám, které ještě pořád bydlely tady ve městě. Většina z nich se sice odstěhovala za prací nebo se provdaly, ale pár jich tu přece jen zůstalo a Jane věděla, že zůstávají s jejími dcerami ve spojení.

„Já bych se nejradši jen tak povalovala doma a povídala si s vámi,“

přiznala Annie. „A s taťkou, pokud si nepřipadá moc v oslabení.“ Dívky věděly, že otec je má taky moc rád doma na očích, ale Jim patřil mezi muže, kteří potřebují vlastní prostor k životu. Když byly menší, trávil spoustu času na golfu a tenise se svými přáteli. Věděly od matky, že tohle dělá pořád.

Jimovi bylo devětapadesát, ale choval se a vypadal jako mladík. Vlastně se od mládí nijak moc nezměnil. Vlasy mu už sice prošedivěly, ale krok měl pořád pružný. A všechny se shodly v tom, že jejich matka vypadá líp než kdy předtím.

Tvář měla pořád krásnou a téměř bez vrásek. Klidně by mohla lhát a ubírat si deset let a nikdo by o tom nepochyboval.

Stejně bylo těžké uvěřit, že už má dospělé děti v jejich věku, i když Jane začínala s rodinou hodně mladá. Neměla skoro vrásky, protože se o sebe pečlivě starala. Třikrát týdně cvičila a zmínila se o tom, že chodí do baletu, aby si udržela postavu. A všechny její aktivity se opravdu vyplácely. Měla snad ještě lepší postavu než zamlada.

„Mami, jak ti můžeme pomoct s přípravou toho dnešního večírku?“

zeptala se Annie.

Matka prohlásila, že firma, která obstarává občerstvení, dorazí ve čtyři.

Hosté jsou pozvaní na sedmou. „Ale potřebuju zajet pro něco do obchodu.

Jeden supermarket na druhé straně dálnice má otevřeno,“ vysvětlovala Jane. „Zapomněla jsem na kyselé okurky pro vašeho otce.“ Budou mít párky v rohlíku, hamburgery, smažená kuřata a všechno, co se k tomu hodí.

Cateringová firma připraví bufet se saláty, hranolky, cibulovými kroužky, talíři suši a bohatou nabídkou zmrzlin a zákusků. „Ale víte, jak se tatínek tváří, když nemá kyselé okurky, a taky myslím, že už nám dochází majonéza. Napadlo mě to až včera večer. Zajedu tam po obědě,“ prohlásila, protože nechtěla promeškat ani minutu ze společnosti děvčat. Annie to chápala a láskyplně se na ni přes stůl usmála.

„Já pojedu s tebou, mami. Co kdybychom se tam vydaly hned po snídani? Nepotrvá to dlouho, a aspoň to budeme mít z krku.“ Do supermarketu, o kterém matka mluvila, to bylo slabých deset minut. „Nebo tam můžu zajet sama, jestli chceš.“

„Já pojedu taky,“ trvala na svém Jane.

Posbírala talíře a začala je rovnat do myčky. Sabrina jí pomáhala. Bývaly časy, kdy byla Jane ráda, že má dvě myčky. Měla taky dvě pračky a dvě sušičky. Kdysi by jim jeden přístroj zdaleka nestačil. Když ale byli teď s Jimem sami, často jim trvalo několik dní, než vůbec celou myčku naplnili.

Jane si ji zvykla zapínat, i když nebyla plná. Až teď, když se dívky vrátily domů, všechno to vybavení se zase užilo.

S tolika pomocnýma rukama trvalo jen pár minut, než uklidily kuchyň, a maminka vyběhla po schodech do patra pro klíčky od auta a peněženku. Za chviličku byla dole. Tri dcery se vydaly k bazénu za otcem a Jane s Annií nasedly do auta, které parkovalo u zadních dveří.

Jane nastartovala motor své dodávky, mercedesu, a vyjely ze zahrady. Živě se přitom bavily. Annie matce vyprávěla o kurzu, který ve Florencii navštěvuje, a o nových technikách malby, které se tam učí. Všechny byly založené na tradičních postupech, takže Annie se učila míchat si sama barvy, dokonce i s použitím vajíček.

„Myslíš, že se někdy vrátíš do Států?“

zeptala se matka. Snažila se, aby to znělo nenuceně, a Annie se usmála.

Věděla, že matku trápí pomyšlení, že se jedna z jejích dcer zatoulala tak daleko.

„Časem,

ale

zatím

ještě

ne,“

odpověděla popravdě. „Jsem šťastná, že se tam můžu učit, a tenhle život se mi moc líbí. Pro umělce je to skvělé město.“

„To je New York taky,“ připomněla jí matka. Pokoušela se mluvit tak, jako by o nic nešlo. „Doufám jenom, že se tam nechceš usadit navždycky. Nejsem ráda, že jsi tak daleko ode mě.“

„Vždyť to zase není taková dálka, mami. Kdybys mě potřebovala, za den jsem letadlem doma.“

„Neříkám to kvůli tomu. Jsme s tatínkem díkybohu v pořádku. Prostě bych tě ráda vídala častěji než třikrát za rok, když přiletíš na svátky. To nestačí.

Nechci, aby to í vyznělo nevděčně.

Vážím si toho, že se vždycky vracíš domů. Jenom bych tě prostě měla ráda po ruce, ve městě jako Sabrinu.“

„Já vím, mami. Ale vždyť za mnou s tátou můžete přiletět na návštěvu.

Florencie je nádherné město. Bude těžké ho jednou opustit, až se k tomu rozhodnu.“ Nezmínila | se o tom, že Charlie plánuje odjet už na konci roku a ona | zvažuje, jestli se k němu nemá přidat. Nechtěla jejich; vztahu dodávat tolik důležitosti, hlavně v matčiných očích. Jane by se mohla upnout na to, že se Annie vrátí brzy domů, ale dcera jí nechtěla dávat falešnou naději.

Před

supermarketem

zaparkovaly

snadno a společně vešly dovnitř.

Naskládaly do vozíku věci, které potřebovaly nakoupit, a postavily se k expresní pokladně. Do pěti minut byly zpátky na parkovišti. Slunce sálalo, takže obě se už nemohly dočkat, až budou zpátky a skočí se zchladit do vody. Potrvá ještě celé hodiny, než se začnou scházet hosté. Jane se těšila, že stráví den s dcerami, především u bazénu. Podle předpovědi počasí měla odpolední

teplota

stoupnout

k pětatřicítce. Jane doufala, že se snad k večeru trochu ochladí. Pokud ne, bude to problém. Večírek se měl konat pod širým nebem, a když se hosté sejdou v sedm, potrvá nejmíň hodinu, než se začne stmívat.

„Ve Florencii je ještě větší horko,“

prohodila Annie, když nastoupily do auta a zapnuly klimatizaci. Byla ráda, když jí do tváře zavanul proud chladného vzduchu.

Cestou domů musely přejet hlavní silnici. Annie právě vyprávěla matce o Charliem, když dojely náklaďák s korbou plnou ocelových trubek.

Zatímco Jane poslouchala Anniino vyprávění, obě zaslechly hlasitou ránu a uviděly, jak se trubky začínají řítit z náklaďáku dolů. Některé se koulely po silnici a před auto v protisměru, jehož řidič škubl volantem, aby se jim vyhnul.

Zbytek potrubí se valil přímo na mercedes. Jane dupla na brzdu. Annie zalapala po dechu, když zahlédla, jak se jedna z trubek odlepila od korby a letí přímo

na

jejich

vůz.

Dívka

se

instinktivně vrhla k matce a vykřikla: „Mami!“ Ale už bylo pozdě. Jako by se všechno odehrávalo ve zpomaleném filmu. Annie viděla, jak trubka proráží čelní sklo jejich vozu, Jane pouští volant a auto uhýbá do protějšího pruhu.

Slyšela se, jak vříská, a pokusila se uchopit volant. Všude kolem se ozýval rachot, rozbíjení skel, skřípění brzd.

Ohlédla se na matku, ale nikde ji neviděla. Dvířka na straně řidiče byla otevřená, auto se hnalo plnou rychlostí a Annie na poslední chvíli spatřila tvář řidiče, do jehož vozu narazili. Pak všechno zčernalo a ona ztratila vědomí.

Jejich vozem prolétly dvě trubky a auto se divoce řítilo dál, než se zastavilo nárazem o protijedoucí vozy.

Auta před nimi i za nimi divoce brzdila, takže na silnici se okamžitě vytvořila zácpa. Někdo hned zavolal policii.

V autech, která se srazila, se nic nehýbalo. Řidič náklaďáku stál na krajnici, třásl se a plakal při pohledu na spoušť, kterou jeho náklad napáchal.

Když dorazila policie, byl v tak hlubokém šoku, že nedokázal promluvit.

Na místo se přiřítili hasiči, ambulance, dálniční policie i místní strážníci. Při nehodě přišli o život všichni tři řidiči a pět jejich spolujezdců. Když je hasiči vystříhali ze zmačkaných plechů, zjistili, že přežila pouze jediná osoba. Trvalo jim půl hodiny, než ji vyprostili z auta.

Její tělo uvízlo pod ocelovou trubkou a byla v bezvědomí, když ji nakládali do sanitky.

Ostatní

oběti

byly

také

vyproštěny z aut a uloženy na silnici, kde je

hasiči

zakryli

nepromokavými

plachtami, než je sanitky odvezou.

Policisté s vážnými tvářemi odkláněli dopravu.

Takovéhle

nehody

se

o svátcích, jako je Čtvrtý červenec, stávají často. Dochází k nehodám, lidé umírají a stávají se čísly ve statistických hlášeních. Jane vypadla z auta, když do něj narazily trubky, a na místě zahynula.

Annie, kterou odvezli na jednotku intenzivní

péče

do

nemocnice

v Brideportu, se držela při životě jen tak tak.

Doma u Adamsových se zatím její sestry vesele vybavovaly s otcem a nevinně si užívaly krásný letní den.

Čekaly, že se matka a sestra vrátí každou chvilku, a neměly ani ponětí o tom, že maminku už nikdy neuvidí a že jejich sestra právě bojuje v nemocnici o život.

6

Dva muži z dálniční policie zazvonili u Adamsových v půl jedné. Odešli od nehody ve chvíli, kdy Annii odvezla ambulance. V Janině kabelce v autě našli její řidičský průkaz a Annie ho měla u sebe

také,

ještě

s

adresou

v Connecticutu, takže policisté odhadli, že je to Janina dcera. Měla tam také italský průkaz. Dálniční policie mohla v nezbytných případech informovat příbuzné obětí nehod telefonem. Ale velitel hlídky Chuck Petri měl pocit, že by to bylo nelidské. Kdyby se něco stalo jeho ženě a dceři, chtěl by se to dozvědět od živého člověka, ne od hlasu v telefonu. Proto poslal dva muže na jejich adresu a sám zůstal, aby řídil dopravu. Kolem místa srážky se jim podařilo vytvořit jeden volný pruh, jímž auta projížděla

rychlostí

patnáct

kilometrů v hodině. Silnice samozřejmě bude ucpaná ještě celé hodiny.

Dva policisté, kteří tiskli tlačítko zvonku, se cítili stísněně. Jeden z nich byl nováček, který ještě nic podobného nedělal. Starší muž, jeho parťák, mu slíbil, že veškeré mluvení obstará sám, až někdo přijde otevřít.

Trvalo pár minut, než se dveře otevřely, protože vzadu u bazénu nebylo zvonek moc dobře slyšet. Sabrina právě prohodila, že by ji zajímalo, kde jsou maminka a Annie tak dlouho. Byly už pryč víc než hodinu, mnohem déle, než původně slibovaly. Sestry napadlo, že možná supermarket přece jen neměl otevřeno a Jane musela zajet pro majonézu a ostatní věci někam dál.

Zvonek nakonec zaslechla Tammy, když se vydala do kuchyně pro něco k pití.

Zamířila tedy místo toho ke dveřím.

Když otevřela a za zástěnou proti hmyzu spatřila dva policisty, srdce se jí sevřelo. Zoufale se donutila uvěřit tomu, že to není tak zlé znamení, jak to na první pohled vypadá. Třeba tu jsou jen kvůli nějaké

bezvýznamné

maličkosti – kvůli tomu, že jejich zavlažovač trávníku kropí sousedovo okno nebo že jejich psi dělají příliš velký randál. Ano, tak to bude. Mladší z mužů se na ni nervózně usmál, zatímco starší hleděl vážně a podmračeně.

„Co se děje, pánové?“ zeptala se Tammy

a

zadívala

se

staršímu

důstojníkovi přímo do očí. V duchu se znovu okřikla, aby nepanikařila.

„Bydlí tu pan James Adams, prosím?“

zeptal se policista, který si ho našel v

záznamech

jako

nejbližšího

příbuzného.

Mladší

důstojník

to

vyhledával v počítači, zatímco jeli sem.

„Ano, bydlí,“ odpověděla uctivě Tammy a ustoupila o krok, aby policisté mohli projít do chládku v domě. Bylo tam snad až příliš chladno, matka nechávala ráda běžet klimatizaci na plný výkon. „Zavolám vám ho. Můžu mu povědět, oč jde?“ Chtěla to zjistit první, ještě před tatínkem. Jenže ten se náhle objevil za ní, jako by vycítil, že naléhavé zvonění

znamená

něco

důležitého. Udivilo ho, když spatřil dva muže v uniformách.

„Pan Adams?“

„Ano. Stalo se něco?“ Tammy spatřila, jak otci zmizela z tváře všechna barva. Právě v tu chvíli přiběhly od bazénu i Sabrina a Candy.

„Mohu s vámi mluvit o samotě, pane?“ zeptal se starší policista a sundal si klobouk. Tammy prolétlo hlavou, že i když je holohlavý, je to pohledný muž, asi v tatínkově věku. Zato jeho kolega vypadal tak na čtrnáct.

Otec je beze slova odvedl do knihovny, která bývala v zimě matčiným útočištěm. Byla to hezká, dřevem obložená místnost s krbem a policemi plnými starých tisků, které manželé už léta sbírali. Stály tam dvě pohodlné pohovky a několik křesel. Jim se do jednoho z nich posadil a pokynul policistům, aby se také usadili. Měl zvláštní pocit, že přijeli zatknout někoho z jeho rodiny, ale ani ve snu si nedokázal představit koho a za co. Snad některá z dívek neprovedla nějakou hloupost! Jediná, do které by to snad řekl a která byla ještě nezletilá, byla Candy. Že by cestou z Paříže pašovala nějaké drogy? Nebo snad Annie, které by to s její duší umělkyně nepřipadalo jako nic špatného? Jim upřímně doufal, že ne, ale nic jiného ho nenapadalo.

Dcery zatím postávaly v hale a tvářily se ustaraně. Starší policista se v křesle zhluboka nadechl a pevně sevřel prsty klobouk. Už to bylo nějaký čas, kdy musel splnit takovou povinnost. Vždycky to bylo těžké.

„Bohužel vám musím oznámit, pane, že došlo k nehodě. Asi před půlhodinou na dálnici číslo 1, sedm kilometrů odsud.“

„K nehodě?“ Jim zbledl. Sabrina v hale zalapala po dechu a natáhla se po rukách svých sester, jako by se na ni skrz zavřené dveře přenášely otcovy emoce.

„Ano, pane. Je mi to moc líto. Chtěli jsme vám to oznámit osobně. Došlo ke srážce několika aut s nákladním vozem, který převážel ocelové potrubí. Jeho náklad se

uvolnil

a

způsobil

trojnásobnou čelní srážku. Jedním z aut proletělo několik trubek. Řidičkou byla Jane Wilkinsová Adamsová, narozena 11. června 1950.

V policejních záznamech jste uveden jako její nejbližší příbuzný. Domníváme se, že to byla vaše žena.“ Hlas se mu pomalu vytrácel, zatímco Jim na něj zděšeně třeštil oči.

„Jak to myslíte, byla?! Je to moje žena!“ vyrazil.

„Při nehodě na místě zahynula. Trubky prorazily čelní sklo jejího automobilu a vymrštily ji z auta, které se následně srazilo s dalšími dvěma vozy. Byla okamžitě mrtvá.“ To byl fakt, který se nedal nijak zaobalit. Znělo to strašně.

Jimova tvář se zbrázdila bolestí, jak mu postupně docházel smysl policistových slov.

„Bože… panebože…“ Dívky v hale zaslechly

jeho

hlasitý

vzlyk.

Už

nedokázaly déle čekat a vtrhly dovnitř.

Slyšely ještě poslední slova, „okamžitě mrtvá“, ale nevěděly, o kom policista mluví. O mamince? O Annii? Nebo o obou?! Tatínkův zlomený výkřik je vyděsil.

„Maminka,“ vypravil ze sebe Jim šokované. „Došlo… k nehodě… čelní srážce… z kamionu spadly trubky…“

Candy i Tammy okamžitě vyhrkly z očí slzy. Sabrina se v panice obrátila k policistovi, který jí smutně vyjádřil upřímnou soustrast.

„A co se stalo sestře? Jmenuje se Anne, byla v tom autě s maminkou.“

Sabrina nedokázala vůbec uvažovat nad tím, že jsou možná mrtvé obě. Zadržela dech a čekala na odpověď.

„Ta srážku přežila. Chtěl jsem to sdělit vašemu otci, až se trochu vzpamatuje.“ Důstojník si je měřil vážným pohledem, zatímco oči jeho mladičkého kolegy se naplnily slzami.

Bylo to ještě horší než v jeho nejčernějších představách. Tohle byli skuteční lidé, kteří se právě dozvídali o smrti svých blízkých. Chlapec sice vypadal jako školák, ale byl stejně starý jako Candy a sám měl tři sestry v podobném věku jako tahle dívka, a matku, která se narodila v témže roce jako jejich maminka. „Anne byla při nehodě vážně poraněna a převezena na jednotku intenzivní péče do nemocnice v Bridgeportu. Když ji vyprostili z auta, byla v bezvědomí. Byl to téměř zázrak - byla jedinou osobou ze všech zúčastněných, kdo

srážku

přežil.“

Důstojník se nechtěl zmiňovat o tom, že zahynulo osm lidí. Zvolil si jejich domácnost jako první v řadě kvůli tomu, že Anne byla ještě naživu. Když se o tom dozvědí co nejdříve, můžou se hned vydat do nemocnice. V rodinách, kde bude muset oznámit jen úmrtí, nehrál čas tak zásadní roli.

„Co je s ní? Bude v pořádku?“

vyrazila prudce Tammy, zatímco Candy stála vedle ní a nezadržitelně vzlykala.

Vypadala jako přerostlé pětileté děcko.

„Když ji odváželi, byla v kritickém stavu. Jestli chcete, zavezu vás do nemocnice. Nebo můžu zapnout sirénu a jet před vaším vozem, abych vám uvolnil průjezd.“ Jim na něj stále ještě nevěřícně třeštil oči. Třicet pět let života se ženou, do níž se zamiloval téměř na první pohled, bylo náhle pryč, v jediném okamžiku – kvůli prokleté nehodě, která ho o

ni

připravila.

Pořád

mu

nedocházelo, co policista říká o Anne.

Nedokázal myslet na nic jiného než na svou ženu.

„Ano,“

odpověděla

za

všechny

Sabrina. „Pojedeme za vámi.“ Důstojník přikývl a Tammy se Sabrinou se rozběhly do patra, kde posbíraly svršky a kabelky. Sabrina v náhlém impulsu vytáhla z

maminčina

telefonního

záznamníku seznam hostů na večírek.

Musí jim zavolat a zrušit ho. Tammy se ujistila, že všichni psi jsou v domě a mají dost vody v miskách. Pak vytáhla z lednice plastovou láhev s vodou a přihodila ji do kabely. Za pět minut se už řítily k tatínkovu sedanu. Byl to prostorný mercedes, poslední model.

Sabrina se posadila za volant a pobídla Jima, aby si nastoupil. Otec se posadil vedle ní, Candy a Tammy naskočily dozadu a přibouchly za sebou dvířka.

Sabrině letělo hlavou, že Annie možná zrovna v tuhle chvíli umírá. Třeba zemře dřív, než stačí dorazit do nemocnice.

Zoufale se modlila, aby sestra byla ještě živá.

Policista pustil sirénu a vyřítil se z jejich příjezdové cesty nebezpečnou rychlostí. Sabrina se držela v závěsu za ním. Na dálnici už jeli sto čtyřicet a Sabrina měla nohu na plynu až do chvíle, než zabočili k nemocnici. Byli tam během několika minut. Otci od chvíle, kdy vyjeli, nepřestávaly téct slzy.

„Proč jsem nejel do obchodu místo ní? Klidně jsem mohl. Ani mě nenapadlo, abych se jí zeptal, jestli tam nemám zajet!“ obviňoval se, když Sabrina zaparkovala před nemocnicí.

Obrátil se k dceři a na okamžik ji sevřel v náručí.

„Kdybys to udělal, maminka by teď oplakávala tebe, tati. Prostě se to stalo.

Teď na to nemysli. Musíme zjistit, co je s Annií, a nějak se s tím vyrovnat.“

Sabrina nepřestávala doufat, že Annie třeba není tolik poraněná, jak se obávali.

Snad budou mít aspoň tolik štěstí, že to sestra

přežije.

Přijít

o

matku

nepředstavitelně bolelo, ale Sabrina to odsunula stranou. Teď se musí soustředit na Annii. Počkala, až všichni vystoupí z auta, což jí připadalo jako celá věčnost, a pak zamávala policistům na znamení díků, že jim pomohli dostat se sem tak rychle. Rodina se rozběhla na pohotovost a odtamtud na úrazové oddělení, protože žena v recepci jim vyhledala, že tam Annii přijali. Sabrina běžela chodbou jako první, Tammy a Candy za ní, otec se vlekl vzadu.

Sabrina zatoužila, aby ho mohla trochu utěšit, ale Annie teď byla důležitější.

Pro maminku už nemohli udělat nic.

Když přibíhali k úrazovému oddělení, Sabrina absurdně zadoufala, že tam uvidí sedět maminku, která je ujistí, že Annie bude zase v pořádku. Ale realita byla úplně odlišná.

Vedoucí lékař oddělení je okamžitě přijal, hned jak mu Sabrina ohlásila jejich jména. Sdělil jim, že Anne je v kritickém stavu a bude se muset ihned podrobit neurochirurgickému zákroku a také oční operaci, aby ulehčili tlaku na mozek a snad jí i zachránili zrak. Když je před sebou viděl, rozhodl se nechodit kolem horké kaše a oznámil jim, že její zranění ze všeho nejvíc postihlo tu část mozku, která souvisí se zrakem.

„Nevím, jestli dokážeme, aby ještě někdy

viděla,“

přiznal

přímo.

„Momentálně se snažíme hlavně o to, abychom ji udrželi naživu.“

„To

je

nejdůležitější,“

hlesla

souhlasně Tammy, zatímco Candy na lékaře v hrůze třeštila oči.

„Je malířka! Musíte jí zachránit oči!“

Lékař přikývl, ale neodpověděl. Ukázal jim v čekárně rentgenové snímky a

záznamy

mozkové

rezonance

a vysvětlil, že teď čeká, až dorazí jeho nejlepší neurochirurg a oční specialista, které už nechal zavolat. Byl svátek, takže nikdo z nich nebyl ve službě, ale snad se sem brzy dostanou. Neurochirurg už volal, že je na cestě, a očního chirurga museli odvézt přímo z rodinného pikniku. Do půlhodiny by oba měli být v nemocnici. Anne je teď napojená na přístrojích. Srdce se jí už dvakrát zastavilo a nemůže sama dýchat, ale mozkové vlny vykazují normální průběh.

Mozek tedy podle všeho zatím není poškozen, jenže jeho otok by velmi brzy způsobil závažné problémy. Největší obavy měl ale lékař ze stavu jejího zraku. Je naděje, že se po operaci podaří, aby její mozek fungoval stejně jako dřív. Ovšem z toho, co zatím viděl, mu připadá nepravděpodobné, že by ještě někdy mohla vidět. Starosti mu dělaly optické nervy, které byly zřejmě nenávratně poškozeny. Ale někdy se stávají zázraky a jeho tým se rozhodně o jeden takový pokusí.

Zatímco si prohlíželi snímky, dorazil neurochirurg. Když se představili, muž jim stručně vyložil, jak bude probíhat operace, jaká jsou rizika a jak dlouho to patrně potrvá. Ani on si nebral servítky a otevřeně připustil, že riziko úmrtí při operaci je vysoké. Ale nemají žádnou jinou možnost než k zákroku přistoupit.

Kdyby to neudělali, otok by nenávratně poškodil mozek a nakonec by způsobil smrt.

„Annie by radši umřela, než žila s poškozeným mozkem,“ zamumlala Tammy a všichni souhlasili, že operace je nezbytná. Tammy a Sabrina podepsaly souhlas se zákrokem. Otec nebyl schopen jednat. Seděl zhroucený na židli v čekárně a proléval slzy nad svou ženou. Dcery měly strach, aby se mu něco nestalo. Candy se zhroutila na židli vedle něj a vypravila ze sebe, že je jí na omdlení. Zůstali tam sedět, drželi se za ruce a hlasitě vzlykali. Sabrina a Tammy byly v podobném šoku, ale zůstávaly na nohou a jednaly za celou rodinu.

Když neurochirurg odešel, aby Annie prohlédl před operací, dorazil oční specialista a vysvětlil jim, jak bude postupovat. Šlo o delikátní zákrok, a když si chirurg prohlédl snímky, byl k příbuzným upřímný. Prohlásil, že snaha o záchranu Anniina zraku bude běh na dlouhou trať, ale že rozhodně stojí za to se o to pokusit. Oba chirurgové se shodli, že dvojnásobná operace bude trvat mezi šesti a osmi hodinami a že hrozí reálné nebezpečí, že by Annie mohla během zákroku zemřít. Už teď byla v kritickém stavu.

„Můžeme ji předtím vidět?“ hlesla Tammy a vedoucí lékař souhlasil.

„Nevypadá dobře. Jste si jisté, že to zvládnete?“

Sabrina

i

Tammy

přisvědčily a vydaly se k místu, kde sedě li tatínek a Candy. Zeptaly se jich, jestli chtějí Annii před operací vidět.

Nezmínily se o tom, ale z jejich hlasů bylo znát, že je to možná poslední příležitost, kdy můžou vidět dívku živou.

Otec jen zavrtěl hlavou a odvrátil se. Už teď toho na něj bylo víc, než dokázal snést. Navíc mu oznámili, že bude muset identifikovat manželčino tělo, které bylo dole v márnici. Candy zvedla oči k sestrám a hlasitě zavzlykala.

„Ach bože, já… já nemůžu… Annie a maminka…“ Nejmladší ze sester byla úplně

zhroucená,

ale

to

nikoho

nepřekvapovalo. Tammy a Sabrina raději nechaly otce a sestru v čekárně a vydaly se s hlavním lékařem na oddělení, kde ležela Annie.

Sestra ležela za zástěnou, napojená na nejrůznější přístroje a monitory. Byl tam respirátor, který jí pomáhal dýchat.

Kolem ní pobíhali dvě sestry a čtyři lékaři a sledovali všechny její životní funkce. Annii klesal krevní tlak a všichni se snažili udržet ji při životě. Sabrina a Tammy se pokoušely neplést se zdravotníkům pod nohy. Hlavní lékař jim ukázal, kde můžou stát. Mohly se na sestru podívat jen krátce. Měla ošklivě rozbitý obličej, se zlomenou lícní kostí.

Holé ruce měla pořezané, na rameni jí zela obrovská rána. Sabrina se dotkla Anniných prstů a zlehka je políbila.

Z očí jí prýštily slzy.

„Ty to zvládneš, Annie, holčičko…

dokážeš to… uvidíš, miláčku, pro nás pro všechny to dokážeš. Milujeme tě.

Budeš v pořádku. Buď statečná. Jsme tady s tebou.“ Najednou se jí vybavilo, jak jednou vzala sestru na hřiště – jí bylo třináct, Annii pět. Když se Sabrina chvíli nedívala, Annie vylezla na houpačku, spadla a zlomila si ruku.

Sabrina byla zoufalá. Jedna známá maminka je odvezla na pohotovost a zavolala jejich matce. Ta přijela, ale neměla zlost a Sabrině nevynadala.

Místo toho ji pochválila, že se zachovala

jako

velká

holčička

a dopravila sestru do nemocnice. Řekla jí, že dětem se takové věci stávají a že se to mohlo přihodit, i kdyby s ní šla ona. Byla to jedna z těch zásadních lekcí, kterými ji matka učila, jak se má vyrovnávat se životem – a taky jimi dávala najevo, jak je milující a chápavá.

Sabrina na to nikdy nezapomněla, a teď si to znovu vybavila. „Musíš být statečná, Annie, jako tenkrát, když sis zlomila ruku.“ Jenže tohle bylo mnohem horší. Bylo nemyslitelné, že by Annie mohla oslepnout.

Ale

ještě

nepředstavitelnější bylo, že by zemřela.

Sabrina cítila, že by se dokázali vyrovnat se vším, i kdyby Annie měla mít poškozený mozek a už nikdy nebyla sama sebou. Milovali by ji prostě takovou, jaká je. Ještě jednou políbila sestře konečky prstů a ustoupila, aby udělala místo Tammy. Ta se sklonila nad lůžko a po tvářích jí stékaly horké slzy.

Nemohla málem ani promluvit.

„Slyšelas, co říkala Brina, Annie…

jestli ji neposlechneme, nakope nám zadek, vždyť víš.“ To byla oblíbená pohrůžka nejstarší sestry, když ji dvě mladší odmítaly

poslouchat.

Mezi

Tammy a Annií byl nejmenší věkový rozdíl. Sabrina byla o osm let starší než Annie a o pět než Tammy. V dětství to býval obrovský rozdíl, i když teď to bylo jako nic. „Jsi odvážná holka, Annie. Budeme tady u tebe, až se probudíš. Miluju tě… pamatuj si to,“

vypravila ze sebe Tammy mezi vzlyky, když musela odejít. Sabrina ji objala kolem ramen a odvedla ji do čekárny.

Otec a Candy byli ve stejné pozici, jako když je dívky opouštěly, a vypadali snad ještě hůř než předtím. Tammy něco napadlo.

V adresáři, který vzala s sebou, našla telefon na jejich rodinného lékaře.

Uložila si ho do paměti mobilu a diskrétně popošla kousek stranou.

Dovolala se do ordinace, kde ji služba přepojila na lékařovo domácí číslo.

Tammy ho požádala, jestli by nemohl přijet do márnice identifikovat matčino tělo, protože její otec to není schopen udělat.

Nechtěla,

aby

to

musel

podstupovat někdo z nich, protože toužila pamatovat si Jane živou. Lékař z úrazového oddělení ji varoval, že matčina zranění byla mnohočetná a že to vypadá opravdu ošklivě. Řekla také doktorovi, že její otec a nejmladší sestra jsou na tom velmi špatně a že by jim možná pomohla nějaká sedativa, kdyby to lékař uznal za vhodné.

„Ale ovšem. A jak je vám?“ zeptal se starostlivě lékař.

„Já nevím,“ odpověděla upřímně Tammy a ohlédla se po Sabrině, která popošla k ní. „Jsem v šoku, asi jako my všichni. Je to těžké… a Annie je na tom tak špatně.“ Vysvětlila, že sestra čeká na operaci, a doktor navrhl, že tam přijde za nimi, aby jim poskytl morální oporu nebo cokoli by potřebovali. To byla aspoň nějaká dobrá zpráva… a otec se zbaví té strašlivé povinnosti, že by musel identifikovat pozůstatky své milované Jane. Tammy vysvětlila otci, že sem přijede jeho lékař a že potvrdí maminčinu totožnost místo nich. Teprve potom mohli nechat převézt tělo do pohřebního ústavu, ale na to teď nikdo z nich nedokázal myslet. Byli zcela ohromeni tím, co se stalo, a dělali si hrozné starosti o Annii. Zatímco Tammy telefonovala, lékař z úrazového oddělení jim přišel oznámit, že Annie je už na sále a že během pár minut začne operace. Slíbil, že je bude informovat hned, jak se dozví něco nového, ale varoval je, že operace potrvá několik hodin.

„Nemůžu se s ní rozloučit?“ zeptal se tatínek. Měl na mysli Jane. Tammy lékaři vysvětlila, že do márnice přijede místo nich jejich lékař, a pak zaváhala, než odpověděla na otcovu otázku, hledala správná slova a zároveň bojovala s pocitem viny.

„To bys neměl, tati,“ pronesla nakonec otevřeně. „Myslím, že by mamka nechtěla, aby sis ji pamatoval takhle. Víš, jaká byla krásná a plná života. Nechtěla by, aby ses trápil…“

Bojovala se slzami, které jí tekly po tvářích.

„Chceš říct, že už ji nemůžu obejmout?“ Jeho otázka rvala dívkám srdce, stejně jako bezedné zoufalství v otcových očích. Byl to zlomený muž.

Ještě dnes ráno to byl jejich veselý, hezký, mladistvý tatínek, jakého znaly odjakživa. A teď, za několik hodin, se proměnil v roztřeseného, trpícího starce.

„Můžeš, tati, samozřejmě,“ ujistila ho Sabrina, „ale nemyslím, že by to pro tebe a pro maminku bylo dobré. Někdy prostě nemůžeme říct sbohem těm, které jsme nejvíc milovali. Kdyby zahynula při leteckém neštěstí, taky by to nešlo.

A to, co leží tady v márnici, to je jen tělo… není to maminka, není to Jane.

Taje pryč, tati. Jestli se s ní potřebuješ rozloučit, můžeš. Nikdo ti v tom nebude bránit. Jenom si myslím, že by si to maminka nepřála.“ Jane zasvětila svůj život tomu, aby se Jimovi žilo dobře a bezstarostně – tím posledním, co by si pro něj přála, by bylo přispívat k jeho žalu dalším I trápením.

„Možná máš pravdu,“ připustil chabě otec. Když o něco později vešel dovnitř rodinný lékař, otec se už tvářil klidněji.

Doktor se zachoval až dojemně srdečně – byla na něm vidět hluboká lítost a soucit i laskavost. Předal Sabrině lahvičku valia a instruoval ji, že má léky rozdávat podle potřeby. Navrhl, aby Jimovi ihned jednu tabletu podali a aby ho někdo odvezl domů. Jim měl sice pevné zdraví, ale v poslední době občas trpěl srdečními šelesty a dnes už toho na něj bylo příliš. Mínil, že ani Candy na tom není dobře. Od chvíle, co sem přijeli, se o ni dvakrát pokoušely mdloby a měla pocit jako na zvracení.

Žaludek se jí zvedal pokaždé, když se pokusila postavit. Sabrina podala otci i nejmladší sestře tabletku spolu s papírovým kelímkem s vodou na zapití. Než se lékař vydal po schodech do suterénu, aby v márnici identifikoval Jane, odvedl Sabrinu s Tammy stranou na krátkou poradu. Ptal se jich, jestli už kontaktovali pohřební ústav, ale Sabrina odpověděla, že zatím neměli čas, protože hned po té zprávě ujížděli do nemocnice za Annií. Zatím nikam nevolali. Jejich rodiče neměli žádné sourozence a babičky i dědečkové z obou stran už byli léta mrtví. Kromě nich nezbyl v rodině žádný blízký příbuzný. Všechna důležitá rozhodnutí se proto nutně

musela

odehrát

tady

v nemocnici, a musely je provést Sabrina a Tammy, protože byly očividně nejvíc při smyslech. Otec i Candy byli jen stěží schopní vnímat. Tomu se Sabrina i Tammy dokázaly vyhnout, i když trpěly stejně.

Lékař jim poradil, který pohřební ústav by měly zavolat. Sabrina to udělala

hned

po

jeho

odchodu

a domluvila se, že hned zítra si tam přijdou dohodnout podrobnosti, ale že jsou v obtížné situaci, protože jejich sestra je těžce raněná. Když to vyslovila, tiše zadoufala, že nebudou muset místo jednoho pohřbu objednávat dva. Už ten jeden byl víc, než dokázali všichni snést.

Jejich matka je mrtvá – to bylo, jako by se naplnily ty nejhorší z nočních můr.

Sabrina odmítla o Anniině smrti byť jen uvažovat.

„Myslím, že jedna z nás by je měla odvézt domů,“ prohodila Tammy, když se Sabrinou zůstaly stát vedle fontánky na vodu v hale, o kus dál než seděli otec a Candy. Oba už vypadali trochu obluzené, jak na ně začalo působit valium. Otci klesala víčka, jako by se mu chtělo spát. Bylo toho na něj víc, než jeho organismus dokázal snášet.

„Nechci tě tady nechávat samotnou,“

namítla ustaraně Sabrina. „A chci tady být kvůli Annii. Obě bychom tady měly být s ní.“

„To nepomůže,“ namítla prakticky Tammy. I při tak emocionálně vypjatých okolnostech ji

neopouštěly

její

racionalita a selský rozum. Ani Sabrina se zatím nehroutila. Sestry vypadaly každá jinak, ale obě měly stejně odolnou povahu, bylo v nich hodně z jejich matky. Maminka by se s touhle situací dokázala vyrovnat podobně, jako se k ní teď postavily její dcery. To si Sabrina uvědomovala. „Ani jeden z nich tady nemůže zůstat,“ pokračovala Tammy.

„Musíme je dostat domů do postelí.

Myslím, že bychom se my dvě měly v nemocnici střídat. Není důvod, proč bychom tady měly čekat obě a nechávat taťku a Candy samotné. To nemůžeme udělat. Jsou na tom hodně zle. A Anniina operace bude trvat celé hodiny. Myslím, že bude na sále nejméně do devíti nebo deseti hodin večer.“

„Co kdybych zavolala Chrisovi?

Mohl by s nimi zůstat, takže ty by ses mohla vrátit do nemocnice. Vychází s taťkou výborně… a stejně se sem chystal na večírek.“

„Panebože, musíme zavolat všem.“

Večírek měl začít už za pár hodin, nestáli přece o to, aby u nich doma zvonily desítky lidí. Musí to odvolat.

„Když odvezeš tátu a Candy domů, já zůstanu tady a všechny obvolám,“

prohlásila rozumně Sabrina. „Stejně tady nic jiného na práci nemám. Jen chci být poblíž, kdyby se něco… stalo.“ Tammy tu také toužila zůstat, ale Sabrinin návrh zněl rozumně.

„Dobře. Tak až dorazí Chris, může mě vystřídat doma a já sem přijedu a budu tady s tebou. Nebo… třeba už se tou dobou budeš moct vrátit domů i ty, až bude Annie mimo nebezpečí a po operaci.“

„Nemyslím si, že by to šlo tak rychle,“

namítla

smutně

Sabrina.

„Myslím, že budeme ještě dlouho v nejistotě.“

„Asi ano,“ připustila Tammy zničeně.

Obě byly zoufalé, ale uklidňovalo je, když mohly jednat, stejně jako jejich matku. Annie a Candy se povahou víc podobaly otci, byly stejně nepraktické a trochu přecitlivělé, i když Tammy nikdy dřív

nenapadlo

uvažovat

o tatínkovi tímhle způsobem. Vždycky předpokládala, že tatínek je silný, ale teď viděla, že není, že se bez maminky po boku hroutí jako domeček z karet.

Tammy chápala, že jeho zármutek je ještě příliš čerstvý, ale přesto by očekávala, že tatínek bude silnější.

Obě sestry se vrátily do čekárny, aby si promluvily s otcem a Candy. Řekli jim, že doktor navrhl, aby už jeli domů a odpočinuli si. S Annií teď celé hodiny nebude nic nového, aspoň v to všichni doufali. Sabrina vysvětlila, že Tammy je odveze domů.

„Co ten večírek?“ zeptal se ustaraně otec, jako by mu to najednou došlo.

„Já těm lidem zavolám, tati.“ Byl to necitlivý způsob, jak sdělovat důvěrným přátelům tuhle strašnou zprávu, ale jinak to nešlo. „Vzala jsem si maminčin adresář.“ Povytáhla záznamník z kabely, aby ho otci ukázala, a jeho oči se znovu naplnily slzami.

„Já ale nevím, kde je seznam hostů,“

vypravil ze sebe ochraptěle, zatímco Candy na ně nechápavě zírala. Vypadala ohromeně. Vážila tak málo, že na ni valium rychle zabralo. Dostala stejnou dávku jako otec, který byl stejně vysoký, ale o polovinu těžší. Sabrina se zapomněla podívat na dávkování, ale věděla, že Candy někdy valium užívá, když je nešťastná z rozchodů s muži nebo prožívá nějaké pracovní vypětí.

„Mám i seznam pozvaných, tati.“

Najednou jí připadalo, že s ním mluví jako s bezmocným starcem. „Nedělej si s ničím starosti. Prostě běž domů a pořádně si odpočiň. Tammy tě odveze.“ Vybídla Candy, aby jela taky, a otec i nejmladší sestra následovali Tammy k vozu jako poslušné děti.

Sabrina a Tammy se dlouze objaly a obě zadusily v hrdle vzlyk. Sabrina slíbila, že zavolá.

Když všichni odjeli, navolila jako první Chrisovo číslo. Zrovna odcházel z bytu a vesele se zeptal, jestli si doma něco zapomněla, co potřebuje přivézt.

Mluvil, jako by měl skvělou náladu, a ze Sabrinina roztřeseného „ahoj“ nestačil poznat, že s ní je to naopak.

„Potřebuj u, abys sem rychle přijel,“

vypravila ze sebe. Chrise to zmátlo.

„Vždyť už jdu do auta. Nač ten spěch?

Stalo se něco?“ Nic ho nenapadalo, snad jen, že Beulah snědla nějaké jídlo, které připravovali na večírek. Jejich basetka byla schopná sníst cokoli.

„Já… ach… ano,“ vyhrkla v slzách Sabrina. Náhle byly její ovládání a statečnost ty tam a mladé ženy se zmocnila panika. Plakala tak zoufale, že nedokázala promluvit,

a

Chris

starostlivě poslouchal na druhém konci.

Takhle Sabrinu ještě nikdy neslyšel, byla vždycky tak klidná a vyrovnaná. Teď do telefonu nezadržitelně vzlykala.

„Miláčku… copak se stalo… pověz mi to… budu u tebe co nejrychleji, slibuji.“ Nedokázal si představit, co ji mohlo tak rozrušit.

„Ach…

Chrisi…

maminka…

a Annie…“ Když to slyšel, srdce se mu rozbušilo strašlivou předtuchou, která ho děsila. Měl Sabrininu rodinu moc rád, stejně jako vlastní, možná i víc. Její rodiče i sestry k němu byli moc milí a během těch let, kdy chodil se Sabrinou, mezi nimi panovaly výborné vztahy.

„Co se stalo?“ Její odpověď ho předem děsila k smrti.

„Měly nehodu… před pár hodinami.“

Sabrina se přerývaně nadechla, ale hlas se jí dál třásl a slzy jí tekly proudem.

Konečně mu to dokázala vypovědět, a když jednou začala, už se nemohla zarazit. „Došlo k čelnímu nárazu, kvůli jednomu náklaďáku… Maminka byla na místě mrtvá, a Annie…“ Tohle bylo tak těžké, ale donutila se to vyslovit. „Annii teď operují, má poraněný mozek a je v kritickém stavu, dýchá s respirátorem.

Jestli přežije, doktoři si myslí, že zůstane slepá.“

„Kruci… panebože… Sabrino… je mi to tak líto… budu tam co nejdřív.“

„Ne!“ zaječela na něj. „Jeď pomalu!

Prosím!“ Slyšel, jak už zase vzlyká.

„Kde teď jsi?“ Kéž by tak měl vrtulník

nebo

se

dokázal

nějak

přemísťovat v čase! Nenáviděl každou minutu, kterou ji musí nechat o samotě.

Věděl, že mu potrvá několik hodin, než se tam dostane, spíš víc než míň.

Víkendový provoz na Merritt Parkway bývá velmi hustý.

„V nemocnici v Bridgeportu, na úrazovém

oddělení.

Sedím

tady

v čekárně.“

„Kdo je tam s tebou?“ I Chris mluvil, jako by měl slzy na krajíčku, pro ni.

Nebyli sice manželé, ale ani jako svou ženu by ji nemohl milovat víc. Jediné, po čem teď toužil, bylo sevřít ji v náručí.

„Právě jsem poslala Tammy domů.

Candy a tatínek se úplně zhroutili. Daly jsme jim valium. Anniina operace bude trvat do noci. Bude lepší, když se tady s Tammy budeme střídat.“

„Budu tam s tebou, miláčku. Nebo se postarám o otce a Candy, aby tam s tebou mohla být Tammy.“

„To jsem doufala,“ hlesla. Na něj se mohla

vždycky

spolehnout.

„Ale,

Chrisi… přijeď nejdřív sem za mnou, ano? Potřebuju tě.“ Znovu vybuchla pláčem a vzlykala celou dobu, co na ni Chris mluvil.

„Sabrino, miluju tě. Je mi moc líto, co se ti stalo. Budu u tebe co nejdřív. Volej mi na mobil, kdykoli budeš potřebovat, budu na příjmu. Teď už vyrazím, ano?

A pojedu opatrně, slibuju.“ Pak ho ještě něco napadlo. „Jak to uděláš s tím večírkem?“ Musí ho odvolat, to je jasné, ale jak? V hlavě mu ze všech těch starostí dunělo a věděl jistě, že Sabrina na tom musí být ještě hůř.

„Vzala jsem si mamčin adresář.

Obvolám všechny pozvané.“

„Já ti pomůžu, až dorazím, jestli už nebude moc pozdě.“ Ale obával se, že spíš bude. Večírek měl začít za čtyři hodiny, a on se k ní dostane nejdřív za tři.

„Budu tam co nejdřív,“ opakoval.

„Miluju tě, Sabrino.“

Napadlo ho také, že by si měl vzít v práci pár dní volna, pokud to půjde.

Bude to nejmenší, co pro Sab– rinu teď může udělat. Pohřeb bude jistě už za několik dní, a tyhle dny budou pro celou rodinu nejtrýznivější. Chris doufal z celého srdce, že aspoň s Annií to dopadne dobře. To už by pro ně bylo moc. Smrt matky je všechny obrovsky šokovala, ale ztráta Annie by je přivedla na okraj propasti. Nedokázal na to ani pomyslet. Ani na to, že by přežila, ale zůstala slepá. Pro malířku nemohlo být nic horšího. Ale co. Doufal prostě, že přežije, ať už za jakoukoli cenu.

Sabrina

zavolala

nejdřív

do

cateringové

agentury,

aby

zrušila

objednávku, a potom začala obvolávat lidi podle seznamu. Trvalo jí to dvě hodiny, a téměř každý hovor byl nesnesitelný. Musela všem vysvětlit, co se stalo, a všichni jejich přátelé byli v šoku, když tu zprávu uslyšeli. Většinou jí nabízeli pomoc, navrhovali, že přijdou za otcem, ale Sabrina mínila, že je na to příliš brzy. Tatínek teď nebyl ve stavu, že by mohl s někým mluvit. Mezi vyřizováním hovorů několikrát zavolala i mladší sestře a Tammy ji ujistila, že Candy i tatínek díkybohu usnuli. Valium odvedlo dobrou práci. Tammy sama si nevzala nic. Nechtěla mít otupenou pozornost, stejně jako Sabrina.

Chris dorazil kolem šesté. Vypadal ustaraně a rozčileně. Našel Sabrinu v čekárně, jak sedí s pohledem upřeným do dálky a přemýšlí. Anniina operace už trvala čtyři hodiny. Lékař ji informoval, že jsou zatím asi v polovině práce a že zatím jde všechno dobře. Všechny životní funkce se udržely, což bylo aspoň něco pozitivního.

Oční operace ještě nezačala, stále pracovali na dívčině mozku. Sabrina se o tom snažila nepřemýšlet. Když spatřila Chrise, zhroutila se mu do náruče.

Seděli pak vedle sebe a hovořili o mamince, Annii, tatínkovi, o všech.

Bylo

toho

tolik,

co

museli

vyřešit – a přece tak málo, co se v tuhle chvíli dalo dělat. Mohli jen čekat a modlit se za Annii.

Tammy mezitím z domova zavolala do pohřebního ústavu a pustila se do plánování obřadu. Řekla Sabrině, že ráno tam mají přijít vybrat rakev. Pak se musejí vydat do kostela a vybrat datum a hodinu pohřbu, zvolit hudbu, najít nějakou maminčinu

fotografii

na

smuteční oznámení. Jen přemýšlet o tom připomínalo noční můru. Jak se jim něco takového mohlo stát? Jenže se to stalo.

Bylo to až příliš skutečné.

V osm hodin poslala Sabrina Chrise domů, aby vystřídal Tammy. Ta mu řekla, že se otec vzbudil a hrozně pláče.

Nebyla si jistá, jestli mu může dát další valium, nebo ne. Candy byla zatím naštěstí pořád mimo. Chris slíbil Sabrině, že jim uvaří něco k večeři, aby Tammy hned mohla odjet za ní do nemocnice a čekat tam s ní. Opravdu za půl hodiny dorazila a obě sestry pak seděly bok po boku a držely se za ruce.

Po chvíli se objaly kolem ramen a takhle trávily další čekání. Připadalo jim, že k sobě potřebují mít co nejblíž, a že když se budou držet co nejpevněji, nemůže se jim stát nic špatného. Nebo aspoň nic horšího než to, co je potkalo teď.

„Jak na tom byl táta, když jsi odjížděla?“

zeptala

se

starostlivě

Sabrina.

„Byl rád, že je tam Chris. Objal ho a plakal mu na rameni. Chudák táta je úplně na dně. Neumím si představit, co si tady počne bez nás, až odjedeme.“

„Možná bych mohla na čas dojíždět,“

ozvala se zamyšleně Sabrina. Bylo by to pro ni těžké, trávit tolik hodin na cestě, ale jiní lidé to také tak dělali. Třeba její otec, i když ten to neměl do kanceláře tak daleko jako ona.

V posledních letech si ale přestal brát tolik práce, aby mohl trávit víc času se ženou. Jenže co teď? Bude se vracet každý večer do prázdného domu.

Sabrina si to nechtěla ani představovat.

„To je nesmysl. To přece nemůžeš,“

namítla Tammy. „Nebo by mohl bydlet u mě,“ dodala Sabrina.

„To by bylo ještě horší. Neměla bys žádný život. A tátovi přece není devadesát, prokristapána! Není mu ještě ani šedesát. Bude chtít zůstat tady doma, uvidíš.“

„Bez mamky? Tím si nejsem jistá.

Začínám si říkat, jak si bez ní vůbec dokáže poradit. Celá léta na ní byl naprosto závislý. Myslím, že mu to ale došlo až dneska.“

„Podle dneška to nemůžeš soudit,“

mínila Tammy optimisticky. „Všichni jsme v šoku. Táta nejvíc. Ale bude si muset nějak poradit. Jiní muži v jeho věku to taky zvládají, dokonce i starší, když se z nich najednou stanou vdovci.

Třeba si ještě někoho najde,“ dodala a zatvářila se rozrušeně. Sestra k ní obrátila zhrozený pohled.

„Nebuď směšná! Táta? To si děláš legraci? Maminka byla jeho životní láskou. Ten už se nikdy neožení.

A nejsem ani přesvědčená, že se o sebe dokáže postarat.“

„Není přece žádný invalida. Je to dospělý mužský. Bude se to muset naučit, jako tolik chlapů před ním. Může za tebou jezdit na návštěvy, když bude chtít. Ale neříkej mu, aby se k tobě nastěhoval. To by pro tebe bylo hrozné, ale nebylo by to dobré ani pro něj. Byl opravdu závislý na mamince, ale nemůže tu závislost prostě přenést na tebe, ledaže bys mu chtěla obětovat život jako nějaká viktoriánská

stará

panna,“

zažertovala Tammy.

„To přesně jsem,“ odpověděla lehce Sabrina a obě se poprvé od té strašlivé noviny pousmály.

„Nedělej to,“ opakovala naléhavě Tammy, „nebo toho začneš litovat.

A nebylo by to fér vůči Chrisovi. Tohle je tvůj život, táta musí žít svůj vlastní.

Prožil s maminkou báječná léta a teď se musí posunout do dalšího stadia. Možná by si

mohl

domluvit

návštěvy

u psychiatra.“ Sestry se pustily do plánování tatínkova života, aniž se ho zeptaly na jeho názor, ale aspoň je to trochu rozptýlilo v zoufalství nad matčinou smrtí a v trýznivém čekání na výsledky sestřiny operace.

„Myslíš, že bychom měly zavolat Charliemu?“ napadlo najednou Sabrinu.

Čas ubíhal tak pomalu, když čekaly na zprávy o Annii.

„Myslíš Anniinu Charliemu? Do Florencie?“ Tammy ten návrh překvapil.

„Ano. Myslím si, že by to chtěl vědět.

Mám pocit, že to mezi nimi začalo být pořádně vážné. Annie tvrdila, že je to bezvadný chlapík, spolehlivý. Myslím, že tak trochu uvažovala, že by se vrátila kvůli němu do New Yorku. Mamka aspoň doufala, že to tak dopadne.“

„Tys ho někdy viděla nebo s ním mluvila?“ zeptala se Tammy, ale Sabrina zavrtěla hlavou. „Pak myslím, že bychom měly počkat. Zatím ještě nic nevíme. Může se to vyvinout líp… nebo mnohem hůř. Neměly bychom mu způsobit větší otřes, než bude nutné. Na kluka, který s ní chodí teprve pár měsíců, to bude pořádně tvrdé… jsou oba tak mladí.“ Sabrina přikývla. Tohle znělo rozumně.

Bylo už skoro deset, když Anniina operace skončila. Trvala bezmála osm hodin, ale lékaři se shodli v tom, že všechno šlo dobře. Přežila. Byla pořád na respirátoru, ale v příštích dnech by ji od něj mohli odpojit. Annie byla mladá a silná, životní funkce zůstaly zachovány, nezkolabovala ani během operace.

Podařilo se odstranit tlak na mozek a byla naděje, že nedošlo k trvalému poškození. Pokud se Annie brzy probere, bude to dobré znamení pro budoucí vývoj. Tohle byly dobré zprávy, které jim chirurgové tlumočili nejdřív. Annie byla stále v kritickém stavu, ale lékaři tvrdili sestrám,

že

prognóza

je

optimistická. Všechno závisí na tom, jak si pacientka povede dalších čtyřicet osm, nebo spíš sedmdesát dva hodin.

Ale byla tu velká naděje, že přežije bez trvalého poškození mozku.

Pak přišla ta špatná zpráva. Lékaři si ji

úmyslně

nechali

na

konec.

Nejdůležitější bylo, že Annie přežila operaci a že mozek nebyl zasažen. Ale oční operace už tak úspěšná nebyla.

Optické nervy se natolik narušily, že se to nedalo napravit. Poranění očí bylo tak závažné, že tady by nepomohla ani transplantace. O tom už nebylo pochyb, tady žádná naděje nezbývala. Jestli Annie přežije, bude slepá.

Tammy a Sabrina zůstaly při té zprávě šokované sedět. Ani jedna z nich nepromluvila. Příliš je to ochromilo, než aby se dokázaly byť jen pohnout.

Nakonec se ozvala Sabrina.

„Annie je malířka… má velký talent,“

vypravila ze sebe, jako by doufala, že to dokáže

změnit

verdikt

lékařů.

Oftalmolog jen zavrtěl hlavou a řekl, že je mu to líto. Prohlásil, že je velké štěstí, když Annie tu hrůzu vůbec přežila, a sestry s tím souhlasily. Ale co ji čeká za život, když bude slepá? Znaly ji tak dobře, že si to ani nechtěly představit.

Měly tušení, že Annie by radši byla mrtvá, než žila jako slepec. Všechno v jejím životě se točilo kolem vnímání umění. Byla to strašná představa… ale ne horší, než kdyby ji ztratily.

„S tím jejím zrakem… je to už stoprocentně jisté?“ ozvala se Tammy slabě.

„Naprosto jisté,“ potvrdil smutně oční chirurg a po chvilce odešel. Obě sestry zůstaly strnule sedět v čekárně a oběma tekly po tvářích slzy, pro jejich ubohou sestru i pro ně samotné, pro maminku, kterou tak milovaly a kterou už nikdy neuvidí. Tiskly se k sobě jako dvě děti ztracené v bouři. Ošetřovatelky je starostlivě zpovzdálí sledovaly a cítily s nimi. Věděly, jak strašným bolem si dívky procházejí, dovedly si představit, jak jim musí být.

7

Lékaři potvrdili, že se Annie dnes večer určitě nevzbudí, protože je v silné narkóze. Budou ji dál udržovat v umělém spánku, aby se vyhnuli pohybům, které by mohly poškodit mozek. Nebyl tedy důvod, aby sestry trávily noc v čekárně.

Annie nebyla v bezprostředním ohrožení života a ošetřovatelky slíbily, že kdyby se vyskytly nějaké problémy, okamžitě zavolají. Navrhly, aby Sabrina a Tammy jely domů a dorazily zase zítra ráno.

Sestry se cítily úplně vyčerpané, když procházely předními dveřmi domu.

Sabrina tu nebyla od chvíle, kdy se dozvěděli tu strašnou novinu, Tammy už byla také několik hodin v nemocnici. Jen stěží věřili, že je stále stejný den, den, kdy si tu vyslechli zprávu o matčině smrti a Anniině zranění. Tenhle snad trval tisíc

hodin

a

každá

byla

k nesnesení.

„Jak je Annii?“ vyhrkla Candy, když vešly do kuchyně. Seděla vyčerpaně s Chrisem u stolu a vypadala, jako by se právě probudila. Jediná pilulka ji milosrdně nadlouho zbavila utrpení.

Tatínek už dostal druhou – od Chrise, který postupoval podle Tammyiných pokynů – a znovu usnul. Byl rád, když si mohl promluvit s dceřiným přítelem a společně s ním oplakávat Jane. Chris mu opakoval, jak hrozně je mu to líto.

„Vede si dobře,“ odpověděla Sabrina.

„Operaci zvládla, takže nám řekli, abychom jely domů.“ S Tammy se shodly, že nic dalšího dnes večer prozrazovat nebudou. Byla to příliš krutá rána, než aby se s ní Candy právě teď dokázala vyrovnat. Domluvily se, že až zítra ráno oznámí, že Annii čeká trvalá slepota. Bylo to něco, nad čím se jim svíralo srdce – a nejvíc nad tím, jak se s tím vyrovná sama Annie.

„A co její oči?“ zeptala se Candy.

„Zatím nic bližšího nevíme,“ ozvala se rychle Tammy. „Zítra ráno zjistíme víc.“ Chris se jí zadíval do očí a pak se obrátil na Sabrinu. Nelíbilo se mu, jak to Tammy vyslovila, ani to, co spatřil v Sabrinině pohledu. Ale nahlas neřekl nic a Candy se také dál nevyptávala, jen přikývla a napila se vody z lahve. Po kuchyni pobíhali psi. Chris už je nakrmil a také několikrát vyvenčil. Nic víc tu beztak dělat nemohl, když Jim i Candy spali. Seděl tiše u stolu, přemýšlel a hrál si se psy. Nechtěl volat Sabrině, aby ji zbytečně nerozrušoval, takže teď čekal na novinky stejně netrpělivě jako Candy.

Na první poslech to znělo dobře.

V hloubi duše si tím ale vůbec nebyl jistý. Rozhodl se ale, že bude mlčet. Je tady, aby jim pomáhal, ne aby je vyslýchal.

Nezeptal se na nic až do chvíle, kdy se Sabrinou zůstal konečně o samotě za zavřenými dveřmi v jejím pokoji. Candy dnes měla

spát

s

Tammy,

obě

potřebovaly tu druhou nablízku jako útěchu. „Je to s Annií opravdu na dobré cestě?“ odvážil se Chris a Sabrina se zatvářila nešťastně. Dlouze, mlčky se na něj zadívala.

„Pokud jde o poškození mozku, tak ano. Aspoň po té operaci to vypadalo nadějně.“

„A pokud jde o ostatní?“ zeptal se něžně Chris. Jejich pohledy se střetly.

Sabrina se posadila na kraj postele a povzdychla si. Připadalo jí, že v ní už žádné slzy nezbyly. Byla naprosto vyčerpaná. Cítila vděčnost nad tím, že Annie přežila a snad zůstane naživu.

Hlava jí třeštila z toho, jak celý den plakala. „Je slepá. Nedá se s tím nic dělat. Bude slepá až do smrti.“ Nic víc se k tomu říct nedalo. Dívala se na Chrise a v očích se jí zračila hluboká bolest nad osudem mladší sestry, bezbřehá a bezedná. Neuměla si představit, jaký život by Annie jako slepá mohla vést, ani co se s ní stane.

Slepá malířka… jak kruté to je…

„Panebože… jak jen to přijme?

Myslím, že je malý zázrak, že zůstala naživu… jenže nevím, jestli to i Annie bude brát jako požehnání.“ Chris se tvářil stejně zoufale jako Sabrina.

„Já vím. To mě právě děsí. Bude potřebovat naši podporu.“ Chris přikývl.

To bylo jasné.

„Kdy to chceš říct otci a Candy?“

„Zítra. Dneska v noci už jsme to nechtěly vytahovat. Na nás na všechny je toho už moc,“ vysvětlovala Sabrina smutně. Neměli ještě ani čas pořádně oplakat matku, uprostřed těch starostí s Annií. Ale možná to tak bylo svým způsobem milosrdnější.

„Ale ty už se s tím musíš vypořádat, chudinko moje,“ prohlásil soucitně Chris. Vzal Sabrinu do náruče a přitiskl ji k sobě. Uložil ji do postele, jako by ukládal dítě. Tohle přesně potřebovala.

Dnes v noci jí připadalo, jako by se s Tammy ocitly na místě rodičů.

Maminka byla pryč, otec zhroucený a sestra slepá. Všechny starosti teď spočívaly na jejích a Tammyiných bedrech. Jejich rodinu zničil jediný okamžik, jediná rána osudu. Nic už nikdy nebude jako dřív. Hlavně pro Annii, pokud vůbec přežije… i když to zatím vůbec nebylo jisté. Nic už nebylo jisté.

Sabrina usnula v Chrisově náručí.

Ještě nikdy necítila k nikomu tak bezpodmínečnou lásku, kromě své matky. Ale Chris byl pro ni už dávno hned na druhém místě. Teď ji objímal celou noc, hladil ji a konejšil. Sabrina věděla, že mu tohle nikdy nezapomene.

Až do smrti mu za to bude vděčná.

Ona, Tammy a Chris vstali druhý den časně ráno.

Chris jim připravil snídani, zatímco se dívky osprchovaly a oblékly, aby se mohly vydat do pohřebního ústavu.

Candy a otec ještě hluboce spali. Chris se postaral o psy a pak čekal u stolu s připravenými

míchanými

vejci,

slaninou a anglickými vdolečky. Řekl dívkám, že se musí bezpodmínečně najíst, když chtějí zůstat silné. Sabrina zavolala do nemocnice, hned jak se vzbudila. Dozvěděla se, že Annie má za sebou klidnou noc a zotavuje se, i když je pořád v umělém spánku, aby se nemohla hýbat a nepoškodila si mozek tak brzy po náročném zákroku. Příští den jí měli snížit dávku sedativ. Sabrina s Tammy se chystaly zajet do nemocnice a podívat se na ni, ale prozatím měly spoustu „zařizování“. Tammy prohlásila, že tohle slovo vždycky nenáviděla, a teď ho bude nenávidět o to víc.

Vydaly se do pohřebního ústavu a strávily tam dvě hodiny. Udělaly všechna ta strašná rozhodnutí, která se od nich čekala – vybraly rakev, naplánovaly program pohřbu, sepsaly text na smuteční oznámení, odsouhlasily místnost, kde se mělo konat rozloučení se zesnulou a kam jejich přátelé mohli přijít večer před pohřbem. Sestry vybraly uzavřenou rakev bez růžence, protože jejich matka sice byla katolička, ale ne praktikující. Dívky se rozhodly, že by

všechno

mělo

být

co

nejjednodušší. Otci se nesmírně ulevilo, že tyhle věci zařídí místo něj. Tammy i Sabrina byly bledé a unavené, když se vrátily domů a našly otce a Candy u kuchyňského stolu. Chris jim uvařil k obědu stejně vydatné jídlo, jaké měly ony k snídani, a nutil Candy, aby si něco vzala. K jejich úžasu otec vyjedl talíř do posledního drobečku a poprvé za celou dobu ani jednou nevybuchl v pláč.

Sabrina a Tammy se dohodly, že po obědě poví všem o Anniině stavu. Už se to nedalo odkládat, musely to udělat hned teď. Sabrina s tím chtěla začít už u snídaně, ale nedokázala to. Nakonec to musela nechat na Tammy. Ta otci a Candy vysvětlila, co se dozvěděly od očního chirurga večer předtím. Jeho závěr zněl, že Annie bude slepá. U stolu zavládlo ohromené ticho, když to vyslovila. Otec se na ni zadíval, jako by neslyšel dobře nebo jako by tomu nemohl uvěřit.

„To je směšné,“ ozval se rozzlobeně.

„Ten chlap nejspíš neví, o čem mluví.

Copak neslyšel, že je malířka?“ Obě sestry předtím napadlo totéž, takže mu jeho výbuch nezazlívaly. Annie byla opravdu malířka, jenže tím se nic neměnilo. Pro ně pro všechny to bylo něco, čemu dokázali jen obtížně přivyknout, ale pro Annii bude tenhle verdikt o to horší. Bude pro ni znamenat katastrofu, tragédii, která nemá hranice.

Chvíle, kdy jí to budou muset oznámit, bude nejhorším okamžikem jejich života, ještě horším, než když se dozvěděly o matčině smrti, protože Annie s tím bude muset žít a vyrovnat se s tím…

vyrovnávat se s tím navždy. To bylo na tom nejtěžší. Taková rána osudu, zvlášť pro někoho jako Annie. Slepota.

Nadosmrti. Ta slova jim zněla s ozvěnou v hlavě a srdce se při nich svírala bolestí. Podobnou bolestí jako při pomyšlení, že už nikdy neuvidí maminku.

„Myslíte jako, že bude chodit s bílou holí?“ ozvala se Candy ohromeně. Znělo to, jak když mluví pětiletá holčička.

Vypadala, jako by se z dospělosti vrátila do dětských let, do doby dávno předtím, než maminka umřela. Zato její dvě starší sestry naopak zestárly o tisíc let.

„Možná. Ano.

Něco

takového,“

odpověděla vyčerpaně Sabrina. Měla pocit, že těch zlých zpráv už bylo tolik, že jí vystačí nadosmrti. Chris ji chlácholivě poklepal po ruce. „Možná bude mít slepeckého psa nebo průvodce, nevím, jak se to dnes řeší.“ Ale byla si jistá, že se to jistě všichni dozvědí…

pokud budou mít to štěstí a osud jim ponechá tuhle šanci. Pořád ještě to nebylo jisté. Ale šok z Anniiny slepoty jako by jim zabránil přemýšlet nad tím, že jí pořád hrozí i něco horšího.

Matčin pohřeb byl naplánován na úterní odpoledne po prodlouženém víkendu. Tammy objednala cateringovou službu, která měla zařídit občerstvení pro smuteční hosty po obřadu u nich doma. Obřad bude soukromý a starší sestry se rozhodly pro kremaci. Matka se nikdy nezmínila, jak si přeje být pohřbená, a otec s tím souhlasil.

„Annie psy nesnáší,“ připomněla Candy. To Sabrinu nenapadlo.

„To je pravda. Ale třeba teď změní názor. Nebo taky ne. To už bude na ní.“

Otec moc nemluvil, zmínil se jen o tom, že najde nějakého jiného specialistu, aby se na ni podíval. Byl přesvědčený, že lékař, který Annii operoval, se musel pomátnout a že jeho diagnóza je chybná. Sabrina i Tammy o tom pochybovaly, protože nemocnice v Bridgeportu měla nejlepší pověst, pokud šlo o specialisty úrazového oddělení. Souhlasily, že bude dobré přizvat na konzultaci ještě nějakého dalšího lékaře. Oční chirurg jim ale připadal jako muž na svém místě.

Pochybovaly, že by se mohl tak zmýlit.

Bylo by to hezké… ale Sabrina měla pocit, že to je spíš poslední stéblo naděje, jehož se otec chytá. Neměla mu to vůbec za zlé. Všechny tyhle rány na ně dopadaly až příliš rychle. A chudinka Annie neměla ještě ani ponětí o tom, co jí hrozí, pokud zůstane naživu.

Candy si šla dát nahoru sprchu a otec se rozhodl, že si půjde lehnout.

Nevypadal dobře, v obličeji měl šedavou barvu. Když oba odešli do patra,

Sabrina

znovu

připomněla

Anniina florentského přítele Charlieho.

Tentokrát už Tammy souhlasila, že by mu měly zavolat. Jestli se pokouší volat Annii na mobil, určitě už si dělá starosti.

Anniin telefon zůstal ležet někde v troskách auta. Naštěstí měla sestra v pokoji záznamník s telefonními čísly, kde bylo i číslo Charlieho mobilu. Našly ho rychle. Sabrina navrhla, že hovor obstará ona. Chris s Tammy zatím zůstali sedět v kuchyni u stolu. Charlie zvedl telefon po druhém zazvonění. Ve Florencii byl právě čas k večeři.

Sabrina mu vysvětlila, kdo volá, a Charlie hned věděl, o koho jde.

Rozesmál se.

„Velká sestra mě chce prověřit?“

zažertoval. Nevypadal, že by ho to nějak znepokojilo nebo vyděsilo, vlastně nebyl ani zvlášť překvapený, že ji slyší.

„Totiž… vlastně ani ne,“ začala váhavě Sabrina. Nevěděla, jak mu to má sdělit. Bylo by mnohem jednodušší, kdyby ho její telefonát vyděsil a hned se sám zeptal, co se děje. Jenže Charlie vypadal, jako by ho vůbec nic takového nenapadlo, což

Sabrině

připadalo

zvláštní.

„Jaký byl večírek? Annie mi ani nezavolala,“ postěžoval si vesele.

„Já… proto volám. Včera tady došlo k nehodě. Žádný večírek se nekonal,“

vysvětlila Sabrina. Na druhém konci linky zavládlo ticho. Charliemu to konečně začalo

docházet.

Sabrina

pokračovala: „Maminka a Annie se v autě čelně srazily s dalšími dvěma auty a náklaďákem. Maminka na místě zahynula. Annie byla velice vážně poraněna, ale žije.“ Chtěla mu nejdřív sdělit tu lepší zprávu. Chrisův hlas zněl ohromeně.

„Jak vážně? A upřímnou soustrast s vaší ztrátou.“ Sabrina tuhle frázi nenáviděla.

Slyšela

ji

teď

všude – v nemocnici, v pohřebním ústavu, v květinářství. Věděla, že to je něco, co mladíkovi automaticky skočilo na jazyk, že to myslí dobře. Bylo to pro něj jistě těžké, mluvit s ní po tak šokující novině. Sama nevěděla, jak pokračovat, protože Anniina přítele vůbec neznala.

Jediné, co měli společného, byla její sestra – ale to bylo víc než dost. Zvlášť teď. Ale připadalo jí, že Charlieho hlas nezní tak zděšeně, jak myslela. Spíš překvapeně. íi „Velice vážně,“ odpověděla upřímně Sabrina. „Je stále ještě v kritickém stavu, večer jí operovali mozek. Zatím se drží dobře, ale ještě není mimo ohrožení. Myslela jsem, že byste to měl vědět, protože jste si podle jejího vyprávění velmi blízcí. Annie vás moc miluje. Chtěla jsem, abyste se to dozvěděl a mohl se rozhodnout, jestli sem chcete přijet. Ještě pár dní bude pod sedativy, pokud to půjde dobře. Dýchá s respirátorem, ale lékaři doufají, že by ji zítra mohli odpojit.“

„Ježíši… a to bude mít postižený mozek nebo bude slintat jako idiot?“

Vyslovil to tak, že to Sabrinu šokovalo.

Připadalo

jí

to

kruté,

vyjadřovat

se

o

někom

takhle,

a dvojnásob, když šlo o to, čemu bude muset Annie čelit. Ale to on ještě nevěděl.

„Není důvod, proč by měla, operace dopadla dobře a otok na mozku se podařilo odstranit. Včera v noci si vedla dobře.“

„Teď jste mě vyděsila. Neumím si Annii představit jako retarda. To už by bylo lepší, aby rovnou umřela.“ Tohle už bylo pořádně necitlivé, zvlášť od muže, který mluví o své milované, která měla smrt na jazyku. Sabrina k němu pocítila prudkou antipatii, ale neřekla nic.

Koneckonců její sestra toho muže milovala, a ona se k němu už proto musí chovat slušně, musí mu nechat prostor, aby se svobodně rozhodl. Nesmí ho hned odsoudit.

„V

tom

s

vámi

nesouhlasím,“

odpověděla mírně. „Nechtěli bychom o ni přijít, ať už to s ní dopadne jakkoli.

Je to naše sestra a milujeme ji.“

Předpokládala, že i on ji miluje.

„Takže byste ji nedali odpojit od přístrojů, kdyby jen vegetovala?“ To už k němu Sabrina necítila jen antipatii, začala ho pro ty odporné výrazy srdečně nenávidět. Byl citlivý asi jako kachna na pekáči.

„To jí nehrozí,“ ujistila ho chladně a pak vyslovila to zbývající. Zajímalo ji, jak si s tím poradí, když je sám umělec a má podobný vztah k životu jako Annie.

„Ale při nehodě došlo k jinému poranění. Velmi závažnému. Večer jí operovali také zrak, ale tahle operace už tak dobře nedopadla.“ Zhluboka se nadechla a dokončila to, pod bedlivými pohledy Tammy a Chrise, kteří jasně vnímali rozladění v jejím výrazu.

„Charlie, jestli Annie přežije, bude slepá. Tedy… už teď je slepá. Nedá se s tím nic dělat. Bude to pro ni obrovská rána. Myslela jsem, že byste to měl vědět, abyste ji mohl podporovat, až se s tím bude vyrovnávat.“

„Podporovat ji? A jak?“ Znělo to zděšeně, i když věděl, že její rodina má dost peněz. Ale co když si říká, že se jim nebude chtít podporovat slepé dítě a pokusí se to hodit na něj? Jestli ano, pak tohle číslo neměla vůbec vytáčet.

Ale pokusila se to dotáhnout do konce.

Cítila hlubokou bolest nad svou sestrou.

Každá dívka nemá takové štěstí, aby našla muže jako Chris. To je opravdový poklad.

„Bude

potřebovat

vaši

lásku

a podporu. Její život se tím obrovsky změní, bude to největší šok, jakému zatím musela čelit. Je to strašně nespravedlivé a

velice

bolestné,

a všichni se budeme muset snažit jí to nějak ulehčit. Pokud ji milujete, bude pro ni vaše podpora velice důležitá.“ Na druhém konci linky nastalo dlouhé ticho.

„Heleďte, poslouchejte. Netlačte tak na pilu. Chodíme spolu půl roku. Skvěle jsme si rozuměli, Annie je bezvadná holka, máme společnou vášeň pro umění a já ji miluju… ale vy mluvíte o něčem úplně jiném. Annie už teď nebude malovat, to je minulost. Její kariéra je v háji. Sakra, její život je v háji. Takže bude slepá až do smrti, jo? A co s tím jako mám dělat já?“ Jeho hlas zněl vyděšeně, nebo to tak Sabrině aspoň připadalo.

„To mi povězte vy,“ vyzvala ho chladně. „Jak myslíte, že byste se mohl na jejím životě podílet?“ Chris nadzvedl obočí, když slyšel její otázku. Pochopil, že to nevypadá dobře. Tammy stačilo slyšet, co říká sestra, aby si vytvořila jednoznačný závěr: ten chlap je zmetek.

Chris byl velkorysejší a ponechával neznámému jistou šanci, stejně jako Sabrina. Ale sám tomu moc nevěřil.

Sabrina ho nemusela vůbec utěšovat, a to už vypovídalo o mnohém.

„A jak si představujete, že bych se měl podílet?“ zeptal se Charlie Sabriny.

„Nejsem slepecký pes, prokrista! Nikdy jsem nechodil s postiženou holkou.

Neumím si představit, jaké to je. Vůbec tomu nerozumím. Proč mi vlastně voláte? Co ode mě chcete?“ Tón jeho hlasu se

změnil

ze

zděšeného

v rozzlobený.

„Nic,“ přerušila ho ostře Sabrina.

Snažila se držet vlastní hněv na uzdě.

Strašně ráda by mu hned vyložila, co si o něm myslí, ale kvůli Annie se musí držet. Nechce to udělat ještě horší, než už to je, nebo od ní Charlieho navždycky zahnat. Znělo to, jako by stejně neměl v úmyslu nic jiného než vzít nohy na ramena, ale Sabrina nechtěla být bezprostřední příčinou toho, že by se vytratil jako pára nad hrncem. Annie musí mít šanci, aby se s ním vypořádala sama – anebo ne, jak bude chtít. Teď ho ale potřebuje víc než kdy předtím.

A Sabrina mu nemůže říkat, jak by se podle jejích představ měl chovat nebo co by měl cítit. „Volám vám proto, že moje sestra žije v přesvědčení, že ji milujete.

Včera

přežila

strašlivou

nehodu, málem zahynula, tak jako naše matka. Následky nehody budou takové, že zůstane do smrti slepá. Jestli ji milujete, myslela jsem, že byste to chtěl vědět. Nemám nejmenší ponětí, jak se k tomu chcete postavit. To nechám na vás. Můžete jí napsat, přijet za ní, být tu pro ni - nebo se můžete ztratit, jestli je to na vás moc náročné. Jen jsem myslela, že byste to rád věděl. Annii čeká velice těžká zkouška. A pokud vím, vztah s vámi je pro ni hodně důležitý.“

Charlie

si

povzdychl,

když

ji

poslouchal, a přál si, aby se tohle nikdy nemusel dozvědět. Jenže teď už to věděl, a chápal také, že se bude muset rozhodnout. Bylo to pro něj obtížné.

Neměl peníze, vzal si roční tvůrčí dovolenou, chtěl se stát umělcem.

S Annií si báječně rozuměl, myslel, že ji miluje. Ale co se slepou holkou, které je její talent k ničemu, jejíž kariéra právě zmizela v odpadním potrubí? To mu znělo jako příliš těžké břemeno. Příliš těžké, než aby se s ním dokázal vypořádat.

Rozhodl

se,

že

bude

k Sabrině stejně upřímný, jako byla ona k němu.

„Nevím, co mám teď říct.“

„Nemusíte nic říkat,“ ujistila ho Sabrina. „Zavolala jsem vám jenom, abych vás informovala. Myslela jsem, že byste to chtěl vědět, nebo že si možná děláte starosti, když se Annii nemůžete dovolat.“

„Vlastně ano, dělal jsem si je, ale něco takového mě vůbec nenapadlo.

Neměl jsem ponětí, že ji mohlo potkat něco tak šíleného. Upřímně, Sabrino, nevím, co mám dělat, ani co chci udělat.

Annie je báječná žena, skvělá malířka.

Jenže teď bude potřebovat spoustu podpory

a

lásky.

Nejspíš

bude

v depresi – aspoň pár let, nebo i navždycky. To je víc, než s čím se dokážu vypořádat. Nechci jí dělat ošetřovatelku a domácího psychiatra, ani slepeckého psa. Stěží se dokážu postarat sám o sebe, nemůžu se starat i o ni. Ne, když je na tom takhle. Nechci ji taky vodit za nos, aby si myslela, že je mezi námi všechno při starém. Potřebuje teď kolem sebe lidi, na které se může spolehnout, a to já bohužel nejsem. Mrzí mě to. Ale ve mně to prostě není.“ Znělo to smutně, ale mladík byl překvapivě upřímný. „Myslím, že potřebuje někoho mnohem silnějšího a méně sobeckého, než jsem já.“

Sabrina měla pocit, že s ním v tomhle ohledu plně souhlasí. Aspoň byl natolik moudrý, že se sám dokázal odhadnout a nic před ní nepředstíral. Tím si u ní získal pár bodů k dobru, ale ne moc.

Čekala od něj mnohem víc – podle Anniina vyprávění si představovala, že Charlie její sestru hluboce miluje. Ale ukázalo se,

že

je

všechno

jinak – přinejmenším ji nemiloval dost, aby s ní dokázal vydržet i přes tuhle těžkou zkoušku. „Co jí povíte?“ zeptal se mladík ustaraně.

„Nic. Je v bezvědomí. Ale až a jestli se probudí, co po mně chcete, abych jí řekla? Nemusím jí prozradit, že jsem vám volala. Můžete jí zavolat sám a povědět jí, co uznáte za vhodné, až se začne trochu zotavovat, i když i pak na tom jistě bude psychicky špatně.“

Sabrina se děsila toho, jak na její sestru může zapůsobit ještě tahle rána, kromě všech dalších neštěstí.

„Ano,

dobře.“

Charlie

chvíli

přemýšlel. „Možná bych jí mohl napsat dopis. Nebo si vymyslet, že jsem si našel někoho jiného. Pak sice budu vypadat jako parchant, ale aspoň to nebude brát tak, že ji nechci, protože je slepá. Třeba by to tak pro ni bylo snazší.“ Znělo to nadějně, jako by doufal, že takhle našel to správné řešení aspoň pro sebe, když už ne pro Annii.

Sabrinu píchlo u srdce, když ho poslouchala. Je to sobec, pomyslela si.

Zbabělá malá krysa.

„Stejně to pro ni bude rána. Myslím, že měla v úmyslu přestěhovat se s vámi do New Yorku. Takže to pro ni hodně znamenalo,“ prohodila smutně.

„Pro mě taky… dřív. Chudák. Taková zatracená smůla.“ To byl výraz, který by si zasloužil nominaci na největší podcenění roku. „Nevím… asi jí napíšu.

Pošlu dopis vám, abyste jí ho dala, až budete myslet, že je na to připravená.“

Co takhle nikdy, chtělo se vykřiknout Sabrině.

„Stejně jí to dojde, když jí nezavoláte a neukážete se tady.“

„Ano. To asi ano. Možná to tak bude nejlepší… když se prostě z jejího života vypařím.“

Sabrina

nemohla

uvěřit

vlastním uším. Charliemu jako by se ulevilo.

„To mi nepřipadá moc poctivě,“

ozvala se ostře. Popravdě řečeno jí to připadalo jako vrchol hulvátství, ten nejzbabělejší způsob, jak ukončit vztah, ale už ji to nepřekvapovalo. Anniin krásný princ z Florencie je totální idiot.

„To já taky netvrdím. A stejně jedu příští týden do Řecka. Možná bych jí měl potom napsat a namluvit jí, že jsem tam potkal jinou ženu nebo že jsem se vrátil k bývalé lásce.“

„Vy určitě něco vymyslíte. Díky, že jste mě vyslechl,“ uzavřela Sabrina, která už zoufale toužila zavěsit. Měla ho po krk. Jediné, nač měla chuť, bylo prohnat mu srdce kůlem, kvůli tomu, jak se zachoval. Možná dvěma kůly, pro jistotu. Zasloužil si ještě něco daleko horšího za to, jak chce ublížit Annii, ať už se omlouval čímkoli.

„Děkuju za zavolání. Mrzí mě, že nemůžu nic udělat.“

„Mě taky,“ souhlasila pochmurně Sabrina. „Kvůli Annii. Nechal jste si utéct nejúžasnější ženu na světě, ať už vidí nebo ne.“

„Určitě si najde někoho lepšího.“

„Díky,“ zavrčela Sabrina a rychle ukončila hovor, než stačil Charlie říct něco víc. Překypovala zlostí, jak na ní Chris i Tammy dobře viděli. Shrnula jim stručně Charlieho reakci.

„To je ale hajzl,“ zavrčel Chris.

Tammy se tvářila zničeně, stejně jako sestra. Tohle opravdu nečekaly.

Odpoledne se vydaly za Annií do nemocnice. Byla stále ještě v bezvědomí a měla tak zůstat další den nebo dva, kdy jí měli snížit sedativa. Ukázalo se, že během matčina pohřbu v úterý bude také ještě v umělém spánku. Sestry si pomyslely, že je to tak pro ni nejlepší.

Večer se sešli doma na večeři, kterou uvařili Sabrina s Chrisem. Byli unavení a v depresi. Otec pronesl během jídla sotva dvě slova a hned poté odešel do postele. Candy zůstala s nimi a jejich čtveřice seděla u stolu a povídala si dlouho do noci, o dětství, o nadějích a snech, o bláznivých vzpomínkách a těžkých časech, které teď na ně dolehly.

V pondělí lékaři odpojili Annii od respirátoru. Sabrina a Tammy byly u ní, zatímco Chris s Candy zůstali v čekárně pro případ, že by to dopadlo špatně.

V jednom okamžiku to nevypadalo dobře, ale Annie to naštěstí zvládla. Obě sestry ji držely každá za jednu ruku, a když se pacientka poprvé sama nadechla, hlasitě

vykřikly

úlevou.

Sabrina se podívala na Tammy. Později jí řekla, že měla pocit, jako by ji sama porodila. Ošetřovatelky pak Annii začaly šetrně snižovat dávku sedativ, aby se v příštích dnech postupně probouzela.

Večer se konalo rozloučení se zesnulou v salonku pohřebního ústavu.

Bylo to strašné. Přicházely stovky lidí – přátelé Adamsových, kamarádi sester z dětství, Janini známí z různých výborů i lidé, které nikdo neznal. Rodina strávila tři hodiny stisky rukou, objetími a přijímáním

kondolencí.

Dívky

rozmístily

po

salonku

maminčiny

nejhezčí fotografie. Když se konečně dostali domů, byli všichni vyčerpaní a šli si rovnou lehnout. Byli příliš unavení, než aby dokázali mluvit, myslet, pohybovat se. Bylo tak těžké uvěřit, že ještě před dvěma dny byla matka naživu.

Všichni se také vyptávali na Annii a rodina musela neustále vysvětlovat, že se jí daří lépe. Rozhodli se nikomu neprozrazovat, že zůstane slepá – kvůli Annii a její důstojnosti měli pocit, že sestra by o tom měla vědět jako první.

Další den se ve tři hodiny odpoledne konal pohřeb. Tammy a Sabrina se ráno vypravili do nemocnice za Annií, která ještě pokojně spala. V jistém směru je to uklidnilo. Bylo by pro ně příliš těžké, kdyby se Annie měla o své slepotě dozvědět právě dnes. Takhle to mohly odsunout až na další den.

Pohřeb byl vyčerpávající a bolestný.

Obřad

byl

jednoduchý,

krásný

a dojemný, dokonale vkusný. Všude byly ve vázách lilie a bílé orchideje.

Vypadalo to spíš jako na svatbě. Kostel byl plný lidí a jejich dům se po obřadu rovněž rychle zaplnil. Tři sta lidí si přišlo zavzpomínat na Jane a napít se a najíst s ostatními smutečními hosty.

Sabrina řekla potom Chrisovi, že si snad nikdy v životě nepřipadala tak unavená.

Právě se usadili v obývacím pokoji, když volali z nemocnice. Tammy se zastavilo srdce, když zvedla sluchátko a ozval se vrchní lékař z úrazového oddělení. Napadlo ji, že jestli jí teď oznámí, že Annie zemřela, zabíjeje to.

Všechny. Měli toho už za sebou tolik, že další ránu prostě nevydrží.

„Chtěl jsem vám tu dobrou zprávu oznámit sám,“ pronesl optimisticky lékař a Tammyino srdce se zase rozběhlo. Je to možné? Opravdu ještě na tomhle světě existují dobré zprávy? Tomu skoro nedokázala uvěřit.

Annii

si

bez

respirátoru vede dobře a dnes večer došlo k dalšímu posunu. „Myslel jsem, že byste třeba rádi přijeli,“ dodal lékař a Tammy mu chtěla vysvětlit, že po těch vyčerpávajících emocích dnešního dne nikdo z rodiny nemá tolik síly, aby se zdvihl z křesla. Ale nedostala se k tomu.

„Je vzhůru,“ dodal vítězně doktor a Tammy zavřela oči, z nichž se jí na tváře vyřinuly slzy zármutku i vděčnosti.

„Budeme tam do půl hodinky,“ slíbila mu a poděkovala za zavolání. Když ale zavěsila, napadlo ji, že Annii to nejtěžší teprve začíná.

8

Annie měla na očích stále ještě obvaz, když se k ní dostali, a lékař jim vysvětlil, že jí ho nesundají ještě nejméně týden. To jim poskytlo trochu času, aby se připravili na to, co jí budou muset oznámit. Annie si slabým hlasem stěžovala, že nic nevidí, a prosila je, aby jí sundali obvazy. Sabrina sestře vysvětlila, že má po autonehodě poraněné oči, že byla na operaci a že by jí ublížilo, kdyby obvazy sňali. Všichni ji políbili, drželi ji za ruce a opakovali jí, jak moc ji milují. Přijely ji navštívit jen dívky a Chris, otec byl příliš vyčerpaný, než aby dokázal čelit dalšímu emocionálnímu vypětí. Slíbil, že se za ní vypraví den nato. Nazítří je ještě čekalo uložení matky do hrobu. Měl to být jen krátký obřad, po němž se chtěli vypravit sem do nemocnice. Sestry z toho měly vážné obavy. Byl to pro ně i pro otce další den mučení, jako by ty předtím nestačily. Byl to poslední krok tradičního pohřebního rituálu, který jim všem připadal barbarský. Ale aspoň už ho budou mít za sebou.

Vidět Annii probuzenou, jak mluví a pohybuje se, bylo jako návrat k životu.

Pacientka se ptala po rodičích a Tammy prostě odpověděla, že tu nejsou. Shodli se, že jí zatím o maminčině smrti nic neřeknou. Sotva se probudila, připadalo jim kruté připravit ji o tu trošku síly, kterou potřebovala. A brzy se bude muset vypořádat s dalším šokem, se svou slepotou.

„Hrozně jsi nás vyděsila,“ zdůraznila Tammy a políbila sestru na tvář. Byla tak šťastná, že je Annie s nimi. Candy se položila na kraj lůžka vedle Annie a nohy nechala volně viset přes pelest, což všechny rozesmálo. Přitulila se k Annii a poprvé za čtyři dny se usmála.

„Stýskalo se mi,“ pronesla dětským hláskem a přivinula se k sestře jako dítě k mamince.

„Mně taky,“ odpověděla slabě Annie a natáhla ruce, aby se jich všech mohla dotknout. Chris přišel jen na pár minut, prohlásil, že ji nechce vyčerpávat. „Ty jsi tu taky?“ zeptala se s úsměvem Annie. Byl pro ni docela jako bratr, pro ně pro všechny.

„Ano. Přijel jsem na Čtvrtého července a už jsem tu zůstal.“ Neřekl jí o tom, že pro celou rodinu vaří, protože Annie by se mohla začít divit, proč to nedělá maminka.

„Takhle

jsem

si

svátky

nepředstavovala,“ vypravila ze sebe Annie a dotkla se nejistě obvazu na očích.

„Za chvíli už budeš zase skákat,“

ujistila ji Tammy.

„Teď se na skákání moc necítím,“

přiznala vyčerpaně Annie. „Hrozně mě bolí hlava.“ Sabrina a Tammy jí slíbily, že to povědí ošetřovatelce. Ta přišla zkontrolovat pacientku asi po pěti minutách a připomněla jim, aby ji neunavovali. Podala Annii prášek na bolení hlavy a rodina se po velkém objímání a líbání rozloučila. Všichni byli na pokraji sil. Ten den byl pro ně nepředstavitelně těžký. Smuteční obřad, všichni ti hosté u nich doma, a teď Anniino probuzení. Všechno v jediném dni.

„Kdy jí sundají obvazy?“ zeptal se Chris cestou domů.

„Asi

za

týden,“

odpověděla

posmutněle Sabrina. Ráno volala do kanceláře a vzala si další dva týdny dovolené. Chrisovi se podařilo vymámit ještě čtyři dny, takže s ní bude do konce týdne. Tammy také, ale ta se rozhodně musela v

pondělí

vrátit.

Nesmí

protáhnout dovolenou už ani o den navíc.

Candy zavolala do agentury a požádala, aby zrušili focení v Japonsku. Byl z toho velký výbuch, ale Candy trvala na tom, že není psychicky v pořádku natolik, aby mohla pracovat, a vysvětlila jim důvody.

Takže aspoň do konce týdne tu budou všichni společně s Annií. Sabrina věděla, že sestra je teď bude potřebovat všechny, a na hodně dlouho… pokud ne navždy. Ale ještě nevymysleli, jak si s tím poradí. Čekali, až se Annie probudí, ale teď už budou muset udělat plány do budoucnosti. Sabrina byla moc ráda, že se Annie zatím nezmínila o Charliem. Byla ještě napůl obluzená, ale brzy se už na něj určitě zeptá. Bude to pro ni další rána, až se dozví, že je maminka mrtvá a ona už nebude nikdy vidět. To nebylo od osudu spravedlivé, tolik toho nakládat na jedinou bytost.

Sabrina by udělala všechno na světě, aby Annii to břemeno ulehčila, ale věděla, že to nikdo nedokáže.

Později večer, když otec už byl v posteli a dívky seděly v kuchyni, se Sabrina zamračeně zadívala na sestru.

„Copak?“ zeptala se škádlivě Tammy a nalila si sklenku vína. Zvykly si tu takhle po večerech sedávat a povídat si, a byly rády spolu, bez ohledu na důvody, které je

na

tak

dlouho

svedly

dohromady.

Sabrina

čerpala

z přítomnosti sester značnou útěchu.

Dokonce i jejich psi spolu začali vycházet. „Tenhle obličej už znám!“

komentovala její výraz Tammy a napila se vína. Každý večer podnikaly nájezdy na otcův vinný sklípek, jako když byly v pubertě. Kdyby je tehdy otec přistihl, ranila by ho mrtvice. Tammy se při té vzpomínce usmála

a

napila

se

vynikajícího vína. Musí tátovi poslat bednu bordeaux, než odjede. Udělali mu tady pořádný zářez do zásob. „Dostalas nápad,“ pokračovala Tammy a ukázala na sestru. Ta se tvářila, jako by se jí v hlavě zrodil nějaký ďábelský plán.

Když byly ještě děti, bývalo to obvykle něco zakázaného, jako třeba uspořádat večírek, až rodiče odjedou na víkend pryč. Většinou pak zaplatila Tammy pět dolarů, aby nic neprozradila. Tammy se obrátila ke Chrisovi. „Jsem zvyklá na tom vydělávat,“ objasnila mu. „Tak oč jde tentokrát?“

„Annie,“ odpověděla stručně Sabrina, jako by jí ostatní mohli číst myšlenky.

„To mě napadlo. Co máš na mysli?“

Všichni se děsili chvíle, kdy budou muset povědět Annii o matčině smrti.

A musejí to udělat brzy. Nebylo fér, aby to před ní dál tajili. Jistě by se sama brzy sama začala ptát, kde je maminka.

Dokonce i dnes večer to zkoušela.

Maminka by za jiných okolností rozbila v Anniině pokoji stan a odmítala se hnout pryč. Její nepřítomnost na ně těžce doléhala a Annie si toho brzy všimne.

„Nemůže se vrátit do Florencie a Charlie je idiot.“

„Ano, na tom se všichni shodneme,“

souhlasila upřímně Tammy. Ten chlapík byl pro ně hořkým zklamáním, ale ještě mnohem horší to bude pro Annii. Teď se ovšem musela

vypořádat

se

závažnějšími problémy. Charlie byl jen poslední hořkou kapkou. „Máš pravdu, nemůže se vrátit do Florencie. Neumím si představit, jak by tam bydlela sama v bytě v pátém poschodí, i kdyby se naučila starat se sama o sebe. Měla by zůstat doma s taťkou. Aspoň by tu nebyl sám.“

„To by pro ni bylo strašně depresivní.

Připadala by si zase jako dítě. A bez maminky to tady bude hrozně smutné.“

V domě Jane všem scházela nejcitelněji; od okamžiku, kdy zemřela, jako by tu její nepřítomnost všechno změnila. Věděli, že otec to cítí stejně. Dnes přišla do práce hospodyně,

ale

celý

den

proplakala. Annie se v šestadvaceti nebude chtít vrátit domů, ne po tom, co žila dva roky svobodně v Itálii.

„Kdyby chtěla, mohla by bydlet u mě.

Jenže nezná v L. A. živou duši, a kdyby si nemohla vyjet autem, cítila by se tam jako v pasti. Já bývám celé dny pryč.“

Všichni věděli, že Tammy tráví v práci neskutečný počet hodin, stejně jako Sabrina. Jenže ta aspoň bydlí v New Yorku, kde to Annie zná. Žila tam, než se před čtyřmi lety odstěhovala do Paříže.

Tvrdila, že New York je na ni moc hektický. Líbilo se jí ve Francii a ještě víc v Itálii, jenže na to teď museli zapomenout. Annie by teď měla být blízko domova, potřebovala Čas, aby se dokázala vypořádat se svou situací. Na tom se všichni shodli.

„Může bydlet u mě, když bude chtít,“

ozvala se Candy a omluvně se po nich podívala. „Jenže já jsem většinou pryč.“

„O tom právě mluvím. Všichni ji máme rádi a chtěli bychom, aby bydlela s námi, ale každý z nás má nějaký problém. Nebo aspoň vy dvě. Já jsem taky pořád věčně v práci, ale myslím, že v New Yorku by si Annie zvykla.“

„Takže co? Co máš za plán, že to z tebe leze takhle po kouskách?“ zeptala se Tammy a napila se tatínkova vína.

Věděla, jak rychle Sabrinin mozek pracuje. Bude to jistě mistrovský plán, který před nimi tak dlouho tají.

„Co kdyby bydlela s námi se všemi?“

zeptala se Sabrina a zářivě se usmála.

Bylo to venku.

„Myslíš jako, že by se stěhovala od jedné k druhé? Nezdá se ti, že by to pro ni bylo trochu moc neklidné? Mně by to nevadilo, ale nechtěla bych, aby Annie žila jako nomád a předávaly bychom si ji jako zavazadlo jen proto, že je slepá.

Myslím, že bude chtít mít vlastní byt, i když mě nenapadá kde. Budeme se jí muset zeptat,“ dodala zamyšleně Tammy.

„Já mám lepší nápad,“ namítla Sabrina a zadívala se na obě sestry.

„Myslím, že Annie časem sama přijde na to, kde chce bydlet a jak chce žít. Ale zatím pro ni bude všechno nové a obtížné, bude potřebovat spoustu pomoci. Co kdybychom se na rok všechny sestěhovaly dohromady? Najaly si velký byt a žily tam pod jednou střechou, dokud se Annie nepostaví na nohy? Po roce bychom viděly, jak by nám to klapalo. Kdyby ne, zase se můžeme odstěhovat každá jinam. To už bude Annie přece jen trochu zvyklá na svůj nový život. Ale myslím, že ten rok by jí ohromně pomohl. Co vy na to?“

Candy i Tammy se tvářily ohromeně.

Chris překvapeně zamrkal. Nechápal moc, jak do toho plánu zapadá on, i když ho Sabrina konejšivě políbila, ať už to myslela jakkoli.

„A jak se v tom plánu počítá se mnou?“ zeptal se zvědavě.

„No, budeš tam moct zůstat, kdykoli budeš chtít, tak jako teď u mě.“

„Budu mít harém,“ pronesl Chris a slabě se pousmál. Připadalo mu to jako hodně bláznivý nápad, ale pro tahle děvčata to bylo typické. Ještě nikdy nepoznal sestry, které by se k sobě chovaly takhle, tolik se jedna o druhou staraly. Cítil, že když už u kormidla nestojí matka, Sabrina nastoupila na její místo, bude jim všem dělat náhradní maminku. Znal ji a věděl, jak moc vážně to bere. Byla to pro ni výzva, a možná i pro něj. Ale byl ochoten se podřídit a počkat, kam tenhle nápad povede.

Viděl i jeho výhody, obzvlášť pro Annii v době, kdy to bude nejvíc potřebovat.

Bude to běh na dlouhou trať, než si Annie najde způsob, jak naložit se životem. To Sabrina dobře věděla. Ale aspoň na začátku jí musejí pomoct.

Cítila, že maminka by tenhle postup schválila.

„Pro vás je to prima,“ ozvala se prakticky Tammy, kterou sestřin plán trochu vykolejil. „Obě bydlíte v New Yorku. Ale co já? Já žiju v L. A. Co mám podle tebe dělat? Dát výpověď?

A co pak? V New Yorku nebudu mít práci. A můj pořad má letos větší úspěchy než kdy předtím.“ Tammy svou sestru milovala, ale ani kvůli ní se nehodlala všeho vzdát. Tvrdě pracovala, aby se dostala tam, kde je teď.

„To bys nemohla dělat ve zdejší televizi?“ zeptala se Sabrina. Věděla toho o sestřině práci zoufale málo, jen to, že je v ní Tammy velice úspěšná.

„Tady se žádné slušné pořady netočí,“

odpověděla Tammy klidně. Někdy ty Sabrininy

hloupé

nápady

opravdu

nenáviděla. „Dělají tady jen nekonečné telenovely a pár reality show. To by pro mě byl krok zpátky. A taky bych brala mnohem míň peněz.“ Mohla by si to dovolit, protože už si hodně našetřila, ale nechtěla si zahrávat se svou kariérou. A rozhodně nechtěla opustit svůj pořad. Byl jako její dítě.

„A co ty?“ zeptala se Sabrina Candy, která o tom uvažovala.

„Nerada bych pouštěla to střešní apartmá,“ pronesla lítostivě nejmladší sestra a usmála se. „Ale možná bych ho mohla na rok někomu pronajmout. Byla by to psina, bydlet s vámi.“ Ta představa se jí opravdu zalíbila. Ve svém bytě bývala často osamělá – kdyby bydlela s nimi, bylo; by to jinak. Sestry pro ni vždycky byly nejlepší kamarádky.

A Candy si uvědomovala, jak moc je Annie bude potřebovat.

„Tak co kdybych zkusila najít nějaký byt, který by byl dost velký pro nás tři?

Až bude Annie připravená, můžeme jí ten nápad předložit. Mně na mém bytě nezáleží. Stejně ho nemám moc ráda.

Chrisi, tobě ano?“ zeptala se ho, jako by už byl členem rodiny, a její přítel zavrtěl hlavou.

„Pokud tvým sestrám nevadí, že u tebe budu často zůstávat, tak ne. Možná to bude občas trochu ujeté. Tolik žen pod jednou střechou… bude to legrace.

A ty můžeš kdykoli přijít ke mně,“

připomněl Chris Sabrině, která přikývla.

Pokud bude doma s Annií někdo jiný, kdo by jí pomáhal – to Chris dobře chápal. Ale Candy byla přece jen čas od času ve městě. Celý nápad spočíval v tom, že pomůžou Annii, aby se postavila na vlastní nohy a zvykla si na slepotu. Sabrina věděla, jak silná a odhodlaná je její sestra. Rok bude jistě stačit, pokud nebude v hluboké depresi.

Doufala, že tak daleko to snad nedojde.

„Já se na to vážně těším,“ ozvala se Sabrina a Candy se zasmála.

„Jo, já taky. Bude to jako internátní škola.“ Tam vždycky toužila bydlet, ale maminka jí to nikdy nedovolila. Chtěla si užít výchovu nejmladší dcerky a internátním školám beztak moc nevěřila. Věřila v rodinu, stejně jako teď její dcery. To byl důvod, proč Sabrina s tímhle plánem přišla. Musejí pomoct Annii. Ta je teď bude potřebovat a je to jediná možnost, jak se o ni mohou postarat.

Na

Chrise

to

udělalo

doopravdy dojem. Jediná Tammy se stavěla proti, pochopitelně, protože měla v Kalifornii práci.

„A budeme to mít taky blízko k tátovi, kdyby nás potřeboval. Bude to pro něj taky moc těžké, zvyknout si na všechny ty změny.“

„A co když vás to všechny začne štvát?“ zeptala se Tammy opatrně.

„Pak to můžeme vzdát a vrátíme se každá k vlastnímu bydlení. Ale rok není tak dlouhý. Myslím, že na rok se sneseme, ty ne?“

„Snad,“ připustila Tammy. „Jenže jsme spolu nebydlely od doby, kdy jsme odešly na kolej. Což bylo u tebe před šestnácti lety, u mě před jedenácti.

Annie odešla o osm let později. Candy byla ještě malá, když jsme se všechny odstěhovaly.

To

by

mohlo

být

zajímavé,“

uzavřela

s

úšklebkem

Tammy. „Možná spolu vycházíme tak dobře

jen

proto,

že

nebydlíme

pohromadě. Napadlo tě to někdy?“

„Myslím, že kvůli Annii to stojí za pokus,“ odsekla tvrdohlavě Sabrina.

Snažila se co nejusilovněji vymyslet nějakou pomoc pro sestru, aby se Annie necítila pokořená a závislá. Tohle by mohlo fungovat. Byla ochotná obětovat pro Annii rok života a Candy zrovna tak.

To bylo aspoň něco. Sabrina chápala, proč se do toho Tammy nechce zapojit, a nezazlívala jí to. Tammy měla na západním pobřeží

skvělou

práci,

nemohly od ní čekat, že ji tak snadno opustí. Pracovala velice tvrdě, aby se vyšvihla na špici, a Sabrina si jí za to vážila, takže na ni nijak nenaléhala.

„Zítra ráno zavolám realitní agentce a uvidím, jestli mi nabídne něco slušného, co by nám třem vyhovovalo. Já nevydělávám tolik jako Candy, a Annii podporovali mamka s taťkou. Možná by za ni táta mohl platit podíl na nájemném místo peněz, které jí posílal na byt ve Florencii, i když ten byl asi mnohem levnější. Ale myslím si, že právě teď bude Annie jeho podporu nejvíc potřebovat.“ Všechny věděly, že si to otec může dovolit. Sabrina se zamračila.

„Na něco jsem si vzpomněla. Někdo bude

muset

zaletět

do

Florencie

a vyklidit Anniin byt. Annie to nebude moct zařídit.“

„Ale co jestli bude chtít zůstat v Itálii?“ namítla Tammy.

„Myslím, že třeba za rok to může zkusit, pokud už se o sebe dokáže postarat, ale teď ještě ne. Bude se toho muset spoustu naučit, jak žít jako slepá a stát na vlastních nohou. Radši ať má po ruce nás. Do Itálie se může vrátit vždycky.“

„Můžu vyzvednout její věci, až budu zase v Evropě,“ nabídla se Candy. Bylo to od ní hezké, protože Tammy i Sabrina věděly, že je ještě příliš mladá a povinnosti jsou jí na obtíž. Vždycky to bývala ona,

komu

ostatní

sestry

pomáhaly. Ale možná že ji tahle situace přiměje dospět. Jako supermodelka slavila obrovské úspěchy, ale lidsky se chovala ještě velmi nezrale. Bylo jí sotva jednadvacet. Podle mínění sester ještě miminko. Ale vyklidit apartmá ve Florencii snad zvládne. Stálo to za pokus. Ani Sabrina, ani Tammy na to neměly čas, a otec také ne.

„Musím připustit, že je to opravdu lákavá představa,“ ozvala se Tammy a usmála se. Cítila se trochu provinile, že se na tom plánu odmítá podílet, jenže u ní to nešlo a sestry to dobře věděly.

„Mohlo by jí to opravdu pomoct, a trochu rozveselit.“ Měli před sebou ještě tolik těžkých úkolů: povědět Annii o maminčině smrti, o její slepotě, dokonce i o Charliem, který už patřil do minulosti jenom proto, že Annie přišla o zrak. Všechno to pro Annii bude tak kruté, ale pokud jí rok života se sestrami po boku pomůže vyrovnat se s tím, pak to stojí za pokus. Připily si navzájem otcovým bordeaux a Chris se k nim připojil. Sabrina slíbila, že si vezme celý projekt na starost a bude je informovat o jednání s agentkou i o tom, jestli pro ně našla nějaký slušný byt, nebo dokonce dům, pokud bude cena slušná.

„Ty nehodláš nic nechat náhodě, viď?“ pronesla Tammy a obdivné se zadívala na starší sestru. „Snažím se vymyslet, co bych mohla udělat já… ale nemyslím, že by Annie byla v L. A.

šťastná.“

„Já taky ne,“ souhlasila Sabrina.

„Teď se všechny musíme domluvit, jak jí to podáme.“ Neměly nejmenší představu, jak bude Annie reagovat.

V následujících dnech toho měla před sebou tolik, s čím se bude muset vyrovnávat, že je bolelo na to jen pomyslet.

„Na

sestry,“

pronesla

Sabrina

a zvedla sklenku.

„Na ty nejzajímavější ženy, jaké znám,“ přidal se Chris.

„Na maminku,“ hlesla tiše Candy.

Všichni se na okamžik odmlčeli, než se napili.

9

Matčin

středeční

pohřeb

byl

posledním bolestným obřadem, který musela Adamsova rodina podstoupit.

Sabrina kněze požádala, aby ho zkrátil na minimum, a on jí vyhověl. Matčin popel byl uložen do velké, leštěné mahagonové urny. Všichni se bránili pomyšlení na to, že Jane zmizela z jejich životů a byla zredukována na něco tak nepatrného a zdánlivě bezvýznamného.

Její vliv na rodinu byl tak nesmírný, že si ho v sobě všichni ponesou až do smrti. Teď ji tu opouštěli, pohřbenou v rodinné hrobce, na hřbitově mezi cizími nebožtíky.

Nechtěli se dívat, jak se schránka ukládá do hrobu. Sabrina a Tammy v pohřebním ústavu prohlásily, že tímhle utrpením nechce procházet nikdo z nich, a otec s nimi později souhlasil.

Kněz uzavřel krátký a dojemný proslov tím, že teď mají důvod oslavovat přežití a snad i úplné uzdravení jejich dcery a sestry Anne, již osud na rozdíl od matky ušetřil. Kněz neměl ponětí, že Annie zůstane slepá, stejně jako nikdo mimo rodinu. Lidé se to stejně časem dozvědí, ale Adamsovi to prozatím drželi pod pokličkou.

Připadalo jim, že je to pořád ještě bolestná a soukromá záležitost, pro ně a především pro Annii, až to sama zjistí.

Neměli ani ponětí, kdy jí to prozradí, chtěli to nejdřív probrat s jejím ošetřujícím lékařem. Sabrina se bála, aby jí to neprozradili moc brzy a neuvrhli ji do těžké deprese, kterou ještě prohloubí informace o matčině smrti. Ale věděla, že nesmějí čekat moc dlouho, protože příští týden budou Sabrině sundávat pooperační obvazy.

Pak už by to před ní nemohli nijak utajit.

A otec pořád trval na tom, že jde třeba o chybnou diagnózu. Bylo pro něj naprosto nemyslitelné, že by jeho krásná dcera měla být až do smrti slepá.

V posledních dnech se mu všechno zhroutilo. Jeho rodina, které se nikdy nedotkla žádná tragédie, teď schytala rovnou dvě rány osudu, které převrátily všechno vzhůru nohama.

Když dcery opouštěly hřbitov, každá položila

na

dřevěnou

schránku

s matčiným popelem růži na dlouhém stonku. Otec měl pocit, jako by mu tím gestem zasadily ránu. Zůstal mlčky sám stát na hřbitově a dcery ho nechaly o samotě dost dlouho. Pak se Sabrina vydala za ním, vzala ho v podpaží a vybídla: „Pojď, tati, půjdeme domů.“

„Já ji tady přece nemůžu nechat, Sabrino,“ vyrazil Jim a z očí mu vyhrkly slzy. „Jak se tohle všechno mohlo stát?

Tolik jsme ji milovali!“

„To ano,“ souhlasila dcera a setřela si slzy. Všichni měli na sobě černé šaty a dívky v nich vypadaly důstojně a elegantně. Vždycky byli krásná rodina, i teď, když už je nedoplňovala matka.

Lidé, kteří je viděli společně, byli vždycky ohromeni, jak jsou všichni Adamsovi půvabní. Jane byla vždycky Jimovou zářivou družkou, ženou jeho života. Nemohl stále uvěřit, že už ji nikdy nespatří. „Možná je to takhle lepší,“ pokračovala mírně Sabrina, když otec nehnuté stál a zíral na urnu s popelem. „Aspoň nikdy nezestárla, nepoznala nemoc, netrpěla. Žila dost dlouho, aby viděla dospět všechny svoje dcery. Vždycky si ji budeme pamatovat mladou a krásnou.“ Jane se opravdu s léty neměnila. Její krása byla nadčasová, založená na vřelé povaze, energii a mladistvém elánu. Až do konce to byla okouzlující žena. A všichni si ji právě tak budou pamatovat. Půvabnou a nedotčenou. Jim Sabrininým slovům přikývl, ale nic na to neřekl. Vzal jednu z bílých růží a položil ji na schránku vedle ostatních. Potom vytáhl ještě jednu, sevřel její stonek v prstech a s květinou v ruce a sklopenou hlavou se vydal k východu. Několik uplynulých dní bylo tím nejtěžším obdobím v jeho životě, to si jeho dcery uvědomovaly.

Vypadal, jako by v okamžiku zestárl o celá desetiletí.

Otec nastoupil beze slova do limuzíny a posadil se vedle Sabriny. Celou cestu domů zíral mlčky z okna.

V autě s nimi byla ještě Tammy, Candy a Chris nastoupili do druhé limuzíny. Pohřeb byl jen soukromou záležitostí a všem se ulevilo, že už mají za sebou poslední trýznivý obřad spojený s maminčinou smrtí. Byly to tři obtížné dny, plné potřásání rukama a naslouchání projevům soustrasti, a teď opustili maminku navždy na místě jejího posledního odpočinku. Mluvili o tom, že by její popel nechali doma, ale Sabrina i Tammy usoudily, že by to bylo pro tatínka příliš mučivé. Schránka na hřbitově nebude tolik na očích. Sabrina měla pocit, že by to tak maminka chtěla.

Jane nenechala ohledně svého pohřbu žádné instrukce, takže všichni jen hádali z toho, jak ji znali, a konzultovali každou podrobnost s tatínkem. Jim už toužil mít tuhle nekonečnou noční můru za sebou.

Toužil, aby se mu Jane zase vrátila.

Sabrina měla silný pocit, že nikomu z nich realita ještě úplně nedošla.

Maminka byla pryč teprve pár dní.

Pořád ještě to vypadalo, jako by si jen odskočila na prodloužený víkend a měla se zase vrátit.

Sabrina věděla, že se teď musí soustředit na Annii, na její uzdravení po neurochirurgickém zákroku a na to, aby se dokázala

vyrovnat

s

novými

okolnostmi. To byla cesta, na kterou ještě ani nevykročili, a Sabrina věděla, že proměna z nadějné umělkyně na slepou ženu potrvá dlouho. Byl to pořádný kříž, který bude její sestřička nést.

Když přijeli domů, otec prohlásil, že potřebuje jít zítra do banky. Sabrina se nabídla, že ho tam odveze, ale Jim trval na tom, že pojede sám. Dcera se snažila chovat jako všichni ostatní – pomáhat mu, když bude otec potřebovat, ale nechat mu dost prostoru, když bude chtít být sám. S Jimem to bylo stejné jako s nimi všemi, tíha tragédie na něj dopadala v náhlých návalech – někdy se zdálo, že ho úplně rozdrtí, ale pak se zase vzpamatoval, než přišel další úder a on se znovu propadl černou dírou deprese, krůtě a bezútěšně, se vším tím bezedným zármutkem nad ztrátou své milované. Měl pocit, jako by se mu zhroutil celý svět, a v mnoha ohledech tomu tak opravdu bylo.

V kanceláři nahlásil, že tenhle týden a nejspíš ani ten následující nepřijde.

Chtěl si nechat otevřené dveře podle toho, jak se bude cítit. Pracoval jako osobní investiční poradce a jeho klienti s ním soucítili a chápali, že se jeho nepřítomnost po ženině smrti může protáhnout. Oznámil to všem důležitým zákazníkům a mnozí z nich mu poslali květiny.

Rodina měla zůstat pohromadě do konce týdne, kdy se Tammy bude muset vrátit do Kalifornie. Chris se vracel zpátky do práce, což nakonec bude muset i Jim. Sabrina si myslela, že by mu to prospělo, ale sestry s ní nesouhlasily.

Tatínek vypadal unaveně. V poslední době zhubl několik kilogramů a byl celý ztrhaný. Všechny se bály, že by se trápení mohlo podepsat na jeho zdraví.

Jim jako by se přes noc změnil ve vetchého

starce.

Bylo

bolestné

pozorovat, jak je bez Jane ztracený.

Když Sabrina na chvíli osaměla v knihovně, zavolala realitní makléřce do New Yorku a požádala ji, aby pro ně našla vhodné

apartmá.

Také

jí

vysvětlila, co má hledat. Byt se třemi ložnicemi, protože Tammy se k nim nepřipojí, zůstane v Kalifornii, aby dál mohla produkovat svůj milovaný pořad.

Sabrina makléřce vysvětlila, že chce slunný, prostorný byt, nejraději bez schodů, se třemi prostornými ložnicemi, třemi koupelnami, velkým obývacím pokojem, pokud možno i s jídelnou a třeba i s malou pracovnou. To by bylo optimální.

Chtěly

byt

v

domě

s recepčním a nějakou ostrahou, protože Candy se bude vracet domů i v noci a Annie bude potřebovat pomoc, kdyby chtěla jít sama ven nebo domů, a ony dvě by zrovna byly v práci. Daly by přednost Upper East Side spíš než SoHo, Tribece nebo Chelsea. Sabrina byla nejšťastnější v centru a Candy prohlašovala, že je jí jedno, kde budou bydlet, hlavně když budou spolu. Sama chtěla svůj úžasný apartmán na rok pronajmout. Stejně byla pořád na cestách, takže ji jeho krása a nádherný výhled moc neoslovovaly, a nikdy si nedala práci s tím, aby si byt vyzdobila nebo pořádně zařídila. Ale stejně jako Sabrině i jí záleželo na bezpečnosti a na tom, aby měla pocit jistoty, když se bude v noci vracet domů. Žádná ze sester nechodila domů tak pozdě jako Candy, všechny vedly mnohem usedlejší život.

„To

je

hodně

složité

zadání,“

odpověděla upřímně makléřka. „Ledaže bych našla někoho, kdo má podobný byt a na rok někam odjíždí.“ Sabrina dodala, že nepotřebují mít terasy a nezáleží jim na výhledu. Starší byt v činžovním domě jim bude vyhovovat stejně. Hlavní věcí je, že budou pohromadě a Annie tam bude mít dost pohodlí na to, aby se cítila dobře a pořádně se zotavila, a hlavně byla v bezpečí před nástrahami, které jí nový život bude klást do cesty. Sabrina také doufala, že hledaný byt bude mít slušnou kuchyni, kde by se dalo dobře vařit. Říkala si, že Chris k nim často zaskočí a připraví jim něco dobrého k jídlu. Byl už skoro dokonalým kuchařským mistrem. Sabrina se chtěla učit vařit od něj, ale neměla skoro nikdy čas. Vlastně ho většinou mívala tak málo, že vynechávala jídla. Připadalo jí, že po tom, co za poslední dny zažily, Candy skoro úplně přestala jíst. Ale ta jedla vždycky dost špatně. Tammy se pohybovala kolem normálu, hlídala si váhu, ale nebyla tím posedlá. Sabrina často nahrazovala hlavní jídlo salátem, aby vyrovnala okamžiky, kdy si dopřála něco kalorického, což se nestávalo často.

Makléřka jí slíbila, že zavolá, hned jak najde něco, co by jí mohla ukázat.

Sabrina věděla, že možná hned tak něco nenajdou. Byla ochotná si najmout i domek, ale nechtěla s tím začínat, protože věděla, že by to bylo hodně drahé. Vysvětlila svůj plán tatínkovi, když spolu jeli limuzínou ze hřbitova, a on se usmál.

„Myslím, že to pro vás bude dobré.

Jako za starých časů, když jste všechny bydlely pohromadě tady doma. Dokážu si představit, jaký zmatek dokážete nadělat, když budete spolu! A co na to Chris, Sabrino? Žít s tolika ženami může chlapa pořádně vyděsit. Dokonce i vaši psi jsou všechno fenky. A to nemluvím o vašich

kamarádkách.“

Sabrina

prohlásila, že Chris je pro. Když byla se sestrami, byly jeho návštěvy vždycky chaotické, protože dívky byly zvyklé vytvářet kolem sebe bujarou atmosféru.

Ale Chris si na to zvykl.

Makléřka už aspoň věděla, co má hledat, a Sabrina nemyslela, že by bylo úplně nemožné najít pro ně něco takového. Agentku trochu znervóznilo, když jí Sabrina zdůraznila, že to potřebují rychle. Annii mohli propustit z nemocnice už za pár týdnů, a Sabrina chtěla mít do té doby všechno připravené, aby

se

hned

mohly

přestěhovat. Musí dát inzerát na svůj byt a Candy zkusí pronajmout střešní apartmá. Kdyby bylo potřeba, mohla by klidně platit nájem za byt, kde bude bydlet se sestrami, a zároveň poplatky za střešní apartmá. Vydělávala modelingem tak obrovské sumy, že si mohla dovolit přepych, o jakém její sestry mohly jen snít, i když byla z jejich skupinky nejmladší.

Dokonce

ani

velká

hollywoodská

producentka

Tammy

nevydělávala tolik jako Candy. Ta otevřeně

přiznávala,

že

honoráře

modelek jsou opravdu šílené. A po ní byla větší poptávka než po jiných.

Otec cestou ze hřbitova prohlásil, že za Annii bude platit její díl nájmu a že je ochoten jim pomáhat i víc. Prý by mohl přispívat i polovinou, protože mu Sabrinin plán na pomoc sestře připadal báječný, i když sám odmítal připustit, že by Annii čekala trvalá slepota. Tvrdil, že se jí třeba zrak jednoho dne vrátí.

Sabrina věděla, že tomu sám potřebuje věřit. Když ztratil ženu a skoro i dceru, bylo pro něj nesnesitelné pomyšlení na její doživotní slepotu. Jeho mysl se s tím odmítala vyrovnat, uvěřit tomu, co všechno ho za uplynulých pět dnů potkalo. Ani pro jeho dcery to nebylo snadné. A chuděrka Annie o tom ještě vůbec netušila.

Tammy a Chris připravili po návratu ze hřbitova sendviče. Známí jim v posledních dnech nosili koše s jídlem, takže měli doma spoustu delikates, pečivá a pečeného masa. V kuchyni to vypadalo jako o Vánocích, protože tatínkovi jeho klienti a přátelé poslali spoustu dárkových košů s různými lahůdkami a vybraným vínem. Ale tohle žádné svátky

nebyly.

Sabrina

se

popravdě děsila všech dalších svátků, které je čekají a které budou muset přežít bez matky. Hlavně letos to pro ně pro všechny bude utrpení. Věděla, že během svátků bude maminčina nepřítomnost ještě trýznivější než kdy jindy.

Odpoledne šel otec do banky a sestry se vydaly do nemocnice za Annii. Chris mu nabídl, že ho odveze. Jim byl teď tak roztržitý, že ho dcery nechtěly nechat řídit. Nestály o to, aby došlo k další havárii, i když se shodli na tom, že ta víkendová byla opravdu nešťastná souhra okolností. Chrise udivilo, že si Jim k autu nese nějakou brašnu a peněženku. Nechápal, co má za lubem, ale Jim vypadal odhodlaně a cestou do banky skoro nepromluvil. Obvykle se k Chrisovi takhle nechoval.

Když Tammy, Sabrina a Candy dorazily do nemocnice, Annie už spala.

Sestry se tiše usadily v jejím pokoji a trpělivě čekaly, až se probudí.

Ošetřovatelka jim sdělila, že Annie si teď zdřímla, ale jinak měla celý den dobrou náladu. Její sestry věděly, že jí to nevydrží dlouho. Do konce týdne se bude muset střetnout s realitou. Bude to jako tsunami.

Annie se po chvíli probudila, zatímco sestry seděly kousek od ní a šeptem si povídaly. Vycítila, že nejblíž k ní sedí Tammy. Měla šestý smysl, kterým rozeznávala pohyby lidí, i když měla na očích obvazy. Chvíli poslouchala.

Připadalo jí, jako by se jí zostřil i sluch.

Hned poznala, která ze sester je k ní nejblíž.

„Ahoj, Tammy,“ pozdravila ji a její nejbližší sestřička se k ní naklonila a políbila ji na tvář. Ostatní si vyměnily úsměv, který Annie neviděla.

„Jak jsi mě poznala?“ zeptala se udiveně Tammy.

„Cítím tvůj parfém. A Sabrinin tamhle.“ Annie ukázala směrem, kde stála Sabrina.

„To je nesmysl,“ bránila se nejstarší sestra. „Nejsem navoněná. Zapomněla jsem si parfém ve městě.“

„Tak nevím,“ odpověděla Annie a zívla. „Prostě cítím, kde která jste.

Candy sedí v nohách mé postele.“

Všechny se rozesmály, protože Annie měla naprostou pravdu. „A kde je mamka?“ zeptala se stejně jako včera.

„Táta musel do banky,“ vyhrkla Tammy, aby odvedla její pozornost jinam. Chtěla, aby to vypadalo, jako by maminka jela s ním, aniž otevřeně zalže.

„Kvůli čemu musel do banky? Proč není v práci? A vůbec, co je vlastně za den?“ Annie byla v bezvědomí tak dlouho, že ztratila pojem o čase.

„Je středa,“ odpověděla jí Sabrina.

„Táta si vzal týden volno.“

„Vážně? To přece nikdy nedělá.“

Annie se zamračila, jak nad tím přemýšlela, a ostatní dívky si vyměnily ustarané pohledy. „Vy mi lžete, co?“

ozvala se najednou hořce. „Mamka by nikdy nejela s tátou do banky, kdyby věděla, že jsem tady. Je poraněná? Co se stalo?“ Anniin hlas zněl rozhodně. „Jak zlé to s ní je?“ V místnosti zavládlo na okamžik ticho. Sestry ji nechtěly postavit před tu hroznou skutečnost tak brzy, ale nedala jim na vybranou. Jako nikdy.

Annie vždycky vyžadovala odpovědi na své otázky a nedala pokoj, dokud se nedostala až na dřeň. Nesnášela, když věci zůstávaly nedořešené. Navzdory uměleckým vlohám

byla

precizní,

úzkostlivá detailistka. A také přímá. „Co se mamce stalo, holky? Kde je?“ Nikdo z nich nevěděl, co odpovědět, obávaly se toho, že to pro ni bude moc velký šok.

„No tak. Děsíte mě!“ Annie se pod obvazy zatvářila polekaně, stejně jako se tvářily její sestry. Bylo to strašné a nenáviděly pomyšlení, že jí to musejí povědět teď,

sotva

se

začala

vzpamatovávat.

„Bylo to hodně zlé, Annie,“ ozvala se nakonec Tammy něžně a naklonila se nad postel, aby byla sestře co nejblíž.

Všechny

se

instinktivně

přiblížily

k lůžku. Candy se nahnula k sestře a chytila ji za ruku. „Ta nehoda byla strašná. Srazila se při ní tři auta a náklaďák.“

„Vzpomínám si, že mamka ztratila kontrolu nad řízením. Zkusila jsem chytit volant, než auto přejede do protisměru, ale když jsem se podívala na její místo, nebyla tam. Nechápu, kam se poděla.“

Spadla přímo do cesty vozidlům, která jela za nimi, ale policisté tvrdili, že tou dobou už byla mrtvá. Zemřela okamžitě, když do jejich auta narazily ocelové trubky a udeřily ji. Málem jí oddělily hlavu od těla. Annii minuly jen o vlásek.

„A potom už si nic nepamatuju,“ dodala slabě nemocná.

„Uvízla jsi v autě a utržila jsi vážnou ránu do hlavy. Trvalo jim půl hodiny, než tě vyprostili. Díkybohu se k tobě dostali včas,“ dodala Sabrina k tomu, co už prozradila Tammy. Pouto mezi nimi bylo tak silné, že uvažovaly stejně, mluvily stejným tónem. Maminka jim občas láskyplně říkala čtyřhlavá saň, když vyrůstaly. Když někdo urazil nebo rozzlobil jednu,

měl

co

dělat

i s ostatními. A Bůh pomoz tomu, kdo by chtěl některé ze sester ublížit. Od těch dob se toho moc nezměnilo. Byly starší a klidnější a do společných akcí už se moc nepouštěly, ale pořád držely pohromadě a měly na spoustu věcí podobné názory.

A

také

rychle

přiskočily na pomoc, když se některé dělo něco zlého.

„Pořád jste mi neřekly, kde je mamka.“ Dívky věděly, že teď už se odpovědi déle vyhýbat nemůžou. Annie na tom trvala a byla naprosto bdělá.

Nemohly ji už ničím uchlácholit.

„Je někde tady v nemocnici?“ Tammy se podívala na Sabrinu a zavrtěla hlavou. Obě popošly k posteli a všechny tři se Annie dotkly, jejích rukou, ramene, její tváře. Cítila je kolem sebe, jejich blízkou přítomnost, která byla zároveň konejšivá i zlověstná. Cítila, že se dozví něco zlého. Smysly měla stejně bystré jako vždycky, mozek jí pracoval stejně rychle, k velké úlevě všech kolem.

I když v tomhle případě by asi bylo lepší, aby tak bystře nereagovala.

„Maminka to nezvládla, Annie,“

ozvala se tiše Tammy, která byla nejblíž.

„Stalo se to tak rychle, stalo se toho tolik… udeřily ji ty ocelové trubky.

Zemřela na místě.“ Annie zalapala po dechu. Hrůzou otevřela ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Pak sebou začala prudce zmítat, chtěla se dotknout sester, chytit je za ruce, sevřít je co nejpevněji.

Všechny tři plakaly, když ji takhle viděly, a Annie začaly zpod obvazů vytékat slzy. Dívky viděly, jak se v Anniiných rysech zrcadlí jejich vlastní utrpení a bolest. Jenže ony už měly čtyři dny, aby si na to začaly zvykat. Pro Annii to byla čerstvá, syrová rána.

„Maminka

umřela?“

zeptala

se

zděšeným šepotem. Kéž by se mohla na sestry podívat! Nenáviděla ty obvazy, které měla pořád na očích. Doktor říkal, že jí je sundají teprve za pár dní, na začátku příštího týdne, když všechno půjde dobře. Ale bylo strašné, že se nemohla dívat sestrám do tváří ve chvíli, kdy se dozvěděla o maminčině smrti.

Toužila ty obvazy strhat dolů, zahodit je.

Už se o to jednou pokusila, ale nepovedlo se jí to.

„Ano, umřela,“ potvrdila Sabrina. „Je mi to moc líto, miláčku. Je mi strašně líto, co všechno musíš vytrpět.“

„Bože, to je hrozné,“ vydechla Annie.

Slzy se jí vpíjely do obvazů, měla pocit, jako by ji buničina pálila do víček. Bylo to ještě horší, než kdyby je neměla.

Posadila se a plakala a plakala, a sestry ji celou dobu držely v náručí jako strážní andělé, kteří ji dostali na starost. Ale ten nejmilejší z andělíčků strážníčků byl ten tam. Annie to nedokázala pochopit ani se s tím smířit o nic víc, než to dokázaly její sestry. Bylo to to nejhorší, co Annii zatím potkalo – stejně jako pro její sestry, i když už uplynuly čtyři dny. Ale žádná to

zatím

nedokázala

brát

filozoficky, i když kvůli otci se snažily předstírat, že ano. „Jak je tatínkovi?“

zeptala se nakonec Annie, která si o něj dělala starosti.

„Moc dobře ne,“ přiznala Candy.

„Ale to nám taky ne. Já jsem úplně odpadla, Sabrina a Tammy se o všechno staraly. Byly prostě skvělé.“ Candy vyplňovala bílá místa v Anniině paměti.

Sestra toho tolik promeškala. Vlastně skoro všechno.

„Propásla jsem pohřeb?“ zeptala se najednou zděšeně. Ne že by tam opravdu tak toužila být, ale nelíbil se jí ten: pocit, jako by byla ze všeho vyloučená.

Ale věděla, že to tak není. Prostě se nedalo dělat nic jiného. Nikdo netušil, kdy se Annie vzbudí, nemohli na ni čekat. Pro tatínka to muselo být tak těžké… pro ně pro všechny. Jistě chtěli mít ty strašlivé formality za sebou, i když to udělali bez ní.

„Byl včera,“ oznámila jí Sabrina.

Annie tomu pořád nemohla uvěřit.

Maminka je mrtvá. Nedokázala těm slovům přiřadit správný obsah. Ale i pro sestry to musí být hrozné. Snaží se tomu přivyknout… a Annie bude muset taky.

Matka byla tak silná a milující osoba, že se s její smrtí dalo jen těžko smířit nebo si představit, jak jejich život půjde dál bez ní. Ale její sestry se o to snažily.

„Chudák maminka… chudák tatínek,“

vypravila ze sebe Annie v slzách.

„Taková hrůza.“ Jenže to byla ještě větší hrůza, než zatím tušila, a největší chudinkou ze všech byla ona. Matka aspoň prožila plně svůj život, i když zemřela ještě mladá, a žila ho naplno až do konce. To Annii čekaly v životě takové změny, které jí ho nesmírně ztíží, připraví ji o všechnu radost z malování i vnímání umění, připraví ji o všechno, čemu zatím zasvětila své úsilí. To Annii osud připravil o ten nejcennější ze smyslů, a v tak mladém věku. Dívky pro ni bolela srdce stejně jako pro maminku.

To odpoledne s ní zůstaly hodně dlouho. Nechtěly odejít dřív, dokud se s ní nepodělí o všechny události po maminčině smrti. Povídaly si, občas se držely za ruce, občas se společně rozplakaly, nebo se smály, když si některá vzpomněla na historku, která byla zábavná. Byly si tak blízko, že ztráta matky jen posílila jejich pouto.

Dospěly ve čtyři naprosto odlišné mladé ženy, z nichž každá milovala ty druhé s oddaností a respektem. To byl ten největší dar, jakého se jim od maminky dostalo. A taky od táty. Lnuly k sobě navzájem i k němu, jako by pro ně rodina byla jediným záchranným kruhem v rozbouřených vlnách života.

V sedm hodin konečně trojice sester opustila

nemocnici.

Annie

byla

vyčerpaná a ony také. Cestou domů se bavily jen o ní. V domě našli Chrise a tatínka, kteří spolu tiše hovořili.

Oznámili dívkám, že se tady zastavilo asi deset lidí, aby se poptali po Jimově zdraví a vyjádřili mu soustrast. Pro ně pro všechny to byla podivná doba.

Matčina smrt zanechala v jejich životech obrovskou díru, stejně jako v celé místní komunitě,

kde

byla

oblíbenou

a

obdivovanou

členkou

společnosti – jako matka a manželka, jako kamarádka, známá, jako členka mnoha

dobročinných

výborů

a organizátorka charitativních akcí. Jane byla mnohem víc než jen jejich matka a Jimova manželka.

Tammy navrhla, že by si mohli objednat suši nebo Čínu s donáškou, aby Chris nemusel zase vařit, ale otec prohlásil, že by chtěl nejdřív udělat něco jiného. Vypadal otřeseně a zoufale, jako od soboty neustále, ale taky odhodlaně.

Vyzval je, aby šly za ním do jídelny.

Chris už věděl, co se chystá, a zůstal v kuchyni, nechtěl je rušit. Tohle byla jejich

záležitost,

jenom

rodiny.

Překvapilo ho, když mu Jim svěřil, co hodlá udělat – poté, když se spolu odpoledne vrátili z banky. Připadalo mu to brzy, ale James Adams poukázal na to, že to může trvat celé měsíce, než se dívky zase sjedou takhle všechny domů.

A věděl, že tohle by si jeho žena jistě přála. Bylo brzy… a zároveň bylo načase.

Jane,

bývala

celý

život

velkorysá:

k

manželovi,

dětem

i k přátelům.

Dívky následovaly otce do jídelny.

Pohled na stůl je šokoval. Na tohle nebyly připravené, nikdo je nevaroval.

Tammy zalapala bolestně po dechu a ustoupila o krok zpátky. Sabrina si na okamžik zakryla rukou oči. Candy jen stála na místě. Vyhrkly jí slzy.

„Ach tati…“ vypravila ze sebe Tammy. Cítila, že tomu ještě nedokáže čelit. Bylo už tak dost těžké nacházet doma její věci… ale tohle byl matčin dar pro ně, předaný s otcovskou velkorysostí.

Jim vyložil na jídelní stůl všechny Janiny šperky v úhledných řadách, známé prstýnky, náramky a náušnice, které nosila, šňůry perel po její matce, dárky, které jí během let nakoupil k narozeninám,

Vánocům,

kulatým

výročím a důležitým událostem, třeba k jejich narození. Jak se Jimovy úspěchy v práci zvětšovaly, rostla s léty i hodnota takových darů. Nebyly to významné šperky, jaké Tammy vídala v Hollywoodu

a

Candy

občas

předváděla

pro Vogue

nebo

na

přehlídkách firem Tiffany a Cartier.

Přesto šlo o nádherné kousky, které nosila a milovala jejich matka. Každý z nich jim připomínal Jane v mnoha situacích, kdy si šperky brala. Všechny dívky se cítily, jako by se jimi kochaly bez jejího vědomí, jako když si v dětství půjčily šperkovnici a musely to po jejím návratu vysvětlovat. Všechny toužily uvěřit, že se Jane zase vrátí zpátky domů. Tím, že sem otec přinesl všechny její šperky, jako by ustupoval faktu, že se už nevrátí nikdy a že dívky teď musí samy vykročit do světa dospělých, kde už nic nebude stát mezi nimi a vším dobrým a špatným, co se jim stane.

Náhle byly dospělé bez ohledu na to, kolik jim bylo let. Neměly už maminku.

Jako by přes noc vyrostly.

„Tati, myslíš to vážně?“ zeptala se Sabrina s uslzenýma očima. I Tammy tiše vzlykala. Bylo to tak těžké.

„Ano, myslím. Nechci čekat do Díkůvzdání, než se zase objevíte všechny doma. Annie tu sice není, ale stejně by si teď nemohla sama vybírat.

A vy víte nejlíp, co by se jí líbilo.

Vyberte to za ni, nebo si je později vyměníte, jak bude Annie chtít. Chci, abyste se střídaly. Každá si něco vyberte, pak začněte zase od začátku, podle věku,

dokud

si

všechno

nerozdělíte. Maminka chtěla, abyste je měly vy. Jsou tady moc hezké kousky…

a všechno to patří vám,“ dodal tiše a vyšel z místnosti. Utíral si přitom slzy.

Nechal je o samotě, věděl, že se jeho dcery zachovají spravedlivě. Navíc pro ně připravil Janiny čtyři kožichy, dva norky, lišku a nádherný kožich z rysa, který dal Jane k loňským Vánocům.

Každý visel přes jednu ze židlí. Bylo toho až příliš na jediný večer.

„Uf,“ vzdychla si Sabrina a sesula se na židli. Zírala přitom na stůl. „Jak začneme?“

„Slyšelas taťku,“ připomněla jí vážně Tammy. „Podle věku. To znamená nejdřív ty, pak já, potom Annie a nakonec Candy. Kdo bude vybírat pro Annii?“

„My všechny. Víme přece, co má ráda.“ Annie nosila jen málo šperků a

měla

obvyklý

výstřední

vkus

umělkyně,

nosila

hlavně

stříbrné

náramky a náhrdelníky s tyrkysem.

Matka měla spíš usedlejší šperky, ale byla mezi nimi spousta kousků, které by na Annii vypadaly hezky, kdyby chtěla působit dospěleji. A i kdyby je nikdy nenosila, bude je mít jako památku na maminku a bude je chovat s láskou.

Všechny také věděly, jaký kousek maminka dostala k jejich narození. Úzký safírový náramek za Sabrinu, rubínový prsten za Tammy, perlový náhrdelník za Annii a nádherný diamantový náramek za Candy, která se narodila třináct let po Sabrině, v době, kdy už se Jimovi hodně dařilo. Jak dívky hleděly na stůl, každá si vybrala jako první právě tenhle šperk.

A hned si je začaly zkoušet. Tammy seděl rubínový prsten přesně na prsteníček. Přísahala, že ho nikdy nesundá. Měla stejně velké ruce jako maminka.

Jedna po druhé si začaly rozebírat věci, které tak dobře znaly. Bylo tam pár kousků po babičce, staromódních, ale elegantních. Připomínaly čtyřicátá léta, s velkými kameny – topasy, akvamaríny a také nádherná kamej, kterou vybraly pro Annii, protože by si ji mohla aspoň ohmatat a při pohledu na brož se všechny shodly, že by se jí líbila. Matku ani otce by jejich jednání nepřekvapilo: sestry si hluboce vážily jedna druhé, a když jedna projevila o nějakou věc zájem, ostatní ji ihned pobízely, aby si to vzala. Bylo tam také pár šperků, které se nehodily k žádné z nich, ale ze sentimentu si rozebraly i je. Třeba safírová brož, kterou daroval otec mamince k padesátinám. Sestry mínily, že tu by si měla vzít Sabrina, a tak se jí ujala. Pak tu byly nádherné diamantové náušnice, které matka nosila zamlada a které se báječně hodily ke Candy.

O

diamantovém

náramku

všechny

usoudily, že by ho měla mít Annie, a odložily ho stranou pro ni. Všechno to byly jedinečné kousky, a když byly dívky asi v polovině rozdělování, jejich smutek se pomalu rozplynul. Začaly se smát a žertovat, zkoušely si šperky a navzájem se hodnotily. Byl to smích skrz slzy, v němž se mísily smutek i štěstí.

Podělily se totožným počtem šperků.

Každá z nich měla dva nebo tři drahé kousky a pak několik menších, méně cenných, které pro ně ale znamenaly hodně. Líbilo se jim, jaké šperky vybraly pro Annii, ale kdyby měla zájem o něco jiného, byly připravené si s ní věci vyměnit. Všechny ty věci vypadaly o něco usedleji než šperky, které samy většinou nosily, ale dívky se shodly, že časem dospějí do věku, kdy jim to bude vyhovovat. A některé byly ochotné nosit už teď, protože jim budou připomínat maminku. Mít její šperky bylo svým způsobem dojemné i krásné. Když si rozdělily věci na stole, pustily se do zkoušení kožichů. Také jejich rozdělení si dokonale promyslely.

Shodly se na tom, že lišku by měla mít Annie. Kožich měl stejnou barvu jako její oříškové vlasy, dlouhé a husté, takže jí bude slušet. Navíc měl střih, který se dal nosit i k džínům. Černý norek vypadal báječně na Sabrině a odpovídal jejímu ležérnímu stylu. Maminka ho nosila jen zřídka a Sabrina v něm působila velice elegantně. Sytě hnědý norek se vyjímal báječně na Tammy, která prohlásila, že si ho bude brát každý rok na předávání cen Emmy. Byl velice slušivý. A tříčtvrteční kožíšek z rysa se hodil ke Candy. Byla tak štíhlá a vysoká, že jí krásně splýval z ramen a zdůrazňoval její dlouhé nohy. Rukávy jí byly trochu krátké, ale prohlásila, že takhle se jí to líbí. Maminka ho měla na sobě pouze jednou, takže stejně jako ostatní tři byl ve výborném stavu a ani v nejmenším nevypadal obnošeně. Jane si brala kožichy jen v případě, že jela s manželem na večeři do města nebo na nějakou významnou oslavu. Měla ale v kožešinách

zálibu,

kterou

si

v posledních letech mohla dovolit pěstovat. Zdědila také po babičce kabát z perského beránka, který se nosil ve třicátých letech, a v mládí si v něm často vyšla. Ten byl ale už dávno z módy. Zato tyhle čtyři byly stylové, módní a dívkám velice slušely. Když si je vyzkoušely, odložily je opatrně na židle a vydaly se do pracovny za otcem, aby mu vyjádřily svou vděčnost.

Vešly dovnitř s úsměvy na tvářích, jedna po druhé mu poděkovaly a řekly, jak moc pro ně znamená, že jim ty šperky daroval. Sám si nechal její snubní prsten a zásnubní prstýnek, s maličkým kamínkem. Uložil je do krabičky a umístil na svůj pracovní stůl, aby se na ně mohl podívat, kdykoli bude chtít.

S těmi se nedokázal rozloučit.

„Díky,

tati,“

opakovala

Candy.

Posadila se vedle něj a chytila ho za ruku.

Všechny si uvědomovaly, jak pro něj muselo být těžké vyzvednout ze sejfu Janiny věci a vzdát se jich tak brzy po její smrti, jak milující gesto to od něj je.

„Můžete si probrat její věci tady doma a podívat se, jestli byste něco chtěly.“

Jane měla několik krásných kabelek a také oblečení, které ale mohla nosit jedině Tammy, protože byla stejně velká. Na to ovšem nebyl žádný spěch.

Předat jim šperky připadalo Jimovi nezbytné, protože si je musely rozdělit, když tu budou pohromadě, a s tím nechtěl čekat dalších pět měsíců, až bude Díkůvzdání. Nejdřív ho trochu šokovalo, když na dcerách spatřil Janiny kousky, jak si je dychtivě zkoušejí a navzájem se obdivují. Ale dívky to dělaly tak laskavě a ohleduplně, že mu to zvedlo náladu.

Byly jedna ke druhé navzájem tak uctivé, jako bývaly k mamince. Byl to jejich typický rys, který v nich vypěstovala právě matka – velkorysost, laskavost, soucítění. Naučily se to od ní skvěle.

Když si sestry zkoušely šperky, Chris s otcem objednali večeři. Rozhodli se pro kari z blízké indické restaurace a jídlo bylo velice dobré. U večeře se živě bavili a poprvé po dlouhé době to působilo jako normální rodinné setkání, při němž se smáli, žertovali a navzájem se dobírali. Bylo těžké uvěřit, že si před chvílí rozdělovali šperky po mrtvé matce, kterou pohřbili dnes odpoledne.

Bylo to naprosto surrealistické.

Když potom poklízeli v kuchyni, Tammy si uvědomila, jak moc jí budou sestry chybět, až se vrátí do L. A. Byla tak ráda, že s nimi může trávit čas, i za těch smutných okolností. Takhle byla nejšťastnější, když je měla všechny kolem sebe. Když byla se svou rodinou, její život v Kalifornii jí připadal vzdálený a nesmyslný. To jí vadilo asi nejvíc. Bylo těžké srovnávat dva tak odlišné světy.

V

Kalifornii

žila

a pracovala, a když byla tam, všechno jí připadalo velice významné, hlavně její pořad, který pomáhala od začátku vytvářet. Ale ve srovnání s domovem jako by to nic neznamenalo. Zadívala se na sestry, které kmitaly po kuchyni.

Sabrina

ji

objala

kolem

ramen

a přitiskla ji k sobě.

„Budeš nám moc chybět, až odjedeš.

Mně se po tobě vždycky stýská.“

„Vy mně taky,“ přikývla smutně Tammy. Život bez sester jí připadal prázdný. Tady mohly společně jíst, trávit spolu čas, bavit se ve dne v noci, zatímco tatínek tomu přihlížel se shovívavým úsměvem. Připomínalo jí to dětství, které jí připadalo ve všech směrech dokonalé, což bylo vzácné. Od těch dob jako by se nic nezměnilo, i když žily každá v jiném koutě světa. Tedy dřív – protože teď tři z nich budou bydlet společně, až se Annie vrátí z nemocnice, kdežto Tammy od nich bude tisíce kilometrů daleko. Ale jinak to nešlo. Nemohla se vzdát se práce.

Zničila by si kariéru, kterou si tak pracně vybudovala. Bylo to pro ni tvrdé rozhodnutí, ale učinila ho.

Tři psi následovali své paničky z kuchyně do poschodí. Zdálo se to opravdu neuvěřitelné, ale z Beulah a Juanity se v posledních dnech staly nejlepší přítelkyně. Candyina jorkšírka Zoe svou paničku nikdy neopouštěla, chodila za ní nebo jí seděla na klíně.

Zato Juanita a Beulah začaly spát spolu a čivava žertem okusovala Beulah dlouhé hedvábné uši. Dokonce společně honily králíky na zadním dvorku. Všichni se tomu smáli. Zoe byla z jejich trojice nejelegantnější, s obojkem s umělými démanty a růžovými mašličkami. Juanita byla nejodvážnější a Chris poznamenal, že Beulah od chvíle, co je tady, nevypadá vůbec deprimované. Prohlásil, že jí zřejmě chybí sourozenci a nelíbí se jí být jedináček. Candy slíbila, že ostatním psům pošle stejné obojky, jaké má Zoe. Chris nad tím protočil panenky.

„Tohle je lovecký pes, Candy, ne pes supermodelka.“

„Musíte jí dodat trochu styl,“ škádlila ho Candy. „Nejspíš má depresi právě proto.“ Starý kožený obojek Beulah byl už odřený, a když o tom mluvili, basetka na ně koukala a vrtěla přitom ocasem.

„Vidíte? Ona mi rozumí. Znám jednu úžasnou návrhářku v Paříži, která mi navr huje věci pro Zoe. Změřím Beulah, než odjedeme, a nechám jí ušít něco báječného.“

„Teď jsem v depresi já. Zkazili jsme našeho pejska,“ zabědoval Chris. Beulah byla tím jediným, co měli se Sabrinou skutečně dohromady. Měli oddělené byty, každý žil za vlastní peníze a dávali si pozor na to, aby se jejich osobní majetek nemíchal. Jako právníci si dobře uvědomovali, jaké z toho plynou zmatky, když se pak dvojice rozchází.

Ale Beulah byla jako jejich společné dítě. Sabrina se vždycky smála a říkala, že kdyby se někdy rozešli, budou se soudit o její opatrovnictví. Chris měl lepší nápad: mohli by se radši vzít. Nic jiného by jejich psu neprospělo víc, dobíral si přítelkyni. Jenže manželství zatím pro Sabrinu nebylo na obzoru.

A teď zřejmě ještě dlouho nebude.

„Proč ne?“ zeptala se jí Tammy druhý den, když seděly v kuchyni a pily kávu.

Všichni ostatní někam odešli. Chris doprovázel otce na nějaké pochůzky a Candy si odjela vyzkoušet místní novou tělocvičnu. Byla celá nesvá, že celý týden

necvičila

pilates,

a prohlásila, že začíná tloustnout, což byla pro ně dost nepochopitelná informace. Candy trvala na tom, že se její tělo mění v beztvarou hmotu, nebojí to tak aspoň připadá. S její postavou a v jedenadvaceti? Tomu se jen stěží dalo uvěřit.

„Nevím,“ odpověděla s povzdechem Sabrina. „Prostě si neumím představit sama sebe jako manželku. Den co den o tom slyším tak hrozné věci – jak se lidé podvádějí, lžou si, obírají se o peníze, lidé, kteří se dřív milovali…

A svatbou jako by se všechno změnilo.

To mi nepřipadá jako něco, co bych chtěla zažít, i když Chris je bezvadný chlap. Jenže takoví jsou na začátku všichni. A pak se to pokazí.“

„Podívej se na mamku s taťkou,“

připomněla jí Tammy. Ti byli opravdu modelově šťastnými manžely. I Tammy toužila po manželství, kdyby jednou našla tak báječného mužského, jako je táta. Jenže ti, se kterými se setkávala v Los Angeles, hlavně ve světě showbyznysu, byli

blázni,

hráči,

narcisové anebo prostě příšerní snobi.

Připadalo jí, že už vyzkoušela všechny kolem. Nejspíš má v sobě nějaký magnet, který k ní přitahuje samé hrozné týpky.

„No jistě, podívej se na ně,“

souhlasila Sabrina zamračeně. „Byli spolu tak šťastní. Jak bychom mohly zažít něco podobného? To se stane tak jednou za sto let. Mamka to taky říkala.

Vždycky tvrdila, že měli obrovské štěstí.

Já si nejsem jistá, jestli bych měla stejné štěstí. A kdyby ne, cítila bych se podvedená. Chci to, co měli oni, nic míň. Naši nasadili laťku pořádně vysoko.“

„Já myslím, že s Chrisem bys k tomu měla hodně blízko. Našla jsi báječného chlapa, Sabrino. A mimochodem, mamka s taťkou na tom museli pracovat. Štěstí si na tebe nesedne jen tak zničehonic.

Tak to nefunguje. Ty se nepamatuješ, jak se hádali, když jsme byly malé?“

„Moc ne. Většinou se stejně hádali jen kvůli něčemu, co jsme provedly my, a oni se neshodli, jak nás potrestat.

Třeba jako když jsem se jednou vypařila z domu ve všední den večer. Táta jen prohlásil, že jsem měla něco říct, a mávl nad tím rukou. Ale mamka mi dala na tři týdny domácí vězení. Byla na nás mnohem přísnější.“

„Třeba právě proto spolu naši tak dobře vycházeli. Nepamatuju se, že by se někdy vážně pohádali. Možná tenkrát, jak se táta opil na Silvestra. Myslím, že pak s ním mamka asi týden nemluvila.“

Obě se při té vzpomínce rozesmály. Táta byl roztomilý, i když měl trochu upito, ale maminka prohlásila, že se za něj před přáteli musela stydět. Nikdo z nich alkoholu moc neholdoval, a ani jejich dcery nepily moc, i když zřejmě víc než jejich rodiče. Candy si na večírcích dopřávala asi nejvíc, ale byla ještě mladá a pohybovala se v kruzích, kde to patřilo k životu a k práci. Žádná ze sester jinak nepila víc, než se slušelo, a i Candy se držela v normě. Věděly, že Annie někdy kouří se svými přáteli umělci marihuanu, ale ta brala svou práci tak vážně, že by to nikdy nepřeháněla. Stejně to dělala většinou ještě na koleji, ale nikdy s tím neměla problémy, stejně jako žádná ze sester s pitím. Všechny vedly poměrně zdravý život. Chris pil víc než Sabrina a rád si objednal vodku, když si někam vyšli, ale nikdy to nepřeháněl. Tammy připadal jako dokonalý muž, zvlášť ve srovnání s těmi, se kterými se sama setkávala.

„Myslím, že jestli se s Chrisem jednou nevezmete, bude to opravdu smutné,“ prohodila, když pak uklízely šálky do myčky. „V září ti bude pětatřicet. Jestli chceš mít děti, nemůžeš to odkládat donekonečna. Kromě toho by ho mohlo omrzet pořád čekat, až se rozhodneš.

Vždyť

ani

nežijete

pohromadě. Divím se, že na tebe ještě netlačí. Taky už není nejmladší.“

„Vždyť je mu šestatřicet! A někdy na mě tlačí, víš. Říkám mu, že na to ještě nejsem připravená. A nejsem. Nevím, jestli někdy budu. Líbí se mi to tak, jak je to teď, když jsme spolu tři nebo čtyři noci v týdnu. Ráda mám pár večerů sama pro sebe, mám spoustu práce.

Často dělám do noci.“

„Ty

jsi

beznadějná,“

prohlásila

Tammy.

„Asi jsem,“ souhlasila Sabrina.

„Něco ti řeknu. Kdybych já našla chlapíka, jako je Chris, přišpendlila bych ho k podlaze, dokud by mi nenavlékl snubní prsten. Co když ho ztratíš jen kvůli tomu, že se nechceš vdávat?“ Tammy o tom uvažovala už dřív. Měla pocit, že Chris má s její sestrou svátou trpělivost. Věděla, že on si přeje mít děti. Sabrina si tím nebyla jistá. Nechtěla přijít o svoje děti při opatrovnickém řízení, kdyby se jednou rozváděla. Její práce a to, co zažila u svých klientů, ji hluboce ovlivňovalo v názorech na život.

„Nevím. S tím si budu lámat hlavu, až to začne hrozit. Zatím to mezi námi takhle funguje.“

Tammy znechuceně zavrtěla hlavou.

„Podívej se na mě. Říkám ti otevřeně, že až mi bude tolik jako tobě a nebudu mít žádného pořádného chlapa, což nejspíš nebudu, půjdu do spermobanky. A ty máš toho nejlepšího chlapa na světě, který si t ě chce vzít a mít s tebou děti, a rozhodneš se kašlat na to a žít jako svobodná a bezdětná. Sakra. Život fakt není fér.“

„Ne, není. A neopovažuj se brousit kolem spermobanky, ty pošuku. Správný chlap na tebe ještě čeká, uvidíš.“

„V mé branži a v Los Angeles určitě ne. To je téměř jisté. Ty nevíš, na jaké blázny tam člověk narazí. Už se mi ani nechce chodit na rande. Jestli ještě uslyším od nějakého zmetka tu dojemnou historku, jak ještě nepotkal tu správnou ženu během dvaceti let, co je rozvedený, zatímco veřejně dovádí za mými zády s jednadvacetiletou hvězdičkou, je vegan a musí si dávat klystýr dvakrát do týdne, aby si

udržel

jasnou

hlavu,

je

levicovější než Lenin a opravdu by ocenil, kdybych ho mohla obsadit do svého pořadu… tak se pozvracím, to ti garantuju. Radši se dívám doma s Juanitou na svoje oblíbené pořady, čtu si scénáře anebo sedím v kanceláři do půl jedenácté večer, což se mi stává dost často. Pro tyhle chlapíky se nevyplatí obouvat si podpatky a nanášet make up.

Vážně si myslím, že zůstanu sama. Je to lepší, než se zahazovat s někým takovým.“

Tammy

to

ve

svých

devětadvaceti

už

skoro

vzdala.

„Zkoušela jsem se párkrát s někým seznámit přes internet, ale to bylo ještě horší. Jeden chlap mě vzal na večeři a pak neměl dost peněz ani na spropitné, a cestou domů jsem mu musela půjčit na benzin. Další se přiznal, že je gay a se svým přítelem se vsadil, že aspoň jednou v životě půjde na rande se ženou.

Vážně. Jsem zakládající členka klubu Beznadějných samotářek. Nejspíš budu předsedkyně, protože jsem už randila s těmi nej– většími zoufalci.“ Sabrina se rozesmála tomu, co sestra říká, ale věděla, že Tammy má pravdu. Pokud se týkalo seznamování s muži, uvízla na mrtvém bodě. A přece byla krásná, chytrá a úspěšná mladá žena. Bylo těžké uvěřit, že taková nemůže narazit na slušného muže. Tvrdě pracovala, takže jí téměř nezbýval čas na hledání. Už se přestala pokoušet o nemožné. Víkendy trávila prací nebo doma se svým psem.

„Kromě toho,“ dodala nenuceně, „by Juanita jen těžko snášela, kdybych se dala s někým dohromady. Nesnáší chlapy.“

„Chrise má ráda,“ připomněla jí Sabrina s úsměvem. „Chrise má rád každý. Kromě tebe,“ zažertovala Tammy a Sabrina to okamžitě popřela.

„To není pravda! Miluju ho. Miluju ho tak, že nechci riskovat to, co spolu máme.“

„Nebuď tak tvrdohlavá,“ pokárala ji Tammy. „Chris za ten risk stojí. Lepšího chlapa nikdy nenajdeš. Věř mi, já zažila ty nejhorší. Chodila jsem se všemi.

Chris je jednička, v každém ohledu.

Skončila jsi s nejbáječnějším mužem na zemi. Tak ho nezahazuj. Nebo po něm skočím já.“

Sabrina se rozesmála.

„Proč se nepřestěhuješ do New Yorku, když jsou chlapi na západním pobřeží takoví idioti?“ Sabrinu už to napadlo dřív. Věděla, jak osamělá se sestra v Los Angeles cítí, a maminka z toho také byla nešťastná. Tvrdila, že jestli Tammy zůstane v Kalifornii, nikdy se nevdá, a pro maminku bylo manželství a děti tím nejlepším, co může ženu potkat. Jenže se taky podívejte, za koho se provdala– za tátu!

„Nebudu se přece stěhovat kvůli chlapům,“ namítla znechuceně Tammy.

„To je šílené. Kromě toho bych tady umřela hlady. Nemůžu se vykašlat na práci. Dřela jsem dost tvrdě, abych se dostala, kde teď jsem, než abych to jen tak nechala plavat. A kromě toho, možná to není v nich. Možná je to ve mně.“

„To ne, je to v nich,“ ujistila ji Sabrina. „Ta tvoje branže je plná cvoků.“

„Jenže

já

je

potkávám

všude.

Potkávám je i na dovolené. Táhne je to ke mně jako můry ke světlu nebo tak něco. Pokud je v oblasti jediný pošuk, věř mi, že já na něj narazím. Nebo on na mě.“

„O čempak si to vykládáte?“ zeptal se Chris, když strčil hlavu do dveří kuchyně. S Jimem se právě vrátili z železářství, protože Chris slíbil, že tu pár věcí opraví. Oba muži si hledali něco, čím by se rozptýlili, a Chris tu měl zůstat ještě tři dny. Měl pocit, že by aspoň mohl být v něčem užitečný. To mu dělalo radost.

„O mém neexistujícím milostném životě. A že jsem předsedkyně Klubu pošuků. Ústředí klubu sídlí v Los Angeles a teď otevíráme pobočky i v dalších městech. Je to ohromná záležitost – početná členská základna, nízké poplatky, celoživotní příležitosti.

To bys koukal.“ Všichni tři se rozesmáli, ale Sabrina věděla, že pod Tammyiným žertováním se skrývá syrová pravda.

Chris prohlásil, že Tammy si určitě někoho najde. Je to báječná ženská, která dře jako blázen. Pro každého chlapa by byla výhra, kdyby se stala jeho ženou.

„Jednou ho potkáš,“ ujistil ji.

„Nevím, jestli o to ještě stojím,“

prohodila Tammy a pokrčila rameny.

„Kdy pojedeme za Annií?“ zeptala se, aby změnila téma.

„Po obědě, až Candy přijde ze cvičení. Jestli vůbec přijde. Trochu to přehání.“

„Já vím,“ souhlasila ustaraně Tammy.

Všechny sestry si dělaly starosti s Candyinou váhou. Když byla doma, jedla aspoň trochu, i když ne moc.

Trvala na tom, že její práce závisí na její váze. Sestry jí připomínaly zdraví.

Tammy ji varovala, že by po tolika letech hladovění mohla být sterilní. Ale pro Candy to zatím nic neznamenalo.

Mnohem víc jí záleželo na tom, aby se udržela na špici modelingu, k čemuž měla

všechny

předpoklady.

Být

superštíhlá pro ni bylo nezbytné.

Všichni tři se vydali ven k bazénu, aby si zaplavali. Brzy se k nim přidal i otec, posadil se vedle Chrise a bavil se s ním, zatímco obě dívky mluvily o Annii a o tom, na co všechno si bude muset zvyknout. Sabrina byla pořád nadšená svým nápadem na hledání bytu a doufala, že se jí brzy ozve realitní makléřka. Pro Annii to bude znamenat hrozně moc, když aspoň první rok stráví společně s nimi.

„Kéž bych tam mohla bydlet s vámi,“

ozvala se Tammy. „Cítím se tak hrozně, že odjedu pryč. Jenže to jinak nejde.“

„Já vím,“ souhlasila Sabrina. Natáhla se na lehátko na slunce a zadívala se na tatínka s Chrisem. Vycházeli spolu skvěle, a pro otce to bylo požehnání, že tu měl mužskou společnost. Chris byl pro něj jako syn, kterého nikdy neměl.

„Můžeš za námi občas přiletět na víkendy,“ připomínala Sabrina Tammy.

Ta se pokusila vybavit si poslední víkend, který nestrávila prací, kdy v

natáčení

pořadu

nedocházelo

k nečekaným krizím. To bylo už nejmíň půl roku, ne li víc. Možná rok.

„Pokusím se,“ slíbila. Obě pak ležely mlčky

na

slunci

a

podřimovaly.

Představovaly si totéž: že až otevřou oči, ve dveřích kuchyně bude stát maminka a zavolá je k obědu. Jen se na pár dní někam ztratila – jela do města, do lázní, ale brzy se zase vrátí. Přece nemůže být pryč navždy. Něco takového se jim přece neděje. Je někde…

odpočívá ve svém pokoji neboje na návštěvě u kamarádky. Není pryč navždycky. A Annie není slepá. To přece nejde…

10

Dívky strávily čtvrteční odpoledne a páteční dopoledne v nemocnici s Annii. Byla neklidná a hlava ji pořád silně bolela, ale to nebylo moc překvapivé.

Přišel

s

ní

cvičit

fyzioterapeut. Annie se několikrát během jejich

návštěvy

rozplakala

nad

maminkou. Pořád nemohla uvěřit tomu, co se stalo, stejně jako ony. Jenže její sestry se teď musely soustředit na další starost. Během pár dní se Annie musí dozvědět, že zůstane slepá. V sobotu jí sundají obvazy. Všechny tři sestry z toho byly zoufalé, když si představily, jaký dopad by to na ni mohlo mít. Na Annie se rychlostí světla řítila nemilosrdná realita.

Otec se na ni přišel podívat ve čtvrtek večer a zaskočil také s děvčaty v pátek dopoledne. Annie mu poděkovala za maminčiny šperky, i když je zatím neviděla – ale dobře si ty kousky pamatovala podle toho, jak jí je sestry popsaly, a ze všech měla velkou radost.

Byla ráda, že pro ni vybraly zrovna tyhle, a také se těšila na maminčin kožich z lišky. Prohlásila, že ve Florencii se bude hodit, protože zimy jsou tam chladné a Italky jsou zvyklé nosit spoustu kožešin. Tam zřejmě ochránci zvířat ještě drápky nevytáhli.

Ve Státech by se v něm skoro bála ukázat, dodala bezelstně.

Annie byla celá dychtivá zjistit, kdy se bude moct vrátit do Itálie, a dělalo jí starosti, že

se

nemůže

dovolat

Charliemu.

Několikrát

požádala

některou ze sester, aby vytočila jeho číslo, ale pokaždé se jí ozvala jen hlasová schránka. Annie předpokládala, že Charlie je v Pompejích s přáteli.

Možná je tam špatný signál. Nechtěla mu nechávat ve schránce zprávu, že její matka zemřela a ona leží zraněná po autonehodě, aby ho nevystrašila. Ale bylo znepokojující, že o něm tak dlouho neslyšela. Už celý týden, a za tu dobu se toho tolik stalo… Víc, než si chudák Annie dokázala představit, protože ještě netušila, jak zlá zpráva na ni čeká.

Sabrina se samozřejmě ani nezmínila o tom, že už s Charliem mluvila, a její sestry se také držely, když o něm Annie nadšeně vykládala. Sabrině dalo hodně práce, aby nevybuchlá, ale nic neřekla.

Annie strávila celý den se svými sestrami. Candy sice volali z agentury kvůli focení v Paříži, ale odmítla to.

Chtěla teď zůstat nějakou dobu doma.

Neměla náladu pracovat, stejně jako její sestry. Sabrina měla pořád ještě dovolenou, kterou si protáhla i na další týden. Tammy se v pondělí vracela do L.

A. Vůbec se jí nechtělo, ale neměla na vybranou. V jejím pořadu se schylovalo k bouři, musí najít novou hvězdu pro představitelku hlavní role a změnit scénář, aby to vypadalo věrohodně.

Problémy se zamotaly natolik, že se o tom Tammy nechtělo ani přemýšlet.

Měla teď plnou hlavu Annie a maminky.

Bylo to tak těžké, nechat všechno na Sabrině a Candy. Tammy toužila zůstat tady, aby mohla také pomáhat Annii i tatínkovi. Annii už řekly, že bude muset strávit pár týdnů v tatínkově domě a zotavovat se. Lékař jí nařídil, že nejméně do konce měsíce musí zůstat poblíž, pokud všechno půjde dobře.

Z nemocnice by ji za týden mohli propustit, ale Annie neměla ani tušení o tom, že až ji propustí, bude slepá.

Neustále opakovala, že se už nemůže dočkat, až jí sundají obvazy. Jenže její svět zůstane stejně temný, jako je teď, a možná ještě víc. Byla to tragédie, jaká se nedala vyjádřit žádnými slovy.

Když v pátek pozdě odpoledne odcházely z nemocnice, všechny tři sestry vypadaly unaveně. Další den už se přiblížil termín, kdy za Annii přijde oční chirurg. Až jí sundají obvazy a neuvidí, Annie pochopí krutou pravdu, která bude až do smrti součástí jejího života.

I ostatní se toho děsily, kvůli ní. Bavily se o tom s tatínkem až hluboko do noci.

Shodly se mezi sebou, že otce by k tomu brát neměly. Byl by to na něj příliš silný emocionální nápor. Už teď toho měl víc než dost, vzhledem k tomu, že právě ztratil milovanou ženu.

Když Sabrina vešla do kuchyně rodičů, zjistila, že na záznamníku jsou dvě zprávy od realitní agentky. Doufala, že to je dobré znamení. Zavolala jí zpátky a chytila ji zrovna předtím, než se makléřka chystala odejít z kanceláře v Hamptons.

„Snažím se vás zastihnout celý den,“

postěžovala si žena ublíženě.

„Já vím, omlouvám se. Bohužel teď prožíváme bláznivé časy. Musela jsem si vypnout mobil. Byla jsem navštívit sestru v nemocnici, a tam ho nemůžete mít zapnutý. Našla jste něco?“ Sabrině to připadalo ještě brzy, ale aspoň už začnou s vybíráním.

„Mám pro vás dvě zajímavé nabídky.

Myslím, že oba to jsou opravdu výjimečné byty, záleží na tom, čemu dáte přednost. Nevím… nemluvily jsme spolu moc o tom, jaké sousedství si představujete, o tomhle mívají lidé dost různé představy. Nevím, jak se na to díváte. Mluvila jste o Upper East Side.

Co takhle úplné centrum?“

„Jak moc úplně v centru myslíte?“

Sabrinina kancelář byla na Park Avenue a oni s Chrisem bydleli kousek od sebe v okrajových čtvrtích, které spolu sousedily. Kdyby se přestěhovala do centra, bylo by pro něj mnohem obtížnější se u ní zastavit, jak to měl ve zvyku – dělával to často i během večerů, kdy potom netrávili noc společně.

A když Sabrina dlouho pracovala, zaskočil k ní vyvenčit Beulah.

„Našla jsem báječný apartmán poblíž bývalých jatek.

Je to družstevní byt, ale majitelé ho zatím nechtějí prodat, jen na půl roku nebo na rok pronajmout. Je to dokonale udržovaný byt, všechno vybavení je značkové. Zařízený architektem. Jde o střešní

apartmá,

s

bazénem

a posilovnou v domě.“

„To zní jako pěkně drahá záležitost,“

podotkla

Sabrina.

Makléřka

to

nepopřela.

„Máte pravdu. Ale stojí za každý čtvrťák, který do něj vložíte.“ Vyslovila cenu a Sabrina jen hvízdla.

„Páni… to už je mimo naše možnosti.“ Dělalo jí starosti, že je cena tak vysoká. I kdyby jim otec pomáhal, ona ani zdaleka nevydělávala tolik, aby si to mohla dovolit… i když Candy očividně ano. Ale tahle suma naprosto přesahovala Sabrininy příjmy.

„Je to výjimečná poloha,“ ozvala se naštvaně realitní agentka, ale ještě se nevzdávala. „Mimochodem, nedovolují tam psy. Mají bílé koberce a nové dřevěné podlahy.“ Sabrina se usmála.

„Tak to není nic pro nás. Všechny máme psy. Malé, samozřejmě,“ dodala, aby makléřku nevyděsila. Beulah budou muset někde schovat, než podepíšou smlouvu. Měla sice krátké nohy, ale jen stěží se dala považovat za malého psa.

„Takže byt poblíž jatek pro nás rozhodně nebude to pravé, bez ohledu na cenu.“

„Rozhodně. S tímhle omezením se nedá hnout. Ten byt je úplně nový.

Nevadí, mám ještě něco jiného. Je to něco na opačné straně spektra, naprosto jiné bydlení. Ten byt v centru je velice světlý a prostorný, všechno je tam nové a stylové. Tenhle je v okrajové čtvrti, ale zase má své kouzlo.“ Aha, pomyslela si Sabrina, jenže není tak úchvatný a dokonalý? Možná ale bude zase za rozumnou cenu. Nemůžou jít úplně na dřeň. Sama si vydělávala docela slušné peníze, ale nemohla si dovolit totéž co její nejmladší sestra. Za žádných okolností.

„A co je to?“ zeptala se Sabrina opatrně. Když není světlý a prostorný, tak je ponurý a stísněný? Ale co, třeba jim aspoň nevadí psi.

„Je to domek na Východní osmdesáté čtvrté ulici, poměrně daleko na východ.

Je to blízko sídla Grácie, kolem jsou nádherné staré domy. Není to zrovna módní rezidence, ale zato útulný domek.

Patří jednomu lékaři, který právě ovdověl. Bere si pracovní dovolenou. Je psychiatr. Říkal, že se chystá do Londýna a do Vídně. Píše knihu o Sigmundu Freudovi a má psa, takže ti vaši by mu neměli vadit. Je to hezký malý domek, ne nijak módní, ale pohodlný a má své kouzlo. Jeho manželka byla aranžérka, takže tam udělala spoustu unikátních úprav. Doktor ho chce na rok pronajmout, a pokud s tím bude nájemce souhlasit, rád by tam nechal nějaký nábytek. Ale pokud ne, nechá ho odvézt do skladu.“

„Kolik má poschodí?“ Tady Sabrina myslela hlavně na Annie. Byt na jednom poschodí by byl pro ni nejspíš přijatelnější než dům se schodištěm, a v domku zřejmě nebude fungovat žádná bezpečnostní služba. Kdyby Annie potřebovala pomoc, nemusela by se jí dovolat.

„Tři. Horní je s ložnicemi a obývacím pokojem. Domek má také zahradu, ne moc velkou, ale moc hezkou. Ložnice jsou tam malé, víte, jak newyorské domky vypadají. Ale jsou tam čtyři.

Říkala jste, že potřebujete tři, ale tu čtvrtou byste mohli používat jako pracovnu. Kuchyň a jídelna jsou dole, takže do lednice je to z ložnice poměrně daleko, ale majitel má druhou lednici v obývacím pokoji v horním poschodí.

V

newyorských

domcích

musíte

postupovat kreativně. V přízemí je ještě další obývací pokoj a pracovna, a nad ním v každém poschodí po dvou ložnicích, každá má vlastní koupelnu, což tady není tak obvyklé. Koupelny nejsou moc prostorné, ale velice hezky zařízené. Lékařova žena měla opravdu styl. A v posledním poschodí je ten druhý obývací pokoj.

Vypadá to, že je tam přesně tolik pokojů, kolik potřebujete, pokud vám nevadí mít kuchyň a jídelnu v suterénu, ale to je opravdu pohodlné. Vedou odtamtud dveře do půvabné zahrady u jižní strany domu. Pokoje v domě jsou situované bud na sever, nebo na jih. Je tam pračka i sušička, dům je vybaven klimatizací a cena je rozumná, ale nájem se nedá protáhnout déle než na rok.

Majitel v tom domě přijímá pacienty. Je to vyhledávaný odborník, známý ve své profesi, napsal i několik knih.“ To ovšem zdaleka neznamenalo, že by se někomu musel líbit jeho dům. Sabrina uvažovala o tom, jestli by Annie zvládla bydlet v ložnici v prvním poschodí, možná spolu s Candy, ona by si mohla vzít ložnici nad nimi, aby měli s Chrisem trochu soukromí. A v přízemí by se mohli scházet. S trochou důvtipu a štěstí by to mohlo fungovat, jestli se k nim Annie vůbec bude chtít přidat.

„Kolik

by

to

stálo?“

položila

nejdůležitější

otázku.

Makléřka

odpověděla a Sabrině se chtělo znovu hvízdnout, ale tentokrát proto, že to bylo tak levné – jen o trochu dražší než její byt, hravě by si mohla dovolit platit celý nájem sama, ale takhle bude platit jen čtvrtinu, protože otec trval na tom, že polovinu nájmu rozhodně uhradí on, aby jim nějak pomohl. „Proč je to tak levné?“

„Majiteli nejde o peníze. Rád by jen věděl, že se v jeho domě ubytovali slušní lidé. Nechce ho rok nechávat prázdný. Jeho děti tam bydlet nechtějí.

Jeden potomek žije v Santa Fé, další v San Francisku. Doktor se nejdřív pokoušel sehnat někoho, kdo by se mu o dům staral, ale nikoho nenašel. Nechce tam mít nájemníky, kteří by pořádali divoké večírky a ničili zařízení. Je to opravdu útulný domek a doktor by ho rád zastihl ve stejném stavu, až se vrátí z cest. Řekl mi tuhle cenu a já mu doporučila, že by ji mohl zdvojnásobit, ale odmítl to. Jestli o to máte zájem, měla byste se rychle přijet podívat.

Myslím, že tahle nabídka nebude na trhu dlouho. Zatím je většina lidí na dovolených po svátcích, ale jak se vrátí do města další makléři, myslím, že tenhle domek půjde na dračku. Doktor ho dal do nabídky teprve před týdnem.

Mám pocit, že jeho žena zemřela nedávno, před pár měsíci.“ Chudák.

Sabrině ho bylo líto. Ztráta matky ji naučila, jak nepředstavitelnou bolest může

cítit

člověk,

který

přišel

o milovaného druha.

„Nevím, jestli by mé sestře nevadilo tolik schodů. Možná ne. Nebude to tak snadné bydlení jako v bytě, zvlášť když je každý pokoj na jiném poschodí. Ale moc ráda bych se na to podívala. A ráda bych o té nabídce věděla víc.“ Nejlepší bylo, že ke Chrisovu bytu je odtamtud jen kousíček. Ne tak blízko jako z jejího bytu, ale ani ne o moc dál.

„Vaše sestra je postižená?“ zeptala se makléřka a Sabrina se přerývaně nadechla. Na to se jí ještě nikdo nezeptal, ale poprvé musela odpovědět ano.

„Je slepá,“ odpověděla zvolna, jak hledala ten správný výraz. Bylo tak těžké vyslovit to.

„To

by

neměl

být

problém,“

prohodila prakticky makléřka. „Můj bratranec je slepý, bydlí v Brooklynu na čtvrtém poschodí a zvládá to bez problémů. Má vodicího psa?“

„Totiž, zatím ne, ale možná… ho bude mít.“ Nechtěla realitní agentce vykládat, že je to všechno ještě čerstvá záležitost, stalo se to teprve před pár dny. Bylo tak těžké o tom mluvit.

„Myslím, že to by majiteli nevadilo.

Sám má anglického ovčáka a jeho žena měla jezevčíka. Neříkal ani slovo o tom, že by mu vadili psi. Chce mít prostě nájemníky, kteří budou včas platit a postarají se o dům.“ Makléřka věděla, že Sabrina je právnická, solventní a spolehlivá, z posledního pronájmu s ní měla nejlepší zkušenosti. Nic víc vědět nepotřebovala. „Kdy se můžete přijít podívat?“

„Nejdřív v pondělí.“ V sobotu měli Annii sundat obvazy, tenhle víkend bude problematický. Sabrina chtěla zůstat co nejblíž sestře. „To bych mohla na pár hodin přijet do města.“

„Doufám, že to do té doby počká.“

Sabrina tyhle narážky realitních makléřů nesnášela. Vždycky se tvářili, jako že promeškáte životní příležitost, pokud se nedostavíte nejpozději do hodiny.

„V krajním případě bych mohla dorazit v sobotu odpoledne, ale určitě ne dřív.“ Nechtěla Annie opouštět právě ve chvíli, kdy se dozví tu strašnou zprávu.

To

prostě

nešlo.

Zakázaly

všem

ošetřovatelkám, aby se o tom před ní zmínily, zapřísahaly je, aby to nechaly na nich.

„Myslím, že pondělí stačí. Majitel jede na víkend pryč, takže by to stejně nemohl ukázat nikomu jinému. Tak třeba v deset hodin?“ navrhla makléřka.

„To zní dobře,“ souhlasila Sabrina.

Agentka ji ujistila, že ještě před jejich schůzkou zjistí, jestli je ve hře ještě něco podstatného, ale

znovu

Sabrině

zopakovala, že pokud jí nevadí domek, pak tohle bude ta správná volba. Cena je skvělá. Nebyla tu sice ochranka a vrátný u dveří, což dnes vyžadovala většina mladých žen, ale člověk nemůže mít všechno. Makléřka dodala, že s byty a domyje to jako v partnerských vztazích. Buďto se zamilujete, nebo ne.

Upřímně

doufala,

že

Sabrina

se

zamiluje.

Když

nejstarší

sestra

zavěsila,

podělila se o novinky s Tammy a Candy.

Jejich plán začal nabývat konkrétní obrysy. Hlavně pokud jim dům bude vyhovovat. Zatím to vypadalo nadějně.

Až moc dobře, než aby to mohla být pravda.

„Počkej s tím nadšením, až ho uvidíš,“ varovala sestru Tammy. „Než jsem si vybrala dům, viděla jsem jich snad čtyřicet. To bys nevěřila, v jak příšerných podmínkách lidé mohou žít, jak strašně mohou vypadat jejich domácnosti. Chatrč v Kalkatě je ve srovnání s tím palác. Měla jsem opravdu kliku, když jsem našla dům, kde teď bydlím.“

Tammy

svůj

dům

milovala

a udržovala v něm dokonalý pořádek, pro sebe i pro Juanitu. Měla v něm víc pokojů, než potřebovala, nádherný výhled, krby

v

každé

místnosti.

Nakoupila si do něj pár úžasných obrazů a starožitností, a i když dům pořád nebyl dokončený, těšilo ji vracet se do něj večer, i když ji tam nikdo nečekal.

Stejně jako Candy jí její příjem dovoloval

nakupovat

úžasné

věci

a vybrat si to nejlepší místo k životu.

Sabrina musela vyžít s daleko menším příjmem než její sestry. A Annie žila jen z dobročinnosti svých rodičů, protože neměla žádný vlastní příjem, až na ten z náhodně prodaných obrazů. Měla jen skromné potřeby, ale žádná ze sester si nedokázala představit, že by si Annie mohla vydělávat nějak na živobytí i teď, když je slepá. Kromě malování nic zvláštního neuměla. Mohla by učit výtvarné umění, protože měla diplom z univerzity, ale Sabrina nevěřila, že by po slepé učitelce byla zvláštní poptávka.

I když kdo ví? Tohle byl pro ni neznámý svět, stejně jako bude pro Annii. Sestry se nejvíc obávaly toho, aby Annie neupadla hluboko do deprese. Bylo to dost pravděpodobné. Copak by mohla reagovat nějak jinak?

Všechny tři sestry se shodly, že domek vypadá jako dobrá příležitost. Dokonce i Chrise to nadchlo. Sabrinin byt nikdy zvlášť nemiloval – najala si ho hlavně proto, že byl blízko jeho, budova byla čistá a nájem nebyl vysoký. Ale její apartmá naprosto postrádalo jakékoli kouzlo. Domek, o kterém teď mluvila, mu připadal mnohem přitažlivější, i když byl možná

nepraktický

a

trochu

starodávný.

„Annie by se schody neměla mít problém, jen jak si na to zvykne. Četl jsem, že existují různé pomůcky, které mají ulehčit život těm, kteří nevidí.

A nejspíš existují také různé triky, které se budeme muset naučit, abychom jí pomohli.“ Pro ně pro všechny to byla nová výzva, a Sabrina Chrise milovala za to, že to vyslovil.

Sabrina se o domě zmínila i před otcem a ten prohlásil, že je báječné, co chtějí pro Annii udělat. Když bude vědět, že Annie bude bydlet se dvěma sestrami, Jim si o ni nebude muset dělat takové starosti – zvlášť když bude se Sabrinou, která

je

mnohem

zodpovědnější než Candy, a také o čtrnáct let starší. Candy byla pořád ještě dítě, nevyzrálá a nedospělá.

Sabrina byla tím, na koho se mohli všichni spolehnout, stejně jako Tammy.

Bohužel tu ale nebude, i když slíbila, že bude často jezdit na návštěvu. Pokud budou mít dům se čtyřmi ložnicemi, pak by to neměl být problém.

Všechny tři sestry další den odjely do nemocnice v deset ráno, plné obav. Oční lékař měl dorazit v půl jedenácté. Nikdo z nich neměl odvahu, aby Annii připravil na to, co ji čeká. Její ošetřující lékař jim doporučil, aby to nechali na očním chirurgovi.

Tvrdil,

že

ten

se

s podobnými situacemi setkává často, takže bude vědět, jaká slova zvolit.

Dívky už věděly, že jejich sestra bude potřebovat speciální výcvik. Buď by mohla na několik měsíců odjet do speciálního zařízení

pro

lidi

s poruchami zraku, kde by se učila všechno potřebné, nebo může docházet na kurzy ambulantně. Také by se mohla, pokud bude mít zájem, naučit pohybovat se slepeckým psem. Sestry věděly, jak moc Annie nesnáší psy, takže jim to nepřipadalo moc

pravděpodobné.

Vždycky tvrdila, že psi jsou hluční, špinaví a neurotičtí. Slepecký pes by nejspíš byl jiný, ale to byla ještě vzdálená budoucnost. Spoustu věcí se musí naučit dřív.

Aspoň že Annie před sebou nemá týdny a měsíce dalších operací, jak podotkla Sabrina cestou do nemocnice, když se snažila vidět věci z tě lepší stránky. Jenže tahle situace žádnou lepší stránku nemá. Být slepou malířkou je tragédie a sestry věděly jistě, že Annie to bude brát právě tak. Přišla o svou práci, do které investovala tolik let studií, přišla o maminku. Už celé dny se mučila představami, jestli nemohla autonehodě nějak zabránit, jak by všechno dopadlo jinak, kdyby včas dokázala chytit volant, který maminka pustila. Jenže se to seběhlo tak rychle.

Měla typické pocity viny jako všichni, kteří přežijí nějaké neštěstí, a sestry ji zbytečně vybízely, aby toho nechala, že to nemá smysl. Neustále ji ujišťovaly, že se nesmí z ničeho obviňovat, protože nikdo jí to nemá za zlé.

Když trojice přišla do místnosti, Annie ležela tiše na posteli. Candy měla na sobě kratinké šortky, tenké bílé tričko a stříbrné sandály. Když kráčela nemocniční halou,

hlavy

všech

přítomných se za ní otáčely. Vypadala úžasně, i když Sabrina hudrala, že její tričko je průsvitné. Neměla pocit, že by každý lékař, ošetřovatel a návštěvník nemocnice měl zírat přímo na sestřiny bradavky.

„Nebuď taková puritánka,“ namítala Candy. „V Evropě chodí všichni nahoře bez.“

„Jenže tady nejsme v Evropě.“ Candy chodila k jejich domácímu bazénu bez vrchního dílu plavek, což otce i Chrise dost znervózňovalo. Ale Candy si nedělala žádné vrásky z toho, že někdo uvidí její tělo. Založila svou kariéru na jeho předvádění.

„Co má Candy na sobě?“ zeptala se Annie s úsměvem. Slyšela je z chodby, jak se o tom dohadují. Tammy si přiložila polínko

do

ohně,

když

prohlásila, že kdyby zaplatila za nová prsa tolik jako Candy, prodávala by na ně vstupenky, aby se jí uhradily výlohy.

„Skoro nic,“ postěžovala si Sabrina, „a to, co má, je průsvitné.“ Annie se rozesmála.

„Tohle ještě ujde,“ zastala se sestry.

„Jak to děláš?“ zeptala se jí Tammy, když se posadila na kraj postele.

„Prostě jen hádám. Už se nemůžu dočkat, až mi sundají ty obvazy. Škrtí mě a svědí a už mám plné zuby toho, být pořád ve tmě. Chci vás už zase vidět, holky,“ dodala a usmála se na ně, ale sestry jí úsměv neoplatily. Sabrina jí podala sklenku s brčkem a přidržela ji u sestřiných rtů. „Jak je tátovi?“

zajímala se pacientka.

„Zvládá to. Díky Chrisovi, ten pro něj pořád vymýšlí nějakou práci. Myslím, že už opravili všechny dveře v domě, naolejovali všechny drážky zásuvek, vyměnili žárovky. Nemám představu, co pořád dělají, ale vypadají hrozně zaměstnaně.“ Annie se při té představě rozesmála.

O pár minut později vešel doktor.

Vycítil v pokoji klidnou, důvěrnou atmosféru a usmál se na čtveřici sester.

Viděl je tady už párkrát v týdnu a řekl Annii, že je šťastná žena, když má takovou rodinnou podporu. Tvrdil, že to mezi sestrami nebývá zrovna obvyklé.

Teď si uvědomil, že bude čelit všem čtyřem, ne jedné, až vyřkne svůj ortel.

Sdělil Annii, že až jí sundá obvazy, bude se jí zdát, že se nic nezměnilo.

Když to vyslovil, Sabrina zadržela dech.

Tammy se natáhla po její ruce a stiskla ji. Tohle bylo strašné. Candy popošla k posteli.

„Proč se mi bude zdát, že se nic nezměnilo?“ zeptala se zamračeně Annie. „Budu muset ještě počkat, než zase budu vidět?“

„Vyzkoušíme to,“ prohodil mírně lékař a začal jí odmotávat obvazy, které už měla Annie na očích týden. Annie se zeptala, jestli jí bude muset vytahovat stehy, a lékař zavrtěl hlavou, že tam žádné nejsou. Měla stehy, které se samy vstřebají. Většina jizev ve tváři už se jí hojila. Jen na ele ji nejspíš jedna zůstane, ale tu mohla případně zakrýt čelenkou, nebo si ji nechat později odstranit při plastické operaci. Candy mazala sestře celý týden obličej olejíčkem s vitamínem E.

Když byly obvazy dole, na očích Annii zůstaly jen dvě kulaté klapky.

Lékař se podíval na její sestry a pak na ni.

„Teď vám sundám ty měkké klapky, Anne,“ oznámil jí šetrně. „Chtěl bych, abyste přitom zavřela oči. Můžete to udělat?“

„Ano,“ zašeptala Annie. Cítila, že se stane něco důležitého a že to nebude nic pozitivního. Nevěděla, oč jde, ale atmosféra v místnosti se najednou změnila. Napětí bylo téměř hmatatelné.

Annii se to vůbec nelíbilo.

Lékař zvedl klapky a Annie poslušně zavřela oči. Lékař je zastínil rukou a pak požádal Sabrinu, aby stáhla žaluzie.

I když Annie byla slepá, sluneční světlo by pro ni mohlo být bolestivé. Sabrina poslechla a pak všechny čekaly, zatímco lékař mírně vyzval Annii, aby otevřela oči.

V místnosti nastalo naprosté ticho.

Sabrina čekala, že Annie zavřískne, ale nic takového se nestalo. Namísto toho se zatvářila zmateně a trochu vyděšeně, ale doktor ji přece varoval.

„Co vidíte, Annie?“ zeptal se jí teď.

„Vidíte světlo?“

„Trochu, spíš jako šedou,“ upřesnila.

„Světle šedou a na okrajích černou. Nic jiného nevidím.“ Lékař přikývl a Tammy vyhrkly slzy. Potom i Sabrině. Candy po špičkách vyšla z místnosti. Nedokázala to vydržet. Bylo pro ni příliš bolestivé přihlížet. Annie slyšela, jak vrzly dveře, ale neptala se, kdo je to. Soustředila se na to, co vidí, nebo spíš nevidí.

„Nevidím vůbec nic, jen světle šedou uprostřed černé.“

Doktor jí přiblížil k tváři dlaň s roztaženými prsty. „Co vidíte teď?“

„Pořád totéž. Co děláte?“

„Držím vám před očima ruku.“ Lékař pokynul Sabrině, aby otevřela žaluzie.

„A teď? Je světlo jasnější?“

„Trochu. Ta šedá je trochu bledší, ale vaši ruku pořád nevidím.“ Annie najednou nemohla popadnout dech a zatvářila se vyděšeně. „Jak dlouho to potrvá, než zase uvidím normálně?

Myslím všechno, tvary a obličeje a barvy?“ Byla to bolestně přesná otázka a lékař na ni odpověděl otevřeně.

„Anne, někdy se po úrazech stává, že některé následky se nedají napravit.

Pokoušeli jsme se o to, ale některá pojivá byla tak poškozená, že se to prostě nedalo. Jedna z těch ocelových trubek vás udeřila tak, že porušila vaše optické nervy a cévy, které je vyživují.

Když se to stane, je téměř nemožné to opravit. Věřím, že časem začnete rozeznávat světlo a tmu, možná že dokonce uvidíte obrysy a náznaky barev, podobně jako teď. Ta světle šedá, kterou teď vnímáte, je jasný sluneční svit. Bez něj by šedá ztmavla. Časem by se to mohlo trochu zlepšit, Anne, ale jenom trochu. Chápu, že je pro vás teď těžké smířit se s něčím takovým, ale všichni jsme šťastní, že jste vůbec naživu.

Mohlo se stát něco mnohem horšího, mohla jste přežít s poškozeným mozkem.

Přišla jste o zrak, Anne, ale nepřišla jste o život.“ I pro lékaře bylo těžké sdělovat pacientům podobné zprávy. Uvědomoval si, jak je Annie mladá a že je malířkou.

To mu opakovala její rodina, jako by tím mohli něco změnit. Ale i kdyby chtěl sebevíc, s poškozením se nic dělat nedalo. Jenže pro Annii to musí být obrovský šok.

„Co mi to říkáte?“ vyhrkla v panice.

Obrátila obličej tam, kde tušila stát sestry, ale ty mlčely. Připadalo jí, jako by ta šedá, kterou vidí, potemněla, protože se odvrátila od okna. „Jak to myslíte?

Jsem

slepá?“

Nastala

nekonečná

odmlka,

než

jí

lékař

odpověděl. Sestry cítily, jak jim při těch slovech puká srdce.

„Ano, Annie, jste,“ odvětil lékař tiše a sevřel jí ruku. Annie mu ji vytrhla a rozplakala se.

„Myslíte

to

vážně? Slepá?! Nic neuvidím?! Jsem přece malířka! Musím vidět! Jak bych mohla malovat, když nebudu vidět?“ Jak bude přecházet ulici, navštěvovat kamarádky, vařit, jak vůbec najde pastu a kartáček, aby si ráno vyčistila zuby? Nebo jak trefí tam, kam bude chtít dojít? Tohle byly věci, které její sestry zajímaly mnohem víc než její malování. „Já musím vidět!“ opakovala zoufale Annie. „Nemůžete s tím něco dělat?“ Vzlykala hlasitě a přerývaně jako dítě a Sabrina a Tammy se k ní natáhly, aby věděla, že jsou s ní.

„Snažili jsme se udělat maximum,“

prohlásil lékař smutně. „Byla jste několik hodin na sále, pracovali jsme na tom. Ale poškození bylo příliš vážné.

Optické nervy jsou přetrhané. Je zázrak, že jste vůbec přežila. Ale za takové zázraky musíme někdy zaplatit vysokou cenu. Myslím, že tohle je jeden z nich. Je mi to moc líto. Je spousta věcí, které můžete dělat i tak, můžete vést dobrý život. Pracovat, cestovat, být nezávislá.

Slepí lidé dovedou dělat pozoruhodné věci. Slavní lidé i ti obyčejní jako vy a já. Budete jen muset přistupovat k světu jinak, než jste byla zvyklá.“

Věděl, že jeho slova zatím dopadají do prázdna. Bylo ještě příliš brzy, ale musel jí říct něco, co v ní probudí naději, a snad si na ně později vzpomene. Zatím byla dívka naprosto pohlcená šokem.

„Nechci být slepá!“ zaječela na něj.

„Chci zase vidět! Co transplantace?

Nemůžete mi transplantovat něčí oči?!“

Byla tak zoufalá, že byla ochotná prodat duši, jen aby získala zpátky zrak.

„Poškození

je

příliš

rozsáhlé,“

odpověděl upřímně lékař. Nechtěl jí dávat falešnou naději. Jednoho dne snad bude rozeznávat světlo a stíny, ale doopravdy vidět už nebude. Je slepá. Na přání jejího otce prostudoval Anniiny záznamy ještě jiný vyhlášený specialista a došel ke stejným závěrům.

„Panebože,“ vypravila ze sebe Annie.

Zhroutila se do polštářů a neovladatelně se rozplakala. Sestry popošly k lůžku každá z jedné strany. Doktor poklepal pacientku po ruce a tiše opustil místnost.

Nic víc už pro ni v tuhle chvíli udělat nemohl. Teď potřebovala být se svými sestrami. On byl pro ni nepřítel, který právě zničil všechny její naděje na život, jaký toužila vést. Později se s ní znovu setká a naplánuje její další léčbu, navrhne jí způsoby, jak by se mohla učit vyrovnat se svým postižením. Ale na to je ještě příliš brzy. Lékař se už málokdy nechával dojímat osudy svých pacientů, ale tyhle čtyři dívky a zvláště ta osleplá ho hluboce zasáhly. Když vycházel z pokoje, připadal si jako kat. Kéž by pro ni mohl udělat víc. Jenže to nebylo v jeho silách. V ničích silách. Aspoň že se mu podařilo zachránit oční bulvy, aby nebyla zohavená. Pořád ještě to je krásná dívka.

Candy ho sledovala, jak vychází z pokoje s tváří zvrásněnou dojetím, a vklouzla za jeho zády dovnitř. Viděla, jak Sabrina a Tammy stojí u sestřiny postele a objímají ji, zatímco Annie prudce vzlyká.

„Ach panebože… slepá… jsem slepá…“ Candy se rozplakala ve chvíli, kdy sestru uslyšela. „Chci umřít… já chci umřít… už nikdy nic neuvidím…

můj život je v háji…“

„Ne, miláčku, není,“ namítla pevně Sabrina. „Vím, že ti to teď tak připadá, ale není. Je mi to tak líto. Vím, že je to pro tebe strašné. Ale my tě milujeme a jsi naživu. Nemáš poškozený mozek, nejsi nepohyblivá nebo odkázaná na přístroje. Je toho tolik, za co musíme být vděčné.“

„Ne, to tedy nemusíme!“ zaječela Annie. „Ty nechápeš, jaké to je! Nic nevidím! Nic nevidím… Nevím, kde jsem… všechno je jen šedé a černé…

chci umřít.“ Znovu se rozplakala a plakala tak v objetí sester ještě několik hodin. Střídaly se v jejím chlácholení a nakonec přišla ošetřovatelka, která jim nabídla, že nemocné píchne injekci na uklidnění. Sabrina přikývla. To byl dobrý nápad. Na Annii toho prostě bylo trochu moc. Přišla o maminku a navíc o zrak, to všechno v jednom týdnu, po tak náročné operaci. Když Annie ani po třech hodinách nepřestávala plakat, Sabrině připadalo,

že

něco

na

uklidněnou bude nejlepší.

Annie ležela Tammy v náručí a vzlykala, když dostala injekci. Za dvacet

minut

už

tvrdě

spala.

Ošetřovatelka potvrdila, že teď bude spát několik hodin. Můžou jít domů a pak se zase vrátit. Dívky po špičkách vyšly z místnosti a cestou na parkoviště žádná z nich nepromluvila. Všechny vypadaly, jako by dostaly ránu.

Tammy si na parkovišti roztřesenými prsty zapálila cigaretu a posadila se na velký kámen vedle otcova vozu. „Ježíši, potřebuju něco… panáka, trávu, herák, martini, to je fuk… chudák holka.“

„Asi se pozvracím,“ pronesla Candy, posadila se vedle Tammy a vzala si od ní cigaretu. Také si zapálila, zatímco Sabrina hledala klíčky od auta. Třásla se stejně jako sestry.

„Tak nezvracej na mě,“ varovala Tammy nejmladší sestru. „To už bych nesnesla.“

Oční chirurg předal Sabrině kontakt na psychiatra, který se specializoval na práci se slepými pacienty. Až budou mít to nejhorší za sebou, Sabrina mu chtěla zavolat.

Konečně našla na dně kabely klíčky od auta a odemkla. Všechny si nastoupily. Tvářily se, jako by se vracely z válečného tažení. Byly dvě hodiny odpoledne,

sestry

strávily

v nemocnici téměř čtyři hodiny – tři a půl od chvíle, kdy se Annie dozvěděla tu strašnou zprávu. Od té chvíle už jenom vzlykala. Cestou domů žádná z nich neměla dost sil k hovoru. Tammy prohlásila, že by se chtěla ve čtyři zase vrátit sem, kdyby se už Annie začala probouzet po injekci. Sabrina se přidala, že pojede s ní. Candy zavrtěla hlavou.

„Já nemůžu. Nesnesu to. Je to tak strašné. Proč jí nemůžou přišít něčí oči?“

„Prostě nemůžou, nejde to. Musíme se jí snažit pomáhat, jak budeme moci,“

odpověděla Sabrina. Když dojely domů a vystoupily, všechny se vydaly do kuchyně.

Vypadaly

strašně.

Otec

s Chrisem právě dojídali. Na dívkách bylo vidět na první pohled, jak to v nemocnici probíhalo. Oba muži se zatvářili zhrozeně.

„Jak to šlo?“ zeptal se něžně Chris.

„Jak to vzala?“ vyhrkl otec. Připadal si jako zbabělec, že nešel do nemocnice s nimi. Věděl, že Jane by to udělala, ale ona byla

matka

a

dokázala

se

s podobnými věcmi vypořádat mnohem líp než on. Jim by si tam připadal jako slon v porcelánu. Tammy a Sabrina ho ujišťovaly, že by se tím stejně nic nezměnilo. Annie chtěla svoje oči, ne tatínka.

„A uvidí aspoň něco?“ zajímal se Chris, když postavil před dívky talíř s obloženými chleby, kterých se stejně ani jedna z nich nedotkla. Neměly hlad.

Candy se vytratila do koupelny, a když se vrátila, prohlásila, že se vyzvracela a je jí líp. Pro všechny to byl strašný den, ale pro Annii nejvíc.

„Jen trochu rozeznává světlo a tmu,“

odpověděla Sabrina. „Doktor říká, že časem by mohla vidět stíny, dokonce i náznak barev, ale to není jisté. Nejspíš to už zůstane navždycky takhle, bude žít v šedém a černém světě, kde nedokáže rozeznat nic víc.“

Chris zavrtěl hlavou a dotkl se zlehka Sabrininy tváře. „To je mi moc líto, miláčku.“

„Mně taky,“ odvětila smutně Sabrina a přisunula se s židlí k němu. Z očí jí začaly téct slzy.

„A jak se cítila, když jste odcházely?“

„Dostala

injekci.

Vzlykala

celé

hodiny, až nakonec přišla ošetřovatelka a něco jí píchla. Hned bych si dala taky.

Bude to jako noční můra, než se s tím Annie trochu vyrovná. Musím zavolat tomu psychiatrovi, co mi ho doporučil její doktor. Mám strach, že se Annie dostane do deprese, a možná ještě hůř.“

Lidé už si vzali život z mnohem bezvýznamnějších důvodů. Tohle byla její nejhorší obava. Nikdo v rodině sice nikdy sebevražedné

tendence

neprojevoval, ale nikdo z nich také nepřišel o matku a o zrak během několika dní. Sabrina toužila udělat cokoli, aby jí pomohla. Od čeho by měl jinak člověk sestry?

Tammy šla nahoru do pokoje, aby se na chvíli natáhla, a Juanitu si vzala s sebou. Candy si odešla lehnout k bazénu a Chris a Sabrina se vydali za ní spolu s oběma psy, Zoe a Beulah.

Jorkšírka skočila do vody, a když zase vylezla, vypadala jako mokrá krysa.

Beulah se ráda namáčela na schůdcích tam, kde bylo mělko, ale do plavání se nepouštěla. Sabrina se musela usmát, když psy pozorovala, a trochu jí to vylepšilo náladu.

Chvíli tiše seděli na lehátkách a povídali si. Později se k nim přidal i Jim. Skočil do bazénu a přeplaval ho mocnými tempy několikrát na délku.

Když vylezl, vypadal unaveně. Byl sice v báječné kondici, ale všem připadalo, jako by se v poslední době začal sesychat. Bylo to sotva týden, co mu navždy odešla jeho milovaná Jane.

„Pojedu za Annií s vámi,“ řekl Sabrině a dcera přikývla. Její sestra potřebovala veškerou lásku, podporu a pomoc, kterou jí rodina mohla nabídnout. A otec pro ni byl vždycky hodně důležitý. Když byla naživu matka, držel se spíš v pozadí, ale vždycky se na něj mohly spolehnout, že je bude chránit a milovat

je,

naslouchat

jim

a podporovat je. A to všechno teď Annie potřebovala. „Co můžu udělat?“

„Nic,“ odpověděla stručně Sabrina.

„Právě to zjistila. Je v šoku.“

„A co ten její florentský přítel?

Neměli bychom mu zavolat, aby za ní přijel? Třeba by ji to rozveselilo.“

Sabrina na okamžik zaváhala, ale pak zavrtěla hlavou.

„Asi ne, tati. Volala jsem mu před pár dny a nevypadalo to, že by ji chtěl nějak podporovat.“ Neměla to srdce otci vykládat, jaký je Anniin bývalý přítel mizera a že se vypařil. „Na muže je tohle pořádný nápor, a on je ještě hodně mladý.“

„Zase tak mladý není,“ namítl otec přísně. „Já se v jeho věku oženil a měl už tebe.“

„Dneska je to jiné.“ Jim přikývl a šel se převléknout. Když se Sabrina chystala k odjezdu, byl už připravený vyrazit s ní a Tammy také. Candy jet nechtěla.

Prohlásila, že ji bolí hlava a není jí dobře. Všichni toho měli za sebou tolik, že na ni Sabrina nechtěla naléhat. Candy a Chris tedy zůstali doma.

Druhá návštěva u Annie byla ještě horší než první. Nemocná byla ještě ospalá

po

sedativech

a

hluboko

v depresi. Dokázala jen sedět na posteli a divoce vzlykat. Otec se rozplakal, když ji viděl, a snažil se jí zlomeným hlasem domluvit, že zase bude dobře. Řekl jí, že může zůstat s ním a že se o ni sestry postarají, což ji rozplakalo ještě víc.

„Nebudu vůbec žít! Už nikdy si nenajdu přítele. Nevdám se. Nebudu moct žít sama, nebudu moct malovat.

Neuvidím už nikdy žádný film, ani jak vychází slunce. Nebudu vědět, jak vypadáte, nebudu si umět ani učesat vlasy.“ Začala vypočítávat věci, které už nezvládne, a všem to rvalo srdce.

„Ale je spousta věcí, které pořád dělat můžeš,“ ujistila ji Sabrina.

„Nemůžeš malovat, ale můžeš učit.“

„Jak bych mohla učit? Nemohla bych posoudit, co žáci namalovali. Nemůžeš učit ani dějiny umění, když nevidíš obrazy.“

„Vsadím

se,

že

můžeš.

A mimochodem, spousta slepých žen se provdá. Tvůj život není pryč, Annie.

Jenom se změnil. Není to konec světa. Je to změna.“

„Tobě se to řekne. Můj život je pryč!

Jak bych se takhle mohla vrátit do Itálie?

Budu muset zůstat u táty jako dítě.“

Začala znova vzlykat.

„To není pravda,“ namítla Tammy tiše. „Budeš na čas bydlet s námi, než se všechno naučíš. Pak už budeš moct žít sama jako spousta lidí, kteří nevidí.

Nejsi mentálně zaostalá, jenom nevidíš.

A naučíš se s tím zacházet. Jsou na to kurzy. Až ho budeš mít za sebou, budeš moct žít sama.“

„Ne, nebudu. A nechci chodit do žádného

kurzu

pro

slepce!

Chci

malovat.“

„Třeba bys mohla dělat sochařinu,“

navrhla Tammy a Sabrina jí z druhé strany postele ukázala palec nahoru.

Tohle ji nenapadlo.

„Nejsem sochařka, jsem malířka.“

„Třeba by ses to mohla naučit. Dej si trochu času a uvidíš.“

„Ne, můj život je v háji,“ opakovala zoufale Annie a rozbrečela se jako dítě.

Otec jí něžně osušoval proudy slz.

Sabrinu napadlo, že na ni budou muset být tvrdší, aby ji přiměli dělat to, co musí. Tammy si myslela totéž. Jestli se Annie bude utápět v sebelítosti, nebude s nimi spolupracovat. Musejí ji k tomu přinutit. Ale ještě bylo příliš brzy.

Zrovna se to dozvěděla a bylo to pro ni strašné zjištění.

Zůstali u ní až do večeře, a i když se jim nechtělo, sebrali se pak k odchodu.

Všichni byli vyčerpaní a také Annie si potřebovala odpočinout. Celá rodina strávila většinu dne v nemocnici a teď jí slíbili, že přijedou brzy ráno.

V neděli to probíhalo podobně. Annie na tom byla možná ještě hůř, jak jí docházely všechny okolnosti. Jako by pochopila, co ji doopravdy čeká, a konečně si uvědomila, že je to realita.

Rodina od ní odjela v šest večer. Byl to Tammyin poslední večer tady. Musela si zabalit a také chtěla strávit nějaký čas s otcem. Chris se nabídl, že uvaří lasagne. Sám se večer musel vrátit do New Yorku.

Tammy políbila Annii, která ležela na posteli s mokrými tvářemi. Sestra zamrkala, ale nic nevnímala. Její oči měly stále ještě tu nádhernou zelenou barvu. Ale nefungovaly.

„Ráno

odlétám,“

připomněla

jí

Tammy, „ale chci, abys nahodila motor, až budu pryč, jasné? Vrátím se na prvního září a chci vidět, že už máš tou dobou za sebou kus práce. Chápeš?“

„Ne,“ zavrčela Annie a v jejím výrazu se poprvé místo smutku objevila zuřivost. „Ty to nechápeš. Už se ani neučešu!“ Znělo to, jako by promluvilo vzdorovité pětileté dítě, a všechny se usmály. Annie vypadala tak půvabně a zranitelně, když tam ležela bezmocně v slzách. Sabrina jí vlasy vykartáčovala tak, že na slunci zářily. Ošetřovatelka jí je včera umyla.

„No, v tom případě máš asi pravdu,“

pronesla kousavě Tammy. „Když už si nehodláš česat nikdy vlasy, asi si přítele nebo manžela nenajdeš. Doufám, že aspoň nemíníš přestat se sprchováním.“

„Ne, to ne,“ potvrdila vztekle Annie a zkřížila ruce na prsou. Všechny sestry se rozesmály. Annie se k nim navzdory sebelítosti přidala, i když jen krátce.

„To není žádná legrace,“ vyhrkla smutně a znovu se rozplakala.

„Já vím, že ne, miláčku,“ souhlasila Tammy a políbila ji na temeno. „Vůbec to není legrace. Ale všechny se můžeme snažit, aby to bylo trochu snesitelnější.

Moc tě milujeme.“

„Já vím,“ vzlykla Annie a zabořila hlavu do polštáře. „Ale já nevím, jak to mám zvládnout. Děsí mě to.“ Pořád jí tekly slzy.

„Nebude to hned,“ konejšila ji Tammy. „Ale zvykneš si na to, když budeš muset. A máš tady nás, celou rodinu,“ dodala. Také plakala.

„Nemám maminku,“ pronesla hořce Annie a po tvářích jí stekly dvě velké slzy. Tatínek se bolestně odvrátil.

„To ne,“ připustila pevně Tammy.

„Ale máš nás a my všichni tě z celého srdce milujeme. Zavolám ti z L. A.

a doufám, že už pro mě budeš mít nějaké lepší zprávy. Jestli mi Sabrina řekne, že smrdíš, přiletím

rovnou

sem

a vlastnoručně tě vydrhnu lufou, kterou tak nesnášíš.“ Annie se krátce zasmála.

„Tak buď hodná holka, ne osina v zadku.“ Tohle si říkávaly v dětství.

Annie byla jen o tři roky mladší, ale když se Tammy v pubertě považovala za téměř dospělou, Annie pro ni byla ještě dítě, které ji jen otravovalo. Často na ni žalovala, hlavně kvůli klukům. A Tammy jí často vyhrožovala, že ji zbije, protože je jak „osina v zadku“. Ale nikdy to doopravdy neudělala.

„Mám tě ráda, Tammy,“ ozvala se smutně Annie. „Zavolej mi, ano?“

„To víš, že zavolám.“ Tammy sestru naposledy políbila a vyšla z pokoje.

Také ostatní se vystřídali v polibcích a postupně odešli. Sabrina slíbila, že ona a Candy zítra zase dorazí, ale až odpoledne. Neřekla Annii o tom, že se dopoledne jede podívat do New Yorku na domek, který si chce pronajmout. Jela do města ve stejnou dobu jako Tammy, která se musela dostat na letiště, vyjížděly v osm ráno. Candy pojede s ní, aby se na dům také podívala, a v případě zájmu se mohly hned rozhodnout.

Všichni se u večeře snažili něco pro Annii vymyslet. Nebylo pochyb o tom, že bude muset navštěvovat speciální kurzy. Annie měla pravdu v tom, že prozatím bylo jen málo věcí, které by mohla dělat a zvládnout je. Musela se naučit ty nejběžnější věci: jak si najde pastu na zuby, připraví topinku, učeše vlasy.

„Musí se sejít s tou psychiatrickou pro slepé,“ podotkla Sabrina. Už jí volala a nechala jí zprávu v hlasové schránce. „A myslím, že ten tvůj nápad se sochařinou je bezva,“ pochválila Tammy.

„Kdyby se jí do toho chtělo… Mohlo by to být řešení.

V tuhle chvíli se jí zdá, že její život je v troskách. Svým způsobem je, a ona si to uvědomuje. Bude muset udělat velký skok a přenést se do úplně jiného světa.

Nebude to snadné, ani v jejím věku.“

„V mém to taky není,“ přidal se smutně otec a přidal si další porci Chrisových

výborných

lasagní.

„Mimochodem, Chrisi, myslím, že bys měl pověsit právničinu na hřebík a stát se šéfkuchařem.“ Chrisova přítomnost za uplynulý týden by se opravdu nedala vyvážit ani zlatém, pomáhal jim na tisíc různých způsobů. „Zaměstnali by tě ve chvíli, kdy bys jim dal ochutnat.“

„Budu na to myslet, až mě omrzí nosit pořád kravatu.“ Otcova poznámka jim všem připomněla, že i jeho čekají obrovské změny. Byl ženatý skoro pětatřicet let, a teď se najednou ocitl sám. Nebyl zvyklý starat se sám o sebe.

Víc než půl života se ve všem všudy spoléhal na svou ženu. Bude bez ní jako ztracený. Jim vařit vůbec neuměl.

Sabrina si v duchu udělala poznámku, že nesmí zapomenout napsat hospodyni, aby mu nechávala doma jídla, která jde ohřát v mikrovlnce, až všichni odjedou.

„Počkej, teď ti začnou klepat na dveře všechny vdovy a rozvedené ženy z celé čtvrti,“ varovala ho žertem Tam– my.

„Budeš teď nejžádanější komodita ve městě!“

„Nemám

zájem,“

odpověděl

zamračeně otec. „Miloval jsem vaši matku. Nikdy jsem nestál o nikoho jiného.“

Ta

představa

ho

přímo

odpuzovala.

„Ty možná ne, ale ony budou stát o tebe, uvidíš.“

„Budu mít dost jiných starostí,“

zavrčel. Jenže problém byl právě v tom, že nebude. Naprosto nevěděl, co bude bez Jane dělat. O všechno se starala, organizovala jeho společenský život, plánovala akce. Ona dodávala jeho životu všechnu

šťávu,

plánovala

návštěvy koncertů, divadel, baletu, výlety do města. Žádná z dcer si nedovedla představit, že by tohle dělal otec sám. Bez ní bude bezradný. Byl na mamince úplně závislý.

„Musíš přijet občas do města a jít s námi na večeři, tati,“ ozvala se Sabrina. Připomněla otci, že zítra se jedou podívat na nabízený domek.

„To zní dobře.“

„Možná to bude fajn – anebo hrůza.

Víš, jací jsou realitní agenti. Prohnaně lžou a mají příšerný vkus.“ Jim přikývl.

Hlavou mu prolétlo, jak se bude doma cítit osamělý, až děvčata odjedou.

„Možná bych měl jít do důchodu,“

prohodil zoufale a všechny tři dcery zareagovaly zároveň.

„Tati, to ne!“ A pak se rozesmály. To poslední, co mohl potřebovat, bylo odstřihnout se úplně od všech kontaktů.

Potřeboval mít co na práci víc než kdy předtím. To bylo jisté. „Musíš pracovat, scházet se s přáteli a žít dál… stejně jako jste žili s mamkou.“

„Sám?“ Otec se zatvářil zděšeně.

Sabrina si těžce povzdychla a Tammy se na ni přes stůl vážně zadívala. Musejí se o otce postarat, stejně jako o Annii.

„Ne, s přáteli,“ opravila ho Tammy.

„Tak by to mamka chtěla. Nepřála by si, abys seděl sám doma a litoval se.“ Na to Jim neodpověděl a o chvíli později zamířil nahoru do ložnice.

Chris se po večeři musel vydat do města, aby mohl jít další den ráno do práce. Sabrina byla zoufalá, že odjíždí, ale byla mu vděčná za jeho pomoc a láskyplnou podporu. Před odjezdem ji něžně políbil. Šla ho doprovodit k autu.

„Byl to pekelný týden,“ shrnula to.

„To tedy byl. Ale já myslím, že to zase bude v pořádku. Máte kliku, že máte jeden druhého.“ Políbil ji. „A taky mě.“

„Díkybohu,“ povzdychla si Sabrina.

Když Chris nastoupil do auta, naklonila se k němu a objala ho kolem krku. Bylo tak těžké uvěřit, že k nehodě došlo teprve před osmi dny. „Jeď opatrně.

Zítra dopoledne se přijedu podívat do města na ten domek, ale nezdržím se.

Musím se sem rychle vrátit. Ale možná bych tady jeden večer mohla nechat tátu s Candy a přijet k tobě na noc.“

„To by bylo hezké. Uvidíš, jestli to půjde. Já přijedu zase v pátek, jestli o

mě

stojíš.“

Sabrině

najednou

připadalo,

jako

by

byla

vdaná,

s manželem, který přijíždí na víkend, zatímco žena zůstává na venkově s dětmi. Až na to, že v tomhle případě byly dětmi její dvě sestry a otec. Měla pocit, jako by se najednou stala jejich matkou. „Snaž se tolik si to nepřipouštět, Sabrino. Pamatuj na to, že nic z toho nemusíš dělat,“ řekl Chris, jako by jí četl myšlenky. „Zavolám ti, až dorazím domů.“ Věděla, že na to nezapomene.

Chris byl důvěryhodný, spolehlivý člověk, se kterým se dalo počítat.

V uplynulém týdnu to víc než prokázal.

Ale to pro Sabrinu nebyla žádná novinka. Věděla vždycky, že Chris je nejlepší muž na světě.

„Jestli si ho nevezmeš, vezmu si ho já,“ dobírala si ji Tammy, když se vracely do domu. Beulah stála v rohu kuchyně a tvářila se deprimované.

Vždycky byla smutná, když Chris odcházel. „Chci mít chlapa, jako je Chris. Normálního, zdravého, milého, ochotného, který bude hodný na mou rodinu a bude umět vařit. A fešáka. Jak to, že ty máš takovou kliku, a já vždycky narazím na nějakého idiota?“

„Nebydlím v L. A. Možná je to tím.

Nebo jsem odpověděla na ten správný inzerát,“ zažertovala Sabrina.

„Věř mi, kdybych měla naději, že ho najdu na inzerát, hned bych do toho šla.“

„Ty to radši nezkoušej. Při tvé smůle bys narazila na sériového vraha. Neboj, Tammy. Jednou se ten správný objeví.“

„Mě to zase tak netrápí. Vlastně ani nevím, jestli o to ještě vůbec stojím.

Vím, že o tom pořád melu, ale to už je spíš

ze

zvyku.

Vlastně

jsem

nejspokojenější sama doma, se svým psem a se svým televizním ovladačem.

A nemusím se s nikým dělit o šatnu.“

„Teď o tebe začínám mít vážně strach.

Život není jen opečovávaní televizního ovladače.“

„Vážně? Tak to si nějak neumím vybavit. Sakra… mrzí mě, že odjíždím,“

dodala s povzdechem, když se vydali do schodů.

Najednou

si

přišla

jako

v dětství. Candy si nahoře pustila hudbu, až příliš nahlas. Tammy skoro čekala, že z ložnice vystrčí hlavu maminka a zakřičí na ni, aby to ztlumila. „Bez mamky je to tady divné,“ pronesla šeptem, aby ji neslyšel táta.

„To je,“ souhlasila Sabrina. „A pro tátu to musí být ještě těžší.“

„Myslíš, že se ještě někdy ožení?“

zeptala se jí Tammy. Sama si to nedokázala představit, ale kdo ví.

„Ani za milion let,“ ujistila ji Sabrina.

„Byl do mamky až moc zamilovaný, než aby se vůbec podíval na nějakou jinou.“

„Je ještě mladý. Občas jsem si vyšla s chlápkem v jeho věku.“

„Ale nahradit mamku by bylo těžké, ať už mu je, kolik chce. Byla na světě jen pro něj.“ A taky pro ně, jako jejich matka.

„Nemyslím, že bych se dokázala vyrovnat se zlou macechou,“ přiznala Tammy a Sabrina se rozesmála.

„To snad nebudeme muset. Třeba za tebou táta někdy přijede do L. A.

Víkendy pro něj asi budou nejhorší.“

„To je skvělý nápad,“ prohlásila Tammy. Vytáhla kufr, aby si zabalila, když do pokoje přišla Candy. Tri sestry se začaly bavit, zatímco si Tammy uklízela věci. Do svých ložnic se rozešly teprve před půlnocí. To právě Sabrině zavolal Chris. Psi už spali v pelíšcích, otec si šel lehnout kolem desáté. V domě byl klid a ticho. Když šla Sabrina do postele, říkala si, že až zavře oči, může klidně předstírat, že se nic nestalo a že je maminka pořád tady. Každá ze tří sester ležela ve své posteli a myslela na totéž. Než se propadly do spánku, bylo krásné namlouvat si, že je všechno v pořádku a nic se nezměnilo… i když ve skutečnosti se pro ně změnilo úplně všechno.

11

Pro Tammy přijel mikrobus, který ji měl dopravit na letiště, přesně v osm ráno. Když dorazil, byla už oblečená a připravená k odjezdu. Candy i tatínek přišli dolů, aby se s ní rozloučili. Candy na sobě

měla

bavlněné

tričko

a tříčtvrteční džíny. Pod tričkem jí jako obvykle prosvítaly bradavky, plavé vlasy měla rozpuštěné na ramenou, a každý muž v mikrobuse na ní mohl nechat oči.

Candy Tammy objala a Sabrina i tatínek udělali totéž. Tammy nastoupila do mikrobusu s Juanitou v brašně.

Nenáviděla pocit, že je opouští. Dvě minuty nato Sabrina a Candy nastoupily do auta a vydaly se do New Yorku na prohlídku domu. Do města dojely v půl desáté a zastavily se u Sabriny v bytě, aby vyzvedly další šaty a také poštu.

Candy prohlásila, že ona se u sebe doma stavovat nepotřebuje. Vypadalo to, že má s sebou nevyčerpatelnou zásobu průhledných triček. Zato Sabrina si připadala, jako by mimo domov strávila už léta. Bylo pro ni bolestné uvědomit si, že když byla naposledy v bytě, byla maminka ještě naživu a Annie viděla. Za tak krátkou dobu se toho tolik změnilo, a ještě se změní. Sabrina neměla ke svému bytu žádný zvláštní vztah, takže jí na tom zase tak moc nezáleželo. Ale žít s Annii a Candy bude pro ni obrovský skok. Byla sama už od chvíle, když před třinácti lety odešla na kolej. Sestěhovat se s dívkami pro ni bude jako cesta časem zpátky. Její nezávislost jí bude chybět. Ale bude to z dobrého důvodu.

Sabrina doufala, že během roku se Annie přizpůsobí novým podmínkám a bude připravena žít sama. Candy se pak bude moci vrátit do svého apartmá a Sabrina do svého bytu. Ale pro příští měsíce je čeká těžká práce: budou se muset snažit ze všech sil, aby pomohly Annii přizpůsobit se té obrovské změně, které teď bude čelit. Nesmírné změně.

Sabrinin byt opustily dívky pět minut před desátou, a když zaparkovaly vůz na Východní osmdesáté čtvrté, Tammy Sabrině zavolala na mobil. Byla už na palubě.

„Jenom volám, abych se ještě jednou rozloučila,“

poznamenala

Tammy.

V

posledních

dnech

byly

skoro

nerozlučné, jako by se pokoušely dohnat ztracený čas. Matčina smrt s jejich životy pořádně zamávala.

„Tak dobrý let. My se zrovna chystáme

na

prohlídku

domu,“

informovala sestru Sabrina.

„To mi pak musíš všechno vylíčit,“

naléhala Tammy. Náhle ji popadla touha být tam s nimi.

„Určitě. Vyber si tam nějakého hezkého cestujícího,“ povzbuzovala ji Sabrina.

„To jistě. Já vždycky dostanu sedadlo vedle kněze, starší ženské nebo dětí se zalehlýma ušima. Nejspíš mi to píšou na letenku.“

„Ty

jsi

hrozná.“

Sabrina

se

rozesmála.

„Ne. Jsem prostě na nejlepší cestě stát se starou pannou. Myslím, že je to můj osud.“

„Jednoho dne budeš odcházet v záři zapadajícího

slunce

ruku

v

ruce

s nějakou filmovou hvězdou nebo s hollywoodským fešákem, a my všechny ti ho budeme k smrti závidět.“

„Doufám,

že

tě

v

nebi

odposlouchávají, jak říkáme v L. A.“

Sabrina a Candy už v tu chvíli stály před domem, kde na ně čekala realitní agentka, zatímco Tammy se uvelebovala na sedadle v letadle.

„Tak ahoj. Musím končit. Zavolám později,“ rozloučila se Sabrina a podala telefon Candy, která také chtěla říct Tammy ahoj. Makléřka už s širokým úsměvem mířila k nim. Byla to jedna z těch

vysokých,

plavovlasých

vychrtlých žen, které se až příliš nápadně voní a češou. Podle jejího hlubokého hlasu Sabrina hádala, že žena je silná kuřačka. V ruce držela klíče k domu. Sabrina ji představila Candy, která právě zavěsila, a agentka odemkla dveře, vypnula

poplašný

systém

a pustila dívky dál.

„Tak se tu rozhlédněte, jestli se vám tady bude líbit,“ vyzvala je. „Mám ještě nějaké další návrhy blíž k centru, ale mám pocit, že tahle nemovitost by vám mohla vyhovovat víc.“ I Sabrina v to doufala. I když by to bylo zřejmě moc jednoduché, kdyby se jim zalíbil hned první dům. Hledat si místo pro život bylo většinou mučivé dobrodružství, které si Sabrina nikdy zvlášť neužívala.

Candy se tvářila víc vzrušeně, jako by byla hluboce přesvědčená, že to bude legrace. Procházela domem, otevírala jedny dveře po druhých a prohlížela všechny místnosti.

Vstupní

hala

byla

dost

tmavá

a vymalovaná temně zelenou, která Sabrině připadala jaksi zlověstná, ale podlahu pokrývaly bílé a zelené mramorové obkladačky. Sabrina si všimla, že na stěně visí nádherné starožitné zrcadlo a kolem něj byly rozvěšené anglické lovecké výjevy.

Obývací pokoj byl otevřený, slunný a obrácený k jihu, knihovna malá, tmavá a útulná s maličkým hezkým krbem, který vypadal funkčně. Stěny lemovaly police s knihami a Sabrina tam viděla mnohé z těch, které už sama četla. Candy se rozhlédla a s úsměvem na Sabrinu kývla. Dům se jim líbil, i když vyšly do prvního poschodí. Zase si vyměnily spiklenecký úsměv, kterým si své mínění potvrdily.

Pokoje

byly

přívětivé

a působily vřelým dojmem. Stropy tu byly vysoké a v rozích je zdobily hezoučké starožitné štuky. Všude byla také spousta světla. Dokonce i pro tak vysokou ženu jako Candy tu byl dostatek místa.

Nakonec sešly do suterénu, aby si prohlédly kuchyň a jídelnu. Kuchyň byla moderně a účelně zařízená, s hezkým kulatým stolem uprostřed, dost velkým, aby se k němu vešlo osm až deset osob, a jedna její stěna se otevírala do zahrady, přívětivé a trochu zanedbané.

Byla v ní dvě zahradní křesílka, zabudovaný zahradní gril, který vypadal, jako by se často používal. Sabrinu napadlo, že tohle by se Chrisovi moc líbilo.

Jídelna už byla formálnější. Stěny byly vymalované tmavočervenou lesklou barvou.

Všude

byla

vidět

ruka

profesionála, i když dům vypadal, jako by už měl za sebou nějakou minulost. To se právě Sabrině líbilo. Nebylo to jako prohlížet si

stránky

magazínu

o moderním bydlení. Byl to domov, a nebyl přeplácaný. Vešly by se sem i některé kousky Sabrinina nábytku, ale většina z toho, co tu viděla, se jí líbila a vyhovovala jí. Kdyby si domek pronajaly, mohla by většinu svých věcí umístit do skladiště. Domek jako by vyzařoval, že ho jeho majitel miluje a touží získat ho zpátky. Bylo to úžasné místo k životu. Candy to vyslovila, šeptem, když

je

agentka

nechala

o samotě.

„Hrozně se mi líbí!“ vyhrkla dychtivě.

„Mně taky,“ usmála se Sabrina.

Prozatím dům neměl chybu.

Ložnice

byly

malé,

ale

teplé,

s

hezkými

okny

se

záclonami

v pastelových barvách, se střapci a mašlemi.

V každé místnosti byla velká dvojitá postel, které měla Candy tak ráda, stejně jako její sestry, zvlášť když zrovna prožívaly období, že s nimi pravidelně někdo trávil noci. Tahle velká postel bude stačit i pro Chrise, který je dlouhán. Ta v ložnici, kterou si už v duchu pro sebe vybrala Sabrina, byla ještě o něco delší než ostatní. Postel v posledním pokoji byla trochu menší, ale jednu ložnici stejně nevyužijí a jako pokoj pro hosty to bude naprosto stačit.

Ložnice, které by si mezi sebou mohly rozdělit Candy a Annie, byly nádherně zařízené a vyzdobené. V koupelnách stála jak vana, tak i sprcha. Barvy v ložnicích byly světlé a vzdušné, koupelny měly mramorové obklady.

Sabrina se udiveně zadívala na agentku. Na tom domě nebyla jediná věc, která by se jí nezamlouvala. Viděla, že i Candy je nadšená. Dům působil úžasným dojmem, jako by přímo sálal pozitivní energií, jak řekla Candy. Měl své kouzlo, jak slibovala makléřka.

Spoustu kouzla. Pro ně dvě vyhovoval dokonale a nebylo v něm nic, co by mělo nějak vadit Annii. Schodiště tu byla široká a pozvolná, dalo se po nich chodit pohodlně, dokonce i pro někoho, kdo je slepý.

„Bingo!“

vykřikla

s

úsměvem

Sabrina. Candy zářila a souhlasně zakývala hlavou. Svěřila Sabrině, že se jí tu líbí mnohem víc než v jejím střešním apartmá. To bylo sice důmyslně zařízené a

módní,

ale

mnohem

chladnější. Jako by šlo jen o pozadí pro módní fotografie. Tenhle domek působil přívětivým, útulným dojmem, jako skutečný domov. Candy se tu cítila mnohem nenuceněji. Bylo to místo, které ve vás probouzí touhu stočit se v křesle u krbu. Byl to velice silný pocit. Snad to bude i příhodné místo k životu pro Annii, až zjistí, kde jsou uložené všechny věci, což jistě nepotrvá dlouho.

Domek byl malý, pouze se dvěma obytnými místnostmi na každém patře.

„Tak co říkáš?“ zeptala se Sabrina zdvořile sestry. Sama už měla úplně jasno a Candy se k ní připadala.

„Říkám ano! Vezmeme ho. Můžu tady mít Zoe, ne?“

Candy by bez své fenky nikdy nikam nešla, i když dnes ráno ji nechala s otcem. Bála se, že by se pes v autě během cesty příliš přehřál, a jorkšírka dělala společnost Beulah, která zůstala také doma. Sabrina nechtěla děsit realitní agentku velkým psem. Navíc Beulah často v autě zvracela, takže bylo dost obtížné ji někam vozit.

Sabrina se ještě jednou makléřky zeptala, jestli psi nejsou problém.

„Mluvila jsem s majitelem dnes ráno a prohlásil, že mu to nevadí. Dokonce ani netrval na tom, že to můžou být jen malí psi. Prohlásil psi obecně,“ ujistila je blondýna. A také prý nestanovil žádné omezení počtu psů, což byla pro ně příjemná novina: majitel sám měl totiž dva. Dům jim po téhle zprávě připadal ještě příhodnější.

Útulný,

teplý,

pohodlný, vstřícný, za dobrou cenu.

Nábytek tu byl ještě lepší, než měly ve svých nynějších bytech, psi nebyli problém. Candy se už rozhodla, že střešní apartmá pronajme zařízené, protože to bylo pro potenciální zájemce vždycky lákavější. Chtěla ho dát tenhle týden do nabídky. Jiní majitelé v jejím domě pronajímali své byty neustále a za astronomické částky, takže by na tom mohla i dost vydělat. Nájem za dům na Východní osmdesáté čtvrté byl pro ni velice levný.

„Vezmeme si ho,“ prohlásila pevně Sabrina. „Od kdy bude volný?“

„Od prvního srpna.“ Sestry si vyměnily pohledy. Bylo to až příliš brzy, ale možná to tak bude lepší. Sabrina musela vypovědět nájem svého starého bytu, ale doufala, že se jí to za malý poplatek podaří i takhle narychlo. Annii měli příští týden propustit z nemocnice.

Nějakou dobu by měla ještě strávit u otce. Sabrina a Candy zatím připraví domek na stěhování.

„To nám vyhovuje,“ potvrdila Sabrina Candy. Budou toho mít teď hodně na práci: pomáhat Annii, dohlížet na otce, chystat stěhování. Sabrinu napadlo, jaké mají štěstí, že si Candy od své agentury vymínila volný zbytek července i celý srpen. Ona sama se příští týden musí vrátit do práce a zapadne do ní až po uši, jako vždycky.

„Kdybyste to potřebovaly dřív, mohla bych to zkusit domluvit,“ slibovala agentka. „Majitel mi říkal, že je teď stejně na chatě u moře a za pár týdnů odlétá do Evropy.“

„Možná by to tak bylo lepší,“

souhlasila Sabrina, „budeme se muset přestěhovat už brzy. Mou sestru propustí z nemocnice příští týden.“

„Je nemocná?“ zeptala se makléřka zvědavě.

„Měla

autonehodu,

o

víkendu

Čtvrtého července,“ vysvětlila Sabrina stručně. Nechtěla to příliš rozebírat. „Při ní oslepla.“

„To je mi líto… Když jste říkala, že je slepá, neuvědomila jsem si, že je to tak čerstvé, myslela jsem… A vy tři budete bydlet společně?“

„Než si sestra trochu zvykne na svůj stav. Bude to pro ni velká změna.“

„To

chápu,“

pronesla

soucitně

agentka. Najednou jako by se začala chovat ještě vstřícněji. „Promluvím si s majitelem a hned vám dám vědět. Je od vás moc hezké, že chcete sestře takhle pomoci,“ dodala dojatě. Její tvrdý pohled jako by zněžněl a strohé rysy se jí z tváře vytratily.

„Samozřejmě že chceme,“ potvrdila Candy. „Od toho jsou sestry.“

„Ale všechny by to neudělaly,“

ujistila ji agentka. „Já jsem tu svou neviděla už dvacet let.“

„To je smutné,“ hlesla Candy.

„Co

budeme

muset

podepsat?“

zajímala

se

Sabrina.

„Připravím

standardní smlouvu, kde stanovíme začátek a konec nájmu a nějakou částku jako jistinu. Nemyslím, že ji majitel vyžene moc vysoko. Sepíšu to a pošlu vám to do práce.“

„Já tam tenhle týden nebudu. Pojedu do Connecticutu k otci. Ale můžu si pro ni přijet.“

„Dobře, tak zítra ráno ji budete mít nachystanou.“

„To mi vyhovuje,“ potvrdila Sabrina.

Stejně toužila zůstat na noc s Chrisem, a také Candy se na jednu noc může zdržet. „Budete potřebovat podpisy od nás všech?“

„Prozatím bude stačit váš. Až budete ve městě všechny, můžeme to doplnit, jestli vám to tak lépe vyhovuje.“

„Ano, vyhovuje. Tak příští týden můžeme mít všechny podpisy.“

Potřásly si rukama a stvrdily tak uzavření koupě. Potom se sestry vydaly ještě jednou na obhlídku. Dům jim připadal snad i lákavější než předtím.

O pět minut později už nastupovaly do auta a zářily nadšením. Už se nemohly dočkat, až to povědí Annii. Sabrina zavolala z auta Chrisovi, a ten měl radost s nimi. Prohlásil, že už se nemůže dočkat. Plánovaly také, že až Tammy vystoupí z letadla, hned jí tu dobrou novinu zavolají.

Když dorazily domů, otec byl někde venku, i když z práce si vzal několikatýdenní volno. Sabrina uvařila oběd, kterého se Candy ani nedotkla, a starší sestra si ji proto dobírala.

„Teď přece nepracuješ. Nemusíš držet hladovku.“

„Já žádnou hladovku nedržím. Prostě nemám chuť. Je moc teplo.“

„Vždyť jsi ani nesnídala.“ Candy se zatvářila otráveně a šla si vyřídit nějaké telefonní hovory. Neměla ráda, když ji někdo vyslýchal kvůli jídlu, co snědla a nesnědla. Tohle pro ni bylo citlivé téma, už léta. Někdy se rozzuřila i na maminku, když s tím začala. Candy hladověla už od sedmnácti, kdy zahájila kariéru modelky.

Ve dvě hodiny se vydaly za Annií.

Když přijely do nemocnice, sestra spala.

Když slyšela, jak ty dvě vešly do pokoje, trochu se zavrtěla a zvedla hlavu.

„To jsme my,“ oznámila Sabrina s úsměvem, který sice Annie nemohla vidět, ale slyšela vzrušení v jejím hlase.

„Vím, že jste to vy. Cítím tvůj parfém a slyším, jak chrastí Candyin náramek.“

Sabrina to nijak nekomentovala, ale Annie

se

nenápadně,

instinktivně

přizpůsobovala novým okolnostem, což pro ni bylo dobré… pokud tak bezzubé slovo něco vyjadřovalo. Její sluch a další smysly jako by se zostřovaly.

„Máme

pro

tebe

překvapení,“

zazpívala nadšeně Candy.

„To

je

hezké,“

odpověděla

zachmuřeně Annie. „Tedy doufám. Ta poslední překvapení moc hezká nebyla.“

Na tom se všechny shodly. Ale přesto doufaly, že by ji novinka o jejich domě mohla rozveselit. „Kde jste byly?“

„Zrovna se vracíme z města,“

vysvětlovala Sabrina. „Odjely jsme hned po Tammy. Povídala, že tě za ni máme políbit. Tak tě líbám.“ Annie se usmála a čekala, co uslyší. „Byly jsme se podívat na dům.“

„Na dům?“ Do tváře mladé pacientky se vkradla panika. „Táta se chce přestěhovat do města?“ Nechtěla, aby se všechno změnilo tak rychle. Milovala dům rodičů, hrozně ráda tam jezdila na návštěvy.

Nechtěla,

aby

ho

otec

prodával. Snad to neudělá.

„To víš, že ne,“ ujistila ji Sabrina.

„Byly jsme se podívat na dům pro nás.“

„Vy se s Chrisem budete brát? Nebo se chcete sestěhovat?“ Annie se tvářila zmateně a Sabrina se rozesmála. Najít tak bezvadný dům na první pokus jí připadalo jako ohromné vítězství.

„Ne. To určitě ne, aspoň zatím. Tohle bude dům pro tebe, pro mě a pro Candy.

Na rok, než se všechno naučíš a…

zvykneš si.“ Snažila se, aby to neznělo tak hrubě. „Za rok si rozmyslíš, co bys chtěla dělat.

Můžeš

se

od

nás

odstěhovat, nebo si pak najmeme něco jiného. Tenhle domek bude volný jenom rok. Je opravdu skvělý, na Východní osmdesáté čtvrté.“

„Co tam budu dělat?“ zeptala se pochmurně Annie. Tvářila se při tom, jako by pro ni už neexistovala žádná naděje.

„Třeba chodit do kurzu. Nebo cokoli, aby ses naučila být nezávislá.“ Sabrina se snažila příliš nezdůrazňovat změny, které Annii čekají, protože si stejně žádná z nich neuměla představit, jak velké doopravdy budou.

„Nezávislá jsem byla, před dvěma týdny. Zato teď budu jako dvouleté dítě, pokud vůbec.“

„Ne, nebudeš. Chceme být tvoje spolubydlící, Annie, ne tvoje žalářnice.

Budeš si moct dělat, co budeš chtít.“

„A jak asi? S bílou holí?“ vyhrkla Annie a z očí jí vytryskly slzy. „Ani nevím, jak se s ní zachází.“ V tu chvíli si všechny tři představily slepce, jak se snaží přejít ulici s rušným provozem a čeká, až mu někdo pomůže. „Kdybych radši umřela! Možná bych spíš měla zůstat u táty.“ Sestrám to znělo jako cinkání umíráčku. Dokonce i otec se po pár týdnech vrátí do práce a Annie zůstane sama v domě, uvězněná, bez možnosti úniku.

„Umřela bys tady nudou. Ve městě a s námi ti bude mnohem líp.“ Tam si aspoň mohla zavolat taxík, když se bude chtít někam dostat.

„Ne, nebude. Budu vám na obtíž.

Možná navždycky. Proč mě radši nenecháte zavřít někam do ústavu a nezapomenete na mě?“

„To by se mi možná líbilo, kdyby mi bylo zase patnáct a tobě sedm. Ale myslím, že teď už jsme přece jen trochu dál. No tak, Annie. Zkus se na to podívat trochu z lepší stránky. Užijeme si, když budeme bydlet pohromadě. Candy na rok pronajme svoje střešní apartmá a já pustím pronájem svého bytu. Tammy za námi bude jezdit o víkendech. Je to šance. Pořád jsme mluvily o tom, jak je škoda, že se tak málo užijeme. Tohle je pravděpodobně naše jediná příležitost to vyzkoušet. Na rok. Jeden rok. Pak už se rozprchneme navždycky.“

Annie

zavrtěla

hlavou.

Zůstala

ochable ležet a mračila se. „Chci zpátky do Itálie. Tam mi pomůže Charlie. Může se nastěhovat ke mně do bytu. Nechci bydlet tady.“

„Nemůžeš být sama ve Florencii,“

namítla Sabrina rozumně. Tenhle nápad mohl fungovat, jen kdyby Annie trochu spolupracovala! A Charlie už patřil minulosti. Annie to ještě nevěděla a Sabrina nechtěla být tou, kdo jí to poví. Annie se mu pokoušela dovolat celé dopoledne na mobil. Zmínila se o tom před Sabrinou. Tu napadlo, jestli si snad Charlie vždycky vypne telefon, když vidí, že volá Annie. Po tom, co jí minulý týden řekl, by ji to nepřekvapilo.

„Nechci žít s vámi jako mrzák,“ řekla rozzlobeně Annie. „Nechci, aby to znělo nevděčně. Ale já prostě nechci být slepá chudinka, o kterou se sestry musejí starat.“

„To já ani nemůžu,“ namítla prakticky Candy. „Jsem hodně na cestách.

A Sabrina pořád pracuje. Musela by ses o sebe starat sama. Ale mohly bychom ti pomáhat.“

„Nechci, aby mi někdo musel pomáhat! Chci být samostatná. A mám byt ve Florencii. Nepotřebuju dům v New Yorku.“

„Annie,“ ozvala se Sabrina, která se pokoušela být trpělivá, „můžeš žít kdekoli na světě, jen co se trochu vzpamatuješ. Ale to může nějaký čas trvat. Nemyslíš si, že by pro začátek bylo dobré bydlet s námi?“

„Ne. Vrátím se do Florencie a budu bydlet s Charliem. Miluje mě,“ namítla tvrdohlavě Annie a Sabrině se sevřelo srdce. Ne, Charlie ji rozhodně nemiluje.

A sama se do Itálie vrátit nemůže. Zatím ne, a potrvá to ještě spoustu měsíců…

pokud to vůbec někdy půjde.

„A co když Charlie nebude chtít?

Když se s tím nedokáže vypořádat, bude toho na něj moc? Nechtěla bys to radši zkusit s námi?“

„Ne. Chci být s ním.“

„To chápu. Ale tím na něj navalíš pořádný balvan. My jsme tvoje rodina.

On ne. A v New Yorku mají skvělé rehabilitační

programy

pro

lidi

s postižením zraku.“

„Nechci chodit do školy pro slepce!“

zaječela Annie. „Já si nějak poradím.“

Zase se rozplakala. Ani Sabrina neměla daleko k slzám zoufalství.

„Nebuď na sebe tak tvrdá, Annie. No tak. Už takhle je to dost těžké. Dovol nám, ať ti trochu pomůžeme.“

„Ne!“ zaječela Annie a otočila se k nim na posteli zády. Sabrina s Candy si vyměnily pohledy, ale neřekly nic.

„A nekoukejte takhle!“ houkla Annie.

Sabrina nadskočila.

„Tak ty máš teď oči vzadu, co?

Nevystrkuj na nás zadek, jo? Pardon, ale jak můžeš vědět, co zrovna děláme?“

„Protože

vás

znám!“

vyjekla

rozzuřeně Annie a Sabrina se uchechtla.

„No jasně, ty jsi naše velká špionka, jako když ti bylo sedm. Pořád jsi za mnou slídila a donášela mamce.“

„Tammy taky.“

„Já vím, ale tys byla horší. A máma ti vždycky věřila, i když sis to vymyslela.“

Annie k nim byla pořád ještě otočená zády, ale Sabrina slyšela, jak se přidušeně směje.

„Tak co? Budeš se pořád vztekat, nebo začneš používat hlavu? Candy a já jsme našly bezvadný dům, myslím, že se ti bude líbit. Nám se líbí moc. A bude legrace žít zase pohromadě.“

„Pro mě už nic nebude legrační.“

„To pochybuju,“ ozvala se přísně Sabrina. Už se nemohla dočkat, až se jí ozve ten psychiatr. Annie ho potřebovala opravdu nutně. Vlastně ho potřebovaly všechny. Možná by jim mohl poradit, jak se k Annii mají chovat. „Zítra večer podepíšu smlouvu. Jestli o ten dům přijdeme, protože si stavíš hlavu, pořádně mě to naštve.“ Annie měla plné právo vzdorovat, ale Sabrina měla pocit, že tenhle přístup by mohl fungovat.

Toužila sestru obejmout a utěšit, ale Annie spíš potřebovala něco jiného.

Bylo to těžké, ale nemůžou ji nechat, aby se utápěla v sebelítosti.

„Promyslím si to,“ utrousila Annie, ale neotočila se k nim. „Běžte už. Nechte mě na pokoji.“

„Jak to myslíš?“ Sabrina se zatvářila šokované. Candy se nezmohla na slovo.

Anniinu náladovost vždycky nesnášela.

Pro ni byla Annie pořád ta otravná starší sestra, která ji uměla pořádně potrápit.

Candy byla o pět let mladší než ona.

„Jo,“ sykla Annie. V tu chvíli nenáviděla celý svět. Sestry zůstaly ještě asi půl hodiny a snažily se ji ukonejšit, ale bez úspěchu. Nakonec ji vzaly za slovo a odešly. Slíbily jí, že se vrátí později, jestli jim zavolá, že je chce vidět. Nebo přijdou zítra.

Cestou z nemocnice to obě rozebíraly.

Sabrina mínila, že Anniina zlost je možná dobrým znamením. Neměla nikoho, proti komu by ji mohla obrátit, proto to schytaly ony dvě. Ve skutečnosti zuřila na osud, který ji připravil o matku a nechal ji na světě slepou. To bylo opravdu kruté.

„Co s tím domem?“ zeptala se ustaraně Candy. „Co když se s námi nebude chtít přestěhovat?“

„Ale

bude,“

prohlásila

trpělivě

Sabrina.

„Nebude

mít

moc

na

vybranou.“

„To je smutné,“ hlesla Candy, kterou to roztesknilo. „Ano, je. Všechno je to smutné. Pro ni, pro tátu, pro nás. Ale musíme se pokusit dostat z toho to nejlepší.“

Sabrina byla pořád ještě nadšená z domu, který se jim podařilo získat, připadal jí naprosto dokonalý. „Ona si to rozmyslí,“ ujistila sestru. Sama doufala, že to tak bude.

Když dorazily domů, Sabrina našla na záznamníku vzkaz od psychiatricky.

Zavolala jí zpátky a vylíčila jí, co je potkalo. Lékařka se uvolila přijet z města a podívat se na Annii v nemocnici. Měla ordinaci v New Yorku, ale v mimořádných případech jezdila za pacienty i na návštěvy.

A okolnosti Anniina případu byly velice mimořádné. Lékařka prohlásila, že přijede hned ve středu, a povzbuzovala Sabrinu v plánu odstěhovat se s Annií co nejdřív do města. Slíbila, že přijme její sestru mezi svoje pacienty, a vypadalo to, že ji tenhle případ opravdu zaujal.

Sabrině se ulevilo. Žena jí po telefonu připadala sympatická a Anniin lékař ji vřele doporučoval.

Sabrina

nechala

Tammy

vzkaz

v hlasové schránce, že dům je skvělý.

Zbytek odpoledne strávila telefonováním a zapisováním poznámek. Volala do práce, aby zařídila nezbytné věci, potom volala svým domácím a domluvila se s nimi, jak ukončí nájem jejího apartmá.

Připadalo jí to velice jednoduché.

Vylíčila jim okolnosti a majitelé bytu s ní soucítili. Okamžitě se dohodli na podmínkách.

Za Annií se vydaly až druhý den ráno.

Potkaly ji na chodbě s ošetřovatelkou, která ji vedla na procházku, a Annie se tvářila nešťastně.

Vycítila

jejich

přítomnost ještě dřív, než ji pozdravily.

Sabrina ji vzala za ruku a pomalu se s ní vracela k jejímu pokoji. Slepá dívka se tvářila vylekaně a měla strach, aby do něčeho nenarazila. Když ji sestry viděly mimo pokoj,

znovu

si

bolestně

uvědomily, jak moc je zranitelná. Jako želva bez krunýře. Když došly do pokoje, mlčela, a rozhovořila se až po chvíli. Mluvila už s Charliem. Když vyslovila jeho jméno, tvářila se smutně, ale sestry už věděly proč.

„Byl v Řecku. Tvrdil, že tam neměl signál, až teď.“

Annie zaváhala a pokračovala. „Řekl mi, že tam potkal nějakou jinou dívku.

To je divné, nezdá se vám? Když jsem před dvěma týdny odjížděla z Florencie, šílel láskou. A za pár dní na to zapomene, protože potká někoho jiného.

Choval se jako pitomec, vůbec se o tom nechtěl bavit. Víte co? Myslím si, že už jel do toho Řecka s ní.“ Z očí jí vyklouzly dvě slzy a Sabrina je něžným gestem setřela.

„Chlapi jsou někdy pěkní mizerové.

Ale ženské asi taky. Lidi obecně. To je pěkně hnusné, co ti provedl.“ Kdybys jen věděla, jak moc hnusné, dodala Sabrina v duchu.

„To je. Ani jsem mu neřekla, že jsem oslepla, takže to nemohlo být kvůli tomu.

Pověděla jsem mu o té nehodě, a že maminka umřela, ale o sobě jsem řekla, že budu v pořádku. Nechtěla jsem, aby mě litoval. Kdyby bylo mezi námi všechno jako dřív, pověděla bych mu to hned. Aby si mohl rozmyslet, jak se rozhodne. Ale vůbec jsem se k tomu nedostala, protože Charlie mě skoro nepustil ke slovu.“ Když ji Sabrina poslouchala, měla pocit, že je to takhle lepší. Byla ráda, že tomu pacholkovi zavolala a varovala ho. Kdyby mu to zavolala přímo Annie a on ji tak necitlivě odmítl, mohlo by to na ni zapůsobit ještě hůř. Takhle mohla mít aspoň pocit, že ji zradil jako kteroukoli jinou ženu. To bylo hořké a jeho chování neomluvitelné, ale nebyla to smrtící rána, kterou jí její milovaný zasadil jen proto, že je slepá. Dobře že se rozešli.

Očividně to nebyl dobrý člověk.

„To mě mrzí, Annie,“ politovala sestru. Candy se přidala, prohlásila, že na světě je dost jiných mužů a tohle je očividně mizera.

„Ale pro mě žádní jiní chlapi nejsou,“

namítla hořce Annie. „Nikdo nechce chodit se slepou.“ Sabrina jí neřekla, že za ní přijede psychiatrička, ale byla ráda, že se ta návštěva uskuteční.

„Ale chce,“ ujistila ji mírně Sabrina.

„Jsi pořád stejně krásná, chytrá a milá jako předtím. Na tom se nic nezměnilo.“

„Já dostávám kopačky pořád,“ přidala se Candy a obě její sestry se rozesmály.

Bylo těžké tomu uvěřit, když někdo vypadal jako Candy. „Většina mladíků, se kterými jsem chodila, byli zmetci.

Kluci v našem věku bývají často takoví.

Jeden den tě milují a další začnou toužit po nějaké jiné. Nebo s tebou chtějí spát a chodit na večírky. A taky je spousta těch, co tě jen využívají.“ Sabrinu napadlo, že to bude zřejmě u Candy ten nejčastější případ. Spousta lidí ji chtěla jen zneužívat. A ona byla příliš mladá, než aby si s tím dokázala poradit. Jenže Tammy chodila s muži mnohem staršími a její problémy byly podobné. Někdy v tom věk prostě nehraje roli.

„Když vás dvě slyším, přestávám litovat, že už nejsem mladá. Skoro jsem zapomněla, jací umějí být kluci mezi dvacítkou a třicítkou. Ale taky jsem chodila s pár mizery, než jsem poznala Chrise.“

Daly se do hovoru o tom, jaké hrůzy která z nich kdy prožila na rande, ale pod tím žertováním Sabrina cítila Anniin hluboký smutek. To, že ji Charlie zradil kvůli jiné ženě, byla teď další krutá rána.

Byla si tak jistá, že Charlie je ten pravý.

Vždyť už začala myslet na to, že se v zimě vrátí do New Yorku s ním.

Sabrina

jí

to

rozhodně

nechtěla

připomínat.

„Bydlet na čas s námi tě nezabije, neboj. Třeba si to užijeme.“

„Neužijeme,“

namítla

tvrdohlavě

Annie. „Já si už nikdy nic neužiju.“

„O tom si povíme za půl roku, až budeš chodit s někým jiným.“

„Já už nikdy s nikým chodit nebudu,“

pronesla Annie a její sestry poznaly, že to myslí vážně.

„Dobře,“ ozvala se Sabrina. „Tak já jdu do toho. Dneska je čtrnáctého července, výročí dobytí Baštily. Vsázím se s tebou o sto dolarů, že než bude čtrnáctého ledna, buď už budeš s někým chodit, nebo s tím začneš. Sto dolarů na to, že budeš mít přítele. Candy je svědek. Budeš mi dlužit pořádný balík, Annie. Už abys radši začala šetřit.“

„To spíš ty,“ zarazila ji sestra. „Sázím se, že za šest měsíců, ani za šest let, nebudu mít rande.“

„Sázka platí na šest měsíců,“ namítla Sabrina. „A ne na šest let. Tolik peněz na tobě vydělat nechci. Nemůžeš si to dovolit. A pamatuj, už teď mi dlužíš sto babek. To je zatraceně jisté.“

Annie se natáhla na postel a usmála se. Byla deprimovaná z rozchodu s Charliem, ale sestry ji vždycky dokázaly rozveselit. Dokonce i teď.

Včera večer jí volala Tammy, hned jak přistála v L. A., a rozesmála ji historkami o Juanitě a o nějakém cvokovi, vedle kterého seděla v letadle.

Sabrina a Candy později odešly domů, ale ještě před odchodem Sabrina oznámila Annii, že večer pojede do města podepsat smlouvu na dům.

„Ještě jsem neřekla, že tam chci jít,“

namítla trucovitě Annie. Tvářila se smutně, ale přece jen o něco lépe, než když dorazily.

Pochopitelně

byla

rozčilená z Charlieho zrady. Ale aspoň už nemluvila o tom, že chce zpátky do Florencie. Ocitnout se tam sama a slepá, to by nešlo, a Annie si to sama uvědomovala. Ale trvala na tom, že se bytu ve Florencii nechce vzdát. Sabrina jí doporučila, aby to probrala s otcem.

Bylo to jen na něm. Sabrina věděla, že ten byteček je hodně levný, takže možná Jim nebude mít námitky.

„No tak dobře,“ prohodila Sabrina, „když s námi nebudeš chtít, nastěhujeme se tam s Candy a ty budeš hořce litovat.“

Annie se při těch slovech pousmála.

„Dobře, tak dobře… uvidíme. Musím si to ještě promyslet.“

„Jednu věc ti garantuju, Annie Adamsová,“ ozvala se Sabrina už na odchodu. „Jestli se k nám nepřidáš, prošvihneš nejlepší

životní

šanci.

S nikým lepším bys bydlet nemohla.“

„To teda není pravda,“ bránila se se smíchem Annie a zadívala se přímo na sestru, jako by ji mohla vidět. „Bydlela jsem s tebou až do svých deseti let a hroznější mě prudila. A Candy není o nic

lepší.

Neznám

nikoho

nepořádnějšího.“ Všechny věděly, jaký zmatek kolem sebe Candy dokáže nadělat, ale Sabrina doufala, že se to v posledních letech zlepšilo.

„Já nejsem nepořádná!“ vykřikla uraženě Candy. „A vůbec, jestli budeme bydlet spolu, potřebujeme posluhovačku.

Já dům uklízet nehodlám!“

„Ježíš, tak vy mě chcete jako posluhovačku… to je teda vážně šance jako hrom,“ zašpičkovala Annie. „Dám vám vědět,“ slíbila nakonec a znělo to už mnohem rozumněji než předtím.

„Dej,“ souhlasila Sabrina, políbila ji a vyšla z místnosti s Candy za zády.

Sabrina na Candy zamrkala a ta jí ukázala palec nahoru. Annie to udělá.

Stejně teď nemá na vybranou.

12

Psychiatrička přišla za Annii do nemocnice ve středu, jak slíbila, a po návštěvě Sabrině zavolala. Neprozradila jí samozřejmě nic z toho, co jí Annie řekla, protože jí to nedovolovala lékařská etika, ale prohlásila, že je s průběhem

schůzky

spokojená.

Plánovala, že ji přijede navštívit do nemocnice ještě jednou, a doufala, že potom v New Yorku se budou scházet pravidelně. Annie stále ještě Sabrině neřekla, jestli se rozhodla nastěhovat se s nimi do domku, ale tohle znělo, jako by to měla v úmyslu. Sabrina už smlouvu večer předtím podepsala.

Lékařka Sabrinu ujistila, že její sestra nemá sebevražedné úmysly ani příliš hlubokou depresi. Prochází si takovými emocionálními stavy,

jaké

se

v souvislosti s jejím traumatem dají čekat, když

prožila

dvojnásobnou

tragédii a přišla o matku i o zrak.

Psychiatrička stejně jako chirurg mínila, že by Annie potřebovala absolvovat rehabilitační program pro lidi po ztrátě zraku, ale o tom ji prý informují v nemocnici, ještě než ji propustí.

Prozatím to ale s Annie vidí nadějně.

Sabrinu to hodně potěšilo.

Pro Annii byla tahle schůzka očividně ještě důležitější. Když lékařka vešla do jejího pokoje a představila se, Annie dostala záchvat vzteku. Lékařka otevřeně přiznala, že ji zavolala Sabrina, a Annie s ní nejdřív odmítla mluvit. Prohlásila, že o žádnou pomoc nestojí a že si poradí sama.

„To

jistě

ano,“

souhlasila

psychiatrička Ellen Steinbergová. „Ale promluvit si ještě nikomu neublížilo.“

Annie pak vybuchla a vychrlila na ni, že doktorka nemá ani ponětí, čím ona prochází, že neví, jaké to je být slepá.

„Vlastně to vím,“ namítla Ellen. „Prožila jsem podobnou nehodu jako vy, když jsem promovala na medicíně. To už je čtyřiadvacet let. Měla jsem pár hodně těžkých let. Chtěla jsem medicíny nechat. Mojí specializací byla chirurgie a s tou jsem musela skoncovat. Věděla jsem, že s mou kariérou je amen. Po slepých chirurzích není moc velká poptávka.“ Annie začala fascinovaně naslouchat. „Byla jsem si naprosto jistá, že mě žádná jiná specializace nezajímá.

Myslela jsem, že psychiatrie je pro kočku. Copak se chci celý život setkávat s magory a neurotiky? Chtěla jsem dělat operace srdce, což je velice prestižní obor. A tak jsem pár let seděla doma, užírala se a přiváděla svou rodinu k šílenství. Začala jsem pít, čímž se všechno hodně zkomplikovalo. Bratr mi nakonec řekl, že jsem beznadějný parchant, že je mu ze mě špatně, jak se pořád lituju, a proč si nenajdu nějakou práci, abych přestala všechny trestat za to, co se mi stalo.

A já na to: ’Co můžu dělat? Nic neumím. Vystudovala jsem medicínu.‘

Pak jsem sehnala práci na jedné klinice, zvedat telefony.

Nějakým

řízením

škodolibého osudu jsem pak dostala další záskok, dělat poradce na lince pro sebevrahy. Začalo se mi to líbit…

a nakonec mě to přivedlo k psychiatrii.

Zbytek už není zajímavý. Když jsem se vrátila do školy, seznámila jsem se s manželem, který tam učil jako asistent.

Vzali jsme se a máme čtyři děti.

Obyčejně o sobě moc nemluvím, Annie, ne tak otevřeně jako teď s vámi. Ale napadlo mě, že by vám mohlo pomoci, kdybyste si vyslechla můj příběh. Do mě narazil v autě opilý řidič. Dostal za to dva roky. Já jsem až do smrti slepá. Ale když se na to člověk podívá z jiného úhlu, je to vlastně požehnání. Dostala jsem se k oboru, který miluji, vdala se za úžasného muže, mám čtyři skvělé děti.“

„Ale jak jste to všechno dokázala, když jste

slepá?“

užasla

Annie.

Fascinovalo ji to, i když si neuměla představit, že by něco takového potkalo ji. Jí se dobré věci nestávají. Je prokletá.

„To se naučíte. Rozvinete si jiné smysly. A taky si občas natlučete, jako každý, ať je nevidomý nebo ne. Budete dělat chyby. Občas se budete muset snažit víc než ostatní. Budete zažívat zklamání a zoufalství, stejně jako zdraví lidé. Nakonec budete žít stejně. Budete dělat, co budete muset. Nepopovídáme si o tom? Jak se teď cítíte?“

„Vyděšená,“

odpověděla

Annie

dětským hlasem a z očí jí začaly prýštit slzy. „Chybí mi maminka. Pořád si myslím, že jsem ji mohla zachránit. Je to moje chyba, že umřela. Nestačila jsem chytit volant. Nebyl čas.“ Když o tom mluvila, tvářila se vystrašeně.

„Nemyslím, že jste mohla udělat něco víc. Přečetla jsem si zprávu o nehodě, než jsem za vámi šla.“

„Jak jste ji mohla číst?“ hlesla Annie.

„Nechala

jsem

si

ji

přepsat

Braillovým písmem. Je to hračka. Svoje zprávy taky píšu braillem a moje sekretářka je pak přepisuje.“

Bavily se asi hodinu, než doktorka Steinbergová odešla. Slíbila, že pokud Annie bude chtít, může za ní zase přijít.

„To bych ráda,“ přiznala tiše Annie.

Cítila se jako dítě, vydaná lidem na milost. Pověděla lékařce o Sabrinině návrhu, aby se s ní a sestrou Candy nastěhovala do jednoho domu.

„Ale co chcete vy?“ zeptala se jí doktorka Steinbergová.

Annie

prohlásila, že jim nechce viset na krku.

„To nemusíte. Choďte do školy.

Naučte se všechno, co potřebujete, abyste mohla žít nezávisle.“

„To jste udělala vy?“

„Ano, ale předtím jsem ztratila spoustu času tím, že jsem se litovala. To vy nemusíte, Annie. Vypadá to, že máte skvělou rodinu. Já všechny kolem sebe dlouho trestala. Doufám, že vy se tomu vyhnete. Nemá to smysl. Zase vás začne bavit život, když budete dělat to, co sama chcete. Můžete se věnovat skoro všemu, co podnikají zdraví lidé, snad až na chození do kina. Aleje i spousta jiných věcí.“

„Nemůžu už malovat,“ pronesla smutně Annie. „To je to jediné, co jsem vždycky chtěla dělat.“

„Já taky nemůžu dělat chirurgii. Ale psychiatrie se mi líbí mnohem víc.

Myslím, že je spousta uměleckých oborů, kterým byste se mohla věnovat.

Možná máte nadání, která jste v sobě zatím neodhalila. Tady máte šanci, jak ze sebe dostat víc než předtím. Přijměte tu výzvu. Něco mi říká, že vy na to máte.

Máte před sebou celý život a otevírá se vám spousta nových dveří, pokud budete ochotná to vyzkoušet.“ Annie dlouho neodpovídala, ale přemýšlela o tom.

Doktorka Steinbergová se po chvíli zvedla a Annie slyšela, jak po podlaze ťuká její hůlka.

„Nemáte psa?“

„Jsem na ně alergická.“

„Já psy nenávidím.“

„Tak si ho nemusíte pořizovat. Sama se budete o sobě rozhodovat, Annie, stejně jako předtím. Možná ještě častěji.

Uvidíme se příští týden.“ Annie přikývla a slyšela, jak se dveře zavírají. Zůstala ležet na posteli a přemýšlela o tom, co jí řekla Ellen Steinbergová.

13

Příštích několik týdnů bylo pro Sabrinu velice hektických. Snažila se starat o otce a neustále ho něčím zaměstnávat. Candy jí nepomáhala tolik, jak původně doufala. Snadno se něčím rozptýlila, nedokázala si zorganizovat čas a byla stále v depresi z matčiny smrti, takže nebyla Sabrině moc k užitku.

Candy byla v mnoha ohledech ještě dítě, a teď jako by čekala, že jí maminku bude dělat Sabrina. Ta se sice snažila ze všech sil, ale někdy i to bylo málo.

Když podepsaly nájemní smlouvu, prošly si dům a rozhodovaly se, jaký nábytek si ponechají. Bylo tam spousta krásných kousků, které se jim líbily a obě se shodly na tom, že je si chtějí nechat. Sabrina pak pomohla Candy nabídnout apartmán k pronájmu. Do tří dnů měli vážného zájemce a Candy mohla začít vydělávat. Dostávala za něj tolik, že to hravě pokrylo její podíl na nájmu. Sabrina se vystěhovala ze starého bytu za minimální poplatek. Prodala nějaký nábytek, další dala uskladnit a rozhodla, co budou potřebovat na Osmdesáté čtvrté. Candy pronajala své apartmá se vším zařízením, takže jim už nic nebránilo ve stěhování. Sabrina požádala

Candy,

aby

objednala

stěhovací firmu na prvního srpna, protože to bylo něco, s čím jí sestra mohla pomoct. Sama toho měla nad hlavu. Mezi stovkami telefonátů, které denně vyřizovala, ještě chodila denně do nemocnice za Annii. Po druhé návštěvě doktorky Steinbergové řekla Annie sestrám, že jestli se k ní budou chovat jako k dítěti nebo k mrzákovi, okamžitě se odstěhuje.

Candy i Sabrina souhlasily, že se k ní tak chovat nebudou a počkají, až je sama požádá o pomoc. Ledaže by viděly, jak padá ze schodů.

Třetí týden v červenci, když Annii propustili z nemocnice, byly už všechny tři rozrušené z vyhlídky na stěhování a na společné bydlení a těšily se na to, bez ohledu na důvod, který je svedl dohromady.

Anniiny první dny v domě rodičů byly obtížné. Být tu bez maminky pro ni bylo nové. Ostatní už měli pár týdnů, aby si na to zvykli. Pro Annii to ale byla čerstvá rána. Dům znala dokonale, takže se tu pohybovala vcelku bez problémů, ale v každém pokoji jako by čekala, že uslyší maminčin hlas. Chodila do její šatny a dotýkala se maminčiných věcí, přikládala si je k tváři. Vdechovala její parfém a téměř ji cítila vedle sebe. Bylo to pro ni trýznivé, protože si neustále vybavovala

ten

okamžik,

kdy

se

pokoušela chytit volant, který vyklouzl matce z ruky, když Jane vyletěla z auta.

Ta chvíle Annii pronásledovala ve snech a mluvila o tom s doktorkou Steinbergovou. Nemohla si vyhnat z hlavy myšlenku, že mohla něco udělat, i když na to nebyl čas. Často se jí o tom zdálo. Jejímu stavu nepomohlo ani to, že tak

krátce

po

autonehodě

přišla

i o Charlieho. Na jednu stranu byla ráda, že se stěhuje do New Yorku, ne do Florencie. Potřebovala začít s čistým stolem. Ale otec souhlasil, že může ještě na čas pronájem jejího bytu platit.

Když opouštěla nemocnici, lékaři jí vysvětlili

další

postup,

a

oční

specialista s ním seznámil i Sabrinu, která si začala připadat spíš jako Anniina matka než jako sestra. A také jako matka Candy, která byla tak mladá a chovala se nezodpovědně, i Jima, který vypadal den ode dne bezmocněji a ztraceněji. Neustále něco hledal, rozbíjel věci, holil se dvakrát za sebou, nemohl si vzpomenout, kde má něco hledat, nebo to spíš nikdy netušil.

Sabrina řekla Tammy sarkasticky do telefonu, že maminka pro něj zřejmě dělala úplně všechno kromě toho, že by mu předžvýkávala jídlo. Žil hýčkaný, ochraňovaný a rozmazlovaný. Jane byla oddaná manželka, ale to nebyl Sabrinin styl. Snažila se otce přimět, aby si většinu běžných úkonů dokázal udělat sám, ale moc se jí to nedařilo. Jim si neustále na něco stěžoval, byl zamračený a často plakal. Začínalo to být nesnesitelné a Sabrina cítila, že je v tomhle ohledu s rozumem v koncích.

Bylo toho na ni moc.

Anniin lékař chtěl, aby chodila pravidelně na kontrolní CT, které bylo po operaci hlavy nutné, a také jí naléhavě doporučil, aby v New Yorku začala navštěvovat kurzy pro nevidomé a chodila tam aspoň šest měsíců. Řekl jí i Sabrině, že jen tohle může Annii pomoci k nezávislosti na druhých, že ji tam naučí, jak se o sebe postarat a vyhýbat se nebezpečím, a o to jim všem přece šlo. Annie se po tom rozhovoru stáhla do sebe a pár dní jen zachmuřeně

bloumala

otcovským

domem. Dostala bílou hůlku, ale nepoužívala ji. V rodném domě znala všechno tak dobře, že se bez ní obešla – pokud někdo nepostavil něco jinam, než byla zvyklá. Candy jednou odstrčila v jídelně židli a nechala ji stát uprostřed místnosti. Když o ni Annie zakopla, rozplácla se na podlaze. Candy k ní hned přiskočila, aby jí pomohla vstát, a kajícně se omlouvala.

„To je zákeřnost!“ vyjekla Annie, která zuřila nejen na sestru, ale i na osud, který ji takhle pokořil. „Pročs to udělala?“

„Zapomněla

jsem…

promiň…

neudělala jsem to naschvál!“ Tohle Candy říkávala, když byla malá, úplně stejným tónem. Jako by hlavní byly úmysly, ne výsledek.

Annie byla odhodlaná, že se bude mýt sama, a zakázala sestrám, aby za ní chodily do koupelny, i když ne bývala nijak zvlášť přehnaně stydlivá, jako ostatně nikdo z rodiny. Otec se nikdy neobjevil u snídaně bez županu a matka také, ale dívky se dřív bezstarostně proháněly polonahé mezi koupelnami a hledaly v těch sestřiných fény, kulmy, laky na nehty, čisté kalhotky, zatoulanou podprsenku. Annie se teď vydávala do koupelny úplně oblečená a zamykala za sebou dveře. Když byla doma druhý den, přetekla jí vana a voda začala prosakovat stropem jídelny vedle lustru.

Sabrina si uvědomila, co se stalo, a vyřítila se nahoru. Zabušila na dveře koupelny, a když ji Annie konečně pustila dovnitř, stála na mramorové podlaze, na níž byly dva centimetry vody.

„Tohle nejde,“ pronesla Sabrina, která se snažila ovládat. „Vím, že nestojíš o naši pomoc, ale potřebuješ ji.

Musíš se naučit různé triky, abys to zvládla, jinak doženeš sama sebe i všechny kolem k šílenství. Jak ti mám pomoct?“ Pustila se do vysoušení koupelny.

„Nech mě na pokoji!“ zaječela na ni Annie a zamkla se ve svém pokoji.

„Fajn!“ vybuchla Sabrina, ale nic víc neřekla. Musela zavolat elektrikáře, firmu na čištění koberců, aby jim ho vysušila, a malíře, aby vymaloval strop v jídelně. Annie zuřila na sestru i na sebe. Teprve po dvou podobných nehodách souhlasila s tím, že bude uvažovat o návštěvě školy pro nevidomé od září, aby se naučila se svým handicapem zacházet. Prozatím se stále snažila předstírat, že její problémy jsou jen dočasné a že si se vším poradí sama.

Jenže neporadila. To bylo jasné celé rodině. Její zuřivost je také velice vyčerpávala.

Jako

by

se

Annie

proměnila v člověka, kterého vůbec neznají. Odmítala nechat Sabrinu nebo Candy, aby jí pomohly učesat vlasy, a druhý týden po propuštění z nemocnice si je sama ostříhala. Výsledek byl katastrofální.

Sabrina

sestru

našla

v jejím pokoji, jak vzlyká na podlaze a všude kolem ní se válejí chuchvalce jejích nádherných zlatohnědých vlasů.

Vypadala, jako by jí je někdo ořezal motorovou pilou. Když ji Sabrina uviděla, objala ji a rozplakala se s ní.

„Tak dobře,“ hlesla nakonec Annie s hlavou na Sabrinině rameni. „Tak jo…

nezvládnu to… nenávidím to… půjdu do školy. Ale psa nechci.“

„Tak ho mít nemusíš.“ Ale nějakou pomoc Annie rozhodně potřebovala.

Otce pohled na její duševní stav ještě víc

deprimoval.

Připadal

si

tak

bezmocný, když ji viděl klopýtat po domě a padat, opařovat si ruku horkou vodou z konvice, když si chtěla udělat kávu, nebo rozhazovat jídlo kolem talíře jako dvouleté dítě.

„Copak pro ni nemůžeš nic udělat?“

ptal se zoufale Sabriny.

„Já se snažím,“ odsekla mu dcera.

Měla co dělat, aby se na něj nerozkřikla.

Pětkrát nebo šestkrát za den si telefonovala s Tammy, která se cítila provinile, že odjela, a pořád ještě nevyřešila náhradu za těhotnou herečku.

Také její život byl jeden velký blázinec, a navíc si připadala, jako by se vykašlala na svou rodinu. Všichni z nich byli svým způsobem nešťastní, a nejvíc Annie.

Nakonec dovolila Candy, aby jí něco provedla s vlasy. Příliš se styděla, než aby s tím zašla k maminčině kadeřnici.

Nechtěla, aby ji druzí viděli takhle, slepou a s vlasy, které jako by jí někdo osekal mačetou. Použila na ně nůžky na nehty, a taky to podle toho vypadalo.

Mívala nádherné, hedvábné dlouhé vlasy, podobné jako Candy, ale o něco delší a zbarvené do hněda a červena, kdežto ty Candyiny byly čistě plavé.

„Nastal čas na nový účes,“ prohlásila odhodlaně Candy, když se druhý den po Anniině

vlastnoručním

ostříhání

posadila vedle sestry. Ta vypadala, jako by ji právě pustili z vězení. Některé vlasy měla kratinké, jiné zůstaly delší a celek působil jako vrabčí hnízdo.

„Neboj, jsem pověstná svým uměním,“

ujistila Candy Annii. „Vždycky upravuju holkám vlasy po focení, když jim z nich nějaký ulítlý stylista vytvoří něco, s čím se nedá chodit po ulici, a zkazí jim je.

Ale dobrá věc je,“ dodala vesele, „že neuvidíš, co ti s nimi provedu. Takže když se mi to nepovede, aspoň nebudeš zuřit.“ Znělo to tak bezelstně, že si Annie nemohla pomoci: musela se rozesmát.

Pak zůstala poslušně sedět, zatímco Candy stříhala, ořezávala, kartáčovala, česala, zase stříhala. Když skončila, výsledek

vypadal

velice

módně

a avantgardně. Annie vypadala jako elegantní elfka: vlasy měla na vrcholku hlavy do špičky, po stranách trochu delší a jejich měděný odstín dokonale rámoval bledý obličej se zelenýma očima.

Candy

právě

obdivovala

výsledek, když do místnosti vešla Sabrina a uviděla podlahu plnou vlasů.

V pokoji to vypadalo příšerně, zato Annii to neskutečně slušelo. Jako by si odskočila k nějakému pařížskému nebo londýnskému kadeřníkovi, průkopníkovi nové vlny.

„Páni!“ vydechla Sabrina ode dveří, překvapená Candyiným výkonem. Sestra byla opravdu schopná. Koneckonců, byla to její práce, vypadat stylově, přitažlivě a extravagantně. Tak dokonalý střih snad Sabrina ještě neviděla.

„Annie, vypadáš fantasticky! Úplně jinak. Aspoň teď víme, co může Candy dělat, až půjde její kariéra modelky do kopru. Musíš si otevřít kadeřnický salon, Candy. A někdy mě taky musíš ostříhat!“

„Opravdu vypadám dobře?“ zeptala se s obavami Annie. Musela se hodně překonat, když dovolila Candy, aby jí něco provedla s vlasy. Neměla ani ponětí, jak strašně to vypadalo předtím: jako by vystoupila do života z plátna hororového filmu. Candy ji proměnila v kouzelnou, upravenou bytost. Její nový účes působil mladistvě a sexy, stejně jako celá Annie, a slušel jí víc než její dlouhé vlasy. Candy ji stejně vždycky popichovala, že v nich vypadá jako hippie, a Annie je většinou nosila stažené v culíku. Teď se proměnila z Matky země ve filmovou hvězdu, a to pouhým zásahem Candyiny ruky.

„Vypadáš mnohem líp než dobře,“

ujistila ji nadšeně Sabrina. „Vypadáš, že by tě mohli vyfotit na obálku Vogue.

Naše malá sestřička provedla s tvými vlasy něco jako zázrak. Vidíš, jaké máme všechny skryté talenty! Já jsem propásla životní příležitost vydělávat si jako posluhovačka. Což mi připomíná, dámy, že až si příště budete hrát na salon krásy v dětství to byla jejich oblíbená hra, při které se navzájem česaly, lakovaly si nehty dětským lakem a dělaly hrozný nepořádek, co kdybyste se s tím přesunuly do koupelny? Ráda bych vám připomněla, že Hannah má tenhle týden volno a uklízecí četa jsem tady já. Takže prosím…“

„Ježíš,“ hlesla zahanbeně Candy. Ani si to neuvědomila. Tak jako nikdy. Byla zvyklá, že kolem ní skákali jiní a uklízeli po ní, ať už při práci nebo v jejím bytě.

Proto si vůbec neuvědomovala, jakou spoušť tady udělala. Všude kolem byly vlasy. „Promiň, Sabrino, já to uklidím.“

„Promiň,“ opakovala Annie. Přála si, aby se taky mohla zapojit do úklidu, ale nemohla nijak poznat, kam všude napadaly její vlasy.

„Ty si s tím nedělej hlavu,“ uklidnila ji Sabrina. „Můžeš udělat něco jiného.

Pomoz tátovi naskládat nádobí do myčky. Mám pocit, že má taky něco s očima – pořád tam dává talíře se zbytky jídla. Myslím, že až dodnes nepochopil, jak myčka vlastně funguje a že to jídlo k talířům leda přicementuje.

Podle mě ho to mamka nikdy nenechala dělat.“

„Půjdu tam,“ slíbila Annie a vyšla z pokoje. Vypadala v novém účesu tak nádherně, že to na ni Sabrina musela ještě jednou zavolat.

O dvacet minut později ji našla s otcem v kuchyni. Annie dokázala poznat, kdy je na talířích jídlo, a odstranit ho. Šlo jí to mnohem lépe než otci, který sice nebyl slepý, ale byl naprosto bezmocný a rozmazlený. Bylo bolestné pozorovat, jak se potácí životem od chvíle, kdy jeho manželka zemřela. Jako by se jim jejich silný a moudrý tatínek přímo před očima scvrkával. Připadal jim slabý, zmatený, deprimovaný,

neustále

poplakával.

Sabrina navrhla, že by se měl také objednat k psychiatrovi, ale Jim to odmítl, i když to možná potřeboval stejně jako Annie. U té měli pocit, že si svou psychiatričku zamilovala.

Sabrina nechala Annii, aby se o otce postarala, a vydaly se s Candy do města, zařizovat stěhování. Annie už byla v domě, aby si tam všechno ohmatala.

Tvrdila, že se jí její pokoj líbí, i když ho jen cítila. Líbilo se jí, že bude mít své soukromí, a místnost byla prostorná.

Také byla ráda, že Candy bude spát přes chodbu naproti, kdyby něco potřebovala.

Annie ale odmítala, aby jí ostatní pomáhali, dokud o to nepožádá. To jim dala jasně najevo. Neustále narážela na nějaké potíže, ale snažila se s nimi vyrovnat po svém a někdy se jí to docela dařilo. Jindy zase ne, což vedlo k výbuchům a slzám. S Annie teď nebylo snadné žít, ale měla pro to tu nejlepší omluvu. Sabrina doufala, že až začne sestra docházet do školy pro nevidomé, její přístup k nim se zlepší. Pokud ne, bude to obtížné soužití. Pro ni a pro Candy byla atmosféra v otcově domě, s jeho depresemi a Anniinými výbuchy vzteku, velmi stresující. Sabrina si všimla, že Candy jí pořád míň.

Připadalo jí, že se sestřino stravování po maminčině smrti ještě zhoršilo.

Sabrina by si o tom normálně promluvila s Chrisem, který měl trpělivost světce, ale byl momentálně příliš zaneprázdněn svou poslední kauzou. Sabrina cítila, jako by s ní problémy smýkaly do všech světových stran. Starala se o všechny, zařizovala stěhování a navíc už musela začít chodit do práce.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí jednou starostlivě Chris. Byli ještě v jejím starém bytě a Sabrina prohlásila, že je tak unavená, že vůbec nemá hlad.

K večeři si dala jenom pivo, i když jinak pila jen zřídka.

„Jsem dost vyčerpaná,“ odpověděla upřímně a položila Chrisovi hlavu do klína. Díval se v televizi na baseballový zápas, zatímco Sabrina balila knihy.

Měla se stěhovat už za tři dny. Ve městě bylo takové vedro, že si s ním neporadila ani její klimatizace. Sabrině bylo horko, byla unavená a cítila se upocená a špinavá, protože už několik hodin balila. „Připadám si, jako by mi na ramenou ležel celý svět. Ani nevím, kdy bych si mohla odpočinout. Táta si sotva sám zaváže tkaničky a je to s ním horší a horší. Odmítá se vrátit do práce.

Candy

vypadá,

jako

by

přišla

z Osvětimi. Annie si málem podřízla žíly, když si chtěla ukrojit chleba a nedovolila nám, abychom jí pomohli.

A nikdo mi s ničím nepomůže. Ani s tím stěhováním.“ Chris cítil, že Sabrina má slzy na krajíčku.

„Zlepší se to, až Annie začne chodit do školy,“ snažil se ji povzbudit, i když naprosto chápal její rozpoložení. Pobyt s její rodinou byl i pro něj velice rozčilující. Také jemu to dělalo starosti.

Naložili všechno na Sabrinu, a bylo toho na ni moc – takové břímě jediný člověk neutáhne. Cítil se bezmocný, když se na ni díval. Udělal by všechno, aby jí to nějak ulehčil.

„Možná. Jestli tam vůbec začne chodit a bude ochotná se učit,“ zamumlala unaveně Sabrina. „Annie si chce dělat všechno

sama,

ale

něco

prostě

nezvládne. A když se jí to nepovede, chytí ji amok, začne házet věcmi, většinou po mně. Myslím, že bychom všichni potřebovali psychiatra.“

„To možná není špatný nápad. A co budeš dělat s Candy?“ Jako by ostatní pořád byli dětmi, všichni se spoléhali na Sabrinu. Ta v sobě teď probudila novou úctu k mamince a k tomu, jak nenápadně dokázala vychovávat čtyři děti a starat se o manžela, který byl spíš jako páté děcko. Sabrina nechápala, jak to maminka mohla zvládnout. Jenže ona nikdy nechodila do práce. Sabrina měla náročné

zaměstnání,

snažila

se

zorganizovat stěhování do nového domu, neustále pendlovala mezi New Yorkem a Connecticutem a snažila se všechny povzbuzovat. Až na sebe.

„S Candy nebudu dělat nic. Když byla mladší, chodila k nějaké doktorce, která léčí poruchy příjmu potravy. A zlepšilo se to, i když ne o moc. Ale teď se to u ní úplně vymklo kontrole. Vsadím se, že zhubla nejmíň o tři kila, možná o pět, co mamka umřela. Ale Candy je dospělá.

Bude jí jednadvacet. Nemůžu ji nutit, aby chodila k doktorovi, když nebude chtít. Ale chová se jako blázen. Při téhle váze hrozí, že nebude mít nikdy děti, vypadají jí zuby a vlasy nebo se u ní vyskytnou srdeční problémy… může to vést až k smrti. Anorexie je strašná nemoc. Jenže ona mě neposlouchá.

Tvrdí, že děti stejně nechce, že si může nechat vlasy nastřelit a že je zdravá jako řípa. Jenže jednou to její organismus nevydrží a skončí někde v nemocnici, ne li hůř. Mamka si s tím dokázala poradit líp, ale Candy k ní měla respekt.

Mě nikdo neposlouchá. Chtějí jen, abych vyřešila všechny jejich problémy, a pak jim můžu políbit šos. Vážně už nevím, co mám dělat. Je to všechno na nic.“ Oba věděli, jak moc je už z toho unavená.

Maminka byla mrtvá, a Sabrina se stala tím prvním, kdo by měl nastoupit na její místo, jako Janina nejstarší dcera. Měla v povaze zabývat se problémy druhých a pokoušet se je řešit bez ohledu na to, jak to ovlivní její život. V práci dělala totéž. Nezáleželo na tom, jak moc ji Chris brzdil a nabádal, aby si toho nebrala moc, Sabrina vždycky dělala o něco víc, než se dalo zvládnout, a pokud možno za někoho jiného. Tou osobou,

která

při

tom

vždycky

přicházela zkrátka, byla ona sama, a teď i Chris. V týdnech po nehodě jim zbývalo sotva pár minut denně, kdy mohli být spolu o samotě a v klidu.

Chris se o víkendech snažil nějak zabavit jejího otce a vařil pro celou rodinu, ona dělala všechno ostatní.

Najednou se ocitli v rolích rodičů, kteří se starají o spoustu dětí, ale sami na sebe nemají čas, protože ze všech příbuzných jako by se naráz staly bezmocné a závislé osoby. Ale aspoň měla Chrise, i když ji Tammy varovala, že by to tak nemuselo zůstat věčně, pokud

Sabrina

trochu

nezpomalí

a neubere plyn. Jenže té se to mluvilo.

Sama žila v Kalifornii, tisíce kilometrů odsud, a režii tohohle dramatu měla na krku Sabrina. Cítila se, jako by se jejich dřív tak uspořádaný a klidný život rozletěl na střípky. Ležela na pohovce a zoufale vzlykala.

„No tak,“ konejšil ji Chris. „Odnesu tě do postele. Jsi vyčerpaná. Můžeš si dobalit zítra.“

„To nemůžu. Zítra přijedou stěhováci odvézt věci do skladiště a já se večer musím vrátit za tátou.“

„Tak to udělám já. Jdeš do postele, a konec diskuzí,“ prohlásil a vzal ji za ruku, stáhl ji z pohovky a odvlekl do ložnice. Sám ji svlékl. Sabrina se na něj usmívala. Je to vážně ten nejlepší muž ve vesmíru. Po tom pivu na lačný žaludek si připadala trochu přiopilá.

„Miluju

tě,“

vyhrkla,

když

se

vyšplhala do postele jen v tangách, která jí Candy dala jako dárek. Sabrina si podobné věci nikdy nekupovala. Ale Chrisovi se moc líbily.

„Já tebe taky. A tohle,“ zažertoval a dotkl se krajkových kalhotek. „Až se přestěhujete, chystám se tě na víkend unést. Nebo se z nás stanou staří páprdové. Tvoje sestry se bez tebe budou muset dva dny obejít.“ Sabrina věděla, že i ona s ním nutně potřebuje strávit trochu času. Bylo by to jen správné. Od matčiny smrti na sebe neměli ani minutu, a ve chvíli, kdy padla do postele, byla už moc unavená na to, aby měla sebemenší pomyšlení na sex.

A taky moc smutná. Stále ještě hluboce truchlila pro maminku, stejně jako všichni ostatní. Chris to všechno chápal, ale chyběl mu život, jaký vedli předtím.

Věděl, že se to časem zase zlepší, ale bylo těžké odhadnout kdy, zvlášť pokud šlo o Anniin problém.

Nebyl si také jistý, jak se všechno změní, až začne Sabrina bydlet s oběma sestrami. Mohlo se to zvrtnout ve skutečné drama a chaos… anebo to taky mohlo být něco na způsob pokoje v dívčím internátu. Ale on s ní potřeboval trávit čas o samotě a obával se, že toho si v následujícím roce moc neužije. Byla to tísnivá myšlenka, ale on odmítal svoje obavy vytahovat předem na světlo. Sabrina měla dost problémů i bez něj, nechtěl jí k nim přidávat další.

Ale stejně jako Sabrina si připadal trochu odstrčený.

Lehl si vedle ní na postel, hladil jí vlasy a masíroval záda, a Sabrina ani ne za pět minut usnula. Chris dál ležel nehnuté po jejím boku a přemýšlel, jestli se vůbec někdy vezmou. Moc tomu zřejmě nepomůže, že má teď Sabrina zodpovědnost za celou rodinu. Chtěl jí nechat několik měsíců, než se všechno trochu ustálí, ale potom si o tom hodlal vážně promluvit. Chtěl se oženit a mít děti. Chtěl, aby si Sabrina jednou navlékla

jeho

prstýnek.

Nehodlal

propást svou šanci na to, aby založil rodinu, jen proto, že ona je příliš vyděšená z tolika rozvodů, se kterými se denně v práci potýká. Ale neexistoval žádný důvod, proč by takový konec měla předpokládat u nich dvou. Ne po třech harmonických letech. Za normálních okolností vedli spokojený vztah a Chris chtěl ještě víc. Jeho nejhorší obavy se týkaly toho, že se věci do normálu už nikdy nevrátí, že Sabrinin život vyplní její sestry.

Když se mladá žena ráno probudila, Chris už byl pryč. Měl domluvenou pracovní snídani s kolegou, se kterým dělali na stejném případu, aby s ním trochu pohnuli. Nechal Sabrině vzkaz, aby si to tolik nebrala. Musela se usmát, když si ho četla. Slíbil, že se uvidí v Connecticutu v pátek večer. V sobotu se s ní měl vrátit do města, aby jí pomohl se stěhováním. Otec bude zatím hlídat Annii – nebo Annie jeho. Sabrina jen doufala, že se tam zatím nestane nic vážného. Už neměla svou bývalou pevnou víru v dobré konce, v to, že všechno dopadne podle předpokladu.

Optimismus ji opustil už před měsícem.

Maminčina smrt jí ukázala, jak rychle se všechno může změnit, v jediném zlomku okamžiku. Život může skončit. Nebo se převrátit naruby. Jako Annii.

14

Candy, Chris a Sabrina odjeli z Connecticutu v sobotu v šest hodin ráno. Chris řídil, Sabrina pročítala svůj nekonečný seznam a Candy si pilovala nehty. Prohodila, že si na odpoledne objednala masáž v salonu.

„Jak ses mohla objednat na masáž?“

zaúpěla Sabrina zděšeně. „Vždyť se stěhujeme!“

„No právě,“ souhlasila pokojně Candy. „Jsem z toho hrozně ve stresu.

Nerada si zvykám na nová místa. Moje terapeutka říká, že to souvisí s tím, že mě maminka měla tak pozdě. Je to pro mě hodně traumatizující. V hotelích nikdy nespím moc dobře.“

„Takže potřebuješ masáž?“ Sabrina se na sestru podívala naprosto bez výrazu.

Tyhle věci nenáviděla, připadaly jí všechny

jako

voodoo

–

karma,

aromaterapie, kadidlo, zážitky z dělohy.

Byla sama příliš praktická, než aby se zabývala podobnými nesmysly, ale nechtěla být na sestru hrubá. Chris zachytil její pohled a sám pro sebe se usmál. Znal ji dobře. Ale Candy už taky.

„Já vím, že to je pitomost, ale mně to pomáhá. Potřebuju být soustředěná.

Potom mám manikúru a pedikúru.“

„Pedikúra ti taky pomůže zůstat soustředěná?“ Sabrina cítila, že začíná soptit. A to bylo teprve půl sedmé ráno!

Ale možná to s tím souviselo. Sabrina vstávala už ve dvě, balila Anniiny věci a pak ještě chvíli pracovala na dokumentech, které si přivezla s sebou z kanceláře. Měla pocit, že její povinnosti nikdy nekončí. Už teď se cítila úplně vyčerpaná, a to ještě ani nezačali. Stěhovací firma přijede v osm se vším, co předtím naložili. Candy si s sebou vzala jen dvě tašky Louis Vuitton a dva kufry oblečení, které naložili v jejím střešním apartmá.

Kromě šatů nestěhovala nic. O zařízení a vybavení domu se musela postarat sama Sabrina. A původní majitel.

„Při pedikúře mi masírují chodidla,“

odpověděla vážně Candy. „Víš, že v noze sídlí všechna nervová zakončení?

Masáž nohou tě může vyléčit skoro ze všeho. Ve Vogue o tom měli dlouhý článek.“

„Candy, mám tě ráda, ale jestli hned nesklapneš, mohla bych tě zabít. Mám tenhle týden na krku čtyři nové případy, sekretářka mi dala výpověď, Annie se chová jako čtrnáctiletá a táta pořád brečí. Musela jsem vyklidit svůj byt, Beulah i Zoe měly střevní potíže a pozvracely úplně všechno, takže jsem to musela uklízet – ty ses nezapojila, jak bych ráda poukázala –, šíleně mě bolí hlava a dneska nás čeká stěhování.

Prosím, nemluv se mnou o pedikúře, nebo vybuchnu.“

„Jsi pěkně hnusná,“ vyhrkla Candy se slzami na krajíčku, „kéž by tady byla mamka!“ Seděla na zadním sedadle Chrisova roveru. Sabrina se k ní s povzdechem obrátila.

„Promiň. Jsem jenom unavená. Taky mi chybí mamka. Ale všichni mi děláte starosti. Ty hubneš, táta je v depresi, Annie slepá… Je toho víc, než dokážu zvládnout.“

„Chceš, abych tě taky objednala na masáž?“ navrhla bezelstně Candy. Byl to její pokus o smír, ale třináctiletý věkový rozdíl a Candyina naivita z něj udělaly jen další výpad. Zvlášť v tuhle ranní hodinu a po noci beze spánku. Sabrina cítila, jako by se řítila světelnou rychlostí proti překážce, o kterou se rozbije na kousky. Bylo toho víc, než dokázala zvládnout – ale zvládnout to musela. Neměla na vybranou. Candy ano. Ta je ještě dítě. A otec, ten už je zase skoro dítě. Annie taky, jenže ta za to nemůže. Ze všech se staly děti, a ze Sabriny jejich maminka. To byla role, o kterou nikdy zvlášť nestála.

„Radši zůstanu v domě a budu se snažit trochu uklízet,“ odpověděla mírně.

Nebyla zvyklá se nijak rozmazlovat. Pro Candy byly tyhle procedury součástí její práce, už celé čtyři roky. „Chci to tam pro vás připravit, abychom tam už mohly od zítřka začít bydlet.“

„Co myslíš, poradí si táta, až s ním nebudeme?“ zeptala se Candy ustaraně.

„Bude muset. Jinak to nejde. Jiní lidé to také museli dokázat. Nemůže přece bydlet s námi.“ To už by Sabrina opravdu nezvládla. „Ty a Annie s ním můžete ještě nějakou dobu zůstat. Ty se vracíš do práce až v září a Anniina škola začíná taky v září. Nebo za ním můžete dojíždět. Ale já musím chodit do práce.

Takže od září už bude muset zůstat opravdu úplně sám. Musí si na to začít zvykat.“ Candy přikývla. Obě věděly, že to je jediná možnost.

Za pět minut osm dorazili na Východní osmdesátou čtvrtou. Cestou se stavili v kavárně Starbucks. Sabrina se s cappucinem v žaludku cítila líp, a Candy si dala ledovou černou kávu, která jí musela zjitřit nervy na týdny dopředu. Ale Candy ji milovala. Když pracovala ve městě, dávala si ji čtyřikrát za den.

Pak

nebylo

divu,

že

nepotřebovala nic jíst. Měla v sobě tolik kofeinu, že úplně potlačil její chutě.

Krátce po jejich příjezdu dorazila stěhovací firma a začala okamžitě s vykládáním. Do jedné hodiny vynosili z auta všechny věci a zbytek odpoledne vybalovali nábytek i věci z krabic.

V šest večer už byl dům plný nejrůznějších předmětů: nádobí, knih, obrazů, oblečení. Byl tam naprostý chaos. Sabrina se snažila uklízet věci tam, kde je chtěla mít, a Chris jí pomáhal.

Candy

už

před

dvěma

hodinami odešla na masáž, manikúru a pedikúru. Slíbila, že se vrátí v sedm.

Sabrina zavolala otci a vysvětlila mu, že zůstanou přes noc ve městě, aby to v novém domě trochu uspořádali.

Odpověděl, že samozřejmě, oni s Annií jsou v pořádku. Prohlásil, že jim uvařil večeři – měl na mysli mraženou vaječnou roládu a instantní polévku.

Sabrina se usmála. Otec dodal, že Annie mu pomohla a prostřela stůl. Byly jako dvě děti, které se chlubí mamince. Ale aspoň něco.

Chris odnesl nahoru do obývacího pokoje velikou bednu s filmy. Když se potkali na schodech, políbil Sabrinu a prohlásil, že to tady vypadá úžasně.

Sabrina věděla, že jednou bude, ale zatím to nebyla pravda. Měli před sebou ještě dlouhou cestu, celé dny práce.

A druhý den večer se sem měli nastěhovat. Sabrinu napadlo, že by mohla požádat Annii a Candy, aby ještě týden zůstaly v Connecticutu, aby oni s Chrisem mohli v klidu všechno dodělat. Annie to tady nezvládne, když bude mít všude v cestě krabice a nepořádek. Nemůže si razit cestu takovým chaosem. Až dorazí, všechno musí být na svém místě, aby se tu mohla pohybovat bezpečně.

To

Sabrina

chápala.

Candy zavolala v půl osmé a oznámila jim, že v salonu potkala jednu kamarádku. Chtěla se zeptat, jestli by Sabrině nevadilo, kdyby s ní zašla na večeři. Prohlásila, že se neviděly už půl roku a že její přítelkyně zrovna dorazila z Paříže. Nebo Sabrina s Chrisem chtějí, aby nakoupila něco k večeři a zanesla jim to?

Sabrina odpověděla, že si s nimi nemusí dělat starosti, a objednala pro ně pizzu. Oznámila Candy, že se na noc nebudou vracet do Connecticutu, a jestli chce, může spát taky tady v domě, jestli někde v tom zmatku najde povlečení, které si přivezla (Sabrina věděla, že je drahé a značkové). To její bylo z výprodeje v obchodním domě, ale Sabrině úplně stačilo. Candy slíbila, že přijede. Půjdou s kamarádkou do centra k Ciprianimu a potom někam do klubu, jak si Sabrina domyslela. Candy už dlouho nebyla nikde s přáteli, a poslední týdny pro ni nebyly snadné. Sabrina ji nechtěla připravit o tuhle úlevu. Candy jí stejně nebyla k ničemu.

„Proč jsi jí neřekla, ať přijede a kouká nám pomoct?“ zeptal se Chris užasle. Připadalo mu, že Sabrina svou sestru moc šetří, že jí všechno odpouští a dělá za ni většinu věcí, o které by se Candy měla postarat sama.

„A ty si myslíš, že by nám tady k něčemu byla?“ zeptala se hořce Sabrina. „Zničila by si manikúru. Stejně by jen hodiny s někým telefonovala.

Radši to udělám sama.“

„Jenže takhle se nic nenaučí!“ vybuchl Chris. „Jsi na ni moc mírná.“

„Nejsem její matka,“ odpověděla suše Sabrina. „A nechci si na ni hrát. Je mi z toho zle.“

„Ale není. Děláš to dokonale. Budeš skvělá máma. Myslím jen, že bys měla být trochu přísnější a víc toho vyžadovat. Vždyť jste všichni na jedné lodi. Proč bys měla všechno oddřít sama? Proč je Candy princezna a ty Popelka, která musí přebírat hrášek? Ty jí jen umožňuješ, aby se tak chovala. Jen ji nech, ať si ty ošatky přebere taky.“

„Miluju tě,“ přerušila ho Sabrina s úsměvem. Pak se k němu naklonila, aby ho políbila. „Jsem ráda, že jsme tady sami.“ Stěhovací firma už odjela, v domě byli jen oni dva. Pracovali ještě asi půl hodiny, než si dali pauzu. Šli nahoru do jejich pokoje, povlékli postel a hned si ji vyzkoušeli. Pomilovali se, a ještě asi hodinu leželi mlčky v objetí.

Bylo to dokonalé, stejně jako vždycky.

Sabrina si trochu zdřímla, než zase vstali a vrátili se k vybalování a uklízení.

Chris měl pocit, jako by ho Sabrina poprvé

za

měsíc

plně

vnímala,

soustředila se jen na něj. Aspoň tuhle hodinu mu zase celá patřila. Cítil se blaženě a vlilo mu to do žil novou naději, že se jednoho dne vrátí zase k normálu. Jenom neměl tušení, kdy to bude.

V Connecticutu zatím otec s Annií večeřeli. Dívka si nechtěla stěžovat, ale mražené závitky byly dost nechutné.

Aspoň polévka ušla. Otec se omlouval, že nedokáže udělat nic lepšího, a Annie se mu smála.

„To musí být genetická záležitost, tati.

Já taky nejsem žádná kuchařka.“ Jako zákusek jí Jim podal zmrzlinu Dove.

Zeptal se, jestli chce vanilkovou, nebo čokoládovou, a jestli mléčnou čokoládu, nebo hořkou.

Rozhodla

se

pro

vanilkovou s čokoládovou polevou a zrovna se do ní pustila, když zazvonil zvonek. Otec šel otevřít a Annie čekala v kuchyni. Slyšela ženský hlas, pak tatínkovu odpověď

„To

je

ale

překvapení!“

Nevěnovala

tomu

pozornost, dokud nedojedla zmrzlinu.

Teprve pak se vydala ke dveřím, aby zjistila, kdo to přišel. Dveře byly otevřené a Annie slyšela otce, jak venku před domem mluví s nějakou ženou, kterou neznala. Jen jí připadalo, že ten hlas zní mladě.

„Pamatuješ se na Annii, ne?“ oslovil právě příchozí. „Už je z ní dospělá žena.“

„A slepá,“ dodala Annie jedovatě.

Poslední dobou si zvykla říkat věci, které druhé šokovaly. Byla to jedna z možností, jak mohla vyjádřit svůj hněv.

Sabrina ji několikrát jemně upozornila, že ani když bude na lidi hrubá, zrak jí to nevrátí. U Annie bylo takové chování nezvyklé. Nikdy dřív to nedělala.

„Ano,“ potvrdil otec a jeho hlas zvážněl. „Zranila se při té autonehodě s matkou.“ Annie pořád netušila, s kým otec mluví.

„Kdo je to, tati?“ zeptala se a pomalu došla k místu, kde oba stáli. Ucítila neznámý parfém, který voněl po liliích.

„Vzpomínáš

si

na

Leslie

Thompsonovou?

Její

bratr

chodil

s Tammy do třídy.“

„Bohužel ne,“ odpověděla upřímně Annie a mladá žena oslovila přímo ji.

„Ahoj. Můj mladší bráška Jack chodil do školy s vaší Tammy. A já jsem kamarádila se Sabrinou.“ Annie si ji asi po pěti minutách vybavila. Ano, Leslie byla o něco starší než Tammy a o něco mladší než Sabrina. Jejich rodina měla ve zvyku se všude vtírat, maminka je nesnášela. Pamatovala si, že Leslie bývala odbarvená blondýna a Sabrina o ní tvrdila, že je děvka. Jednou jí přebrala kluka. To bylo Sabrině sedmnáct, bylo to na střední škole.

Leslie bylo asi patnáct a jejich matka o ní říkala, že je až příliš „vyspělá“.

Sabrina ji pak už nikdy k nim domů nepozvala.

„Právě

jsem

přijela

z Kalifornie a slyšela jsem o vaší mamince. Přišla jsem vám vyjádřit upřímnou soustrast.“ Annie jako by v jejím hlase zaslechla ještě něco, ale nebyla si jistá, co je to. Jako by měnila hlas. S Annií hovořila jinak. S otcem sladce vrkala, teď mluvila skoro otráveně, jako by ji nepotěšilo, že tady Annii vidí. Tenhle cit pro odstíny hlasu býval někdy skoro prokletím. Annie najednou slyšela drobnosti a skryté tony, kterých si dřív vůbec nevšímala. Jako by četla lidem v hlavě. Zdálo se jí to podivné.

„Leslie nám přinesla jablkový koláč,“

ozval se potěšeně Jim. „Domácí. Zrovna jsme si chtěli dát dezert. Nechcete se posadit s námi?“ Annie se při těch slovech zamračila. Proč otec lže? Vždyť už si dali zmrzlinu. Napadlo ji, že se zřejmě snaží být zdvořilý.

„Ne, nechci vás obtěžovat. Už půjdu.

Jenom jsem vás chtěla pozdravit a povědět vám, jak moc mě to mrzí. Od Jacka mám taky vyřídit, že s vámi soucítí.“

„Kdy se vracíš do Kalifornie?“

zeptala se Annie jen tak. Ale nejspíš to vyznělo, jako by ji už honem posílala zpátky.

„No, vlastně se nevracím. Budu teď bydlet u rodičů, hledám si tady ve městě nějaký byt. Bydlela jsem v Palm Springs, ale zrovna jsem se rozvedla.

Byla jsem deset let pryč a už toho mám plné zuby. Takže teď jsem se vrátila,“

dodala a v hlase jí znovu zazněl ten náznak trylku, jako by k informaci dodávala ještě něco víc.

„Taky se stěhuju do města,“ oznámila jí Annie, i když Leslie se na nic neptala.

„Už zítra. Budu bydlet s Candy a Sabrinou.“

„To je hrůza,“ vyhrkla Leslie a Annie znovu ucítila závan její voňavky.

Připadala jí příliš sladká. „Váš tatínek se tady bude jistě cítit osamělý, až všechny odjedete.“

„To ano,“ potvrdil ihned otec a Leslie se s nimi rozloučila. „Zastavte se zase někdy, prosím,“ pozval ji Jim srdečně.

Annie slyšela, jak bouchla dvířka auta, i zvuk startujícího motoru.

„Proč jsi to řekl?“ zeptala se zamračeně otce, i když nemohla vidět jeho výraz. Musela ho vzít za ruku, aby se dostala zpátky do domu. Venku byla trochu zmatená. „Aby se zastavila?“

„A co jsem měl říkat? Přinesla nám koláč,“ odpověděl Jim, který opatrně nesl zákusek v druhé ruce. „Nechtěl jsem být nezdvořilý, Annie.“

„Jak to, že sem přišla? Neviděli jsme ji od té doby, co byla Sabrina na střední.“ Annie o tom cestou do domu uvažovala. V chodbě se pustila otcovy ruky. Tady už si poradila sama. „To nějak smrdí.“ Stejně jako ta květinová voňavka. Ta ženská se v ní snad vykoupala.

„To je směšné, Annie. Je to milá žena, která sem chodívala, když jste byly děti, a přišla,

protože

se

dozvěděla

o maminčině smrti.“

„No právě, tati. Nebuď tak naivní.“

„A ty nebuď paranoidní. Takováhle mladá dívka přece nebude stát o chlapa jako já! A už jsem ti řekl, že s nikým chodit nechci. Miluji tvoji matku.

Vždycky ji budu milovat.“ Ale Annii tím nijak neuklidnil. Kéž by mohla vidět a posoudit celou situaci líp! Připomněla si, že o tom musí povědět Sabrině, až sestra přijede. Nelíbilo se jí, že by sem za otcem měla chodit nějaká ženská.

A zvlášť ne ženská jako Leslie Thompsonová, pokud je pořád stejná, jako když byly děti. Pamatovala si z ní jenom ty odbarvené vlasy. A taky Sabrininu poznámku, že je to děvka.

Annie bylo tehdy teprve devět let, ale dobře si vzpomínala, jak tenkrát její velká sestra zuřila. Je zvláštní, co všechno člověku uvízne v paměti. Tahle Leslie už pro ni navždycky zůstane „děvkou“ jen proto, jak se chovala v patnácti.

Annie naskládala talíře do myčky.

Otec si dal kousek jablkového koláče a prohlásil, že je vynikající. Annie si pohrdavě odfrkla. Nakonec oba odešli do svých pokojů. Annie byla rozrušená ze stěhování, které ji zítra čekalo. Tady byl příliš velký klid, připadala si tu odříznutá od světa. Toužila se vrátit mezi lidi, i když její možnosti jsou omezené a nebude si moct chodit, kam by chtěla. Stejně to pro ni bude vítaná změna.

Chvíli seděla tiše v maminčině pokoji, poslouchala hudbu a vzpomínala na svůj život ve Florencii. Na malování, procházky kolem Arna, nekonečné hodiny v galerii Uffizi, měsíce strávené s Charliem. Pořád jí hrozně chyběl. Kéž by mu mohla zavolat, aspoň aby ho pozdravila! Byla pořád ještě v šoku z toho, jak si mohl najít nějakou jinou přítelkyni tak rychle, jak ji mohl tak zradit.

Ale

aspoň

mu

nemusela

vysvětlovat, že oslepla, nemusel ji litovat. Zavolala Sabrině a sestra ji ujistila, že v domě pokračuje všechno dobře, a pak Tammy do L. A. Ta byla v sobotu večer sama doma. Prohlásila, že zrovna vykoupala Juanitu a teď skládá prádlo do pračky. Pro Annii bylo smutné pomyšlení, že už nikdy neuvidí tváře svých sester, nepodívá se jim do očí.

Může je slyšet, cítit, dotýkat se jich, ale po zbytek života si je bude pamatovat takové, jak

vypadaly

před

jejím

oslepnutím. Před jejím zrakem nikdy nezestárnou, nikdy se nezmění. Když si šla lehnout, přemýšlela o tom. Zdálo se jí pak, že je s Charliem ve Florencii a dívají se na západ slunce. Ale když se k němu obrátila, aby mu pověděla, že ho miluje, Charlie někam zmizel.

15

Sabrina přijela v neděli pro Annii sama. Candy zůstala v New Yorku v novém domě, protože se vrátila až ve čtyři ráno.

Přesně

jak

Sabrina

předpověděla, vydala se s kamarádkou na tah po klubech. Chris šel s přáteli na baseball. Předtím strávil se Sabrinou jejich první noc na novém místě.

V jejich pokoji to bylo příjemné, postel byla pohodlná, veliká a dva se do ní bez problémů vešli mnohem spíš než do té v Sabrinině starém bytě, která byla menší a tvrdší. Tahle jim připadala jako sen. Sabrině se v domku líbilo úplně všechno a Chrisovi zrovna tak. Měli pokoj na zvláštním poschodí, takže je Candyin příchod v noci vůbec nevyrušil.

A oni zase nevyrušili ji, když ráno vstávali.

Sabrina našla otce a Annii u bazénu i s oběma psy. Ze Zce a Beulah už teď byly nejlepší kamarádky. Candy tady Zoe výjimečně nechala, protože se bála, aby se při stěhování nepřipletla mužům z firmy pod nohy a někdo ji omylem nepřišlápl. Sabrina se zeptala otce, jestli by mu nevadilo si tady psy na čas nechat. Na venkově jim bylo mnohem líp a oni budou mít teď ve městě spoustu práce, stejně jako Candy. Měla už toho na krku tolik, že starost o psy už by strhla váhu. Otec prohlásil, že se o vnuk o psy moc rád postará, a obě dcery se po obědě vydaly do města. Annie vypadala zamyšleně a seděla mlčky, Sabrina ji nechtěla rušit. Annie teď taková bývala často.

Vždycky

měla

sklon

k zádumčivosti, byla spíš snílek a trávila dlouhé

hodiny

úvahami

o

svém

malování.

Teprve v půlce cesty do města konečně promluvila.

„Pamatuješ

se

na

Leslii

Thompsonovou?“ zeptala se náhle, jak jí to jméno vyskočilo z paměti.

„Ne. Proč? Kdo je to?“

„Nenávidělas ji. Její bratr byl Tammyin spolužák. Odlákala ti jednoho kluka.“

„Vážně? Kdy?“ Sabrina se tvářila zmateně. Annie se rozesmála.

„Bylas na střední. Před maturitou.

Mně bylo devět a vzpomínám si, jak jsi křičela, že je to děvka.“

„Vážně?“ Sabrina vybuchla smíchy.

„Panebože!“ Pohlédla na sestru a pak se zase zadívala na vozovku. Řídila teď mnohem nervózněji, zvlášť po dálnici.

Ta nehoda ji hodně znejistěla. Tammy jí do telefonu řekla, že i ona se v L. A. cítí za volantem podobně. „Já si ji pamatuju!

Byla to hrozná mrcha, ale hezká, takovým tím vulgárním způsobem.

A strašná manipulátorka. Mamka o ní tvrdila, že je číslo. Číslo, panebože!

Spíš hrozná potvora. Proč sis na ni tak najednou vzpomněla?“

„Včera se u nás stavila.“

„Proč? Vždyť jsme ji už od dětství neviděli!“

„Prohlásila,

že

zrovna

přijela

z Kalifornie a dozvěděla se o mamce, takže nám chtěla vyjádřit upřímnou soustrast. Zrovna se rozvedla. Přinesla tátovi koláč.“

„To si děláš legraci?“ Sabrina udělala znechucený obličej. Podívala se na sestru. Kéž by Annie viděla! Teď už si nikdy nemohly vyměnit výmluvné pohledy. „Sakra. Už je to tady. Hon na tátu. Ale není na něj trochu moc mladá?

Její tak dvaatřicet, maximálně třiatřicet.

Tenkrát jí bylo patnáct. Přesně si vzpomínám,

jak

strašně

jsem

ji

nenáviděla. Děvku. Škoda, že nevíš, jak vypadá teď a jak se dívala na tátu.“

„Mluvila nějak falešně a měla laciný parfém. Doslova se v něm vykoupala.“

„Fuj.“

„Přesně. Je chytrá. Přinesla koláč na talíři, aby si pro něj pak mohla přijít.

Musí vědět, že táta má peníze.“

„Přece by nestála o tak starého chlapa. Bože, vždyť je dvakrát tak starý!“

„To je pravda. Ale je zámožný.

A vdovec.“

„Jsem si jistá, že s tátou bude jen ztrácet čas.“ Sabrina se zatvářila znechuceně. Maminka ještě není ani měsíc po smrti. „Ale třeba jen chce být zdvořilá a vyjádřit nám soustrast.“

„Leda prd,“ odsekla Annie a obě se rozesmály.

„Máš pravdu. Ale doufám, že táta má rozum. Ten chudák nemá ani ponětí, co se na něj řítí. Teď mu budou bušit na dveře všechny

svobodné

ženské

v okruhu sta kilometrů. Je ještě vcelku mladý, vypadá dobře, je úspěšný, bohatý… a je sám. Jéžííííši!“ Obě si o něj dělaly starosti a snažily se ho chránit. Byl tak naivní a naprosto nepřipravený na to, co mu život může přinést.

„Snažila jsem se mu to vysvětlit, ale prohlásil, že jsem paranoidní.“

„Věřím

tvým

instinktům.

Jak

mluvila?“

„Slizce,“ vystihla to Annie. „Co bys čekala od děvky?“ Obě se rozesmály.

Obě

o

tom

pak

ještě

mlčky

přemýšlely, než se daly do hovoru o dalších věcech. Sabrina Annii vyprávěla, co všechno včera v domě zajistila a jak je to tam pohodlné. Obě se shodly na tom, jak je jim líto, že tam s nimi nebude i Tammy. Jenže tu držela v Kalifornii práce. Nemohla se jí vzdát.

Když dorazily, Candy ještě spala.

Náhle se objevila na vrcholku schodiště v růžových tangách a průhledném tričku, zívala a usmívala se na ně.

„Vítej doma,“ pozdravila Annii, zatímco sestra si ohmatávala vchod a všechno kolem. Bylo pro ni důležité zapamatovat si, kde stojí jaký kus nábytku, aby se mohla uvnitř bez problémů pohybovat. Když si ohmatala obývací pokoj a pracovnu, která ji velice zaujala, vydala se do poschodí.

Tam ale místo do svého pokoje zamířila do Candyina a téměř upadla přes kufr, který tam sestra nechala na podlaze.

„Sakra!“ vykřikla, když se snažila udržet rovnováhu a mnula si naražené lýtko. „Ty jsi tak nepořádná, Candy!“

„Promiň.“ Candy k ní přiskočila a odtáhla kufr, aby Annie mohla jít dál.

„Můžu ti ukázat tvůj pokoj?“ zeptala se snaživě, ale Annie ji okamžitě okřikla.

Bylo to pro ni stresující, pokoušet se vyznat v domě, kde nikdy předtím nebyla. Ale věděla, že až se s ním seznámí, všechno se zlepší.

„Ne, najdu ho sama,“ vyštěkla na Candy. Za chvilku nahmatala dveře svého pokoje. Sabrina jí nechala kufr na posteli, věděla, že Annie si bude chtít vybalit sama. Za pár minut se za ní přišla podívat, aby zjistila, jestli je všechno v pořádku. „Díky, že jsi mi nevybalila,“ ozvala se mírně Annie.

Hodně to pro ni znamenalo. Nechtěla, aby se k ní chovaly jako k dítěti.

„Myslela jsem, že si to radši uděláš sama, abys věděla, kde co máš. Kdybys něco potřebovala, zavolej.“

„Nepotřebuju,“ ujistila ji Annie pevně. Ohmatala si všechno v pokoji i v šatně, vytahala zásuvky. Našla koupelnu a vyrovnala si do poliček kosmetiku. S kratšími vlasy teď měla mnohem míň problémů než se svou hřívou předtím.

Sabrina se na ni přišla podívat, teprve když byl čas k večeři. Také Candy do Anniina pokoje zašla. Mohla tak Candy vylíčit historku o holce, kterou Sabrina znala ze střední a která si zřejmě brousí zuby na jejich otce.

„To si děláte legraci?“ vyhrkla ohromeně Candy. „Kolik jí je?“

„Třicet dva, nanejvýš třicet tři,“

odpověděla Sabrina.

„To je hnus. Co je zač?“

„Taková děvka,“ odpověděla Annie a poválela to slovo s rozkoší na jazyku.

Její sestry se rozesmály.

„Co říkal táta?“ zajímala se Candy.

Byla to legrace, bavit se takhle, tedy pokud o nic nešlo. A to nešlo. Na to tatínka až moc dobře znaly.

„Trval na tom, že to bylo nevinně,“

odpověděla Annie. „Sám je neviňátko.

Smrděla lacinou voňavkou.“

„To je hnus. Kéž bych ji tak mohla vidět!“

„Taky bych ráda,“ prohodila smutně Annie a Sabrina střelila po Candy varovným pohledem. „Vsadím se, že je blonďatá a má falešná prsa,“ dodala, jako by zapomněla, že skoro popisuje nejmladší sestru. „Totiž… promiň…

myslela jsem… že určitě vypadá lacině.“

Candy se dobromyslně zasmála.

„Odpouštím ti. Určitě máš pravdu.“

Když

Tammy

večer

volala,

převyprávěly jí tuhle historku a také ji pověděly Chrisovi, když se vrátil ze zápasu. Přišel s kolegou z firmy, pohledným mladým právníkem, na kterého šly málem mdloby, když uviděl Candy v šortkách a kratinkém topu.

Vypadala úchvatně, když tam tak poletovala po domě. Chris prohlásil, že Leslie to nejspíš prostě myslela dobře.

„To

teda

nemyslela!“

vybuchla

Sabrina. „Jak to můžeš říct?! Proč by měla holka jejího věku nosit tátovi koláč?“

„Třeba je prostě milá. To, že ti někdy ve třetí třídě odbudila kluka, z ní ještě nedělá doživotního zločince.“

„Byla jsem maturantka a jí bylo patnáct, sakra. A byla to děvka! Nejspíš pořád ještě je.“

„S vámi bych se nechtěl dostat do křížku!“ rozesmál se Chris. Dívky mu připadaly dobře naložené, spokojené v novém domově. I on byl rád.

„Ty jsi stejné mimino jako táta,“

odsekla Sabrina a protočila panenky.

Rozhodli se, že si vyjdou na večeři, a vypravili se o něco blíž k centru, do italské restaurace na Dvacáté ulici.

Annie s nimi nejdřív nechtěla jít, ale přemluvili ji. Bylo to poprvé od nehody, co si vyrazila mezi lidi. Měla na očích sluneční brýle a pevně se držela Candy.

Bylo to pro ni trochu náročné, ale později přiznala, že si užila, a mínila, že Chrisův přítel je moc fajn.

„Jak vypadá?“

„Vysoký, hezký,“ odpověděla Candy.

„Černoch. Má takové laskavé oči.“

„Chodil

na

Harvard,“

doplnila

Sabrina. „Ale myslím, že má přítelkyni, jenom teď odjela pryč z města. Zeptám se Chrise, jestli tě zajímá.“ Chris se rozhodl, že dnes večer bude spát doma, aby dívkám nechal možnost se tu první noc v klidu usadit. Rád by zůstal, ale nechtěl, aby to Annii a Candy vadilo.

Tohle byla jedna z mála věcí, která mu na Sabrinině novém bydlení vadila.

Nechtěl obtěžovat její sestry, i když obě trvaly na tom, že jim to nevadí a že ho mají rády. Ale stejně odešel spát domů.

Slíbil Sabrině, že tady přespí zase v úterý, až Candy a Annie pojedou do Connecticutu, aby se podívaly na otce.

Sabrina už chtěla zůstat celý týden ve městě. „Zjistíme, jestli Philip náhodou není volný,“

prohlásila

Sabrina

nenuceně.

„Ne, to nemusíš,“ vyhrkla rychle Annie. V tuhle chvíli ji muži vůbec nezajímali. A kdoví jestli ještě někdy začnou. „Jen jsem myslela, že byl sympatický, nic víc. Tak mě zajímalo, jak vypadá. Nesnáším, když si k hlasu nemůžu přiřadit obličej.“ Když to vyslovila, sestry jako by to zase vrátilo na zem. Muselo to pro ni být náročné, všechno. A tolik se snažila s tím vyrovnat. „Nechci už s nikým chodit,“

prohlásila pevně.

„Nebuď hloupá,“ okřikla ji Candy.

„Jasně že budeš. Jsi krásná holka.“

„Ne, nejsem. Ale o to nejde. Nikdo o mě nebude stát, takhle. To by bylo leda ze soucitu.“

„Ne,“ ozvala se mírně Sabrina.

„Neopovažuj se vzdávat svůj život. Je ti šestadvacet.

Jsi

chytrá,

krásná,

talentovaná, vzdělaná, zcestovalá, je s tebou legrace. Každý muž bude šťastný, když si s ním vyjdeš, ať už vidíš nebo ne. Každý slušný chlap, a o ty ostatní nám vůbec nejde.“

„No, možná…“ Annie to neřekla moc přesvědčivě. Už se o tom bavila s doktorkou Steinbergovou. Annie si nedokázala představit, že by ještě někdy mohla jít na rande nebo že by ji nějaký muž v tomhle stavu vůbec mohl chtít.

„Dej si trochu času, Annie,“ ozvala se mírně Sabrina. „Máš za sebou čerstvý rozchod, ztratili jsme maminku, byla jsi zraněná. Máš toho za sebou až dost.“

A taky jsi ztratila svou milovanou práci, pomyslela si v duchu. To jim dělalo největší starosti. Bylo toho opravdu moc. Některé lidi něco takového nepotká za celý život. A Annii to potkalo v jediném dni.

V noci se každá z nich uložila ve svém novém pokoji. Annie ležela v posteli s telefonem na nočním stolku.

Když zazvonil, na zlomek vteřiny ji napadlo, že je to Charlie, že změnil názor a rozešel se s tou druhou holkou, že ji chce zase zpátky. Ale kdyby ano, co by mu na to řekla? Málem se nedonutila telefon zvednout. Užasla, když zjistila, že jí ze svého pokoje o patro výš volá Sabrina.

„Jen jsem ti chtěla dát dobrou noc a povědět ti, že tě mám ráda,“ řekla se zívnutím. Pořád na Annii myslela, takže ji zatoužila ještě před spaním slyšet.

„Jsi cvok a taky tě mám ráda. Já si na chvíli myslela, že je to Charlie. Ale jsem ráda, že není.“ Nejspíš to nebyla pravda, ale Sabrinu dojalo, že to Annie řekla. Zamrzelo ji, že se kvůli ní sestra tak rozrušila. To nebylo fér. „Ten dům se mi moc líbí,“ dodala Annie vesele.

Byla ráda, že sestru slyší. Už si málem připadala opuštěně.

„Mně taky,“ přiznala Sabrina. Chyběl jí tu Chris, ale byla ráda, že má blízko sestry.

„S kým to mluvíš?“ zeptala se Candy a strčila hlavu do Anniina pokoje.

Viděla, že sestře svítí u ucha obrazovka mobilu.

„Se Sabrinou.“ Annie se zahihňala.

„Dobrou noc!“ houkla Candy nahoru na schodiště. „Jak to, že mně nevoláš?“

Jen žertovala. Vešla dovnitř, aby Annii políbila na dobrou noc. „Mám tě ráda, Annie,“ vydechla jí do vlasů.

„Já tebe taky. Obě vás mám ráda,“

řekla Annie do mobilu a do místnosti, aby ji slyšely obě sestry. „Děkuju za všechno.“

„Není zač,“ odpověděla vesele Candy a Sabrina souhlasila.

„Dobrou

noc

a

sladké

sny,“

odpověděla Sabrina a zavěsila. Hlasy v domě ztichly, dveře do Candyiny ložnice se zabouchly. Annie pak ležela v posteli a přemýšlela. Napadlo ji, že navzdory tomu, co se stalo, se najednou cítí téměř šťastná. Koneckonců, všechny mají velké štěstí, že jsou spolu. Sestry, nejlepší kamarádky, nejbližší příbuzné.

To bylo nejdůležitější. Prozatím jí to musí stačit.

16

Čas jako by začal pádit kosmickou rychlostí. Tammy konečně našla novou herečku do svého pořadu a v pátek večer mohla odletět na víkend prvního září.

Sabrina ji vyzvedla na letišti. Candy a

Annie

teď

byly

celý

týden

v Connecticutu a tvrdily, že otec je na tom mnohem líp. Bylo těžké uvěřit, že maminka už je dva měsíce po smrti. Jako by se to stalo teprve včera.

Tammy měla s sebou jako vždycky Juanitu, která spala v její kabele.

Zeptala se sester, jak se jim líbí v novém domě, a Sabrina odpověděla, že už si ho stačily zamilovat. Dům je skvělý. Jedinou starost jí dělalo, že se teď málo viděla s Chrisem. Vypadalo to, jako by nechtěl rušit její sestry, takže za ní moc často nechodil.

„Však on si zvykne,“ uklidňovala ji Tammy. „Už patří do rodiny. Asi přijede na víkend, ne?“

„Až zítra. Chtěl nám nechat tenhle večer na holčičí pokec. Chápeš už, jak to myslím? Jako by se držel zpátky, když jsme pohromadě.“

„Jenom se snaží chovat velkoryse.“

Bavily

se

celou

cestu

do

Connecticutu. Dorazily tam v půl desáté večer. Ostatní seděli u bazénu a psi začali vyvádět jak pominutí, sotva ucítili Juanitu. Sestry i tatínek byli šťastní, že vidí Tammy. Zůstali vzhůru dlouho do noci a povídali si, jako by se už neviděli celá léta. Tammy byla pryč jen šest týdnů, ale připadalo jim to jako věčnost.

Ráno dorazil i Chris a prožili společně příjemný, zábavný víkend.

Hráli scrabble, kostky, četli nedělníky.

Ale Annie se ničeho z toho zúčastnit nemohla. Sabrina se na ni v jednom okamžiku pozorně zadívala a pak mávla na ostatní, aby odložili hry. Annie okamžitě pochopila, proč a kvůli komu s tím najednou přestali, a trvala na tom, že jí to vůbec nevadí. Ale nebyla to pravda. Sestry se snažily odlehčit napětí tím, že si dobíraly otce kvůli Leslii Thompsonové a jejímu jablkovému koláči.

„Vy jste tak bezcitné,“ namítal otec s úsměvem. „Ta chudinka má za sebou hrozný rozvod. Začala s podnikáním a ten hajzl ji o všechno připravil.“

„Jakpak to víš?“ Annie se na něj podezíravě zamračila. „Když tady byla, vůbec o tom nemluvila.“ Pokud tedy nepřišla znovu. Ale Jim jí to hned vysvětlil.

„Přišla si pro talíř, když jste s Candy byly ve městě.“

„Taje rychlá,“ komentovala to Tammy a otočila se na Sabrinu. Jejich otci ten pohled unikl. „A co ještě ses od ní dozvěděl?“

„Měla těžký život. Byla za toho chlapíka provdaná sedm let. Kvůli němu přišla o svůj podnik. Měla dítě, které jí umřelo brzy po narození, na syndrom náhlého úmrtí. Potom už s ním nechtěla zůstat a vrátila se k rodičům. Myslím, že ji to potkalo vloni. Teď už je konečně rozvedená. Možná proto je tak soucitná a přišla nás politovat, když slyšela o mamince. Jejímu děťátku bylo jen pár měsíců, sotva ho začala milovat a už o něj přišla.“ Podle toho, co jim vyprávěl, se s Leslií museli bavit hodně důvěrně.

„Jak dlouho si vyzvedávala ten talíř?“

zeptala se Sabrina.

„Vlastně mi jí bylo líto, když mi to začala vypravovat, a pozval jsem ji na oběd. Je to milá holka. Bydlí teď u rodičů, než si najde něco vlastního.

Měly byste na ni být hodné.“

„Hm… možná,“ připustila Sabrina.

Bylo jí Leslie líto kvůli děťátku, o které přišla, ale to nijak nezlepšilo její vzpomínky. Ale chápala, že už je to osmnáct let. Lidé se vyvíjejí. „To s tím děckem mě mrzí.“

„Rozpláče se pokaždé, když o něm začne mluvit. Myslím, že ji to ještě hodně bolí.“ Jim se tvářil rozpačitě.

„Musím přiznat, že jsem se taky rozplakal, když jsme si povídali o vaší matce.“

„Tak to musel být báječně veselý oběd,“ zabručela Tammy pod fousy k Sabrině, která se po ní varovně podívala. Otec krátce po tom vešel dovnitř a Tammy poznamenala, že je úplně naivní, když roní slzy s ženskou, která si na něj dělá zálusk. Ale snad se v Leslii plete.

„Snad. Je moc mladá. A tátův styl to taky není,“ ujistila je všechny Sabrina.

Věřila, že to tak bude.

„To nevíš,“ poznamenala cynicky Tammy. „V L. A. už jsem zažila věci.

Holky, které šílí po chlapech v jeho věku. Je to úplně normální, zvlášť když má dotyčný peníze.“

„Jenže on ji nejspíš vnímá jako jednu z nás, jako dítě. Teda, já se za dítě už dlouho nepovažuju, ale vím, že táta ho ve mně vidí. A ona je ještě mladší,“

vysvětlovala rozumně Sabrina.

„To je ono,“ utrousila Tammy.

„Nemůžeme ho zamknout doma,“

upozornila je Annie. „I když by to asi bylo nejlepší, aspoň dokud trochu nezmoudří. Třeba jsou nějaké školy i pro bezradné chlapy, aby si dokázali poradit se ženami.“ Všechny se tomu rozesmály.

Zbytek víkendu jim rychle utekl.

V pondělí ráno všichni odjeli, aby Tammy ukázali dům ve městě. Otec vypadal smutně, když se s nimi loučil, a Candy s Annií mu slíbily, že za ním zase brzy přijedou. Tentokrát už si odvážely i psy, aby si začali zvykat v domě. Otec prohlásil, že mu budou všichni chybět.

„Možná bychom mu měli koupit psa,“

prohodila Tammy zamyšleně. „Aby tady nebyl tak sám.“

„Já vím,“ souhlasila Sabrina. Měla provinilý pocit, že si chce odvézt Beulah, ale Chrisovi už fenka chyběla.

„Je mi ho líto,“ přiznala Tammy.

„Opravdu myslím, že pes by mu mohl prospět. Kdyby tedy byl ochotný starat se o něj. To je další věc. Každopádně by tu měl aspoň společnost.“

Juanita a Beulah se uvelebily na zadním sedadle a za chvíli spokojeně usnuly. Annie jela v autě s Candy a se Zoe. Chris se s nimi měl setkat v domě.

Tammy se dům na první pohled zalíbil. Prohlásila, že ho vybraly moc dobře. Měla z něj pocit spokojenosti a štěstí. Sabrininy věci tu vypadaly moc hezky a spolu s Annií už zasadily i několik nových květin. Kousky nábytku, které v domě zůstaly, se tam báječně hodily a všechno spolu ladilo a působilo přívětivým dojmem. Když Tammy uviděla malou ložnici naproti Sabrinině pokoji, hned se do ní zamilovala.

Všechno tam bylo laděné do růžova.

Vypadalo to jako krabička na sladkosti, a i když místnost nebyla velká, na Tammy okamžitě zapůsobila.

„Tohle bude tvůj pokoj, až za námi přijedeš.“ Tammy se zatvářila nadšeně a Juanita s ní. Vyskočila na postel a okamžitě se na ní stočila k spánku.

Beulah běhala po schodech nahoru a dolů a Zoe na všechny štěkala, šťastná, že je má pod jednou střechou. Annii ale už ten štěkot těšil míň. Když vyšla ven, aby Zoe okřikla, fenka se jí zapletla pod nohy a Annie upadla přímo na obličej.

„Zatracený čokle!“ vybuchla. Zoe k ní přiběhla a olízla jí obličej. Annie se navzdory vzteku musela usmát. „To ti ještě neřekli, že psy nesnáším? Jestli mi ještě jednou podrazíš nohy, vykopnu tě na zahradu.“

„Neopovažuj se!“ zaječela Candy ze svého pokoje. „Jen tě chtěla přivítat.“

„Tak jí řekni, ať se mi neplete pod nohy.“ Mezitím se po schodech vyřítila Beulah, která hledala Sabrinu. „Ježíši, tohle je cvokárna,“ vydechla Annie, když se vyhrabala zpátky na nohy.

„Díkybohu, že aspoň já psa nemám.“

„Mně se tady hrozně líbí,“ prohlásila nadšeně Tammy. „Kéž bych tady mohla zůstat!“

„Přijeď sem, kdykoli budeš chtít,“

zvala ji Sabrina upřímně. „Máš tady svůj pokoj.“ I když Chris byl radši, pokud měli poschodí sami pro sebe. Aspoň mohl chodit po bytě v boxerkách. Ale Sabrina věděla, že pokud Tammy přijede občas na víkend, nebude mu to vadit. Měl její sestry rád jako svoje vlastní.

Povečeřeli dole v kuchyni a všichni se bavili. Sabrina potom odvezla Tammy na letiště, aby sestra stihla zpáteční let do L. A.

„Vůbec se mi nechce,“ přiznala Tammy smutně. Než odešla k letadlu, pevně se objaly. Oběma jim to připomnělo maminčina slova, když jim tak často tvrdila, že budou šťastné, že mají jedna druhou. Sesterství bylo opravdovým požehnáním pro každou z nich.

„Mám tě ráda, Tammy,“ hlesla Sabrina.

„Já tebe taky,“ zašeptala Tammy a zvedla Juanitu do tašky. Pak naposledy zamávala na sestru a prošla přes bezpečnostní přepážku k bráně, odkud se nastupovalo na let do L. A.

Letadlo přistálo v Kalifornii v jednu ráno místního času. Bylo už pozdě, než aby sestrám volala. Když si Tammy zapnula mobil, měla tam zprávu od každé z nich. Když pak vešla do svého domu, měla pocit, že si snad ještě nikdy v životě nepřipadala tak osamělá. Zatím jí její život v L. A. nikdy nepřišel pustý.

Bydlela tu už od té doby, co skončila vysokou. Ale když teď byla maminka po smrti, Annie slepá a všechno vzhůru nohama, jako by tady na ni všechno padalo. Když v noci ležela sama v posteli, cítila se podivně provinile, jako by místo toho měla být někde úplně jinde. Nešlo to. Měla ráda svou práci, svůj dům, svůj životní styl, který si tu zavedla. Jenomže najednou jako by byla zrádkyně, která nechala sestry na holičkách.

Dokonce

ani

Juanita

nevypadala zvlášť šťastná, že je doma.

Ležela na Tammyině posteli a kňučela.

Stýskalo se jí po ostatních psech.

„Přestaň. Tím si stejně nepomůžeš,“

okřikla ji Tammy a pak ji pohladila po sametové hlavičce. Pro ně teď bylo pět ráno, takže Tammy zhasla světlo a lehla si do postele. Celou noc se jí zdálo o domě v New Yorku.

Příští den, když se vydala do práce, byla úplně vyčerpaná. Jako obvykle se po prodlouženém víkendu nakupila hromada problémů. Zvukoví technici měli nějaké potíže, režisér si stěžoval, herci byli nabručení a vyhrožovali výpovědí. Jeden z jejich největších sponzorů oznámil, že s jejich podporou končí, a ředitel televize z toho obviňoval Tammy. A jejich těhotná hvězda odmítala uvolnit místo pro svou nástupkyni a chtěla dál hrát, i když jí to doktor zakázal.

„Panebože, kde je v tom jaká logika!“

vybuchla v kanceláři Tammy, když otevřela obálku s žalobou na televizní společnost, kterou sepsal hereččin právník. „Oznámila nám, že bude šest měsíců ležet v posteli. Co teď? To má naše postava taky otěhotnět? Vždyť ta ženská nesmí pracovat! Jasně nám to řekla! A teď nás bude žalovat? Ježíši, já ty herce nenávidím! A tu zatracenou televizi taky!“ Měla se sejít s právním oddělením televizní stanice a probrat s nimi potenciální postih televize v případě, že by hvězda soud vyhrála.

Ten den jako by šlo všechno úplně na levačku. Vítej v Hollywoodu, zamumlala si Tammy sarkasticky, když v devět večer opouštěla kancelář a vydala se na cestu k domovu s Juanitou v kabele.

Sabrina jí zavolala, když Tammy ještě řídila. U nich byla půlnoc. „Tak jak ses dnes měla?“

„Řekni mi, že se mi to jenom zdá. Asi jako bych byla v Hirošimě den po bombardování. Tak vypadal zhruba a v kostce můj dnešní program. Podali na nás žalobu, všechno se to bortí.

Někdy tuhle práci fakt nenávidím.“

„A jindy ji miluješ,“ připomněla jí spravedlivě

Sabrina.

„Asi

ano,“

připustila Tammy. „Stýská se mi po vás.

Jak se máte?“

„Docela fajn. No, je tady trochu dusno. Annii zítra začíná ten kurz. Má hroznou náladu. Myslím, že je z toho trochu vyděšená.“

„To chápu.“ Starosti o sestru Tammy trochu

odvedly

od

myšlenek

na

problémy v práci. „Je to něco, jako když jde dítě do první třídy, nejspíš ještě horší. Pamatuju si, jak jsem se hrozně bála, že ve škole nenajdu záchod. Ale měla jsem tam tebe, to mě trochu uklidňovalo.“ Obě se při té vzpomínce usmály. Tammy bývala jako holčička hodně plachá a v jistém směru jí to vydrželo dodnes. Ve společnosti se chovala hodně rezervovaně, pokud všechny dobře neznala. „Půjdeš tam s ní?“

„Ona nechce. Prý pojede autobusem.“

Sabrinin hlas zněl ustaraně. Během dvou měsíců se z ní stala starostlivá mamina.

„A zvládne to?“

„To nevím. Ještě nikdy to sama nezkoušela.“

„Měla by radši počkat, až ji to ve škole naučí. Pověz jí, že když chce jet sama, ať si vezme taxík.“ To byl praktický nápad, na který Sabrina v tom stresu nepřišla. Znělo to rozumně.

„Bezva myšlenka. Ráno jí to řeknu.“

„Pověz jí, aby přestala tak strašně šetřit. Můžeme si taxík dovolit.“ Obě se rozesmály.

Annie

byla

hrozně

spořivá – jako malířka si také zatím nic nevydělala. Ony dvě měly takové příjmy, že si zvykly na méně obezřetný život.

„Povím jí, cos říkala.“ Sabrina se usmála.

Tammy už tou dobou dojela k domu, ale ještě chvíli zůstala sedět v autě a povídala si se sestrou. Pak jí oznámila, že už musí končit. Bylo skoro deset a ona od snídaně nejedla. Nezbyl jí na to čas. Celý den jen ukusovala sladkosti z automatů.

„Zavolej mi zítra, jak to probíhalo,“

vyzvala sestru a Juanita vyskočila z tašky na sedadlo vedle ní, protáhla se a zívla. Sama měla v poledne kousky krůtího masa. Tammy se o ni starala líp než o sebe.

„Zavolám,“ slíbila Sabrina. „Odpočiň si. Problémy ti do zítřka neutečou.

Nemusíš vždycky všechno okamžitě vyřešit.“

„To ne, ale snažím se, protože zítra se objeví zase nová nadílka průšvihů.

Takže

člověk

je

musí

průběžně

odklízet,“ vysvětlila Tammy s úsměvem a zavěsila.

Jak se ukázalo, měla naprostou pravdu. Sice to bylo k nevíře, ale druhý den byl snad ještě horší. Vypukla stávka osvětlovačů a práce na natáčení se úplně zastavila. Tohle byla noční můra každého producenta. Tammy se také doslechla, že těhotná hvězda trvá na žalobě. Okamžitě jí volali z novin.

„Ježíši, to snad není pravda,“ vyhrkla zoufale. Seděla za stolem v kanceláři a měla co dělat, aby se nerozbrečela.

„Tohle se přece neděje,“ zaúpěla na svou asistentku. Jenže se to dělo.

A zbytek dne byl ještě horší. „Připomeň mi tohle, až budu mít zase chuť pracovat v televizi. Nejspíš jsem k tomu měla sakra dobrý důvod, ale teď mám pocit, že jsem se musela zbláznit.“ Zůstala v kanceláři do půlnoci, pokoušela se všechno zvládnout a vůbec se nedostala k tomu, aby zavolala Sabrině. Měla od ní čtyři zprávy, na záznamníku v práci a pak i v hlasové schránce – sestra volala, že je všechno v pořádku. Tammy jí chtěla zavolat zpátky, ale neměla ani vteřinku a najednou už bylo moc pozdě.

V New Yorku jsou teď tři ráno.

Myslela na to, jak asi probíhal Anniin první den ve škole.

17

Anniin první den v Parkerově škole pro nevidomé byl katastrofální. Nebo aspoň zpočátku.

Souhlasila

s Tammyiným návrhem, aby si vzala taxík, a přijela tak do školy vozem.

Škola byla ve West Village, rušné čtvrti dost daleko od místa, kde bydlely.

V ulicích byly hrozné zácpy, takže Annie dorazila pozdě. Vzala si bílou hůl a trvala na tom, že si poradí sama.

Odmítla Sabrinin návrh, že ji sestra doprovodí. Připadala by si jako pětiletá.

„Když jsem přijela do Itálie, neuměla jsem ani slovo italsky a taky jsem si poradila. Poradím si i v New Yorku bez očí,“ prohlásila hrdě. Ale dovolila Sabrině, aby jí zastavila taxík. Annie dala řidiči adresu a Sabrina cítila srdce až v krku, když sledovala žlutý vůz, jak odváží její

sestru

pryč.

Odolala

pokušení zavolat sestře na mobil a připomenout jí, aby byla opatrná.

Najednou zpanikařila při myšlence, že by ji řidič mohl unést nebo znásilnit, protože Annie byla mladá, krásná a slepá. Sabrině se až udělalo mdlo, jaký měla o Annii strach. Obrátila se a zašla zpátky do domu.

Svěřila se s obavami Candy, která ji okamžitě pokárala, že je blázen. Candy se příští týden vracela do práce a měla hned další den odletět do Milána, kde bude fotit pro Harper’s Bazaar. Všude po domě byly její šaty a věci. Sabrina musela Candy neustále připomínat, aby je nenechávala ležet Annii v cestě. Sotva jí to

znovu

zopakovala,

zakopla

o Candyina psa.

„Tohle

je

blázinec!“

vybuchla

a rozběhla se do patra, aby se dooblékla.

Už teď měla zpoždění. Musela běžet do kanceláře a potom odpoledne k soudu, kde ji čekal jeden ošklivý rozvod a kam se jí vůbec nechtělo. Jediné, na co dokázala myslet, když si natahovala sukni, byla Annie. Obula si lodičky a připravila se k odchodu.

Annie jí později vyprávěla, jak dorazila do školy. Zaplatila taxikáři a vystoupila. Nastavila bílou hůl před sebe, jak ji to učili, ale skoro okamžitě zakopla o vysoký obrubník. Dopadla na kolena a odřela si je, i když měla na sobě džíny. Roztrhla si kalhoty a cítila, jak jí látkou prosakuje krev. Byl to neslavný začátek, řečeno mírně.

Vrátný, který čekal před školou, jí okamžitě přišel na pomoc a odvedl ji do kanceláře. Tam ji sám ošetřil, zalepil jí kolena náplastí a doprovodil ji po schodech nahoru. Tam ji nasměroval, nechal ji o samotě a Annie se ihned ztratila. Ocitla se ve třídě pro pokročilé, kde měli právě sexuální výchovu a učili se, jak si správně nasadit kondom.

Ukazovali si to na banánech. Annie je chvíli poslouchala, než jí došlo, že je ve špatné učebně. Zeptali se jí, jestli si přinesla kondom, a ona bezelstně odpověděla, že netušila, že by to tu mohla potřebovat. Ale zítra si ho určitě přinese. Když třída vybuchla smíchy, kdosi ji odvedl tam, kde měla být. Jenže přišla pozdě a její spolužáci už byli pryč, začala jim obchůzka, při které se seznamovali se školní budovou. Už byla zase bezmocná. Musela svého průvodce požádat, jestli by jí pomohl najít její skupinu. Později doma přiznala sestře, že v tu chvíli bojovala se slzami. Někdo ji zavedl za její třídou. Cítila, že jí džínami prosakuje krev a že má odřené i ruce, že vzlyká. Nevěděla, kde tam najde koupelnu. Nemohla najít kapesník, aby se vysmrkala.

„A cos udělala?“ zeptala se Sabrina, když později to vyprávění poslouchala.

Zatím se držela, ale věděla, že až na to bude později myslet, také jí vyhrknou slzy. Toužila Annii obejmout, přitisknout ji k sobě a už nikdy nikam ji nepouštět.

„Vysmrkala jsem se do rukávu,“

odpověděla prakticky Annie a ušklíbla se. „Nakonec jsem našla i koupelnu, i svoji skupinu.“

„Ježíši. To zní děsně,“ zabručela Sabrina a zavrtěla se.

„To si myslím,“ souhlasila Annie, ale usmívala se přitom, jako by nic tak strašného zase nevyprávěla.

Při prohlídce školy jim vysvětlili, co všechno budou v příštích šesti měsících potřebovat. Musí se naučit jezdit hromadnou dopravou, žít sami v bytě, oblékat se, vařit, poznávat, kolik je hodin, psát Braillovým písmem, vyplnit si osobní

dotazník

k

žádosti

o místo – pracovní úřad jim může pomoct s hledáním –, nakupovat oblečení, upravovat si vlasy, starat se o zvířata,

číst

Braillovo

písmo

a zvládnout slepeckého psa, pokud si ho budou přát. Mohou chodit na nástavbový kurz, kde je naučí dovednostem se psem – tím by se jim kurz prodloužil o osm týdnů, kdy by se učili jen vodit psa. Je tu také kurz sexuální výchovy pro dospělé nevidomé a několik kurzů, kde se učí zvláštním dovednostem. Jeden z nich je umělecký. Annii už se z toho teď točila hlava. Vypadalo to, že po šesti měsících v Parkerově škole bude umět úplně všechno, snad vyjma řízení auta a letadla. Byl tu dokonce i kurz cvičení a plavání v bazénu olympijské velikosti. Už jen z toho Annie byla jako v mrákotách. Až se tu naučí orientovat, mohou chodit na jídlo do jídelny, kde jim také předvedou, jak by měli zacházet s penězi a jak si vybírat jídlo. Nápisy ve škole byly v Braillově písmu, které se začnou učit hned příští den. Pro dnešek tu mají k dispozici asistenty, kteří jim pomohou vybrat si jídlo a odnést tácy ke stolům. Oběd mají dnes všichni zdarma.

Annie si vybrala jogurt a misku bramborových

lupínků.

Byla

moc

nervózní, než aby dokázala jíst normální jídlo. Jogurt byl ananasový. Tuhle příchuť nesnášela.

„Páni, to je teda náročné, co?“ ozval se hlas vedle ní. „Mám diplom z Yale, ale tam to bylo mnohem jednodušší. Co ty? V pohodě?“ Byl to mladý mužský hlas, který zněl stejně nervózně, jako se cítila i Annie.

„Snad,“ odpověděla rozechvěle.

„A proč jsi tady?“

„Já… dělám výzkum pro knížku,“

zalhala chabě.

„Aha.“ Mladíkův hlas zněl zklamaně.

„No, já jsem slepý.“ Annii najednou zamrzelo, že mu neřekla pravdu.

„Já taky,“ přiznala už poctivě.

„Jmenuju se Annie. A ty?“ Měla pocit, jako by se na pískovišti seznamovala s jiným dítětem a navzájem se oťukávali.

„Já jsem Baxter. Poslala mě sem máma. Asi mě nenávidí. Proč jsi tady?“

„V červenci jsem měla nehodu v autě.“ Na temnotě, v níž oba žili, bylo něco důvěrného. Jako by byli dva spiklenci.

Bylo

jednodušší

mluvit

s někým, komu neviděla do tváře a kdo neviděl do tváře jí.

„Já se v červnu vyboural na motorce.

Jel jsem s kamarádem. Předtím jsem dělal grafika. Teď asi budu prodávat na ulici pastelky. Pro slepé grafiky moc práce není,“ prohodil. Znělo to napůl tragicky, napůl legračně. Annii se to líbilo. Měl milý hlas.

„Já… byla malířka. Asi máme stejný problém s uplatněním. Žila jsem ve Florencii.“

„Tam jezdí jak šílenci. Není divu, žes měla nehodu.“

„To se mi stalo tady. Čtvrtého července.“ O mamince mu nic neřekla.

Možná později, jestli se víc spřátelí. Ale byla ráda, že tu našla někoho, s kým si může popovídat.

„Jsem gay,“ ozval se náhle mladík.

„Já jsem zrovna přišla o kluka.

Nechal mě, hned po té nehodě. Ale nevěděl, že jsem oslepla.“ Annie se usmála. „To je od něj hnusné.“

„Asi ano.“

„Kolik je ti?“

„Dvacet šest.“

„Mně je dvacet tři. Zrovna jsem skončil školu. Kam jsi chodila ty?“

„Risdy,“ odpověděla Annie. Risdy byla hovorová zkratka Rhodeislandské designérské školy. „A po promoci jsem ještě studovala výtvarné umění na univerzitě v

Paříži.

Teď

jsem

pokračovala ve studiu ve Florencii. To vzdělání nám teď hodně pomůže, jak to vypadá. Risdy, Yale – a budeme se učit, jak si máme vyčistit zuby a zapnout mikrovlnku. Dneska ráno jsem před školou upadla na obličej, zrovna když jsem vystoupila z taxíku.“ Najednou už jí to nepřipadalo tak tragické. Spíš směšné.

„Vešla jsem do třídy, kde měli sexuální výchovu, a hned se mě ptali, jestli mám kondom. Slíbila jsem, že si ho zítra donesu.“ Mladík se rozesmál.

„Bydlíš teď u rodičů?“ zeptal se se zájmem. „Já jsem musel zůstat u matky.

Předtím jsem bydlel se svým přítelem,“

dodal zachmuřeně. „On při té nehodě zahynul. Byla to jeho motorka.“

„To mě mrzí,“ odpověděla Annie a myslela to vážně, ale o mamince mu neřekla. „Já teď na rok bydlím se sestrami, než se postavím na vlastní nohy. Jsou na mě moc hodné.“

„Moje máma je taky fajn, až na to, že se ke mně chová, jako by mi byly dva.“

„Myslím, že je to pro ně taky těžké,“

odvětila zamyšleně Annie.

Bavili se, dokud nebyl konec pauzy a čas rozejít se do tříd. Asistenti je rozdělili do čtyř skupin.

„Doufám, že budu s tebou,“ zašeptal Annii Baxter. Taky v to doufala, byla ráda, že si v nové škole našla prvního přítele.

Pečlivě

naslouchali,

když

asistenti vyvolávali jména, a potěšilo je, když se ocitli ve stejné skupině.

Následovali spolužáky do třídy a našli si sedadla. Byl to kurs Braille 101.

„Tohle jsme na vysoké nebrali, vy jo?“ zašeptal Baxter a Annie se zahihňala jako holčička. Mladík byl zábavný, vtipný a chytrý, líbil se jí.

Neměla ponětí, jak vypadá – jestli je vysoký, malý, hubený, tlustý, černoch, běloch, Asiat… Věděla jen to, že se jí zamlouvá, že jsou oba umělci a že budou přáteli.

Ke konci dne už byli oba vyčerpaní.

Annie se Baxtera zeptala, jestli nechce odvézt domů, protože bydlel stejným směrem jako ona. Baxter prohlásil, že pojede autobusem s přesedáním a potom metrem do Brooklynu, kde nasedne na další autobus.

„Jak to zvládáš?“ zeptala se Annie obdivné.

„Pořád někoho prosím, aby mi pomohl. Cesta mi trvá dvě hodiny. Ale kdybych sem nechodil, máma by mě zabila.“

Annie se rozesmála. „Moje sestry by se mnou udělaly totéž.“

„Budeš mít psa?“ zeptal se jí Baxter.

„Máma si myslí, že bych ho měl mít.“

„Já asi ne. Psy nesnáším. Štěkají a smrdí.“

„Ale myslím, že v našem případě můžou pomoct,“ namítl mladík prakticky.

„A člověk by měl aspoň společnost, kdyby žil sám. Což já asi budu.

Nemyslím,

že

by

po

slepých

homosexuálech byla velká poptávka.“

Znělo to smutně a Annii to připomnělo její podobný pocit, pokud jde o slepé dívky.

„Taky si myslím, že zůstanu sama,“

přiznala.

„Škoda, že nejsem hetero,“ zašeptal Baxter.

„To je fakt. Ale třeba se to dá léčit.“

„Co jako?“ zeptal se zděšeně.

„Homosexualita.“

„To myslíš vážně?“ vyrazil ohromeně.

„Jasně že ne!“ Oba vybuchli smíchy.

„Líbíš se mi, Annie.“

„Ty mně taky, Baxtere.“ Oba to mysleli vážně a oběma to udělalo radost.

Vypadalo to jako zázrak, že tady našli spřízněnou

duši,

úplnou

náhodou – prostě si v jídelně sedli ke stejnému stolu. Dva slepí umělci v moři dalších nevidomých. Ve škole bylo osm set dospělých žáků a kromě toho tady byly i třídy pro děti. Parkerova škola byla považovaná za jeden z nejlepších vzdělávacích ústavů pro slepce na světě.

Oba měli štěstí, že mohou chodit právě sem, i když jim to původně připadalo jako trest.

„Budeme

kamarádi?“

zeptal

se

Baxter, než se rozloučili před cestou domů. Ta její bude kratší a jednodušší než jeho. Všechno to přestupování jí připadalo strašně

obtížné,

úplná

odyssea.

„Navždycky a nadobro,“ slíbila a stiskla mu ruku. „Dojeď dobře domů.“

„Ty taky. Snaž se nepadat. Škola pak vypadá dost neschopně. Cestou do ní je to v pořádku, ale takhle by jí to kazilo pověst. Pokus se aspoň předstírat, že už trochu víš, která bije.“ Annie se rozesmála a Baxter zmizel.

Na chodbách byli asistenti, kteří pomáhali novým studentům najít cestu k hlavnímu východu. Annie jednomu z nich vysvětlila, že potřebuje taxík.

Chlapec ji vyzval, aby tam počkala, a odešel jí sehnat vůz. Annie stála v hale a už zase si připadala ztracená, když na ni náhle někdo promluvil.

„Slečna Adamsová?“

„Ano,“ odpověděla váhavě a stydlivě.

„Jmenuji se Brad Parker. Jen jsem vás chtěl pozdravit a přivítat ve škole. Jak vám to první den šlo?“ Annie nevěděla, jestli mu má přiznat pravdu. Tenhle mužský hlas zněl velice zrale, úplně jinak než Baxterův. Ten naopak mluvil, jako by byl ještě mladší než doopravdy.

„Docela dobře,“ odpověděla nakonec vyhýbavě. „Slyšel jsem, že jste cestou sem měla nehodu. Pořád tlačíme na město, aby tady udělali něco s tím obrubníkem. Stává se to často.“ Annie si tak aspoň

přestala

připadat

tak

neohrabaná. Nejspíš to řekl právě proto, ale to bylo jedno. „Jste v pořádku?“

„Jsem, děkuji za optání.“

„Našla jste bez problémů svou třídu?“

„Ano.“ Annie se usmála. Tomuhle muži neřekla, jak vklopýtala doprostřed lekce navlékání kondomů. Na to ho ještě málo znala.

„Slyšel jsem, že mluvíte plynně italsky a že jste žila ve Florencii.“

Vypadalo to, jako by toho o ní věděl spoustu. Annie překvapeně přikývla.

„Jak to víte?“

„Z vaší přihlášky. Čtu je všechny.

Zaujalo mě to, protože jsem sám žil nějaký čas v Římě. Můj otec tam pracoval na velvyslanectví, když jsem byl malý. Na léto jsme tam za ním jezdívali.“

Annie měla najednou pocit, že se ho musí zeptat na jednu podstatnou věc, když toho o ní tolik věděl, dokonce i o tom pádu. „Jste slepý?“

„Já ne. Ale oba mí rodiče byli.

Vybudoval jsem tuhle školu na jejich památku a za dědictví po nich. Zemřeli při leteckém neštěstí, když jsem byl na vysoké.“

„To je zajímavé.“ Na Annie to udělalo dojem a pan Parker jí připadal jako velice zajímavý, slušný muž.

Udělalo jí radost, že si s ní přišel promluvit, že četl její přihlášku, že se zajímal o její zdraví. Byl opravdu dobře informovaný, vzhledem k tomu, jak velkou školu vedl.

„Od začátku jsme se hodně rozrostli.

Tahle škola stojí teprve šestnáct let.

Doufám, že se vám tu bude líbit.

Kdybyste něco potřebovala, kdykoli se na mne obraťte.“

„Děkuji,“

hlesla

uctivě.

Neodvažovala se ho oslovit křestním jménem. Vzhledem k tomu, že byl zakladatelem školy, už jistě nebude nejmladší a taky mluvil jinak než Baxter, jako zralý muž. Nechtěla vypadat hrubě.

Zatímco hovořili, asistent se vrátil a oznámil jí, že před školou na ni čeká vůz. Poděkovala mu, rozloučila se s Bradem a chlapec ji doprovodil k taxíku. Annie mu poděkovala ještě jednou a udala řidiči adresu. Pak zavolala Sabrině do kanceláře, jak ráno slíbila, a pověděla jí, že už je na cestě domů.

„Jaké to bylo?“ vyhrkla Sabrina.

Znělo to ustaraně. Celý den na sestru myslela.

„Docela to šlo,“ připustila vyhýbavě Annie a pak se vzadu v taxíku rozesmála. „Vlastně ne. Bylo to bezva.“

„Páni… to ráda slyším.“ Sabrině se pořádně ulevilo. „Mám pocit, jako bych poslala dítě na tábor. Celý den jsem nervózní. Měla jsem strach, že se ti tam nebude líbit nebo že tam na tebe někdo bude zlý. A co ses naučila?“

„Natahovat

kondom.“

Annie

se

rozesmála.

„Prosím?“

„Popravdě řečeno jsem vešla do špatné učebny a taky jsem upadla, když jsem vystoupila z taxíku. A učili jsme se Braillovo písmo.“

„Radši mi to povíš, až přijedu domů.

Vyrazím asi za hodinu.“ Annie odešla ze školy kolem páté. Vyučování trvalo každý den stejně, od osmi do pěti, každý všední den půl roku. Byl to intenzivní kurz.

Když Annie dorazila domů, Candy si balila věci do Milána. Všude po pokoji měla kufry. Odjížděla na tři neděle.

Sabrina jí ráno udělala školení, takže si nechala všechny věci ve svém pokoji, aby přes ně Annie neupadla, sotva se vrátí domů. Candy jí vyšla naproti a první, čeho si všimla, byly Anniiny džíny nasáklé krví. „Co se ti stalo?“

vyhrkla soucitně Candy.

„Co myslíš?“

„Na kolenou.“

„Aha. Upadla jsem.“

„A jsi v pořádku?“

„Jasně, nic mi není.“

„Jak to šlo ve škole?“

„Vlastně docela dobře,“ připustila Annie a usmála se. Vypadala najednou jako spokojená holčička. „Je to tam super.“

„Super, jo?“ opakovala se smíchem Candy. „Už tam znáš nějaké kluky?“

„Uhm. Jednoho z mé třídy. Dělal grafické návrhy. Studoval na Yale a je gay. A taky ředitele. To ale není kluk, bude mu tak asi sto let. Ale nechodím tam kvůli klukům, víš?“

„To neznamená, že bys tam nemohla nějakého potkat.“

„Taky pravda.“

Candy měla pocit, že Annie se vrátila ze školy v dobré náladě. Snad se jí tam nestalo nic horšího než ta odřená kolena.

Spadl jí kámen ze srdce, že první den je za nimi. Později volala i Tammy, aby se zeptala na první dojmy, a to, co slyšela, ji uklidnilo. Sabrina se jí zeptala, jestli už to u ní v práci jde trochu líp.

„Vlastně ne. Máme tady stávku osvětlovačů. A asi tak čtyři stovky dalších průšvihů. Ale jinak pohoda.“

Mluvila vystresovaně, také proto, že si dělala starosti o Annii. Všem sestrám se hodně ulevilo, že se jí v Parkerově škole tak líbí.

Sabrina doufala, že to je dobré znamení pro jejich budoucnost. Večer to všechny oslavily lahví šampaňského.

18

U Tammy to šlo od špatného k horšímu. Problémy s herci, problémy s televizní společností, s odbory, se scenáristy. Na konci týdne už byla naprosto zoufalá. Den za dnem si připadala provinilejší, že není se sestrami a nepomáhá jim se vším, s čím se musejí po maminčině smrti samy potýkat. Otec mluvil podivně. Candy odletěla na tři týdny do Evropy, takže Sabrina na všechno zůstala sama. Sama musela dohlížet na Annii, snažit se dodávat otci optimismus aspoň na dálku a zvládat všechny ty těžké případy v kanceláři. To nebylo fér. Starala se o Annii, jezdila za tatínkem, jak mohla nejčastěji, a neměla skoro ani chvilku na to, aby se viděla s Chrisem. Ten spal zatím u nich v domě jen párkrát a Sabrina říkala, že pomalu ani nemají čas si popovídat. Na jejích ramenou ležela zodpovědnost za celou rodinu.

I když se Candy vrátí, stejně jí nebude moc k užitku – je ještě tak mladá a nezralá. Je jí jednadvacet, ale občas se chová, jako by jí bylo dvanáct. Nebo šest.

Tammy strávila dlouhý, osamělý, zadumaný víkend. Natáčení bylo kvůli stávce přerušeno a vědělo se už, že nezačne ani příští týden. Odbory prohlašovaly, že jsou odhodlané udržet lidi ve stávce klidně celé měsíce.

Televizní

stanice

tak

přicházela

o obrovské peníze. Jenže s tím Tammy nemohla nic dělat. Proto uvažovala nad vlastním životem. Strávila spoustu hodin v křesle s Juanitou na klíně. Fenka tvrdě spala, zatímco panička jí hladila heboučký kožíšek. Její blízkost Tammy uklidňovala. V neděli večer už věděla, co chce udělat. Rozhodnutí bylo tvrdé.

Děsilo ji to. Takový krok nikdy předtím nepodnikla.

V pondělí ráno se sešla s výkonným producentem show, další den s ředitelem televizní stanice. Chtěla si promluvit s oběma. Dlužila jim to… a sobě taky.

Když vešla do kanceláře hlavního producenta, tvářila se zarmouceně. Šéf se na ni od stolu pousmál.

„Netvař se tak zoufale. Ta stávka musí jednou skončit. Pár týdnů to přežijeme a pak se zase vrátíme na palubu.“ To bylo mnohem optimističtější vyjádření, než jak to viděli jiní kolegové.

„Doufám, že máš pravdu,“ připustila Tammy váhavě a posadila se. Nevěděla, jak začít.

„Mimochodem, upřímnou soustrast.“

Tohle úsloví tak nenáviděla! Bylo to tak falešné jako blahopřání k Vánocům.

Nebo k narozeninám. Jakou soustrast, upřímnou?

Vždyť

maminku

vůbec

neznal. Ani Annii. Proto vlastně seděla v jeho kanceláři. Ne že by to byla jeho vina.

Šéf

byl

slušný

chlapík

a spravedlivý nadřízený. A Tammy ten pořad milovala. Byl jako její dítě. A teď se ho chce vzdát. Chce se zbavit svého děťátka. Když se nadechla, do očí jí vyhrkly slzy.

„Tammy, co se děje? Vypadáš rozčileně.“

„To jsem,“ přiznala upřímně. Vytáhla si z kapsy papírový kapesník a osušila si oči. „Nechci to udělat, ale musím.“

„Nemusíš dělat nic, co nechceš,“

ujistil ji klidně šéf. Tušil, co přijde, a pokusil se jí aspoň trochu sebrat vítr z plachet. Jenže už bylo pozdě.

„Přišla jsem dát výpověď,“ oznámila mu Tammy a z očí jí vyhrkly slzy, které se jí začaly koulet po tvářích.

„Nemyslíš, že je to trochu přehnaná reakce, Tammy?“ zeptal se jí šéf mírně.

Podobné krize musel zažehnávat den co den a uměl v tom chodit. Stejně jako Tammy. Ta ale čím dál víc cítila, že sem vůbec nepatří. Potřebovala odjet domů.

V L. A. žila od studií, milovala svou práci, byl to její domov. Ale teď měla pocit, že její domov je vedle sester. „Je to jen stávka.“

„Nejde o stávku.“

„Tak oč jde?“ Šéf s ní mluvil jako s dítětem. Další hys– terka, která sedí v jeho kanceláři a vyhrožuje výpovědí, když všechno nejde po jejím. Jinak si ale Tammy moc vážil. Takovéhle scény obvykle nechávala na jiných.

„Víš, že mi v červenci umřela matka.

A moje sestra oslepla. Otec je zoufalý.

Potřebuju jet domů a pomoct jim.“

„Chceš neplacené volno, Tammy?“

Normálně by jí to nenabízel, ale nechtěl ji ztratit. Byla pro tohle natáčení nepostradatelná.

„To bych ráda, ale nebylo by to fér.

Chci odjet domů na rok, takže musím dát výpověď. Mám svou práci ráda, všechny vás mám ráda… Dohání mě to k šílenství, ale není žádná jiná možnost, jak bych to mohla vyřešit. Musím být s nimi. Potřebují mě doma. Moje nejstarší sestra už toho má na krku tolik.

A ta nejmladší je ještě dítě. Ta, která oslepla, potřebuje naši pomoc. Takže…

dávám výpověď.“ Tammy vypadala smutně, když to říkala. Byla to pro ni velká oběť, ale věděla, že se rozhodla správně. I když opustit svůj pořad bylo jako utéct z domova.

„Myslíš to vážně?“ Hlavní producent byl v šoku. S tím, co řekla, se nedalo nijak polemizovat. Očividně to pro ni bylo hodně těžké. Věděl, jak důvěrné vztahy má Tammy se svou rodinou. Až nezvykle pevné. To se už dnes moc nevidělo.

„Ano, myslím.“

„Hodně toho házíš za hlavu.“

„Já vím. Nejspíš už nikdy nenajdu práci, kterou bych měla tak ráda. Ale nemůžu zklamat

rodinu,“

pronesla

sklíčeně Tammy. Ale v hloubi duše cítila, že se rozhodla správně. Tohle ji pronásledovalo celou dobu, co odjela z L. A.

„V

New

Yorku

nic

slušného

nenatáčejí.“

„Já vím. Ale i když budu muset dělat pro nějakou stupidní show, aspoň to budu dělat pro svou rodinu. Nikdy bych si neodpustila, že jsem se na ně vykašlala. A koneckonců… je to jen pořad. Kdežto já se musím poprat se skutečným životem.

Moje

sestry

potřebují pomoc, a otec taky.“

„To je od tebe ušlechtilé, Tammy. Je to sakra velká oběť. Zničíš si celou kariéru.“

„A kdybych se na ně vykašlala?“

namítla horečnatě Tammy. „Co bych pak byla za člověka?“ Zabodla svůj pohled do jeho. Když se rozhodla, nikdo ji už nemohl zviklat. Hlavního producenta divoké odhodlání v jejím pohledu zaskočilo.

„Kdy chceš odejít?“ zeptal se ustaraně.

„Co nejdřív. Je to na tobě. Nechci jen tak prásknout dveřmi. Ale ráda bych odjela co nejdřív.“

Šéf už se ji nepokoušel přesvědčit.

Věděl, že by to nedokázal. „Jestli tu zůstaneš ještě týden, snad za tebe seženu náhradu.

Stávka

bude

nejspíš

pokračovat, takže budeme mít trochu času.“ Když dal v jejich oboru někdo výpověď, většinou odcházel okamžitě.

Vlastně ho většinou vyváděla ochranka minutu poté. Ale to by Tammy nikdy neudělal. Byla připravená udělat pro něj to, co po ní bude chtít, i kdyby jí řekl, že má odejít na hodinu. Nechala to na něm.

Ona už svoje rozhodnutí sdělila.

„Příští týden. Tak dobře,“ souhlasila Tammy. „Je mi to opravdu moc líto.“

Z očí jí už zase vyhrkly slzy. „Mně je to taky líto – kvůli tobě,“ odpověděl její šéf, obešel stůl a pevně mladou ženu objal. „Doufám, že se u vás všechno spraví a že tvoje sestra bude zase v pořádku.“

„Já taky,“ Tammy se skrz slzy usmála.

„Díky, že jsi byl tak hodný a nenechal mě vyvést.“

„To bych neudělal.“

„Kdyby ano, pochopila bych to.“

Šéf jí ještě jednou poděkoval za její práci a pak ji vyprovodil z kanceláře.

Popřál jí hodně štěstí a dohodli se, že odejde příští pátek. Tammy tak měla před sebou ještě devět dní, než její kariéra televizní producentky nadobro skončí. Aspoň prozatím. Možná už nikdy nenajde tak slušné místo. Věděla to, už když vycházela z jeho kanceláře. Ale vážně neměla na vybranou.

Setkání s ředitelem televizní stanice už nebylo tak emotivní. Nejdřív zuřil, ale pak ustoupil. Také si myslel, že se Tammy musela zbláznit. Řekl jí, že právě zahodila svoji kariéru. To, že se vzdá své práce – a takovou už nikdy nenajde! – její sestře zrak nevrátí.

Tammy souhlasila, ale prohlásila, že jí může přinést podporu v nejobtížnější době a že ji potřebuje celá rodina.

Ředitel

to

chápal,

ale

sám

by

k podobnému rozhodnutí jistě nikdy nedospěl. Právě proto byl nejspíš ředitelem televize on, a ne Tammy. Ale vědělo se o něm, že jeho soukromý život je ve stadiu chaosu. Manželka mu před dvěma lety utekla s jiným, obě jeho děti byly závislé na drogách. Takže možná měl pravdu, pokud jde o profesionální stránku věci, ale té osobní moc nerozuměl. Tammy by s ním neměnila.

Tisíckrát radši se vzdá kariéry, než aby se vykašlala na svou rodinu. Třeba jednoho dne zase dostane zajímavou příležitost, i když třeba v jiné televizi.

Prozatím musí nechat všechno na osudu.

Ona dělá, co umí. Třeba se sudičky taky předvedou.

Poděkovala řediteli za čas a vyšla z jeho kanceláře. Dokonáno jest. Teď musí ještě během dvou týdnů všechno dokončit. Rozhodla se, že Sabrině a Annii nic neřekne. Věděla, že by měly námitky. Chtěla jim věnovat své rozhodnutí jako dar. Byla to jen její volba.

Během následujících dvou týdnů si v klidu zabalila věci. Rozhodla se, že dům nebude pronajímat. Mohla si dovolit nechat ho zavřený. Zacházela s penězi obezřetně, takže si naspořila velmi slušnou částku. I kdyby celý rok nepracovala, vydrží jí to. Ale chtěla se v New Yorku po něčem poohlédnout.

Kdo ví, kam ji osud zavane. A s trochou štěstí se třeba za rok vrátí. Takže nechtěla nic prodávat, nechtěla dělat větší změny, než k jakým se už odhodlala. Pokud nebude mít za rok práci, aspoň bude mít kde bydlet.

Poslední den v L. A. jí trhal srdce.

Když se se všemi loučila, jedno oko nezůstalo suché, a zvlášť to její. Večer přijela domů absolutně vyčerpaná. Když pak ležela ve tmě a držela u sebe Juanitu, fenka jí na prsou spokojeně odfukovala. Tammy už měla všechno sbalené ve čtyřech velkých kufrech.

Zbytek tu hodlala nechat. Druhý den, v sobotu, nastoupila na let v devět hodin ráno. V pět dvacet místního času přistála na Kennedyho letišti v New Yorku a před sedmou už zvonila u dveří na Východní osmdesáté čtvrté. Netušila, jestli je někdo doma. Pokud ne, bude muset jít na zbytek víkendu do hotelu, protože to by znamenalo, že všichni odjeli do Connecticutu.

Pár minut se z domu nic neozývalo.

Pak Sabrina otevřela dveře a vytřeštila oči na Tammy, která tu stála, tvářila se vážně a kolem nohou měla čtyři obrovské kufry. Plus Juanitu v kabele přes rameno.

„Co tady děláš?“ vyhrkla užasle Sabrina. Netušila, že má Tammy dorazit, ale tak to sestra právě chtěla. Nestála o to, aby se jí někdo pletl do rozhodování.

„Koukám,

že

jsi

překvapená,“

zazubila se Tammy a popadla jeden z kufrů. V New Yorku bylo ještě teplo a sucho.

„To si vezeš na víkend tolik krámů?“

podivila se Sabrina, když se sehnula, aby jí pomohla. Horečnatě přemítala, kde se tu Tammy vzala. Tvářila se tak divně!

„Ne,“ odpověděla klidně Tammy.

„Nepřijela jsem na víkend.“

„Jak to myslíš?“ Sabrina se narovnala a zamračeně se na sestru zadívala.

„Přijela jsem domů. Dala jsem výpověď.“

„Co žes udělala?! Zbláznila ses?

Vždyť tu práci miluješ! A vyděláváš víc než Pánbůh!“

„Nevím,

kolik

Pánbůh

vydělá,“

prohodila s úšklebkem Tammy. „Ale momentálně jsem nezaměstnaná, takže teď má rozhodně víc než já.“

„Cos to sakra udělala?!“

„Nenechám tě v tom samotnou,“

prohlásila rozhodně Tammy. „Od čeho by měl člověk sestry?“

„Ty blázínku! Mám tě tak ráda!“

vyhrkla Sabrina a chytila Tammy kolem krku. „A co tady budeš dělat? Přece nemůžeš celé dny sedět doma!“

„Něco si najdu. Třeba u McDonalda,“

prohodila šibalsky Tammy. „Můžu dostat růžový pokoj, prosím?“

„Je tvůj.“ Sabrina ustoupila. Na podestě se objevila Annie se sluchátky na uších. Pouštěla si lekci, kterou jim dali ve škole na CD. Když zaslechla hlasy, okamžitě si sluchátka stáhla.

„Tammy! Co tady děláš?!“

„Stěhuju se k vám.“

„Cože?“

„Jasně. Proč byste si měly užívat beze mě, co?“ Když se Tammy zadívala na sestry, napadlo ji, že udělala správně.

O tom nebylo vůbec pochyb. Když jí Sabrina pomohla vynosit kufry nahoru do poschodí, Tammy věděla bez nejmenších pochybností, že maminka by z nich měla radost. Víc než to. Byla by na ně hrdá.

Když Tammy vešla do pokoje, který se měl stát jejím domovem na celý další rok, Sabrina se obrátila k ní a s úlevou zašeptala: „Děkuju ti.“ A Tammy věděla, že za ten výraz v sestřině unavené tváři všechny oběti stály.

19

Tammyin příjezd do domu změnil rozložení sil. Objevila se další dospělá zodpovědná osoba, která se mohla se Sabrinou podělit o její povinnosti, což byl také hlavní důvod jejího rozhodnutí.

Ale dům byl teď trochu přeplněný, i když Candy byla ještě na cestách.

Všechny věděly, že až se vrátí zpátky, bude to ještě bláznivější. Byly tu čtyři ženy, tři psi, a to všechno na poměrně malém prostoru. Chris prohlásil, že když tam vkročí, má pocit, jako by se na něj valily vlny estrogenu, a to bylo ještě mírné vyjádření. Všude jako by se náhle povalovaly podprsenky, boty, klobouky, kabáty, kalhotky. Tammy po týdnu prohlásila, že jí připadá, jako by tady nastoupila coby posluhovačka.

„Tohle není nic pro mě,“ usoudila nakonec, když jednou v neděli ráno cpala do pračky třetí várku osušek.

Candy se večer předtím vrátila domů a přivezla s sebou všechno špinavé prádlo, i když si ho mohla nechat vyprat v hotelu, kde bydlela. Ale tvrdila, že když to udělala naposledy, všechno jí srazili, takže to radši vozí domů – už ne mamince, ale sestrám. Z Tammy se stala hlavní pradlena, protože ještě neměla práci.

„Mám vás všechny ráda,“ prohlásila jednou u snídaně. Chris se jim snažil jít z cesty. Annie ho titulovala „honorami sestra“ a on prohlásil, že mu to nepřipadá moc vtipné, i když to Annie myslela jako kompliment. Chris ale tvrdil, že si začíná připadat jako Dustin Hoffman v Tootsii nebo ještě hůř, jako Robin Williams v Tátovi v sukních.

„Ale k úplnému štěstí mi chybějí dvě věci,“ pokračovala odhodlaně Tammy.

„Práce a posluhovačka.“ Už jí došlo, že dokud si nenajde práci, ostatní ji pasují na hlavního kuchaře, pradlenu, žehlířku, uklízečku a

umývačku

nádobí.

Potřebovala se nutně dostat z domu, začít pracovat. A oni potřebovali někoho, kdo zastane všechny tyhle domácí práce. Tammy to nedělala ani po sobě doma v Los Angeles. Tak proč by to tady měla dělat po všech?

„To je výborný nápad,“ odpověděla nepřítomně Sabrina, která si s Chrisem četla sportovní stránku Timesů. Všichni seděli kolem kuchyňského stolu, kde se dělili o koblihy, čokoládové croissanty a borůvkové koláčky. Tedy tři starší sestry se dělily o jeden kousek, Chris jich spořádal několik a Candy se jídla ani nedotkla. Všichni si všimli, že na své cestě do Evropy ještě víc zhubla. Zatím se o tom ale nikdo nezmínil. Sabrina se chystala, že si o tom musí promluvit s Tammy.

„Vidím, že na vás můj návrh udělal dojem,“ pronesla Tammy namíchnuté a vzala si další koblihu. Na rozdíl od Candy měla až moc velkou chuť k jídlu.

Nedělala teď nic, jen seděla doma, cpala se a obsluhovala pračku a myčku.

Pěkně je majiteli opotřebí. „Dobře, jen si mě ignorujte. Najdu si posluhovačku sama.“ A práci. I když jen Bůh ví, jak ji tady má hledat.

Všech pět se jich odpoledne chystalo do kina. Tammy si všimla, že Annie už si s bílou holí umí skvěle poradit. Tři týdny, které docházela do Parkerovy školy, na ní byly už hodně znát. Bez problémů se pohybovala po domě, dokázala sama obsluhovat mikrovlnku a naučila se už několik šikovných triků.

Ve škole si užívala legraci s Baxterem, který jí také často volal o víkendech domů. S Bradem Parkerem už neměla příležitost mluvit. Měl asi ve škole tolik studentů, že musel dělit pozornost rovnoměrně.

Kino

nebylo

pro

Annii

tou

nejvhodnější zábavou, ale šla s nimi, protože chtěla trávit čas s rodinou.

Mohla aspoň sledovat děj podle dialogů, o kterých občas prohlašovala, že jsou úplně stupidní. Po kině šli na pizzu a Candy si z Chrise utahovala, že má s sebou celý harém.

„Lidi už si o mně nejspíš myslí, že jsem

nějaká

rozmazlená

filmová

hvězda,“ postěžoval si Chris. Ale čtyři sestry teď bez sebe nedaly ani ránu. Od té doby, co s nimi Sabrina bydlela, ji Chris neměl skoro ani na chvilku pro sebe. Nestěžoval si, ale občas jí dal najevo, že si to uvědomuje. Předtím, než dorazila Tammy, se Sabrina pořád starala o Annii, takže u něj nikdy ani nepřespala.

V neděli večer strávil Chris pár hodin se Sabrinou v jejím pokoji, než se vrátil vyspat do svého bytu. Kamkoli v jejich domě vkročil, všude někoho našel: v kuchyni,

v

obývacím

pokoji,

v pracovně, v jídelně. Pod jednou střechou tam žilo až moc lidí najednou, aspoň na jeho vkus. Snažil se s tím sice vyrovnat se

ctí,

ale

Tammy

poznamenala, že na Sabrinině místě by ho do toho tak netlačila.

„Je to chlap, Sabrino. Už se mu musí dělat špatně z toho, že se tady pořád všechny popelíme, když by tě měl nejradši jen sám pro sebe. Proč u něj častěji nepřespíš?“

„Protože mi pak chybíte.“ Sabrina si pořád opakovala, že jejich společné bydlení je jen dočasná záležitost. Ale Tammy si nebyla jistá, jestli to tak chápe i Chris. Připadalo jí, že se už někdy tváří dost znechuceně,

ale

Sabrina

to

popírala.

„Ty ho znáš líp než já,“ ustoupila nakonec Tammy. „Ale stejně, být tebou, netlačila bych tolik na pilu. Jednoho krásného dne by se taky mohl vypařit.“

Tammy

den

nato

splnila

svou

výhrůžku a zavolala do agentury, kde zprostředkovávali

ženy

na

úklid.

Vysvětlila jim, co přesně potřebuje, a recepční v agentuře jí oznámila, že má dvě vhodné kandidátky. Jedna byla žena, která pracovala deset let v hotelu a nevadí jí uklízet po větším počtu lidí.

Ale ta by mohla docházet jen dvakrát týdně, což by asi nestačilo. Tammy měla pocit, že

jejich

dům

potřebuje

každodenní úklid. Bydleli tu čtyři lidé a navíc se tady často zdržoval i Chris, takže práce tady bylo opravdu hodně.

Recepční ji upozornila, že druhá kandidátka je poněkud zvláštní. Byla to Japonka, která nemluví anglicky, ale je velmi schopná a pracuje jako ďas.

Pracovala pro japonskou rodinu, která se právě odstěhovala. Agentura má na ni skvělá doporučení.

„Ale jak se s ní domluvím, kdy mluví jen japonsky?“

„Sama ví, co má dělat. Její rodina měla pět dětí, samé chlapce. To byl mnohem těžší úklid než po čtyřech dospělých ženách a třech psech.“

„Tím si nejsem jistá,“ zamumlala Tammy, která se o to zatím neúspěšně pokoušela. Ale i

Japonka,

která

nerozumí anglicky, byla lepší než nic.

Aspoň už to bude Tammy moci pustit z hlavy.

„Jmenuje se Hiroko Šibata. Mám ji za vámi

odpoledne

poslat,

aby

se

představila?“

Tammy souhlasila. Co jiného měla dělat?

Paní Šibata dorazila krátce po telefonátu v barevném kimonu. Ukázalo se, že „maličko“ anglicky mluví. Uměla asi deset slov, která neustále opakovala, ať už se to hodilo nebo ne. Vypadala velice úpravně, boty si vyzula za dveřmi, než vešla. Jediné, o čem se agentura jaksi zapomněla zmínit, byl její věk: vypadala na pětasedmdesát a byla úplně bezzubá. Uklonila se Tammy pokaždé, když na ni promluvila, což Tammy přimělo, aby se ukláněla také.

Vypadalo to, že psi jí nevadí. Aspoň něco. Několikrát opakovala: „Hezká moc pejsek.“

Tammy

použila

vlastnoruční znakovou řeč, ukázala Japonce na hodinkách, v kolik má zítra přijít. Netušila, jestli ji žena pochopila, nebo ne, ale stařena se kupodivu v dohodnutou dobu skutečně objevila.

Paní Šibata vešla hlavními dveřmi, vyzula si boty, zdvořile se všem uklonila, Candy v průhledném spodním prádle, Annii s bílou holí, která spěchala do školy, a Sabrině, která pospíchala do práce, dokonce i psům. Pak se pustila do práce jako ďábel. K Tammyinu potěšení zůstala až do šesti, a když dům opustila, všechno bylo vypulírované a na svém místě.

Povlékla

čistě

postele

s vojenskou dokonalostí, vyklidila a vymyla lednici, vyprala všechno prádlo, složila suché osušky. Také nakrmila všechny psy. Problém byl jen v tom, že jim dala mořské řasy a syrové ryby, zbytky oběda, který si přinesla v krabičce. Příšerně to páchlo a psi se z toho do jednoho pozvraceli. Tammy strávila víc času vytíráním jejich zvratků, než by věnovala úklidu domu.

Když paní Šibata dorazila den nato, Tammy jí divokou gestikulací na psí misky ukázala, že psům bylo včera špatně a aby jim už nic nedívala. Paní Šibata se asi šestnáctkrát uklonila, aby dala Tammy najevo, že rozumí.

Candy předchozího večera zaneřádila skoro celý dům odpadky, které tu poházeli její kamarádi, kteří se za ní stavili, takže Japonka měla co dělat.

Tammy zavolala do agentury, že ji berou, paní Šibata se snažila dát všechno do pořádku a Tammy se konečně cítila svobodná. Už nemusela dávat ručníky do pračky ani sbírat po domě špinavé nádobí. Ulevilo se jí, protože jí připadalo, že se o to žádná z jejích spolubydlících nestará.

Když byl vyřešen problém číslo jedna, Tammy se pustila do problému číslo dvě, který potřebovala mít z krku, než si začne hledat práci. Se Sabrinou se shodly na tom, že musí něco provést s Candyiným hubnutím, než z toho nejmladší sestra začne mít vážné problémy. Chris byl zrovna s přáteli na basketbalu, což bylo dobře, protože Candyino vřískání bylo slyšet až do Brooklynu. Sestry jí řekly, že už se s ní nebudou dohadovat o tom, jestli hubne, nebo ne. Má dvě možnosti: bud jít do nemocnice, nebo

začít

chodit

k psychiatrovi. Candy se tvářila ohromeně.

„To myslíte vážně? Proč jste na mě tak zlé? Je to od vás pěkně hrubé, takhle se do mě navážet! Mamka by to nikdy neudělala!

Byla

na

mě

mnohem

hodnější!“

„To je pravda,“ připustila Tammy, aniž se to snažila popírat. „Ale my jsme tady a ona ne. A ty tady taky moc dlouho nebudeš, když se s tím nebudeš snažit něco dělat. Candy, máme tě rády a myslíme si, že bys z toho mohla vážně onemocnět. Už jsme ztratily mamku.

Nechceme ztratit ještě tebe.“ Jednaly s ní laskavě, ale nesmlouvavě. Candy před nimi utekla, zavřela se ve svém pokoji a tam sebou mrskla na postel a zoufale se rozplakala. Brečela celé hodiny, ale s jejími sestrami to ani nehnulo. Dobře věděly, že Candy má dost peněz, aby se od nich mohla zase odstěhovat, ale taky věděly, že to neudělá.

Další

dva

dny

na

ně

nepromluvila a přemílala si to v hlavě a třetí den se k radostnému úžasu sester rozhodla pro psychiatra. Tvrdila, že s jejím stravováním nic v nepořádku není a že sestry ji prostě jen nikdy nevidí, když zrovna jí, že se jinak stravuje zdravě. Možná na kanára nebo na křečka, ale ne na mladou dospělou ženu, která měří metr osmdesát a něco.

Sestry ji ujistily, že kvůli nim nemusí tloustnout a že to nedělají proto, že by na ni žárlily. Candy poukázala na to, že Tammy už začíná tloustnout, což byla pravda, a i když nebyla doopravdy silná, na svou postavu si nemohla dovolit moc přibírat. Od chvíle, kdy přijela do New Yorku, měla už o dvě kila víc. Ale to bylo tím, že se jí tak drasticky změnil životní styl. Teď byl hlavním problémem Candyin stravovací nešvar.

Tammy

sestru

objednala

k psychiatrovi a doprovodila ji na první schůzku. Ne že by s ní šla dovnitř, ale zastavila se ještě předtím v ordinaci a promluvila si s doktorem. Candy vyšla z ordinace celá rozčilená, ale předala sestrám nákupní seznam, jehož se Tammy okamžitě ujala a všechno nakoupila. Konečně teď viděly Candy něco jíst. Ulevilo se jim, že se ten problém začal řešit, že ho neignorovaly.

Od čeho by jinak měla sestry? Nejenom Annie, ale i Candy potřebovala jejich podporu. A bylo to mnohem jednodušší, když teď bydlely pod jednou střechou.

„Nemáš pocit, že jsme letos v létě porodily dvě dospělé děti?“ zeptala se Sabrina Tammy,

když

později

odpočívaly v obývacím pokoji po dlouhém perném dni. Sabrina měla tři stání u soudu.

„To ano.“ Tammy se zašklebila.

„Musím říct, že si teď mamky vážím mnohem víc než předtím. Nechápu, jak to s námi mohla zvládnout, když jsme byly malé.“

Pořád ještě si dělaly starosti s otcem, ale neměly teď čas za ním jezdit moc často. Doma měly spoustu práce, snad až na Tammy, která trávila dni s paní Šibata a vozila Candy a Annie na schůzky s psychiatry. Připadala si jako matka z předměstí, která má na starosti dvě dospívající

dcery.

Musí

se

přesunout k řešení problému číslo tři: najít si práci. Věděla, že nemůže čekat něco podobného,

co

dělala

v Kalifornii – o tom neměla přehnané iluze. Ale potřebovala se něčemu věnovat, jinak by Candy měla pravdu: za chvíli by Tammy byla jako koule, kdyby jen seděla doma a jedla. Potřebovala si něčím zaplnit život. Candy i Sabrina pracovaly, Annie chodila do školy.

Tammy byla ze sester jediná, která neměla nic důležitého na práci: leda noční služby, když se všechny vrátily domů. Připadala si jako hospodyňka, která ztrácí svou identitu.

Projekt číslo tři zabral nakonec víc času než jednička a dvojka. Teprve v polovině října se Tammy podařilo domluvit si několik pohovorů. Byla se podívat v několika produkcích telenovel, ale systém práce se jí nelíbil a navíc to byly jen druhořadé pořady proti tomu, na kterém pracovala v Kalifornii. Nakonec se byla podívat na natáčení pořadu, o kterém slyšela, ale nikdy ho neviděla.

Byla to jednoduchá, laciná, syrová televizní reality show. Soustředila se na páry, které mají nějaké problémy ve vztahu a jsou ochotné hádat se před televizními kamerami. Rány pěstí sice nebyly povolené, ale všechno ostatní ano. Na natáčení byla i psycholožka, která vypadala jako transvestita. Pořad se jmenoval Dá se ten vztah zachránit?

Je to na vás! Tammy to zaujalo, i když ji to

zároveň

odrazovalo.

Z profesionálního hlediska by se styděla, kdyby se její jméno mělo objevit v titulcích podobného pořadu. Ale sledovanost byla dobrá a televize zoufale hledala producenta. Ten, který show produkoval předtím, odešel dělat jiný pořad v hlavním vysílacím čase kabelové televize. Ale nevěřili, že někdo s Tammyinou pověstí by se s nimi zahazoval, a Tammy tomu nevěřila sama.

Neřekla ani sestrám, že se chystá na pracovní pohovor. Věděla, že název pořadu by je znechutil, stejně jako ji.

Ale Tammy už měla plné zuby toho, jak žila dosud, jen seděla doma a čekala, až se všichni večer vrátí. Annie si v Parkerově škole pro nevidomé už pět týdnů vedla skvěle, takže Tammy měla pocit, jako by její existence neměla žádný smysl. Stejně byla ráda, že se sem přestěhovala. Cítila, že ten společný rok bude všem ku prospěchu a že ona z něj může těžit stejně jako ostatní. Aspoň se dostanou z

nejhoršího

žalu

nad

maminčinou smrtí.

Tammy se vydala na schůzku ve čtvrtek odpoledne.

Už předtím poslala do televize svůj životopis, takže všichni věděli, že předtím pracovala v produkci v L. A.

Byla pro ně velkým příslibem, všichni doufali, že by její čerstvé nápady mohly pořad oživit. V poslední době totiž začal trochu skomírat, i když k Tammyině údivu měl pořád vysokou sledovanost.

Jeho náplň zřejmě diváky fascinovala.

Pořad jako by byl zrcadlem problémů dnešních párů, od nevěry po impotenci, emocionální zanedbávání nebo hádky s tchyněmi. Závislosti a problematické děti také patřily k oblíbeným námětům.

Bylo to jako průřez životem, jako souhrn všech problémů, které mohou potkat současné partnery. Aspoň diváci to tak chápali. Přinejmenším podle koláčů sledovanosti.

Tammy

šla

na

schůzku

trochu

nervózně. V kanceláři na ni čekal hlavní producent. K jejímu údivu připomínal normální lidskou

bytost.

Měl

vystudovanou psychologii na Kolumbii a s chutí pracoval na natáčení pořadů v New Yorku, kde vyrostl. Byl už třicet let ženatý a měl šest dětí. Několik let před nástupem do televize pracoval jako manželský poradce. Nejdřív působil v redakci sportu, pak přestoupil do sekce reality show. To byl jeho sen, který se mu nakonec splnil, podobně jako Tammy chápala natáčení svého seriálu v Kalifornii. Šlo sice o naprosto odlišné druhy pořadů, ale přece jen měly jisté společné jmenovatele. Jako většina reality show, i tahle lákala především vulgární typy účinkujících, ale některé páry Tammy připadaly docela zajímavé.

Většina z nich se ovšem chovala ohavně.

Ale právě tomu dávali diváci přednost.

Tammy si s hlavním producentem důkladně popovídala a sama musela připustit, že se jí muž zamlouvá. Druhý producent byl ale cvok, který se k ní choval odmítavě, protože měl pocit, že se Tammy dere na jeho území. Hájil svou pozici vyššího producenta a vůbec neuvažoval o tom, že by pracoval jako její podřízený.

„Tak co myslíte?“ zeptal se Tammy Irving Solomon, výkonný producent, když se jejich rozhovor chýlil ke konci.

„Je to zajímavý pořad,“ prohlásila Tammy a myslela to vážně. Netvrdila, že se jí líbí. V mnoha směrech to byl pořad, kterým by

se

normálně

nikdy

nezabývala. Nijak neinklinovala k tomu, hrabat se v problémech obyčejných lidí, probírat se škopky domácího hnusu. Ale potřebovala práci. A tohle bylo zřejmě všechno, co mohla od New Yorku chtít.

Nic hodnotnějšího se tady nenatáčelo.

„Přemýšleli jste někdy o tom, dělat to trochu

seriózněji?“

zeptala

se

zamyšleně. Nechápala, jak je to možné, ale

najednou

byla

ochotná

tuhle

myšlenku zvážit.

„Naši diváci nestojí o nic seriózního.

Mají dost vlastních problémů. Chtějí vidět lidi, co si vjíždějí do vlasů, samozřejmě verbálně, ne fyzicky – právě tak, jak by to se svými partnery chtěli udělat oni, kdyby si troufli. Ukazujeme jim jejich alter ego. Máme na to kuráž, která jim chybí.“ Tohle byl jeden úhel pohledu, ale Tammy si byla jistá, že existují i další. Ale tady ji nechtěli najmout, aby z téhle show udělala něco jiného, zkultivovala ji – měla jenom udržet sledovanost a trochu ji zvednout, pokud to půjde. O nic jiného reality show ani nešlo. Jak můžeme zvýšit sledovanost? Všude to bylo stejné.

„Mimochodem, co vás přivádí do New Yorku? Ten pořad, na kterém jste pracovala, je přece úžasný!“ Tammy se zdálo, že v producentově hlase zaslechla náznak despektu. Zavrtěla hlavou.

„Nešlo o pořad,“ vysvětlila. „Prostě jsem dala výpověď a odešla. V naší rodině se v létě odehrála tragédie a já potřebuju bydlet

tady,“

pronesla

důstojně. Postarší muž přikývl.

„To mě mrzí. Už je to trochu lepší?“

zeptal se s opravdovým zájmem.

„Zlepšuje se to. Ale chtěla bych tady teď

zůstat,

abych

mohla

rodině

pomáhat.“

„A budete mít čas pracovat?“

„Ano, jistě,“ odpověděla sebevědomě Tammy a producent se ulehčené usmál.

Viděl, že je to profesionálka, a chápal, že by se s ním nebavila, kdyby o to místo skutečně neměla zájem. Doufal, že se rozhodne pro. Sám už věděl, že o ni rozhodně stojí. Řekl jí, že s nikým jiným zatím pohovor nedělal. Předal Tammy několik nahrávek jednotlivých dílů a požádal ji, aby se na ně podívala, než se rozmyslí a ozve se mu. Sdělil jí, že nechce zasahovat do fungujícího pořadu a že si přeje, aby to Tammy respektovala.

„Ozvu se vám během pár dní,“ slíbila mu. Chtěla se nejdřív podívat na nahrávky.

Cestou

ven

potkala

psycholožku. Nechtělo se jí věřit, že někdo může doopravdy vypadat takhle.

Žena hýřila barvami, měla brýle vykládané umělými drahokamy a šaty s upnutým živůtkem, z něhož se jí dmulo bujné poprsí.

Tammy

připomínala

madam

z

laciného

bordelu,

ale

producent

tvrdil,

že

publikum

i účinkující ji milují. Jmenovala se Désirée Lafayettová, což rozhodně nemohlo být její pravé jméno. Tammy přemítala, jestli to není transsexuálka.

A co kdyby? Na téhle show by jí už snad nic nepřekvapilo. Nejmíň psycholožka, která bývala psychologem.

Tammy se vrátila domů a strčila do přehrávače první nahrávku. Sledovala ji pozorně ještě ve chvíli, kdy se Annie vrátila domů ze školy. Ta se na chvíli zastavila před pracovnou a poslouchala, co tam Tammy dělá. Na tváři se jí objevil široký úsměv.

„Co to sakra je?“

„Pořad,

o

kterém

uvažuju,“

odpověděla Tammy, která se soustředila na

dvojici

na

obrazovce.

Byli

neuvěřitelní.

Stejně

jako

zásoba

nadávek, jimiž se navzájem častovali.

„Doufám, že to nemyslíš vážně.“

„Asi ano. Aspoň to bude legrace, když už nic víc. Jak bylo ve škole?“

„Dobře.“ Nikdy neřekla „výborně“, ale aspoň si taky nestěžovala, že to je příšerné. Sestry ji stejně podezíraly, že se jí tam líbí. Tammy se podívala na hodinky. Musí Annii odvézt k její psychiatričce. Připomněla sestře, že by před tím měly něco zakousnout.

„Je mi šestadvacet, ne dva. Můžu jet taxíkem, jestli se chceš dívat na tuhle ptákovinu.“

„Můžu si to pustit později,“ namítla Tammy a vypnula přehrávač. Už se rozhodla. Byla to strašná pitomost – ale nakonec, proč ne? Désirée Lafayettová byla tak neskutečná, že se to nedalo ani vyjádřit jedním slovem. Ale pořad měl v sobě něco… něco jako syrovou pravdivost, zoufalství,

za

nímž

probleskovala červená nitka naděje.

Tammy to zaujalo. Rada zřejmě jen málokdy zněla, že by se lidé v reality show měli rozejít. Désirée se jim snažila poradit, jak by mohli vztahy vylepšit.

Účinkující byli beznadějně vulgární, takže

to

všechno

působilo

lehce

absurdně. Nebylo tam naprosto nic, co by se podobalo důstojnosti.

„Tak to musíš stát o práci fakt zoufale,“ prohodila Annie, když spolu vyšly z domu.

„Asi

stojím,“

přiznala

Tammy.

Přemítala o tom, když čekala na Annii před ordinací doktorky Steinbergové.

Zdálo se, že sestřina sezení probíhají uspokojivě.

Dívka

jako

by

se

vyrovnávala se svou situací rychleji, než čekali, a chovala se mnohem méně agresivně. Tammy si ráda namlouvala, že je to proto, že žije s nimi v jednom domě, obklopená jejich sesterskou láskou a milující podporou. To jí určitě prospívalo.

Večer, když byla sama ve svém pokoji, si pustila ostatní nahrávky.

Některé byly lepší, jiné horší. Teď už měla pocit, že pořadu rozumí. Vedle jiných věcí, na kterých zatím pracovala, to byla opravdu podprůměrná záležitost.

Ale bylo to jediné, do čeho se mohla pustit tady ve městě. Volala už na spoustu míst, ale nikde producenta nepotřebovali. A Tammy nic jiného dělat nechtěla.

Druhý den ráno zavolala Irvingu Solomonovi a oznámila mu, že by měla zájem. Dal jí nějaká jména a Tammy slíbila, že jim její agentka zavolá. Pak se telefonicky spojila se svou kalifornskou agentkou a také se svým právníkem.

Musela jim hodně vysvětlovat, proč chce kývnout právě na tuhle nabídku. Ve své poslední smlouvě měla klauzuli, že nesmí rok pracovat pro konkurenční pořad, ale na téhle bizarní reality show nikdo nic konkurenčního nenacházel. Jen si to musela ověřit. Plat, který jí nabízeli, byl slušný. A byla to poctivá práce, i když v podprůměrném pořadu.

Tammy se nechtěla jen tak poflakovat životem, stát se paničkou, která bude chodit nakupovat a hodiny obědvat s kamarádkami. Vlastně v New Yorku žádné kamarádky neměla a všechny její sestry pracovaly nebo chodily do školy.

Chtěla být zaměstnaná. Irving prohlásil, že by byl rád, kdyby se domluvili rychle.

Potřebuje, aby Tammy nastoupila příští týden. Slíbila mu, že se pokusí svou agentku popohnat.

Sestrám to oznámila u večeře.

Všechny na ni vytřeštily oči. Annie už to věděla, ale Sabrině to připadalo bláznivé. Candy řekla, že už ten pořad viděla a že je vzrušující.

„Myslíš to vážně?“ Sabrina se tvářila starostlivě. „Nebudeš toho litovat?“

„Snad

ne,“

odpověděla

poctivě

Tammy. „Nemyslím. Vím, že to vypadá divně, ale proč by člověk nezkusil pracovat v reality show? Už jsem to jednou dělala a mojí kariéře to nijak neublížilo. Tedy pokud u toho člověk nezůstane léta.“

Sabrina se cítila trochu provinile, když si uvědomila, čeho se kvůli nim Tammy vzdala, aby jí mohla pomáhat.

A taky aby byla s Annií, připomněla si.

Ale Tammy nevypadala, že by odchodu z L. A. litovala. Věděla, že do svého starého pořadu

už

si

navždycky

přibouchla dveře, ale nevyčítala si to.

Teď se před ní otevíraly nové. Se zuřícími

partnery

a

psycholožkou

Désirée. Tahle představa Sabrinu děsila, ale Tammy rozesmívala.

20

Když Tammy začala pracovat, čas v domku na Osmdesáté čtvrté ulici jako by začal uhánět daleko rychlejším tempem. Sabrina měla rušné období, vypadalo to, jako by se většina manželů v New

Yorku

chtěla

rozvádět,

a polovina z nich volala jí. Vždycky po prázdninách, když se děti vrátily domů a začala škola, se objevil nápor zoufalců, kteří jako by křičeli: „Dostaňte mě pryč!“ Stejné to bývalo i po Vánocích.

Candy, která se vrátila z Evropy, měla teď

focení

každý

den.

Návštěvy

psychiatra kvůli stravovacím problémům jí trochu pomohly. Vlastně se z ní nestala skutečná anorektička, jen prostě hrozně málo jedla. Ale teď se to trochu zlepšilo a Sabrina

pečlivě

sledovala

dekagramové týdenní přírůstky váhy a volala k lékaři, aby si ověřila, že je to tak správně. Ten sice nesměl Sabrině prozradit, kolik Candy váží, ale tvářil se na to spokojeně. Candy se tam chodila převažovat. Sestry na ni nesmlouvavě dohlížely, takže nakonec se jí opravdu podařilo několik kilogramů přibrat, i když podle tabulek měla pořád ještě podváhu. Ale to byla jedna ze stránek její profese. Platili jí za to, aby vypadala vychrtle. Sestry věděly, že tahle bitva nebude jednoduchá, ale Candy už aspoň víc nehubla. Její psychiatrička to

nazývala

„módní

anorexie“, když o nemoci mluvila se Sabrinou. U Candy totiž problémy nepramenily z psychických traumat z dětství nebo dospívání. Prostě milovala svou práci a chtěla pro ni vypadat co nejštíhleji, stejně jako tisíce žen, které pracují ve stejné branži, i lidé, které taková práce láká. Byl to kulturní, vizuální a

finanční

aspekt,

ne

psychiatrický, co nutilo Candy jíst tak málo, a její lékařka tvrdila, že je to tak lepší. Ale Candyiny sestry si o ni stejně dělaly starosti. Měly strach, aby nepřišly o dalšího člena rodiny, i kdyby měl zemřít půvabný, bohatý a vyfocený na obá l c e Vogue. „Na to dlabem,“ jak vyjádřila lakonicky Tammy.

Annie

si

po

dvou

měsících

v Parkerově škole vedla čím dál lépe.

Hodně se spřátelila s Baxterem. Někdy se scházeli i o víkendech a povídali si o umění a o svých zkušenostech s tvorbou, o všem, co měli společného a co dřív tak milovali. Annie mu vyprávěla o hodinách, které trávila ve florentské galerii

Uffizi.

Namísto

zuřivosti teď cítila spíš vděčnost za to, že toho stihla tolik vidět, než oslepla.

Nikdy nemluvila o Charliem, který ji tolik

zklamal.

Jeho

zrada

ještě

nepřebolela. Ale možná to bylo lepší, než kdyby se dozvěděla pravdu. Sestry jí to nikdy neprozradily. Baxter pak na halloweenském večírku potkal jednoho muže, který tam přišel oblečený za slepce. Annie to připadalo nechutné, ale Baxter už s ním byl dvakrát na rande.

Jednou přišel za Baxterem a Annie do školy

na

oběd

a

dívka

musela

konstatovat, že je to milý chlapík. Baxter pak už na ni sice neměl tolik času, ale jí to nevadilo.

Jeho

příteli

bylo

devětadvacet a pracoval jako módní návrhář ve velké firmě. Předtím studoval na Parsonsově designérské akademii.

Zřejmě mu vůbec nevadilo, že je Baxter slepý, což hodně povzbudilo i Anniinu odvahu. Takže i po oslepnutí existuje milostný život. Annie o tom sice u sebe stále pochybovala, ale moc na to nemyslela, i když jí to nikdo nevěřil.

Teď se soustředila na všechny ty důležité věci, které se učila ve škole.

Sabrina jí doma uložila povinnost krmit psy. Paní Šibata to očividně nezvládala. Dávala jim vždycky něco, z čeho bylo fenkám špatně. Beulah jednou nasypala kočičí granule, takže pes strávil týden na veterinární klinice a stálo to celé jmění. A čas od času se jim do misek pokoušela propašovat svoje mořské řasy. Annie byla doma dřív než sestry a trávila tam víc času i večer, takže ji o to Sabrina požádala.

Annii to vyděsilo.

„To nemůžu. Sabrino, ty víš, jak psy nesnáším!“

„To je fuk. Potřebují se nažrat a ty máš na to čas. Stejně po škole nemáš co na práci, leda dvakrát týdně návštěvy psychiatra. Jestli je bude krmit paní Šibata, dopadne to špatně. Přijdeme na mizinu kvůli účtům za veterináře.

A neříkej, že nenávidíš naše psy! Oni tě milují. A počkej, jak tě začnou milovat, až jim budeš dávat žrádlo.“ Annie se ale stejně zapřela a asi týden tvrdohlavě odmítala. Strhla se z toho velká sesterská bitva. Ale Annie nakonec ustoupila. Naučila se používat elektrický otvírač na konzervy, odměřovat porce do misek a nacházet mezi různými velikostmi tu správnou misku. Zdráhavé tedy psům dávala po návratu domů psí granule a Juanitě, která byla mlsná a ohrnovala nad nimi nos, studené zbytky od večeře. Jednou, když jim paní Šibata zase jednou podstrčila jednu ze svých japonských specialit a psi zaneřádili celý dům, jim Annie uvařila rýži.

„Proč se mám starat o vaše mazlíčky?“

stěžovala

si

trucovitě

Sabrině. „To není moje práce!“

„Protože jsem ti to řekla,“ prohlásila pevně Sabrina. Tammy jí potom vytkla, že je na Annii moc tvrdá.

„O to právě jde,“ bránila se Sabrina.

„Nemůžeme se k ní chovat jako k invalidovi. Myslím, že by měla mít nějaké povinnosti.“ Posílala proto sestru často do schránky pro dopisy, žádala ji, aby zašla do čistírny se špinavými věcmi, protože se vracela domů dřív, než tam zavírali, kdežto ostatní byli ještě v práci.

„Máš pocit, že jsem tvůj poslíček?

Neslyšelas něco o tom, že v Americe zrušili otroctví?“ syčela na ni vzteklá Annie. Byl to neustálý boj. Sabrina se nevzdávala a žádala po Annii drobné služby, vyzvednout nákup, donést fén do opravy. Jejím cílem bylo udělat z Annie nezávislou osobu a tohle byl ten nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, i když to mohlo vypadat krůtě. Dokonce Annii plísnila i za to, když vysypala psí žrádlo kolem misek nebo nechala nepořádek ve spíži. Nařídila jí, aby to hned uklidila, než budou mít v domě myši nebo krysy.

Annie to skoro rozplakalo a dva dny se Sabrinou nemluvila. Ale výsledkem bylo, že

se

stávala

samostatnou

a nezávislou bytostí, která se byla o sebe schopná postarat.

Tammy musela připustit, že Sabrinina strategie funguje, ale vztahy doma bývaly hodně napjaté. Candy většinou stranila Annii, protože nerozuměla Sabrininým pohnutkám, a nadávala nejstarší sestře, že se chová hnusně. Jako by ty dvě hrály roli hodného a zlého policajta a Tammy byla prostředníkem mezi všemi. Ale z Annie se tak aspoň stávala samostatná žena, která prostě jenom neviděla. Už ji neděsily cesty do samoobsluhy, do lékárny nebo do čistírny.

Největším problémem bylo to, že Annie neměla v New Yorku žádné kamarádky a styděla se chodit sama ven.

Vždycky bývala ze sester tou nejméně společenskou

a

nejvíc

introvertní,

trávila hodiny o samotě, pořizovala si náčrty, kreslila a malovala. Když přestala vidět, její sociální izolace se ještě prohloubila. Ven chodila jenom se sestrami, i když všechny se hodně snažily, aby ji dostaly mezi lidi. Ale bylo to těžké. Candy trávila spoustu času mezi fotografy, modelkami, novináři a lidmi z módního průmyslu, o kterých si Sabrina i Tammy často myslely, že pro ni nejsou nejvhodnější společností. Ale kvůli Candyině práci bylo nezbytné, aby se s nimi stýkala. Sabrina pracovala dlouho do večera a chtěla trávit čas s Chrisem, navíc už bývala v týdnu tak unavená, že neměla sílu nikam chodit.

A Tammy zažívala v nové práci bláznivé chvíle, podobné krizím, na jaké byla zvyklá z Los Angeles. Takže Annie většinou neměla nikoho, s kým by si vyšla, a zůstávala doma. Tak jednou za týden se jim podařilo vyrazit na společnou večeři.

Všechny

si

uvědomovaly, že je to hrozně málo, ale nikdo z nich nevěděl, jak tenhle problém vyřešit. Annie trvala na tom, že je nejradši doma.

Začala

číst

texty

v Braillově písmu a trávila hodiny se sluchátky na uších, poslouchala hudbu a snila.

Ale

pro

mladou

šestadvacetiletou ženu to nebyl žádný život. Potřebovala chodit mezi lidi, na večírky, s kamarádkami na obědy a s muži na rande. Jenže nic z toho v jejím životě nebylo a sestry měly strach, že by tenhle stav mohl trvat věčně. Annie o tom nemluvila, ale měla stejnou obavu. Žila podobně jako jejich otec v Connecticutu, který se zavíral doma a plakal pro svou mrtvou ženu.

Sabrina a Tammy si dělaly starosti i s ním. Toužily s tím něco udělat, ale ani jedna z nich na to neměla čas.

Tammyin život byl totální chaos.

Irving Solomon na ni přehodil starosti s kompletní produkcí pořadu a nechal ji, aby si s tím poradila sama. Polovinu týdne trávil na Floridě a hrál golf. Byl už unavený a myslel na to, že brzy odejde do důchodu, ale tenhle pořad byl pro něj pořád ještě příhodná dojná kráva. Když s ním Tammy zkoušela probírat nějaké problémy, vyháněl ji z kanceláře a tvrdil, že si v L. A. jistě poradila i s většími průšvihy, tak ať se s tím popere. Vložil do ní naprostou důvěru.

„Sakra, co se tady ode mě všechno čeká?“ vybuchla jednoho dne Tammy na svého kolegu

producenta.

„Řídím

natáčení pořadu, kde si lidi vjíždějí do vlasů před kamerami, a oni nám změní vysílací čas! Všem je to jedno, hlavně když neklesne sledovanost. Ale jak nemá klesat?

Bude

mě

tady

někdo

poslouchat?“

Přišla s návrhem, že „páry“ by aspoň měly působit slušným dojmem. Její asistentka zavolala do Barney’s, jestli by jim nechtěli dodávat oblečení s tím, že je budou propagovat v pořadu.

Obchodníci po té šanci okamžitě skočili.

„Aspoň už se nemusíme dívat na to tetování,“ zavrčela Tammy s úlevou.

Snažila se úroveň pořadu trochu pozvednout, udělat z něj něco, na co se nebudou dívat jen lidé s pokleslým vkusem. Věděla, že je to trochu riskantní.

„Nestrkej ruku do soukolí, když se točí,“ varoval ji kolega producent, ale Tammy naslouchala svým instinktům.

Měla pocit, že lidé u obrazovek budou vnímat líp, když jejich účinkující nebudou rovnou vypadat, že bydlí v přívěsu, ale budou spíš připomínat nižší střední třídu. Tammy chtěla vytvořit podobnou úroveň, jako se to podařilo Jerrymu Springerovi.

Najala si dvě zkušené kadeřnice ze známé telenovely, aby upravovaly jejím účinkujícím vlasy, a pokusila se dostat pod kontrolu také vzhled psycholožky Désirée. Ta zuřila, že s jejím výzorem Tammy není spokojená, ale publikum výsledky ocenilo.

Tammy

oblékla

poradkyni do béžového značkového kostýmku, její obrovská ňadra schovala do hedvábné halenky, a psycholožka náhle vypadala opravdu autoritativně, ne jako převlečený gay. Do tří týdnů od chvíle, kdy Tammy provedla svoje změny, získal pořad dva nové sponzory, výrobce prostředků na mytí nádobí a výrobce dětských plen. Přilákala je nová image pořadu. A sledovanost stoupala.

To

ovšem

neřešilo

problémy

s účinkujícími páry, kterých bylo víc než dost. Jeden muž vytáhl na moderátora, který si ho dobíral, pistoli. Moderátor ho předtím

obvinil,

že

je

lhář

a podvodník. Muž pěnil celou dobu natáčení a sotva se dostali mimo záběry televizních kamer, narazil moderátora na zeď a vtiskl mu hlaveň do žaludku.

Nikdo netušil, jak se podařilo pronést zbraň

přes

bezpečnostní

kontrolu.

Museli zavolat Tammy, aby to přišla vyřešit.

„Souhlasím

s

vámi,

Jeffe,“

uklidňovala útočníka. „Moderátor se k vám nechoval slušně, ale copak si kvůli němu chcete jít sednout do vězení?

V pořadu se jasně ukázalo, že vás vaše žena pořád miluje. Proč to chcete všechno zahodit? Désirée si myslí, že vy dva máte ještě velkou šanci dát mezi sebou zase všechno do pořádku.“

Tammy se snažila mluvit přesvědčivě a

nevzrušeně,

dokonce

soucitně,

a podařilo se jí potenciálního střelce uklidnit natolik, že mezitím stačil zasáhnout člen ochranky a zpacifikoval chlapíka dřív, než stačil vystřelit po moderátorovi nebo po ní.

„Vážně?“ Muž se zamračil, ale pak se zase nasupil. „To jsou jenom kecy!

Udělali jste z nás tady pitomce!“

„To si nemyslím. Publikum vás miluje, měli jste největší sledovanost za celý týden.“ Jeho žena zatím někde v zákulisí brečela, protože se ukázalo, že ten zmetek nespal jenom s její kamarádkou, ale i s její sestrou, což zatím netušila. Ona zase spala s jeho bratrem a s každým kolem, snad kromě psů, aby mu to vrátila. Měl tenhle vztah naději? Proboha, snad ne. Podle Tammy patřili všichni do basy, kde už byl Jeff dvakrát za ublížení na zdraví. Co dělají v tomhle pořadu? Proč se ona podílí na produkci něčeho takového? To je tedy otázka. Trvalo dvacet minut, než agent ochranky chlapíka zklidnil. Pak zavolali policii a ta odvezla Jeffa v poutech, ta kže New York Post měl příští den o titulky postaráno. Což samozřejmě zvedlo sledovanost. Tammy o tom nepochybovala.

Tenhle

pořad

byl

odporný

škvár,

který

probouzel

v divácích jejich nejnižší pudy. Byli jako voyeuři, kteří nakukují jiným lidem do ložnic a do vztahů a které fascinuje, co tam vidí. Tammy se z toho většinou zvedal žaludek.

„Tak to bylo k popukání,“ prohodila ke kolegovi, když se celá bledá vrátila do své pracovny. „Kdo sakra ty lidi vybírá, kam na ně chodí? Do vězení?

Nemohli byste ty pošuky trochu líp proťuknout,

než

je

sem

pošlete

s revolverem v ruce?“ Vytáhla ten požadavek na příští schůzi štábu a její kolega se upřímně omlouval. Opravdu už tady došlo k tomu, že postřelili moderátora.

Proto

mají

jejich

zaměstnanci tak vysoký plat, aby se tím vyrovnalo riziko.

„Co tady proboha dělám?“ ptala se Tammy sebe, když odcházela ze schůze.

Désirée ji zastavila a prohlásila, že se jí nový kostým líbí, ale nemohla by Tammy zavolat Oscarovi de la Renta, jestli by pro ni neušil nějaký model?

Jeho návrhy se Désirée moc líbí.

Panebože! Ještě před měsícem se ta ženská oblékala ve výprodeji a teď si bude nechávat šít šaty od módního návrháře! Tahle show je plná pošuků.

„Zeptám se, Desi. Ale nemyslím si, že by ho náš typ pořadu zajímal.“ Zvlášť když jeho účinkující odvádí po natáčení v poutech policie. Den předtím měli také při natáčení rušno, když jedna manželka skočila po svém muži a přímo před kamerou mu zlomila nos. Všude byla krev. Publikum řičelo blahem. „Ale dneska vám to moc sluší.“

„Taky

si

myslím,“

odpověděla

potěšeně psycholožka. „Ty šaty, co jsem měla včera, byly taky moc hezké, ale ten idiot je pocákal krví. A to jsem jenom před natáčením řekla, že jsem si původně myslela, že jeho žena je chlap.

Netušila jsem, že jí to zopakuje před kamerou. A ona mu pak přerazila nos.

To jsou věci,“ prohodila Désirée, ale tvářila se, jako by ji to moc nepřekvapovalo. „Doufám, že se ty šaty podaří vyčistit.“ Désirée si nechala připsat do smlouvy doložku, že si šaty může po natáčení nechat, nebylo divu, že by ráda model od Oscara. Tammy by se také ráda oblékla do něčeho hezkého, ale většinou pracovala v džínách, tričku a teniskách. Potřebovala se cítit volně a při své práci toho také hodně naběhala.

„Dobře, já to zjistím,“ slíbila psycholožce a pomyslela si, že ta ženská je šílená. Ale navzdory tomu se jim další týden přihlásili dva noví sponzoři.

Sledovanost letěla vzhůru, což bylo trapné, a Variety to připisoval Tammy, což bylo ještě trapnější. Doufala, že se její angažmá udrží v tajnosti, ale to se jí nepovedlo. Přátelé z L. A. jí po tom článku okamžitě volali a utahovali si z ní, co to probůh v tom New Yorku provádí.

„Já myslel, že ses tam jela starat o sestru,“ prohlásil jeden.

„To ano.“

„Tak co se stalo?“

„Sestra je ve škole a já se nudím.“

„No, v tomhle pořadu se nudit nebudeš.“

„To ne. Ale asi skončím v base.“

„To pochybuju. Spíš skončíš jako ředitelka televize. Už se nemůžu dočkat.“

Ještě horší bylo, když Tammy požádali o interview v Entertainment Tonight krátce

poté,

co

došlo

k incidentu se zbraní. Irving Solomon po ní chtěl, aby tam šla. Tammy se snažila, aby rozhovor byl krátký a věcný, ale to se jí moc nepodařilo. A k tomu všemu ji den nato pozval kolega moderátor na rande. Byl to čtyřikrát rozvedený padesátník s velkými zlatými zuby a vlnami na řídkých vlasech, které si nechal udělat v Mexiku. V mládí hrál vedlejší role v telenovelách a byl pyšný na své vypracované tělo. Zdálky vypadal docela dobře, ale zblízka to bylo příšerné. Navíc to byl novopečený křesťan, který se svou vírou každého otravoval. Tammy dávala přednost tomu držet svůj duchovní život pod pokličkou, ale kolega s ní neustále probíral její šance na spásu. Možná se na to potřeboval soustředit, když mu den co den hrozilo v práci zastřelení.

„No, ehm… to je od tebe hezké, Ede… ale mám jednu zásadu, nikdy nechodím s muži z práce. Soukromí a práce by se neměly míchat.“

„Proč ne? Já jsem skvělý chlapík.“

Blýskl na ni zlatými korunkami. Měl se čtyřmi manželkami sedm dětí a všechny podporoval, což mu sloužilo ke cti.

Výsledkem toho bylo, že měl dvacet let staré auto a žil ve čtvrtém poschodí v činžáku bez výtahu ve West Side. Ale hrozba zastřelením mu podstatně zvýšila životní standard. Prohlásil, že se chce přestěhovat do lepší čtvrti. „Myslel jsem, že bychom spolu po práci mohli zajít na večeři. Víš, dát si něco lehkého.

Já jsem mimochodem vegan.“

„Aha.“ Tammy se snažila tvářit, jako by ji to zajímalo, aby nevypadala hrubě.

„A chodíš na klystýry?“ Na ty chodil snad každý pošuk, na kterého narazila v L. A. Byla to pro ni první varovná kontrolka, že to není chlap pro ni.

Odmítala chodit s mužem, který se nadměrně zabývá svým vylučovacím ústrojím. To už snad radši vstoupí do kláštera. Měla někdy pocit, že nic jiného ji nečeká. Momentálně jí to připadalo jako mnohem lepší varianta.

„Ne, to ne. Myslím, že to je spíš populární na západě než u nás. Jeden můj přítel na ně chodí pravidelně. Ty taky, Tammy?“

„Totiž ne, vlastně ne. Já jsem fanoušek rychlého občerstvení. Jsem závislá na KFC a na hamburgerech od McDonalda. Už od dětství. Klystýry by pro mě znamenaly velké plýtvání.“

„To je zlé.“ Moderátor se na ni zadíval a ztišil hlas. „Už jsi našla Ježíše, Tammy?“ Kde ho asi tak měla najít, pod stolem? Nebo na půdě? To si z ní utahuje nebo co? Copak Ježíš není všude?

„Asi by se to tak dalo říct,“

odpověděla zdvořile. „Náboženství je pro mě důležité už od dětství.“

Nevěděla, co jiného by mu na to měla říct. Svým způsobem to byla pravda, protože jako děti chodily do katolické školy. Tammy nebyla příliš oddaná křesťanka, ale stále věřila.

„Ale jsi křesťanka?“ Moderátor na ni vykulil oči a Tammy se snažila nedívat na jeho vlasy, které byly dost nešikovně obarvené. V duchu si poznamenala, že moderátorovi musí

sehnat

lepšího

kadeřníka. Jak to, že si nikdy dřív té příšerné barvy nevšimla? Zřejmě ji zaujala víc ta příšerná trvalá.

„Jsem katolička,“ odpověděla prostě.

„To není totéž. Být křesťanem znamená mnohem víc. Je to způsob myšlení,

života,

není

to

jenom

náboženství.“

„Ano, to jistě.“ Snažila se diskrétně podívat na hodinky. Za čtyři minuty jí začínala schůze s vedením televize, která měla zabránit stávce. Byla to hodně důležitá schůzka. Nesmí přijít pozdě.

„Myslím, že si o tom radši popovídáme někdy jindy. Za chvíli mám jednání.“

„Výborně. Co třeba u večeře? Na Západní čtrnácté je skvělá veganská restaurace. Třeba dnes večer?“

„Ehm… vzpomínáš, co jsem ti říkala o svých zásadách? Nechodím ven s kolegy. Nikdy to neporušuji. A taky se musím starat doma o sestru.“

„Je nemocná?“ Moderátor vypadal zaujatě.

Tammy na sebe měla vztek za to, co se chystá udělat. Ale udělat to musela, jinak se toho chlapa nezbaví. V duchu se omluvila Annii a zarmouceně se na něj zadívala. „Je slepá. Doopravdy nemůžu nikam chodit a nechávat ji doma samotnou.“

„Ach, to je mi líto… netušil jsem…

samozřejmě… jsi tak obětavá, že se o ni takhle staráš. Bydlíš s ní?“

„Ano. Stalo se jí to nedávno. Je jí šestadvacet.“ Bylo to hanebné, používat sestru jako výmluvu, ale tady byl každý prostředek dobrý. Klidně by vytáhla z hrobu babičku a nechala ji znova umírat.

„Budu se za ni modlit,“ slíbil jí moderátor. „A za tebe taky.“

„Díky, Ede,“ uzavřela to vážně Tammy a vydala se na schůzi. Nejspíš to není zlý

člověk,

přemítala,

jen

nepřitažlivý a trochu ujetý. Její obor.

Muži jako on byli ti jediní, kteří ji někam zvali, a to na obou dvou pobřežích.

Pověděla o tom sestrám, když sklízely nádobí po večeři. Annie ho rovnala do myčky. Sabrina omyla psům misky a Annie jim dala žrádlo. Annie sestře vyčetla, že ji prohání jako Popelku, ale nejstarší sestra

to

nekomentovala.

Tammy jí mezitím hystericky popisovala Eda.

„Chápete už, jak to myslím? Mě zvou na rande jedině takovíhle chlapi.

S

děsnými

zuby,

vlasy,

vegani,

klystýristi

v

L.

A.

a

Ježíšovi

následovníci v New Yorku. Už léta jsem neměla rande s normálním mužem.

Vlastně už ani nevím, jak normální muži vypadají.“

„Já taky ne,“ přidala se Candy.

„Setkávám se jenom s bisexuály nebo s gayi. Jsou jako ženské, taky se jim líbí kluci. Myslím, že heterosexuálové už vymřeli.“

Annie na to nic neřekla. Cítila, že tyhle starosti ji naprosto míjejí a že už to tak bude vždycky. Kdyby se s Charliem rozešla za normálních okolností, začala by během pár měsíců randit s někým dalším. Ale teď měla pocit, že už má všechno za sebou. Jediným mužem, se kterým se bavila, byl Baxter ve škole.

A jeho milostný život byl mnohem šťastnější než její. Měl přítele. Ona už žádného mít nikdy nebude.

„Jediný z rodiny, kdo si nemá nač stěžovat, je Sabrina,“ poukázala Candy.

„Chris je jediný normální chlap, kterého znám.“

„Já

taky,“

přidala

se

Tammy.

„Normální a hodný. To je neuvěřitelná kombinace. Když potkám nějakého normálního chlapa, nebo aspoň normálně vypadá, ukáže se, že je to hajzlík. Nebo že je ženatý. Mám pocit, jako bych vždycky chodila s nějakým účinkujícím z našeho pořadu.“ Pověděla jim o incidentu, který se ve studiu odehrál, a Sabrina jen vrtěla hlavou. Pořád nemohla uvěřit, že se Tammy dala na produkci něčeho takového. To, že se vzdala své práce v Kalifornii, byla od ní nesmírná oběť. Sama o tom nemluvila, ale sestry si to uvědomovaly. Tenhle pořad jako by byl na opačném konci spektra hodnotového žebříčku. Tammy si ale nestěžovala, snažila se to brát sportovně a byla ráda, že našla práci.

Irving Solomon, její šéf, byl aspoň slušný člověk.

Týden nato dostala Tammy další pozvání na schůzku. Tentokrát to byl velice atraktivní ženáč, zvyklý podvádět svou manželku. Vysvětloval, že žijí v otevřeném svazku a že to jeho žena chápe.

„Ona možná,“ odsekla Tammy, „ale já ne. Tohle není můj styl. Ale díky.“ Spíš ji to urazilo, než aby se cítila polichocená. Vždycky si tak připadala, když ji pozval na schůzku ženatý muž – jako by byla jen laciná štětka, se kterou si může užít, než se vrátí domů k ženě. Ale pokud by Tammy začala s někým chodit – což jí připadalo dost nepravděpodobné –, chtěla, aby to byl jen její partner, ne někdo, koho si jen na chvíli vypůjčí. Ale ještě jí nebylo ani třicet, zatím neměla důvod k panice.

Sabrina měla pětatřicáté narozeniny a odjeli s Chrisem na víkend z města.

Chris jí daroval nádherný náramek od Gaultiera, který si Sabrina vůbec nesundávala. Mezi nimi to bylo pořád stejně hezké, i když u ní Chris přespával mnohem míň, než když Sabrina bydlela sama. Neustále mu připomínala, že jde jen o rok, než si Annie zvykne, a Chris si jen málokdy stěžoval. Jediné, co mu vadilo, byla Candy, která měla občas ve zvyku potulovat se po domě nahá, jako by si ani neuvědomovala, že je tam s nimi muž. Už ji vidělo nahou nebo nahoře bez tolik lidí, že jí to nepřipadalo divné. Ale jemu ano. A taky mu šli na nervy jejich psi, i když je měl rád. To a nedostatek soukromí, když teď na jejich poschodí bydlela i Tammy.

Všechny je poněkud znejistilo, když si v listopadu přivedla Candy domů muže, kterého poznala při focení na Havaji.

Sabrina prohlásila, že o něm četla.

Tammy netušila, kdo to je, a Annie mínila, že z něj má divný pocit, ale když ho nevidí, neví vlastně proč. Jen prohlásila, že mluví falešně jako Leslie Thompsonová, když přinesla tátovi koláč. Trochu moc přeslazený, upřesnila to Annie, a jako by si myslel něco jiného, než říká.

Tvrdil o sobě, že je Ital a kníže.

Mluvil s přízvukem a představil se jako principe Marcello di Stromboli. Sabrina měla pocit, že si vymýšlí. Všechny byly v šoku, když zjistily, že už mu je čtyřiačtyřicet. Candy řekla, že se seznámili v Paříži, že zná modelku, která s ním chodila předtím, a že je báječný.

Vodil Candy na všechna populární místa v New Yorku i na vyhlášené večírky.

Okamžitě si jich všimli bulvární novináři a Sabrina kvůli tomu podrobila Candy starostlivému výslechu. Sestra prohlásila, že si skvěle užívá.

„Buď opatrná,“ varovala ji Sabrina.

„Je to velmi zralý muž. Ti někdy vidí v dívkách jako ty jen kořist. Nechoď s ním nikam, kde by ses mohla ocitnout v nepříjemné situaci.“ Sabrina si připadala jako ustrašená matka, ale její nejmladší sestřička se jen smála.

„Nejsem pitomá. Je mi jednadvacet.

Bydlím sama už od devatenácti. Chlapy jako on potkávám v jednom kuse, i starší. A co jako?“

„Oč myslíš, že mu jde?“ zeptala se Sabrina o pár dní později Tammy.

Candy a kníže se už ocitli v několika bulvárech,

na

šesté

straně Postu

i v magazínech. Všude psali, že Candy je slavná modelka, ale ani on nebyl neznámou osobností. Jeho matka byla proslulá italská herečka, po otci měl šlechtický titul. A šlechta byla mezi společenskou smetánkou žádaná, takže se jí

promíjela

spousta

hříchů.

Několikrát přijel k nim do domu, aby Candy vyzvedl, a k jejím sestrám se choval jako k posluhovačkám, které mu jen otevírají dveře. Na Annii se neobtěžoval ani promluvit, protože nemohla vidět, jak neodolatelně je přitažlivý.

Byl

opravdu

pohledný,

s

aristokratickými

rysy,

vybraně

oblečený v evropském stylu. Nosil krásné italské obleky, nažehlené košile, safírové manžetové knoflíčky, na ruce prsten s rodinným erbem a na nohou boty, které mu šil na míru John Lobb.

S

Candy

vypadali

jako

dvojice

filmových hvězd. Byli okouzlující pár.

„Nemyslíš snad, že je to vážné?“

zeptala se Sabrina polekaně Tammy, když pro Candy kníže jednoho dne přijel v černé limuzíně, aby ji vzal na večeři.

Candy měla na sobě stříbrné večerní šaty a stříbrné boty na vysokém podpatku.

Vypadala

jako

mladá

královna.

„Rozhodně ne,“ odmítla tu myšlenku Tammy.

„Takovéhle

chlapy

znám

z Hollywoodu. Loví slavné herečky nebo mladé modelky. Je to pro ně jen módní doplněk. Candy ho nezajímá o nic víc než jeho boty.“

„Ale říkala, že se s ní má sejít příští týden v Paříži, až tam Candy bude fotit.“

„To je možné, ale stejně mu to nevydrží dlouho. Jenom než přijde někdo slavnější a významnější. Tyhle týpky přicházejí a odcházejí.“

„Doufám, že tenhle odejde rychle.

Něco mě na něm znervózňuje. Candy je jako Karkulka v lese. Možná je supermodelka, ale taky je dítě, pod vší tou slávou a pozlátkem.“

„To je,“ souhlasila Tammy. „Ale aspoň má nás. A on ví, že na ni dohlížíme místo rodičů.“

„Neřekla bych, že to pro něj něco znamená,“ namítla nabručeně Sabrina.

„Je to slizoun. Něco znamená a my jsme pro něj jen nuly.“

„Já myslím, že to Candy zvládne,“

prohlásila

Tammy.

„Zná

spoustu

podobných chlapů.“

„Já teda ne,“ ozvala se Sabrina a smutně se usmála. Chris byl od italského aristokrata tisíce světelných let daleko. Byl mnohem lepší člověk, spolehlivý a zodpovědný. Sabrině instinkt napovídal, že Marcello takový rozhodně není. To bylo ostatně lehké uhodnout.

Ale

Candy

připadal

vzrušující, i když sestrám se pro ni zdál moc starý.

Když se vrátila z Paříže, básnila o tom, jak si tam skvěle užila. Kníže ji vzal na vyhlášené večírky, dokonce i na ples do Versailles, a představil ji všem významným lidem v Paříži. Všichni o něm věděli, že je šlechtic, a stáli o jeho přízeň. Popletl jí hlavu víc, než se Sabrině zamlouvalo, a Candy se taky vrátila z Francie hubenější. Když na to sestra poukázala, Candy odsekla, že musela v Paříži tvrdě pracovat. Ale Sabrina stejně

zavolala

jejímu

psychiatrovi. Ten to nijak nekomentoval, ale poděkoval Sabrině za informace.

Blížilo se Díkůvzdání, takže se všichni chystali do Connecticutu. Když tam dorazili, zjistili, že i otec je mnohem hubenější. Tammy se ho starostlivě zeptala, jestli se cítí dobře. Otec odvětil, že samozřejmě,

ale

byl

zamlklý

a vypadal osaměle. Teď, když za ním přijely dcery, se konečně trochu rozveselil.

Během víkendu se pustili do přebírání maminčiných věcí. Na otcovo naléhání si vybraly kousky, které si chtěly nechat, a ostatní hodlal Jim darovat charitě.

Bylo to těžké, ale na otci bylo vidět, že už se těch věcí touží zbavit. Všichni pomáhali Annii s výběrem tím, že jí popisovali, co právě drží v ruce. Měla vždycky ráda maminčiny pastelové kašmírové svetry, a také jí moc slušely.

Měla stejnou barvu vlasů jako Jane.

„Jak vypadám?“ zeptala se sester, když si oblékla první ze svetrů.

„Vypadám jako maminka?“

Tammyiny oči se naplnily slzami.

„Ano, vlastně… ano.“ Ale i Tammy se Jane podobala, i když měla rusé vlasy světlejší a delší. Ze všech dívek se jí tyhle dvě podobaly nejvíc.

Byl to tichý, klidný víkend, na který si nenaplánovali žádné návštěvy. Dívky samy připravily krocana k večeři a nádivku i zeleninu. Všechny se na tom podílely, i Annie pomáhala.

Chris přijel na čtvrtek Díkůvzdání a hned potom odjel lyžovat do Vermontu s kamarády. Sabrina prohlásila, že zůstane se sestrami a otcem. Byl to rodinný svátek,

který

vždycky

dodržovali, a zvlášť tenhle rok měl pro ně zvláštní význam.

V sobotu se Tammy vydala pro něco do místnosti, kde maminka pěstovala květiny, a zakopla o ženské pantoflíčky.

Byly to devítky, kdežto maminka nosila šestky. Žádné ze sester nepatřily. Také hospodyně na ně měla moc malou nohu.

„Čí je to, tati?“ zeptala se Tammy otce, když spolu vršili na hromady maminčino oblečení a připravovali ho k odvozu. „Ty přece nejsou po mamce.“

„Ne?“ zeptal se nepřítomně otec a Tammy se rozesmála.

„Ledaže by jí vyrostla noha o tři čísla a my o tom nic nevěděly. Mám je vyhodit?“

„Radši je nech, kde jsi je našla. Třeba se k nim někdo přihlásí.“ Když s Tammy mluvil, byl k ní otočený zády a něco přerovnával, takže mu neviděla do obličeje.

„A kdo jako?“ podivila se Tammy.

Zmocnila se jí zvědavost. Náhle jí blesklo hlavou ještě něco. „Nechodíš s nikým, tati, že ne?“ Jim se k dceři prudce obrátil, jako by ho udeřila, a zadíval se na ni.

„Proč to říkáš?“

„Jen mě to napadlo.“

„Ty pantoflíčky… je mi to divné.“

Otec měl samozřejmě plné právo začít s někým chodit. Byl svobodný člověk.

Tammy to jenom připadalo trochu brzo.

Maminka byla mrtvá teprve pět měsíců.

„Měl jsem tu před týdnem pár přátel na obědě. Možná tu ty boty nechal někdo z nich. Zavolám jim.“ Jim na Tammyinu otázku přímo neodpověděl a ona už nechtěla vyzvídat. Jenom doufala, že to není Leslie Thompsonová. O víkendu se s dalšími koláči neobjevila a v domě taky jinak nebyla ani stopa po ženské přítomnosti. Tammy se o tom zmínila sestrám, když jely společně zpátky do New Yorku. Vyrazily v neděli ráno, aby se vyhnuly víkendové zácpě na silnicích.

„Přestaň za ním slídit,“ vypeskovala ji Candy. „Má právo dělat si, co bude chtít. Je to dospělý mužský.“

„Já bych jen nerada, aby skočil na lep nějaké ženské jen proto, že se po mamčině smrti cítí osamělý. To muži někdy dělají,“

prohlásila

Sabrina.

Dělalo jí to upřímnou starost. Otec jí teď připadal velice zranitelný. Aspoň od chvíle, kdy zůstal po odjezdu dcer v domě sám. Ony teď skoro neměly čas, aby se za ním jely podívat. Plánovaly sice, že přijedou zase na Vánoce, ale ty byly ještě daleko. Díkůvzdání ale bylo milé, i když jim tolik chyběla maminka.

Svátky jsou pro pozůstalé vždycky tíživé.

„Já myslím, že táta je moc chytrý na to, aby se nechal sbalit nějakou zlatokopkou,“ prohlásila Tammy. Věřila v jeho zdravý úsudek.

„Doufejme, že máš pravdu,“ ozvala se Sabrina.

Sotva přijely domů, Candy se začala oblékat.

„Kam se chystáš?“ zeptala se Tammy.

„Marcello mě pozval na večírek.“

Candy jim jmenovala několik dalších pozvaných, jejichž jména znaly dívky z novin. Tammy se na sestru usmála.

„Vedete skvělý společenský život, kněžno,“ škádlila ji. „Ještě nejsem kněžna,“

zažertovala

Candy.

Ale

s Marcellem se tak cítila. Byl skvělý úplně ve všem – a i když tohle by sestrám nepřiznala, taky v posteli.

Několikrát si vzali extázi, s níž byl sex ještě víc vzrušující. Candy věděla, že Marcello si někdy dává kokain, ačkoli to nepotřeboval. A taky si brával viagru, aby se s ní mohl milovat celou noc. Byl to fascinující muž a Candy měla pocit, že je do něj zamilovaná. Někdy dělal narážky i na manželství. Candy je ještě příliš mladá, ale za pár let, možná…

Marcello tvrdil, že s ní chce mít děti.

Ale zatím si užívali při sexu. Candy plánovala, že dnes v noci zůstane v jeho bytě, a když odcházela, naznačila to neurčitě sestrám.

Měla

Marcella

vyzvednout, takže si s sebou mohla vzít rovnou malou tašku s věcmi na noc.

Napadlo ji, jestli na večírek vůbec vyrazí. Někdy se ani nedostali ze dveří a místo toho skončili rovnou v posteli nebo na podlaze. Candy to nevadilo.

„Dneska možná nepřijdu,“ zamumlala přes rameno cestou k domovním dveřím.

„Počkej moment,“ houkla na ni Sabrina. „Jak to myslíš? Kde chceš spát?“

„U

Marcella,“

odpověděla

bezstarostně Candy. Bylo jí jednadvacet, dva roky už žila sama a její sestry jí nemají právo vykládat, co má a nemá dělat. To věděly všechny. Jenže Sabrina a Tammy si o ni dělaly starosti.

„Buď opatrná,“ zopakovala jí Sabrina a políbila sestru na čelo. „Mimochodem, kde bydlí?“

„Má byt na Východní sedmdesáté deváté. S fantastickými obrazy.“ Sabrina chtěla poznamenat, že to z něj ještě nedělá slušného člověka, ale radši mlčela. Candy měla na sobě kratinkou koženou minisukni a černé vysoké semišové kozačky.

To

všechno

doplňoval přiléhavý černý kašmírový svetr a šedivý norkový kožíšek.

„Vypadáš

nádherně,“

pochválila

Sabrina sestru s úsměvem. Candy byla opravdu

rozkošná.

„Východní

sedmdesátá devátá kolik? Jen pro všechny případy. Jsem ráda, když vím, kde tě mám hledat. A mobily vždycky nefungují, víš.“

„Nic se nestane.“ Candy zlobilo, když se k ní Sabrina chovala mateřsky. Pak ji ale přece jen uspokojila: „Na rohu, číslo čtyřicet jedna. A ne abys tam přijela!“

„Ne,“ slíbila Sabrina a Candy odjela.

Chris se vrátil z lyžování a odešli se Sabrinou do jejího pokoje, aby se dívali na televizi, povídali si a mazlili se. Měl tady zůstat na noc, takže Tammy šla spát do Candyina pokoje, aby ti dva měli na patře soukromí. Než šla do postele, strčila hlavu k Annii. Sestra si dělala úkol Braillovým písmem.

„Jak to jde?“

„Dobře.“ Annie vypadala frustrovaně, ale snažila se. Nakonec se shodly, že víkend Díkůvzdání byl příjemný, i když jim chyběla maminka.

21

V pondělí po Díkůvzdání se život vrátil do obvyklých kolejí. Sabrina a Chris spolu odjeli do práce. Tammy čekal další rušný den v televizi. Annie se vydala taxíkem do školy. Už brzy se chystala na

to,

že

začne

jezdit

autobusem, ale zatím se na to ještě necítila. Teď už byla v Parkerově škole tři měsíce. V noci začalo sněžit, což jí cestu trochu zkomplikovalo. Chodníky byly kluzké a zrádné. Annie zase upadla před školou a tentokrát si místo kolen narazila zadek. Ale zatímco tehdy ji to rozplakalo, dnes se rozesmála.

Pozdravila Baxtera, který slyšel její žuchnutí.

„Co se děje?“ zeptal se zmateně, protože Anniin hlas přicházel zdola a smála se tak, že skoro nemohla mluvit.

„Spadla jsem na zadek.“

„Už zase? Ty nešiko.“ Oba se rozesmáli a někdo pomohl Annii vstát.

Chytila se pevné, horké dlaně.

„Klouzání před školou je zakázáno, slečno Adamsová,“ ozval se škádlivý hlas, který Annie nejdřív nepoznala. „To si běžte dělat do Central Parku.“ Annie vstala a uvědomila si, že má vzadu úplně mokré džíny. A nemá se do čeho převléct. Teprve pak si vybavila ten hlas. Brad Parker, ředitel. Mluvila s ním jenom tehdy, první den.

Baxter ho slyšel, jak mluví s Annii, ale měl strach, že přijde pozdě na hodinu. Rozloučil se s ní a chvátal do školy.

„Slyšel jsem, že jste kamarádi,“ ozval se vlídně Brad. Vzal Annii pod paží a kráčel s ní k budově. Země byla pokrytá ledem. Tady ve městě sněžilo každý rok takhle brzy a před školou vždycky docházelo k pádům, i když se snažili odklízet sníh.

„Je to výborný kluk,“ prohlásila Annie o Baxterovi. „Jsme oba umělci a oběma se nám to přihodilo nedávno.

Myslím, že máme hodně společného.“

„Moje maminka byla taky umělkyně,“

ozval se mírně Brad. „Malování měla jako koníčka, ale profesí byla baletka.

Tančila v Paříži. Ve dvaceti ji potkala autonehoda, takže musela s obojím skončit. Ale i jako slepá dělala úžasné věci.“

„A co dělala?“ zeptala se ze zdvořilosti Annie. Překvapovalo ji, kolik lidí přišlo o zrak při autonehodách.

Ve škole potkala několik dalších, mezi nimi i další umělce. Osm stovek žáků bylo pořádnou zásobárnou nejrůznějších příběhů a osudů.

„Učila tanec. Byla vynikající. S tátou se seznámila ve třiceti, ale učila i po svatbě. Byla hodně přísná. Otec neviděl od narození, ale naučila tančit i jeho.“

Mužovým hlasem probleskl úsměv.

„Vždycky chtěla založit takovouhle školu. Udělal jsem to pro ni, když umřela. Máme tady také taneční kurzy, balet i klasiku. Měla byste to zkusit.

Třeba by se vám to líbilo.“

„To asi ne, když bych to nemohla vidět,“ namítla Annie.

„Lidem, kteří tam chodí, se to líbí,“

odpověděl bez urážky Brad. Všiml si, že se Annie dotýká mokrých kalhot. Při pádu se promočila a přemítala, jestli by radši neměla odjet domů. „Víte, že tady máme šatnu s náhradním oblečením pro tyhle případy? Najdete ji?“ Annie zavrtěla hlavou. „Tak vás tam zavedu.

Přece nebudete celý den v mokrých kalhotách,“ řekl laskavě. Měl vlídný, srdečný hlas, který zněl, jako by měl smysl pro humor. V jeho slovech stále zazníval laskavý smích. Mluví, jako by byl šťastný, usoudila Annie. A je milý.

Takovým tím otcovským způsobem.

Napadlo ji, kolik mu asi je. Cítila, že už nemůže být

moc

mladý,

ale

neodvažovala se zeptat.

Vzal ji nahoru do poschodí do místnosti s oblečením, které škole darovali sponzoři. Buď je rozdávala studentům na stipendiu, nebo používala pro krizové případy, jako byl tenhle.

Ředitel se probral kalhotami a jedny jí podal. „Zkuste si je. Myslím, že by vám mohly padnout. Počkám. Jejich tu dost, kdybyste chtěla jiné.“ Annie si kalhoty natáhla. Náhle si připadala mnohem sebevědoměji než jindy. Byly jí velké, ale aspoň jsou suché. Vypadala v nich jako sirotek z Dickensových románů a Parker se rozesmál. „Můžu vám je dole ohrnout? Jinak zase upadnete.“

„Ano,“ souhlasila Annie, pořád se stejnou sebejistotou. Brad jí ohrnul nohavice a ona mu poděkovala. „Měl jste pravdu, byla jsem úplně promočená.

Napadlo mě, že se o polední přestávce zajedu domů převléknout.“

„Do té doby byste nastydla,“ prohlásil Brad a Annie se rozesmála.

„Mluvíte jako moje sestra. Pořád se bojí, abych si neublížila, neporanila se, neonemocněla. Chová se jak máma.“

„To nemusí být tak špatné. Všichni občas potřebujeme mateřskou radu. Mně maminka pořád chybí, a to už je skoro dvacet let po smrti.“

Annie se měkce ozvala: „Moje zahynula v červenci.“

„To je mi líto,“ ozval se Brad. Znělo to upřímně. „Musí to být těžké.“

„Ano, to je,“ souhlasila Annie otevřeně. A to je čekaly Vánoce. Už Díkůvzdání bylo hodně tísnivé, ale Vánoc bez maminky se děsili všichni z rodiny. Mluvili o tom, když třídili maminčiny věci.

„Já ztratil oba rodiče najednou,“

přiznal Brad, když doprovázel Annii ke dveřím její třídy. „Při leteckém neštěstí.

Když mezi vámi a hrobem nikdo nestojí, najednou hodně rychle dospějete.“

„Takhle

jsem

o

tom

nikdy

nepřemýšlela,“

připustila

Annie.

„Možná máte pravdu. Ale já mám ještě otce.“ To už došli ke dveřím třídy.

Dopoledne ji čekalo Braillovo písmo, odpoledne vaření a příprava jídel. Měli dělat sekanou, kterou Annie nesnášela.

Ale Baxter už to měl za sebou a tvrdil jí, že se při tom všichni hrozně nasmáli.

Annie se už naučila dělat sladké košíčky a péct kuře. Obojí zkoušela doma a setkalo se to s úspěchem. „Díky za ty džíny. Zítra je přinesu.“

„Jak budete chtít,“ řekl mile Brad.

„Přeji vám hezký den, Annie.“ Pak dodal: „A buďte hodná,“ a Annie se rozesmála. Měla pocit, že Brad má velkou výhodu. Vidí, jak Annie vypadá, kdežto ona to o něm vůbec netuší. Ale hlas měl milý.

Vklouzla do třídy, kde se probírala další lekce Braillova písma, a Baxter si ji okamžitě začal dobírat: „Takže teď ti bude nosit tašku sám říďa, co?“

„Sklapni!“

okřikla

ho

šeptem

a zasmála se. „Dal mi suché kalhoty.“

„A oblékal tě?“

„Přestaň! Ne! Jen mi je ohrnul.“

Baxter si odfrknul, ale pokračoval v popichování celé dopoledne.

„Slyšel

jsem,

že

je

fešák,

mimochodem.“

„Myslím, že už je starý,“ pronesla Annie jakoby mimochodem. Brad Parker ji ostatně nijak nezkoušel balit. Jen se jí snažil pomoct. Jednal pouze jako pedagog, i

když

velice

milý.

„A mimochodem, ty ses mi vůbec nesnažil pomoct, když jsem se bezmocně válela ve sněhu.“

„Neviděl jsem tě,“ prohodil posměšně Baxter. „Jsem slepý, ty truhlíku.“

„Neříkej mi truhlíku!“ Byli jako dvanáctiletí školáci a učitelka je musela okřiknout, aby nerušili. Baxter se zklidnil, ale za chvíli dodal: „Je mu osmatřicet nebo devětatřicet.“

„Komu?“ Annie se soustředila na opravu domácího úkolu a mrzutě zjišťovala, že má víc než polovinu špatně. Bylo to těžší, než myslela.

„Parkerovi. Je mu devětatřicet.“

„Jak to víš?“ podivila se.

„Vím všechno. Rozvedený, bezdětný.“

„Ale? A co tím chceš naznačit?“

„Třeba se mu líbíš. Nevidíš ho, ale on tebe ano. A o tobě lidi říkají, že vypadáš nádherně.“

„Nevěř tomu. Mám tři hlavy a na každé dvě brady. A nemáš pravdu, on se o mě nezajímá. Jen se snaží být milý.“

„Mezi mužem a ženou nic jako milý neexistuje.

Existuje,

jen

mám

zájem – nemám zájem. Možná ho má.“

„A

i

kdyby,“

zavrčela

Annie

prakticky. „Je moc starý. Devětatřicet, to je skoro čtyřicet. Mně je šestadvacet.“

„Máš pravdu,“ prohodil nezávazně Baxter. „No jo, je to stařec.“ A oba se vrátili k práci a kontrole svých textů v Braillově písmu.

22

Když se Annie vrátila domů, obě starší sestry a Candy byly ještě pryč.

Paní Šibata se právě chystala k odchodu.

Annie nakrmila psy a začala pracovat na svém domácím úkolu. Ještě nad ním seděla, když v sedm dorazila Tam my.

S povzdechem vešla do haly, skopla z nohou vysoké boty a prohlásila, že je úplně mrtvá. Zeptala se Annie, jak se měla.

„Šlo

to,“

odpověděla.

Nechtěla

Tammy vykládat, že upadla. Nechtěla sestrám přidělávat starosti, protože věděla, že se o ni bojí a mají strach, aby se neuhodila do hlavy. Po té těžké operaci by to mohlo mít vážné následky.

Ale naštěstí spadla na zadek. O půl hodiny později přišla Sabrina a zeptala se, jestli někdo z nich viděl Candy.

Volala jí několikrát na mobil, ale vždycky tam skočila hlasová schránka.

„Asi musí pracovat,“ prohodila prakticky Tammy a pustila se do večeře.

Candy už nebyla dítě, i když se k ní tak často chovaly, a měla svou práci.

„Neříkala, co má dneska dělat?“ zeptala se Annie a ta zavrtěla hlavou. Pak si vzpomněla. „Na odpoledne měla mít nějaké focení. Říkala, že si dopoledne přijde vyzvednout věci.“ Když Candy pracovala, vždycky s sebou nosila taštičku s kosmetikou a další krámy.

„A byla tady?“ zeptala se Sabrina.

Annie jí připomněla, že byla ve škole.

„Tak já se podívám.“ Sabrina se rozeběhla do Candyina pokoje. Její pracovní kabelka Hermes z červené aligátoři kůže, portfolio a všechny věci zůstaly v místnosti. Zoe byla doma s ostatními psy. Když Sabrina spatřila sestřino portfolio i kabelu, zmocnilo se jí podivné tušení. Napadlo ji, jestli by neměla zavolat do Candyiny agentury a zeptat se, kde sestra je, ale nechtěla se chovat jako policajt. Kdyby to udělala, Candy by zuřila, dokonce i kdyby to Sabrina myslela dobře. Což také myslela. Prostě si o svou malou sestru dělala velké starosti.

„Tak co?“ zeptala se Tammy, když se Sabrina vrátila do přízemí. Sestry tam na ni čekaly – tedy až na Candy, která se ještě neobjevila.

„Všechny věci má doma,“ odpověděla Sabrina ustaraně.

Po večeři se jí snažili ještě několikrát dovolat, ale měla na mobilu pořád jen hlasovou schránku. Očividně ho nechala vypnutý. Sabrina litovala, že si neřekla o Marcellovo číslo, ale neudělala to.

Zato měla jeho adresu. Ale nemůže k němu přece vtrhnout a vyptávat se ho, kde je její sestra. To by Candy pěkně zuřila. Aspoň že bydlí ve slušné čtvrti.

Když se jí ale nedovolaly do půlnoci, Sabrina a Tammy si nedokázaly jít lehnout. Jen Annie odešla do postele.

„Nenávidím, když jí musím dělat mámu,“ povzdychla si Sabrina zoufale.

„Už jsem šílená starostmi.“ Tammy to nechtěla připustit, ale také už byla nervózní. Candy nebylo podobné, že by takhle zmizela, aniž něco řekne. Sestry nevěděly, co by měly dělat. Tammy si pak vzpomněla, že Candyina agentura má zřízenou horkou linku pro modelky, které se ocitnou v nesnázích, a na tu se dá volat ve dne v noci. Některé z dívek byly ještě děti a samy cestovaly do zemí a do měst, kde mohly potřebovat radu a pomoc. Tammy prolistovala Candyin diář a našla číslo. Když ho vytočila, dostala se na spojovatelku a požádala ji, že chce mluvit s vedením agentury.

O dvě minuty později jim odpověděl ospalý ženský hlas. Byla to sama Marlene Weissmanová.

Tammy se omluvila, že volá tak pozdě, a vysvětlila, že si dělá starosti o sestru

Candy Adamsovou.

Od

včerejšího

večera

nepřišla

domů

a nemůžou se jí dovolat od chvíle, kdy odešla na schůzku s přítelem.

V ženině hlase zazněla vážná obava: „Candy dnes nepřišla na focení. To ještě nikdy neudělala. S kým byla včera v noci?“

„S tím mužem, se kterým se teď schází. Je to nějaký italský šlechtic, Marcello Stromboli. Je o dost starší než Candy. Měli jít na nějaký večírek na Páté avenue.“

Marlene se už úplně probudila.

Mluvila zřetelně a odhodlaně. „Ten chlap je zmetek a hajzl. Má peníze a pase po modelkách. Měl nějaké problémy se zákonem. Napadl už dvě moje modelky. Neměla jsem ponětí, že s ním Candy chodí, jinak bych jí k tomu něco řekla. Většinou se soustředí na takové mladinké dívenky jako ona.“

„Psali o tom v novinách,“ namítla slabě Tammy. Cítila, jak pod ní podklesávají kolena.

„Já vím. Ale myslela jsem, že už odjel. Většinou s žádnou moc dlouho nevydrží. Víte, kde bydlí?“

„Dala nám adresu.“ Tammy ji přečetla do telefonu. „Za dvacet minut se tam sejdeme. Myslím, že bychom měly jít rovnou za ním. Možná ji má v bytě…

zdrogovanou, nebo ještě něco horšího.

Máte manžela nebo přítele?“

„Moje sestra, já ne,“ zablekotala Tammy.

„Vezměte ho s sebou. Když nás ten hajzl nepustí dovnitř, zavoláme policii.

Nemám ho ráda. Smrdí maléry.“ To bylo něco, co by Candyiny sestry raději neslyšely. Dí– kybohu, že je napadlo zavolat Marlene!

Sabrina zavolala Chrisovi a probudila ho. Rychle mu vysvětlila, co se stalo, a Chris pro ně za deset minut přijel taxíkem. Tammy nevěděla, jestli mají budit Annii a oznámit jí, že odjíždějí.

Ale sestra už hluboce spala a nejspíš se do rána neprobudí. Obě se nasoukaly do kabátů a kozaček. Venku hustě sněžilo.

Chris na ně čekal před domem.

Prohlásil, že měl štěstí, když za téhle sněhové vánice a takhle pozdě sehnal taxík. O deset minut později byli na Marcellově adrese, vystoupili z auta a klouzali se po zasněženém chodníku.

Marlene

už

tam

na

ně

čekala,

v norkovém kožíšku a džínách. Byla to přitažlivá

šedovlasá

žena

kolem

šedesátky, s příjemným hlasem.

Promluvila si autoritativním tónem s vrátným a řekla mu, že kníže je očekává, takže mu nemusí telefonovat.

Byla tak přesvědčivá, že jí vrátný nedokázal odporovat, zvlášť když svou žádost podpořila ještě stodolarovou bankovkou. Pustil je nahoru a oznámil jim, že je to byt 5E. Ve výtahu všichni mlčeli. Tammy cítila, jak jí hlasitě tluče srdce, když se dívala na jejich elegantní průvodkyni s vlasy sepnutými sponou.

„Nelíbí se mi to,“ vypravila ze sebe nakonec a ostatní přikývli.

„Mně taky ne,“ přidala se Sabrina a stiskla Chrisovi ruku. Ten vypadal, jako by napůl spal, a nebyl si pořád jistý, kam to jdou ani co tam chtějí hledat. Candy bude zřejmě uvnitř, ale určitě dobrovolně, a bude zuřit, až ji tihle čtyři

zachránci

přijdou

„vysvobodit“. Ale ať už to bude jakkoli, určitě to bude zajímavá scéna.

Za okamžik se ocitli u dveří bytu 5E

a Marlene překvapila Chrise, když mu zašeptala do ucha, že se má ohlásit jako policie. Přestal se tvářit tak dychtivě.

Tohle už začalo zavánět malérem.

„Jsem

právník.

Myslím,

že

to

nemůžeme

udělat,“

zašeptal

jí

v odpověď. „Mohli by mě žalovat, že se vydávám za policistu.“

„Jeho by mohli žalovat za horší věci.

Řekněte to,“ vyzvala ho starší žena ostrým šepotem. Chris s hloupým pocitem zazvonil, počkal, až se zevnitř ozve mužský hlas, a pak zahrál scénku, jak po něm chtěla Marlene. Tammy i Sabrina byly šťastné, že ho tu mají s sebou.

„Otevřete.

Policie!“

houkl

přesvědčivě Chris. Na druhé straně dveří nastala odmlka, dlouhé zaváhání, a pak se ozval zvuk klíče otáčejícího se v zámku. Řetízek zůstal na místě. Chris se zatvářil přísně a vyzval Marcella: „Řekl jsem, abyste otevřel dveře. Mám příkaz k vašemu zatčení.“ Sabrina doširoka otevřela oči a vytřeštila na Chrise pohled. Nezachází příliš daleko?

„Za co?“ zeptal se Marcello. Znělo to rozespale.

„Únos a omezování osobní svobody.

A máme podezření na přechovávání drog na této adrese.“ Zeny stály za Chrisem tak, že je Marcello neviděl.

„To je směšné!“ vyštěkl Ital a odjistil řetízek.

„Koho

jsem

měl

unést,

detektive?“ Nechtěl po Chrisovi žádný průkaz, zřejmě mu muž v kožené bundě a džínách

připadal

dostatečně

věrohodný. Měl široká ramena a šířil kolem sebe ovzduší autority, pokud chtěl. Teď právě chtěl, i když měl pocit, že se možná všichni zbláznili. Ale dělá to pro Sabrinu.

Dveře se doširoka otevřely. Chris vešel dovnitř, aby je Ital nemohl přirazit, a zamířil k němu. Byl mnohem vyšší i těžší, což mu dávalo jistou výhodu.

Marlene

vešla

do

bytu

za

ním

a nehodlala si brát servítky.

„Minule jsem proti vám nevznesla obvinění,

protože

té

dívce

bylo

sedmnáct a bylo by to pro ni příliš traumatizující. Ale tentokrát je to jinak.

Tahle dívka je naprosto schopna unést důsledky žaloby na vás, stejně jako já.

Kde je?“

„Kde je kdo?“ zeptal se šlechtic a

zbledl.

Marlene

očividně

znal – a nenáviděl.

„Zadržte ho tady,“ přikázala Marlene Chrisovi a odhodlaně vykročila do bytu, jako by tu byla doma.

„Já zažaluji vás!“ zaječel na ni Ital.

„Vloupala jste se mi do bytu!“

„Sám jste nás pustil dál,“ vyštěkla Marlene a spěchala chodbou dál. Ital se choval, jako by tam Sabrina a Tammy nebyly, a rozběhl se za Marlene. Chris skočil za ním. Ale už bylo pozdě.

Marlene otevřela dveře, o kterých odhadla, že by mohly vést do ložnice.

Candy tam v bezvědomí ležela na posteli s páskou přes pusu, přivázaná za ruce i za nohy ke sloupkům v rozích lůžka.

Byla nahá a bezvládná a její tělo bylo samá modřina. Vypadala jako mrtvá.

Obě sestry zavřískly. Marcello se vřítil za Marlene dovnitř a totálně zpanikařil.

Chris ho přirazil na zeď.

„Ty hajzle,“ procedil skrz zuby a ostře ho stiskl pod krkem. „Přísahám, jestli jsi ji zabil, zabiju tě taky.“ Sabrina hlasitě vzlykala, když Marlene pomáhala sestru rozvázat. Na Candy nebylo vidět žádné zranění, které by vysvětlovalo mdloby. Tammy zatím volala záchranku a roztřeseným hlasem popisovala sestřin stav. Přerývaně přitom dýchala. Marlene zkusila pulz na dívčině krku. Candy žila.

Když ji odvázali a zakryli dekou, hlava jí klesla na prsa. Na záchrance Tammy slíbili, že tu budou do pěti minut.

„Volej policii,“ vyzval Chris Tammy, zatímco držel Marcella přitisknutého ke stěně.

„Jedou sem se sanitkou,“ vypravila ze sebe Tammy šokované. Candy pořád vypadala jako mrtvá. Marlene tiše prohodila, že bude nejspíš zdrogovaná.

Možná ji chtěl zabít, ale zatím to ještě neudělal.

Marlene je patrně chtěla uklidnit, i když její slova zapůsobila opačně.

„Minule to vypadalo hůř,“ prohlásila.

„Zbil ji víc.“ To už se zvenčí ozvaly sirény a o chvíli později vtrhli dovnitř policisté a záchranáři. Prohlédli Candy, přiložili jí na obličej kyslíkovou masku, položili ji na nosítka a vyběhli s ní z místnosti, zatímco policisté nasadili Marcellovi pouta a naslouchali Chrisovi a Marlene, kteří jim popisovali scénu, kterou tu uviděli. Když pak všichni vyšli z bytu, Chris tlumeným hlasem řekl Marlene, že neměl ani ponětí, co tady najdou. Ona taky ne. Jen se toho bála.

Dívky nastoupily s Candy do sanitky.

Policisté naložili Marcella do auta a odváželi ho pryč. Candy vezla záchranka do

Kolumbijské

presbyteriánské nemocnice. Marlene s

Chrisem

nastoupili

do

taxíku

a rozhodli se jet do nemocnice za ostatními.

Na pohotovosti se jim naskytl obvyklý pohled – ranění střelnými zbraněmi, dva pobodaní, muž, který právě zemřel na infarkt. Záchranáři vezli nosítka s Candy na sál, zatímco ostatní zůstali v čekárně.

Pro Tammy a Sabrinu to bylo obzvlášť bolestné déja vu po tom, co zažily v létě.

Když za nimi vyšel do čekárny lékař, měl lepší zprávy, než čekaly, i když ne přímo dobré. Jak tušili, Candy byla znásilněná. Modřiny byly jen od lehčích ran a neměla nic zlomeného. Byla také silně zdrogovaná. Lékař řekl, že v příštích čtyřiadvaceti hodinách by měla přijít k sobě a pak si ji budou moci odvézt domů. Policisté si vyfotili její rány pro policejní archiv. Tvrdili, že jí pravděpodobně nezpůsobil

trvalé

psychické trauma, i když emocionální otřes to pro ni jistě byl. Dobrá zpráva byla, že podle lékaře byla Candy během všech těch

strašlivých

věcí

v

bezvědomí,

takže

si

to

neuvědomovala.

Nebude

si

to

pamatovat, což je v tomhle případě požehnání.

Obě sestry se rozplakaly, když ho poslouchaly, stejně jako Marlene. Chris se tvářil vražedně. Měl sto chutí Marcella zardousit za to, že mohl ublížit tak hodné a milé dívce.

„Nemáte ponětí, kolika modelkám se stane

něco

podobného,“

pronesla

zachmuřeně Marlene. „Většinou těm hodně mladým, které se ještě neumějí samy bránit.“

„Candy si myslela, že je báječný,“

vyhrkla Tammy a otřela si oči.

Policie jim oznámila, že je zítra ráno všechny vyslechnou. Tammy se nabídla, že tady zůstane s Candy, aby Chris a Sabrina mohli jet domů uklidnit Annii.

Marlene tu také chtěla zůstat. Tammy prohlásila, že to není nutné, ale starší žena na tom trvala. Proseděly tak spolu celou noc u Candyiny postele a tiše si povídaly o zlém světě, zatímco Candy hluboce spala.

Druhý den v deset ráno se poprvé probrala. Neměla nejmenší ponětí, kde je a co se jí stalo. Jenom ji bolel každý kousek těla,

„hlavně

tam

dole,“

stěžovala si. „A kde je Marcello?“

Rozhlížela

se

zmateně

kolem.

Pamatovala si ještě, jak si dávali večeři u něj v bytě, předtím než měli vyrazit na večírek. Zřejmě ji dal něco do jídla.

„V base, kam patří,“ odpověděla Marlene a něžně Candy pohladila po vlasech. Za chvíli odešla z nemocnice.

Tvářila se smutně a unaveně, ale ulevilo se jí, že je Candy v pořádku.

Lékaři ji propustili v pět odpoledne.

Tammy zavolala do práce a vzala si volno. Sabrina odešla z kanceláře dřív.

Vysvětlila Annii, co se stalo, a obě nervózně čekaly na Candy. Sabrina také zavolala sestřinu

psychiatrovi

a vysvětlila mu, co se stalo. Ten jí dal doporučení na kolegyni, která se zabývá léčbou traumatizujících

zážitků,

a Sabrina zavolala i jí. Byla to další katastrofa pro jejich už tak dost zkoušené duše. Když Candy přijela domů, plakala, ale nevěděla proč. Uplynulé dva dny jí úplně zmizely z paměti. Jen mlhavě si vybavovala Marcellovu tvář.

Policie vyslechla Sabrinu a Chrise, ještě než odešli do práce, a zajeli i do nemocnice vyslechnout

Tammy

a Marlene. Candy byla tou dobou ještě v bezvědomí. Marcello byl obviněn ze znásilnění, napadení, ublížení na zdraví, omezování osobní svobody a únosu, a také za to, že dívce podal drogy.

Nechali ho ve vazbě a prokurátor požadoval kauci pět set tisíc dolarů. Za Marcella ji ještě v noci zaplatil přítel, takže už byl zase na svobodě. Aby mohl udělat něco podobného.

Sabrina a Tammy hýčkaly Candy, jak jen se dalo. Měla oteklé rty, bolavé oči, prsa samou modřinu, nemohla se ani posadit. Tohle byla zkušenost, na jakou hned tak nezapomene.

„Myslím, že už nikdy nepůjdu na rande,“ řekla Tammy Sabrině a obě se po dlouhé době rozesmály.

„Já bych tak daleko nezacházela, ale rozhodně je to pro nás všechny lekce.“

Později se u nich zastavila Marlene a vysvětlila jim, že je spousta nebezpečných mužů, kteří se snaží ubližovat krásným dívkám. Sabrinu napadlo, jak zranitelná je v tomhle ohledu Annie. Je nejenom mladá a krásná, ale taky slepá. Jenže Candy byla svým způsobem taky slepá.

Marcello byl sice okouzlující, ale zlosyn.

Ke konci týdne se už Candy zase postavila

na

nohy.

Marlene

jí

doporučila, ať si dá pár týdnů pohov, než se jí zahojí modřiny. Candy každý den poctivě chodila k psychiatrovi, ale nic si nepamatovala, neměla žádné tísnivé a bolestivé vzpomínky. Jenom modřiny, které pomalu bledly. Ale její sestry nikdy nezapomněly na to, v jakém stavu ji našly v Marcellově bytě, a Chris také ne. Všichni byli vděční Marlene, že dokázala tak

rychle

a

efektivně

zasáhnout, že byla tak statečná. Candy měla štěstí navzdory tomu, co ji potkalo.

K jejich značné úlevě Marcellovi přišili k tíži i další obvinění a deportovali ho do Itálie. Marlene využila všechny svoje styky, aby to trochu urychlila. Nedošlo k žádnému skandálu, nekonal se žádný proces, tisk se nic nedozvěděl. Marcella čekal trest v jeho vlasti a Candy ho už nikdy nemusí vidět. Byl pryč.

Poslední den školy před vánočními prázdninami zastavil Brad Parker v hale Annii, aby se s ní rozloučil.

„Přeji vám krásné Vánoce, Annie!“

prohlásil, i když věděl, že vzhledem k tragickým událostem posledního roku budou pro její rodinu velmi obtížným obdobím. A pak udělal něco, co ještě nikdy neudělal a co bylo naprosto proti jeho zásadám, ale tentokrát se je rozhodl porušit. Myslel na to už dlouho, ode dne, kdy Annii pomáhal do suchých džínů.

Byla to tak milá, přívětivá, inteligentní dívka, velmi moudrá na svůj věk.

A měla za sebou tolik hrozných zážitků.

Víc, než Brad tušil. Candyin případ s ní také otřásl.

„Napadlo mě, jestli byste nechtěla někdy zajít na kávu, když teď budeme mít prázdniny.“ Volno v jeho škole trvalo tři týdny.

Annie to ohromilo a nevěděla, co by na to řekla – takže řekla ano. Nechtěla být hrubá a Brad byl ředitel školy. Když ji pozval na kávu, připadala si jako dítě, které nemůže říct učiteli ne. Ale ona už není dítě. Za poslední rok dospěla víc, než by si sama přála, a to předtím nebyla nijak dětinská.

„Mám ve vaší složce váš telefon.

Zavolám. Možná koncem týdne. Nevím, jestli máte ráda sladké, ale já hrozně.

Znám jedno fajn místo, Serendipity.

Jejich zákusky jsou famózní.“

„To bych ráda,“ hlesla Annie.

Cukrárna zněla neškodně. Přece po ní neskočí

nad

horkou

čokoládou

a jablečným koláčem. Aspoň doufala.

Candyina zkušenost je všechny vyděsila.

Ale Annie věděla, že Brad je hodný člověk. A dokonce ani její sestry nic nenamítaly.

Právě naopak. Když jí Brad zavolal, začaly

vyvádět,

ječet

a

nadšeně

vykřikovat, až se za ně Annie zastyděla.

A všechny do jedné poslouchaly, jak si s Bradem Parkerem domlouvá schůzku.

„Takže to máme za sto dolarů, díky,“

ozvala se Sabrina a natáhla ruku. Annie nechápavě zavrtěla hlavou.

„Za co?“

„V červenci jsme se vsadily. Řekla jsem, že do šesti měsíců budeš mít rande. Tys řekla, že ne. Vsadily jsme se o stovku. Teď je to přesně pět měsíců a týden. Zaplať.“

„Počkej! Tohle není žádné rande. Je to kafe s ředitelem mé školy. Tomu se neříká rande.“

„Ale houby!“ okřikla ji Sabrina.

„Detaily jsme nespecifikovaly. Nikdy jsem netvrdila, že to musí být s kytkou a ve smokingu. Kafe je taky rande.“

„Není!“ bránila se tvrdohlavě Annie.

Ale Tammy a Candy stranily Sabrině a řekly Annii, že musí zaplatit. K jejich všeobecné úlevě měla Candy dobrou náladu a její zážitek se na ní negativně nepodepsal. Modřiny se jí hojily a jinak to zvládala statečně. Všechny se začaly těšit na Vánoce. Byly rády, že Marcello zmizel z jejího života a nebude ji na svátky nikam lákat. Také Marlene se ulevilo, protože Ital znamenal ohrožení pro všechny její svěřenkyně. Ale Brad Parker, to bylo něco úplně jiného.

Všechny sestry ho Annii přály.

Nabídl se, že ji vyzvedne doma, ale Annie trvala na tom, že se sejdou v restauraci. Brad měl pravdu, zákusky tam měli fantastické. Annie si dala jeden, který se jmenoval mražené moccacino – byla to čokoládová zmrzlina, led a káva spojené dohromady a na tom šlehačková čepice. Brad si dal meruňkový dort a oba se pak rozdělili o ořechový koláč.

„Teď mě budeš muset odvalit domů,“

prohlásila se smíchem Annie, když si při kávě začali tykat. Opřela se do židle.

Měla pocit, že snad exploduje. Brad jí popisoval restauraci, říkal, že je úpravná a viktoriánská, s lampami od Tiffanyho, starými stolky z mléčného skla a

drobnými

upomínkovými

předměty, které prodávají u pultu.

Vyprávěl Annii, že sem chodil už jako kluk s maminkou. Annie o tomhle místě slyšela, ale nikdy tady ještě nebyla.

Pak si povídali o Itálii a umění, o jejím pobytu ve Florencii a jeho v Římě. Pořád ještě mluvil italsky a Annie si postěžovala, že už začíná zapomínat. Pak se krátce bavili o škole a o jeho plánech na její rozšíření. Chtěl by otevřít podobné školy i v jiných městech. Annie zdráhavé připustila, že zatím jí toho škola opravdu hodně dala.

„Umím upéct kuře,“ pochlubila se se smíchem. „A sladké košíčky.“

„Doufám, že toho dokážeme naučit mnohem víc. Proč se nepřihlásíš do sochařského kurzu? Ten mají všichni rádi. Taky jsem o tom uvažoval, ale nemám talent.“

„Já

myslím,

že

taky

nemám,“

prohodila smutně Annie. „To pochybuji.

Když má člověk výtvarné nadání, mozek se přizpůsobí okolnostem. Třeba by tě to bavilo. A kdyby ne, můžeš tam vždycky přestat chodit. Máš moje svolení předem.“ Oba se rozesmáli.

Užili si báječný večer a Brad ji šel vyprovodit domů po Third Avenue.

Mluvili o nejrůznějších věcech. Annii mrzelo, když procházka k jejich domu skončila a ona se s ním musela rozloučit.

Připadalo jí hrubé nechat ho stát venku, a tak se zeptala, jestli by nechtěl zajít na chvíli dovnitř. Věděla, že Candy a paní Šibata budou doma. Brad odpověděl, že na chvíli ano, protože pak ještě musí vyrazit na nějaké vánoční nákupy. Annie sama nevěděla, jak to letos provede.

Doufala, že jí sestry nějak pomůžou.

Vešli do domu. Paní Šibata právě vysávala a Candv měla puštěnou hudbu tak nahlas, že je nikdo neslyšel.

Poslouchala Prince. Jejich tři psi se rozštěkali. Ve stejnou chvíli zazvonil telefon. Juanita se na Brada vrhla a pokusila se mu zakousnout do kotníku, sotva vkročil do haly. V tu chvíli paní Šibata vypnula lux a hluboce se uklonila.

Candy

se

objevila

na

vrcholku

schodiště. Měla na sobě vánoční čepeček s rolničkami a bikiny, které si právě pořídila na vánočních nákupech.

„Ahoj!“

zavolala

na

ně

shora

a zaběhla do pokoje obléknout se, aby neznámý neviděl, její modřiny, které už trochu vybledly.

„To je moje sestra Candy,“ vysvětlila Annie. „Není nahá?“ U Candy člověk nikdy nevěděl, na čem je. „Totiž… má bikiny a vánoční klobouk.“

„Tak to je u ní oblečení. Většinou toho zdaleka tolik nenosí. Omlouvám se za ty psy.“

„To je v pořádku. Mám psy rád.“

„Já ne. Ale člověk si na ně časem zvykne. U nás je většinou strašný blázinec. Zvlášť když jsme doma všechny čtyři.“

„Bydlíte všechny pohromadě?“ Brada to fascinovalo. Atmosféra v domě mu připadala vřelá a domácká. Člověk hned poznal, že tady žijí lidé, kteří se mají rádi. Později poznal, že se nemýlil.

Chtělo se mu zůstat tu navždycky. Řekl to Annii a dojal ji tím.

„Sestry to vlastně udělaly kvůli mně.

Pronajaly ten dům, abych měla čas postavit se na nohy, po té nehodě. Máme ho jen na rok. Tammy kvůli tomu odešla z L. A., kde měla fantastickou práci.

Tady pracuje v jedné příšerné reality show. Lidi se tam střílejí před kamerou.

Jmenuje

se

to Dá se ten vztah zachránit? Je to na vás?“

„Panebože, to jsem viděl,“ přiznal Brad a zašklebil se. „Je to hrůza.“

„To je,“ potvrdila hrdě Annie.

„A moje sestra Tammy to produkuje.“

Zmínila se o pořadu, který Tammy produkovala předtím, a na něho to udělalo velký dojem i to, že se toho Tammy vzdala, aby mohla žít v New Yorku s Annií. „Moje sestra Sabrina už bydlela v New Yorku předtím. Je právnická. Má přítele, Chrise. Taky je právník a občas tu s námi přespí. Já předtím bydlela ve Florencii. Možná se tam vrátím, ještě nevím. Mám tam pořád svůj byt. Snad bych ho měla pustit, ale nikdo tam nemá čas zaletět pro moje věci a nájem je tak levný, že je to vlastně jedno. A moje sestra Candy je pořád někde na cestách. Je modelka.“

„Candy? Ta Candy? Co je skoro každý měsíc na obálce Vogu! “ Ohromilo ho to. Tohle byla opravdu neobyčejná rodina.

S

neobyčejnou

smečkou

nezvládnutelných psů.

„Ta, cos ji viděl v bikinách a ve vánočním čepečku. Má teď pár týdnů pauzu.“ Annie se nezmínila proč.

Bradoví po tom nic nebylo a nikdo z

nich

o

tom

stejně

nemluvil.

Nepotřebovali,

aby

se

to

nějak

rozkřiklo. Chris a Marlene byli jediní lidé mimo rodinu, kteří znali pravdu.

Dokonce ani s otcem o tom nechtěli mluvit. Už teď toho měl víc než dost.

„To je tedy banda!“ prohlásil obdivné Brad. „To musí být bomba.“ Na okamžik zapomněl na tragické okolnosti, které sestry svedly dohromady. Protože jinak na téhle rodině nic tragického nebylo.

„Je to bomba,“ souhlasila Annie a šťastně se usmála. „Ze začátku jsem z toho byla trochu nervózní, ale funguje to skvěle.“

„Co je bomba?“ zajímala se Candy, která se k nim připojila.

„Naše

společné

bydlení,“

vysvětlovala Annie. „Jsi oblečená?“

„Jo,“ zahihňala se Candy. „Mám župan a vánoční klobouk. Myslím, že bychom měly jít shánět stromeček.“

Měla vánoční náladu navzdory tomu, co ji potkalo. Byla hlavně ráda, že to všechno přežila.

Brad musel na Candy zírat, i když se chtěl krotit. Ještě nikdy neviděl tak krásnou ženu. A byla úplně normální a milá, stejně jako jiné dívky jejího věku, jenom stokrát hezčí. I když Bradovi se zdálo, že Annie je svým způsobem stejně krásná. Byla menší a měla jemnější rysy, ale hrozně se mu líbily její měděné vlasy, tak zajímavě zastřižené.

„Já si koupil stromek včera,“ přiznal, když ho Candy pozvala dovnitř na čaj.

Zaváhal, ale nakonec neodolal touze strávit s dívkami ještě trochu času.

Vydal se za Candy po schodech do kuchyně a Annie kráčela za nimi.

Všechny je udeřil do nosu ostrý zápach.

„Panebože,“ vyhrkla Candy a Annie Bradovi vysvětlila: „To je paní Šibata.

Pořád jí tu japonskou nakládanou zeleninu. Smrdí to, jako by tady něco pošlo.“ Brad se rozesmál. Paní Šibata se mu hluboce uklonila, když vstoupili do kuchyně, a odstrčila svou plechovku se zeleninou. Zrovna se pokusila podstrčit něco z jejího obsahu do psích misek, když po nich Candy skočila a vysvětlila hostovi, že ze svačin jejich hospodyně vždycky všichni tři psi zvracejí.

„Já myslel, že nemáš ráda psy,“

prohodil Brad a otočil se k Annie.

„To nemám. Nejsou moji. Patří sestrám.“

„Zoe je moje,“ přihlásila se Candy a zvedla jorkšírku. Beulah se zatvářila uraženě a obrátila se k nim zády. Brad se k ní sehnul, aby si s ní pohrál, a Juanita se ho znovu pokusila kousnout. Ale nakonec se připojila ke hře a začala mu olizovat prsty.

„Taky bys měla mít psa,“ navrhl Annii Brad. Už dřív jí nabízel možnost pořídit si slepeckého psa, ale Annie odmítala.

Nakonec přiznala, že když bude chodit s vodicím psem, každý ji už z dálky bude poznávat jako „tu slepou“. Kdežto bílou hůl mohla na veřejných místech, v restauracích a podobně složit, když se posadila. Toho malého švindlu se nechtěla vzdát.

Brad se zdržel jen chvíli. Návštěva v Anniině domově ho okouzlila. Rád poznal Candy, miloval, když si mohl povídat s Annií, a už se nemohl dočkat, až se seznámí s ostatními. Hned druhý den Annii zavolal a pozval ji na oběd za tři dny, než pojede do Connecticutu k otci. Annie na okamžik zaváhala, ale pak souhlasila. Připadalo jí trochu děsivé scházet se s někým, koho nikdy neviděla. Ale Brad se jí líbil, měli toho hodně společného.

Sabrina přišla domů chvíli po tom, co Brad Annii volal a pozval ji na oběd.

Annie byla celá rozrušená. Přešla ke křeslu, do něhož se vyčerpaná Sabrina na chvíli usadila, a mlčky jí položila do klína čtyři

pětadvacetidolarové

bankovky. Sabrina se na ni udiveně zadívala.

„Co se děje? Vyhrálas v loterii?“

„To neřeš,“ zavrčela Annie. Snažila se tvářit otráveně, i když ve skutečnosti byla velice potěšena a nemohla se dočkat další

schůzky.

Bylo

jí

koneckonců teprve šestadvacet, byla ve věku, kdy dívky těší chodit na schůzky, zvlášť s muži, kteří se k nim chovají tak mile. Zaplatila svou prohranou sázku.

Když to došlo i Sabrině, vítězně zahalekala a rozesmála se.

„Já ti to říkala!“ zavýskla a Annie za sebou přibouchla dveře ložnice.

23

Všechny sestry Annii pomáhaly vybrat šaty na večeři s Bradem. Annie si vyzkoušela různé kombinace a každá ze sester měla jinou představu, co by si na první rande měla vzít. Vysoké podpatky, nízké podpatky, něco jednoduchého, něco rafinovaného, trochu luxusnějšího, sexy svetřík, světlé barvy, kytku do vlasů, náušnice, žádné náušnice… Candy jí nakonec

vybrala

světlemodrý

kašmírový svetřík, slušivou šedivou sukni a semišové boty na nízkém podpatku, aby Annie na vysokých v restauraci neupadla. Do uší si nasadila perlové náušnice po mamince. Vypadala krásně, mladě a nevinně, vůbec ne tak, jako by se snažila udělat dojem nebo někoho svést. Všechny sestry se shodly na tom, že tohle je to pravé, právě ve chvíli, kdy se ozval zvonek. Brad náhle zjistil, že se ocitl v obležení čtyř krásných mladých žen a tří štěkajících psů.

„To je ale uvítací výbor,“ prohodil potěšeně. Annie mu představila Tammy a Sabrinu. O dvě minuty později dorazil i Chris.

„Tak teď už znáš všechny,“ prohodila radostně Annie. Za pět minut odešli do malé italské restaurace poblíž jejich domu. Bylo to blízko, takže mohli jít pěšky, nepotřebovali taxík. Candy Annii půjčila svůj krátký norkový kožíšek, takže jí bylo teplo a poprvé po dlouhé době se cítila přitažlivá. Tohle rande bylo na hony vzdálené jejím schůzkám s Charliem ve Florencii. Annie si připadala mnohem dospělejší. Brad jí při večeři přiznal, že mu je třicet devět.

„Nevypadáš na to,“ prohodila Annie a

oba

se

rozesmáli.

„Nebo

spíš – nemluvíš tak.“

„Ty taky nevypadáš na svůj věk.“

Annie slyšela úsměv v jeho hlase.

„Původně jsem myslel, že jsi mnohem mladší.“ Vyslovil to, jako by se za to styděl. „Šel jsem si pak prohlédnout tvoje papíry.“

„Aha!“ vyhrkla Annie. „Zneužití informací. To není fér. Ty o mně víš mnohem víc než já o tobě.“

„A co bys chtěla vědět?“

„Všechno. Kam jsi chodil do školy, co jsi studoval, kde jsi vyrůstal, koho jsi nesnášel ve třetí třídě, koho sis vzal, proč ses rozvedl.“ Brad se zatvářil překvapeně.

„Koukám,

že

taky

nejsi

úplně

neinformovaná. Jak to víš?“

„Řekl mi to někdo ze školy,“ přiznala Annie. Byla na něj opravdu zvědavá.

Když už ho nemohla vidět, chtěla o něm vědět všechny podrobnosti. Ale to by chtěla i tak. Prostěji mrzelo, že nemůže vidět výraz jeho tváře, smutek, vinu, lítost… Tohle bylo důležité. Musela se spoléhat jen na to, co a jak jí říká.

„Byl jsem ženatý tři roky, vzal jsem si svoji dětskou lásku. Je to báječná žena.

Teď už se znovu vdala a má tři děti.

Zůstali jsme dobrými přáteli. Chtěli jsme každý od života něco jiného. Ona toužila dělat kariéru v televizi, jako tvoje sestra. A já chtěl rodinu a děti.

Přišel jsem o rodiče tak brzy, že jsem chtěl mít vlastní rodinu. Ona ne. Teď je to legrační, protože ona už má děti – ale pořídila si je teprve v posledních čtyřech letech. Rozvedli jsme se už dávno předtím,

když

nám

bylo

pětadvacet. Nejdřív jsme na sebe byli pořádně naštvaní. Ona měla pocit, že jsem s ní manipuloval, já zase, že mě zradila. Vyrůstali jsme v Chicagu, ale ona chtěla žít v L. A., kdežto já v New Yorku. Chtěl jsem založit školu. Ona tu myšlenku nenáviděla. Ty tři roky manželství byly pro nás oba hodně stresující.“

„Tak proto ses už znovu neoženil?“

„Byl jsem zklamaný, měl jsem z toho strach a taky jsem měl moc práce.

Založení školy mě stálo spoustu sil.

S někým jsem čtyři roky žil… byla to hodná žena, ale Francouzka a chtěla se vrátit domů. Moc se jí stýskalo po rodině. Já už měl tou dobou svoji školu, takže jsem se nemohl přestěhovat s ní.

Vlastně mám pocit, že už jsem šestnáct let ženatý se školou. Je to moje žena i moje děťátko. Když má člověk něco, co mu naplní život, ani si nevšimne, jak čas letí.“ Tomu Annie rozuměla. Obě její starší sestry byly také pohlcené prací a ona bývala stejně zapálená pro svoje umění. Ne že by to vylučovalo ze života milostné vztahy, ale ovlivňovalo je to – do jisté míry i u Sabriny. Ona i Tammy byly workoholičky a Annie měla pocit, že Brad bude stejný. Za to se vždycky platí. Něčeho se musíte vzdát.

„A co ty, Annie? Chodíš teď s někým?“ Dívka se suše zasmála.

Nevyšla si s nikým od chvíle, kdy se vrátila z Florencie. A myslela si, že už si ani nikdy nevyjde.

„Před tou nehodou jsem měla přítele ve Florencii. Ale nechal mě kvůli jiné ženě, ani se nedozvěděl, že jsem oslepla.“

To

jí

vždycky

trochu

uklidňovalo. „Myslela jsem, že je to mezi námi vážné, ale zřejmě nebylo.

Nebo aspoň z jeho strany. Předtím jsem měla jen jednoho kluka, na vysoké.

Vždycky jsem byla až moc zapálená do malování a do studia a věnovala jsem většinu energie tomu. Je to pro mě obrovská změna, když teď nemůžu malovat. Už nemám ponětí, co budu dělat, až budu velká.“ Zatvářila se zdrceně, ale po chvilce pokrčila rameny a otočila se k Bradovi, jako by ho mohla vidět. Vnímal její nádhernou tvář a srdce se mu nad ní sevřelo zármutkem, nad její upřímností a otevřeností. Nebylo v ní nic falešného.

„Něco si najdeš,“ pronesl laskavě.

Byla vzdělaná, pracovitá, dychtivá, chytrá. Určitě si najde v životě tu správnou cestu, dřív nebo později. S tím si u ní nedělal starosti.

Objednali si večeři a pokračovali v hovoru. Seděli u stolu, dokud v restauraci nezavřeli, a Brad pak Annii vyprovodil domů. Nepozvala ho dál, protože už bylo pozdě a na něco takového ještě nebyla připravená. Navíc se sestry nejspíš poflakují po domě v pyžamech. Poděkovala mu za večeři a vešla dovnitř. Na prahu se ještě otočila a usmála se na něj. Popřála mu šťastné Vánoce. Kéž by mu tak mohla vidět do tváře! Sestry mínily, že je moc hezký. Vysoký, plavovlasý, se širokými rameny. Všechny prohlašovaly, že jim dvěma to spolu moc sluší.

„Tobě taky hezké Vánoce, Annie,“

popřál jí něžně Brad. „Bylo to moc hezké.“

„I pro mě,“ připustila Annie a zavřela za sebou dveře.

V domě už všichni spali. Přešla po špičkách do svého pokoje se šťastným výrazem na tváři. Bylo to báječné rande.

Stálo za každý cent, který musela zaplatit Sabrině za prohranou sázku.

Poslední den natáčení před Vánocemi byl v televizi ještě větší blázinec než obvykle.

Účinkující

se

chovali

hystericky, jak je znervózňovaly blížící se svátky, a jejich vzájemné výpady se přiostřily. Jedna dvojice si vjela do vlasů, takže museli pořad přerušit reklamou. Také psycholožka poprvé schytala od účinkujícího facku a dostala záchvat. Vzala si Xanax a ihned volala právníkovi, vyhrožovala

žalobami

a křičela, že toho budou všichni litovat.

Technici a štáb měli kocovinu ze včerejšího vánočního večírku.

„Život v rychlém pruhu,“ komentovala to Tammy, když běžela sehnat led pro Désirée, aby ji trochu uklidnila. Řekla jí, že ta zuřivá dvojice se nakonec před kamerami usmířila a že to je jen její zásluha.

Bylo to prostě bláznovství na druhou a navíc se dnes na natáčení přišli podívat i z vedení televize. Chtěli vědět, proč je kolem pořadu najednou takový poprask. Od té doby, co nastoupila Tammy, jako by na ně sponzoři stáli frontu a sledovanost letěla až do nebe.

Tammy právě nesla pytlík s ledem pro Désirée, když ji zastavili, aby jí představili vedoucí pracovníky televize.

Jeden z mužů se jí zeptal, jestli před nástupem na tohle místo chodila do kurzu sebeobrany.

„To ne, ale mám školení Červeného kříže,“ odpověděla a ukázala mu pytlík s ledem. „A když se vymkne z ruky, nasadíme léčbu elektrošoky.“ Muž se rozesmál, a když Tammy obskakovala Désirée, motal se pořád kolem ní.

Psycholožka se pomalu uklidňovala.

„Máte nějaký důvod, proč jste začala pracovat v tomhle blázinci?“ zeptal se manažer Tammy. Myslel si, že pořad je sice profesionálně výtečný, ale útočí na nejnižší divácké pudy. Byla v něm jistá stopa lidskosti a empatie, ale Tammy si sama uvědomovala, jak špatný je.

„To je dlouhá historie. Přijela jsem na rok do New Yorku, takže jsem musela dát výpověď v práci v L. A.“ Nedodala, že to pro ni bylo víc než práce. Manažer znal pořad, který Tammy předtím připravovala, a nemohl uvěřit, že se ho jen tak vzdala. Nikdo tomu nemohl uvěřit.

„Kvůli nějakému muži, ne?“ prohodil vědoucně. Tammy s úsměvem zavrtěla hlavou.

„Ne, kvůli sestře. Měla autonehodu a moje další sestry a já jsme se o ni chtěly postarat, aspoň tenhle první rok.

Sestěhovaly jsme se dohromady a je to báječné. A tak jsem si našla tuhle práci, dělám sestru Ratchedovou v tomhle kukaččím hnízdě, roznáším tady led a rozdávám valium.“ Manažera Tammy zaujala. Byla to zajímavá žena. Sám byl jen o pár let starší než ona, nedávno se sem přestěhoval

z

Philadelphie.

I Tammy se nový známý zamlouval, vypadal podivuhodně normálně. Což patrně znamenalo, že jeho úchylky teprve vyplavou na povrch, pomyslela si sarkasticky.

„Víte, já… jedeme s rodinou na Vánoce do St. Barťs. Až se po Novém roce vrátím, moc rád bych se s vámi sešel. Bylo by to bezva.“

„To ano,“ souhlasila s úšklebkem Tammy. „Na Nový rok jsem neměla schůzku už od mateřské školy. Vždycky brečím, když slyším novoroční přípitky na lásku. Tak si to v St. Barťs pěkně užijte.“

„Zavolám, až se vrátím,“ slíbil mladý muž, což si Tammy přeložila jako „Doufám, že už se nikdy neuvidíme, a než bych vám volal, radši spláchnu mobil do záchodu nebo ho dám sežrat kočce.“ Vůbec nečekala, že by o něm ještě někdy uslyšela. Na to byl až příliš pohledný a příliš normální. Nevypadal jako vegan ani jako někdo s vášní pro klystýry.

„Díky, že jste se přišel podívat na natáčení,“

odpověděla

zdvořile,

rozběhla se řešit další krize a pro tu chvíli na něj zapomněla. Pamatovala si však jeho jméno, John Sperry. Ale byla si dokonale jistá, že už o něm nikdy neuslyší.

Druhý den ráno vyrazily všechny sestry do Connecticutu. Chris jel s nimi.

Všichni se vypravili s otcem na půlnoční. Byla to chvíle, kdy nemohli myslet na nic jiného než na maminku: každý rok touhle dobou tu sedali v kostelních lavicích vedle ní. Tammy se ohlédla na otce a viděla, že pláče.

Vsunula mu ruku pod paži a objala ho.

Všichni se objali navzájem. Byl to něžný okamžik

naplněný

vzpomínkami

a láskou, a svým způsobem i nadějí.

Pořád byli spolu a měli jeden druhého, ať už se stalo cokoli.

Počasí v Connecticutu bylo chladné a během víkendu několikrát nasněžilo.

Děvčata a Chris se pustili do koulování a nakonec postavili sněhuláka. Otec vypadal už klidněji. Pro všechny to byly příjemně strávené volné dny. Poslední den se sešli v kuchyni u stolu a dali si pořádný oběd, na jehož přípravě se všichni podíleli.

Sabrina si všimla, že otec je nezvykle tichý. Napadlo ji, že to bude kvůli jejich odjezdu a kvůli tomu, že teď bude zase sám. Věděla, že to tatínek nesnáší. Jim si po obědě hlasitě odkašlal a nejistým hlasem oznámil, že by jim chtěl něco povědět. Tammy dostala strach, že se otec rozhodl prodat dům a chce se přestěhovat do města. Měla to tady ráda, nechtěla, aby přišli o dům svého dětství.

Doufala, že to bude něco jiného.

„Nevím, jak vám to mám vysvětlit,“

začal nešťastně Jim. „Jste na mě všichni tak hodní a já vás mám hrozně moc rád.

Nechci, aby to vyznělo nevděčně.“ Měl slzy v očích a dívkám se pro něj sevřelo srdce. „Posledních šest měsíců bylo nejhorších v mém životě, když jsem musel žít bez vaší matky. Byly chvíle, kdy jsem myslel, že to snad ani nepřežiju. Ale pak jsem si uvědomil, že musím, že můj život neskončil jen proto, že Jane už nežije. Dlužím to jí i vám všem.“ Dcery to dojalo a všechny se na něj povzbudivě usmály.

„Myslím, že vaše matka by si nepřála, abych žil sám a nešťastný. Já bych si to taky nepřál, kdyby mě měla přežít ona.

Lidé v našem věku by už prostě neměli zůstávat sami. Potřebujeme společnost a někoho, kdo by tu byl jen pro nás,“

vysvětloval zdráhavé a dívky se začaly děsit toho, co uslyší dál. Jim vypadal, jako by měl na srdci něco hodně vážného, ale směr, kterým se jeho proslov ubíral, jim nedával moc smysl.

Tammy i Sabrinu zároveň napadlo, jestli už nezačíná senilnět. Bylo mu teprve padesát devět, ale matčina ztráta ho silně zasáhla. Obě se na sebe zamračily, když Jim zajíkavě pokračoval: „Jsem zoufale sám. Nebo jsem byl. Vím, že teď to pro vás bude šok, ale doufám, že to nebudete brát jako projev neúcty k vaší matce. Já jsem ji hluboce miloval. Ale chci svůj život změnit. Já a Leslie Thompsonová se chceme

vzít.“

Všechny

dcery

poslouchaly pozorně, ale teprve po chvíli jim došel význam jeho slov.

Tammy jako první.

„Cože se chcete?!? Maminka je sotva půl roku mrtvá, a ty se chceš ženit???

Děláš si legraci?“ Senilní, jinak to není možné. Určitě. Pak si uvědomila, s kým se chce otec oženit, a udělalo se jí ještě hůř. „Ty si chceš vzít Leslii? Tu děvku?“

To slovo jí vyklouzlo z úst samo a otec se zatvářil stejně zhrozeně jako ona.

„Už nikdy o ní takhle nemluv, rozumíš? Mluvíš o mé budoucí ženě!“

Oba vyskočili ze židlí a stáli u stolu proti sobě, zatímco ostatní pouze v hrůze přihlíželi. Tammy vklouzla zpátky na židli a složila hlavu do dlaní.

„Panebože, povězte mi, že se mi to jen zdá. Tohle přece nemůže být pravda,“

zaúpěla. Zvedla hlavu a zadívala se na otce. „Ze si nechceš vzít Leslii Thompsonovou, tati? Ze ne?“ Jako by žadonila. Jim se tvářil zničeně.

„Ano, chci si ji vzít. A doufal jsem, že vy čtyři mě aspoň trochu podpoříte. Vy nechápete, jaké to je, ztratit člověka, kterého jsem třicet pět let miloval.“

„Takové, že rovnou jdeš a nahradíš ho někým jiným? Tati, jak to můžeš udělat?

Jak to můžeš udělat sobě, a nám?“

„Vy tu se mnou nejste. Máte vlastní životy. A já potřebuju žít ten svůj. Leslie a já se máme rádi.“

„Mně se chce zvracet,“ oznámila přiškrceně Candy. Vyskočila od stolu a zmizela. Sabrina na otce upírala nevěřícný pohled.

„Nemyslíš, že je to trochu moc brzo, tati? Víš, že se říká, že lidé, kteří utrpí takovou velkou ztrátu, by aspoň rok neměli dělat žádná závažná rozhodnutí?

Možná s tím moc pospícháš.“ Určitě se zármutkem

pomátl.

Nebo

má

Alzheimera.

Leslie

Thompsonová?

Bože, ne… kohokoli, aleji ne… Sabrina se rozvzlykala. Všem tekly slzy, a otci nejvíc. Vypadal, jako by nad jejich reakcí prožíval hořké zklamání. Jako by čekal, že jeho rozhodnutí přivítají a budou mu blahopřát. „Kdy to chceš udělat?“ zeptala se po chvíli Sabrina, když se trochu uklidnila. Chris mezitím tiše vstal a vytratil se vedle. Měl silný pocit, že k nim teď nepatří, a měl pravdu.

Tohle

byla

jen

rodinná

záležitost.

„Budeme se brát na Valentýna. Za sedm týdnů.“

„Dokonalé,“ utrousila jízlivě Tammy, pořád ještě s obličejem v dlaních.

„Kolik jí je, tati?“

„Před týdnem jí bylo třiatřicet. Vím, že je to velký věkový rozdíl, ale ani jednomu z nás to nevadí. Rozumíme si.

Vím, že maminka by mi to schválila.“

Tammy se narovnala na židli. Přestala si brát servítky, protože na otce pořádně zuřila.

„Máma by z toho dostala mrtvici, kdyby už chudák nebyla mrtvá. Zbláznil ses? Mamka by tobě nikdy nic takového neudělala! Nikdy! Jak to můžeš udělat jí, její památce? To je prostě nechutné!“

„Je mi líto, že to bereš takhle,“ odsekl Jim a šlehl po ní ledovým pohledem.

Byl sice o dvacet šest let starší než žena, kterou si zanedlouho chystal vzít, a bylo to jen sedm měsíců po smrti manželky, přesto doufal, že ho děti pochopí. Jenže to se nikdy nestane, ani za milion let.

Tammy

zhnuseně

odstrčila

židli

a zamířila pryč z místnosti. Sabrina se vydala za ní, zatímco Candy přišla zpátky. Už se vyzvracela. Všichni viděli, že je uplakaná.

„Tati, jak to můžeš udělat?“ zasténala.

Přišla k Jimovi a chytila ho kolem krku.

„Vždyť je mladší než Sabrina!“

„Když někoho miluješ, věk není to nejdůležitější,“ poučil je Jim. Jeho děti jen žasly, jak může plácat takové nesmysly. Neměly ponětí, jestli ho Leslie miluje, nebo ne, ale na tom vlastně nezáleželo. Všechny toužily jen po jediném: aby se z jejich života zase ztratila. Candy ucouv– la a zoufale se na otce zadívala.

„Tati, proč s tím aspoň nepočkáš?“

zkusila to Sabrina rozumně, aby mu rozmluvila ten nepřiměřený spěch.

„Nemohli byste se vzít až… třeba za rok?“

Tammy u dveří něco napadlo. „Nebo je snad těhotná?“

„Jistěže ne.“ Otec se zatvářil, jako by ho to doopravdy ranilo. Annie se konečně probrala

z

ohromení.

Poslouchala jejich hádku, vnímala zuřivost v Tammyině hlase, strach v Sabrinině, bolestné zklamání u Candy, otcovu hořkost.

„Nevím, jestli ti záleží na mém názoru,“ pronesla směrem k otci. „Asi ne. Ale myslím si, že je to nejspíš ta nejhloupější věc, jakou jsi kdy udělal, ne kvůli nám, ale kvůli tobě. A je to pěkná všivárna vůči mamce, tati. My si na to zvykneme, když budeme muset. Ale pospíchat tolik do dalšího manželství, když je maminka jen pár měsíců mrtvá, to by udělal jen hlupák. A proč tak spěchá Leslie? Copak si neuvědomuje, že to je ten nejjistější způsob, jak si nás navždycky znepřátelit? Proč nemůžete z úcty k mamince počkat aspoň ten rok?

Tím, že se tak rychle oženíš, jako bys nás všechny poslal do háje. Jako bys na nás kašlal, a na maminku taky.“ Annie se postavila a jasně formulovala svůj názor: „Hrozně jsem se v tobě zklamala, tati. Myslela jsem, že jsi lepší člověk.

A taky jsi byl lepší, když jsi žil s maminkou. Myslím, že Leslie se houby stará o to, jak nám je nebo jak to bude vypadat. To o ní hodně vypovídá, a o tobě taky.“ Vysunula svou bílou hůl a rozhodným krokem se vydala ven z místnosti. V obývacím pokoji našla Chrise, jak tiše sedí na pohovce. Ten konec Vánoc byl naprosto příšerný.

Sabrina uklidila stůl a naskládala nádobí do myčky a hned potom se s otcem stručně rozloučila. Nikdo už k jeho rozhodnutí neřekl ani slovo a všichni vyrazili zpátky do New Yorku.

Zato v autě začaly všechny čtyři sestry běsnit. Tammy přísahala, že už nechce otce nikdy vidět. Sabrina měla obavy, že se tak u něj projevuje Alzheimer a Leslie ho jen kvůli tomu dokázala ovládnout. Candy prohlásila, že jí tatínka ukradla pitomá děvka, a brečela kvůli tomu celou cestu do města. Annie klidně řekla, že otec je ten největší hlupák pod sluncem a že ji nic a nikdo nepřesvědčí, aby mu šla na svatbu.

Sabrina poznamenala, že je na ni nikdo ani nezval. Ani nevěděli, kde se ten obřad má konat. Věděly jen to, že Leslii nenávidí a na otce mají vztek. Chris celou cestu z Connecticutu seděl mlčky za volantem a moudře se do hovoru nezapojoval.

24

Až do konce týdne nikdo z nich s otcem nemluvil. Všichni měli volno, takže byla spousta času, aby tu šokující novinu neustále probíraly mezi sebou.

Ale ať to převracely, jak chtěly, pořád se cítily stejně: byli zhrozené za maminku, nenáviděly Leslii a zuřily na otce. Jako by se to den za dnem zhoršovalo.

Žádná

ze

sester

neměla

na

silvestrovský večer zvláštní plány a rozhodly se oslavit nový rok v klidu doma. Sabrina a Chris neradi chodili na silvestrovské oslavy a Tammy neměla s kým jít. Candy řekla, že jí přijede jeden kamarád z L. A. a že ho pozvala sem k nim. Dva dny po svátcích zavolal Annii Brad a pozval ji na Silvestra.

Annie navrhla, jestli by radši nechtěl přijít on. Vypadalo to, že prožijí klidnou domáckou oslavu v úzkém kruhu.

Silvestrovskou večeři vařil Chris a dívky mu pomáhaly. Brad zase přinesl několik lahví šampaňského. On a Chris si spolu dobře rozuměli a před večeří se už bavili jako staří kamarádi. Největším překvapením večera byl Candyin přítel z L. A. Byl to nejspíš nejslavnější mladý herec současnosti. S Candy se seznámil před třemi roky při společném focení a od té doby byli kamarádi. Když přijel ze západního pobřeží, vždycky s Candy někam vyrazil. Nebyl to žádný milostný románek, ale výborně si rozuměli. Byl skvělý společník a při večeři je několikrát až hystericky rozesmál. Brad ani nechtěl věřit tomu, na koho v jejich domě narazil. Annie trvala na tom, že o tom neměla tušení – ani o tom, že se Candy s hercem zná.

„A kdo ještě přijde, prosím tě? Brad Pitt a Angelina Jolie?“

„Ale neboj se,“ škádlila ho se smíchem Annie. „Většinou jsme doma jen my a psi. A občas Chris.“

„To určitě! Tak jedna tvoje sestra je nejslavnější modelka Ameriky, možná na světě.

Druhá

sestra

je

slavná

hollywoodská producentka a teď slavná producentka z New Yorku. Právě jsme povečeřeli s chlapíkem, po kterém blázní všechny ženské na světě od čtrnácti do devadesáti. A ty po mně chceš, abych uvěřil, že jste jen obyčejná rodinka? Jak to po mně můžeš chtít?“

„Ony možná ne, ale já jsem úplně obyčejná. Před půl rokem jsem byla jen hladovějící malířka ve Florencii. A teď nejsem ani to.“

„Ale jsi,“ namítl něžně Brad. „Najdeš pro svůj talent využití, já to vím. Ten se nikam neztratil. Jen mu dej trochu času a sám se prodere na hladinu.“ Mluvil naprosto přesvědčeně.

„Možná,“ zamumlala Annie, ale moc mu nevěřila.

O

půlnoci

si

všichni

připíjeli

a objímali se. Brad s nimi zůstal a povídal si až do tří do rána. Candyin přítel herec strávil noc u nich na pohovce, když

se

trochu

přiopil

šampaňským. A Chris se Sabrinou se vytratili brzy. Požádal ji hned po půlnoci, aby šli nahoru, a ostatní už je neviděli.

Když Chris zavřel dveře Sabrininy ložnice, políbil ji. Soukromí bylo v tomhle domě nedostatkovým artiklem.

Přinesl s sebou i láhev šampaňského a dvě sklenky. Sabrina se na něj usmála.

Tohle byl strašný rok. Tolik věcí se stalo, tolik tragédií, ale Chris byl vždycky vedle ní. Ta poslední rána, rozhodnutí jejich otce oženit se, byl jen poslední v řadě šoků. Sabrina věděla, že o Chrise se může vždycky opřít, ať už půjde o cokoli.

Když ji něžně políbil, vytáhl z kapsy malou krabičku, otevřel ji a natáhl Sabrině na prsteníček kroužek. Ta si nejdřív neuvědomila, co Chris dělá, až po chvíli jí to došlo. Byl to nádherný snubní prstýnek a Chris ho přinesl v krabičce od Tiffanyho, kterou měl připravenou doma už několik měsíců.

„Proboha, Chrisi, co to děláš?“ užasla Sabrina.

Její přítel poklekl na jedno koleno a vážně na ni hleděl vzhůru. „Žádám tě o ruku, Sabrino. Miluju tě víc než svůj život. Vezmeš si mě?“ Když to vyslovil, Sabrininy oči se naplnily slzami. Tohle ji nenapadlo. Byl to pro ni jen další šok.

Jako by jich za sebou už neměla dost.

Maminčina

smrt, Anniina

slepota,

Candyin únos, a teď si ještě ke všemu otec usmyslel, že se ožení s tou děvkou – to už bylo opravdu příliš.

Sabrina cítila, že ještě není připravená provdat se. Nedokáže to. Tenhle rok se potřebovala soustředit na to, aby se sžila se svými sestrami a postarala se o Annii. Pak se možná s Chrisem oba vrátí k bývalému způsobu života – ale rozhodně se nestanou manželi. Sabrina na to zatím nebyla připravená. Možná na to nebude připravená nikdy. Miluje ho, ale kvůli tomu si ho nemusí brát. Stačilo jí to, co mezi sebou zatím měli.

V slzách si stáhla prsten a podala mu ho zpátky. „Chrisi, já nemůžu. Nedokážu se teď na to soustředit.

V poslední době se toho tolik stalo.

Proč bychom se museli brát?“

„Protože je mi sedmatřicet a tobě pětatřicet. Protože s tebou chci mít děti, protože už jsme spolu skoro čtyři roky a protože nemůžeme čekat, až nám život proklouzne pod rukama.“

„Já

nevím,“

zamumlala

smutně

Sabrina. „Miluju tě, ale nevím, co chci.

Líbilo se mi to tak, jak to bylo dřív, když jsme každý bydleli ve svém bytě a byli spolu, když jsme měli chuť. Já vím, že s mými sestrami je to teď trochu bláznivé, a děkuju ti, žes to vydržel. Ale já opravdu nevím, jestli na sebe chci na zbytek života vzít takový závazek. Co když se rozejdeme? Vidím denně v práci tolik podobných příběhů – lidi se zamilují, mají děti, dělají všechno co nejlíp… a přece to mezi nimi dopadne špatně.“

„To je riziko, které podstupujeme všichni,“ odpověděl sklíčeně Chris.

„V životě nemůžeš mít žádné záruky.

Vždyť to víš. Musíš se prostě zhluboka nadechnout a skočit do vody. A pak dělat, co umíš.“

„A když se utopíme?“ zašeptala Sabrina nešťastně.

„A co když ne? Vím jen jedno. Nechci už dál žít takhle. Život nás začíná míjet.

Když budeme dál čekat, propásneme dobu, kdy můžeme mít ještě děti, nebo aspoň ty.

Nikdy

nebudeme

žít

doopravdy. Tak, jak chci žít s tebou.“

Zapřísahal ji očima a srdce se mu sevřelo, když Sabrina zavrtěla hlavou.

„Ne. Já nemůžu,“ vyhrkla v panice.

„Neudělám to. Lhala bych, kdybych ti to slíbila, kdybych řekla, že jsem si jistá.“

„Nemusíš si být jistá,“ namítal Chris.

„Stačí, když se budeme milovat Sabrino.

To je až dost.“

„Pro mě ne.“

„Tak co ksakru chceš?“ vyrazil rozhněvaně.

„Chci záruky, že je to tak správné.“

„Žádné záruky nejsou.“

„O tom právě mluvím. Bojím se rizika.“ Chris stále ještě držel prsten.

Teď ho upustil do krabičky a zlostněji zaklapl.

„Miluju tě. Ale nevím, jestli se chci vdávat,“ opakovala Sabrina. Nechtěla mu lhát. Necítila se připravená ani na manželství, ani na zásnuby, ať už ho milovala sebevíc.

„Tak to beru jako odpověď,“ odsekl Chris. Nemrzelo ho, že s tím přišel, protože dřív nebo později se to stejně musel dozvědět. Otočil se ke dveřím.

„Ty víš, že mám podobný názor na to, co dělá tvůj otec – s tak mladou ženou a tak brzy po smrti vaší matky. Ale i když nám to může připadat pošetilé, jedno se mu musí nechat – aspoň má kuráž to riskovat.“

Sabrina mlčky přikývla. Nedokázala na to myslet tímhle způsobem, protože měla na otce pořád moc velký vztek. Ale Chris měl pravdu. Otec má v sobě pořád dost života i odvahy, aby dokázal dát svému vztahu šanci. „Chceš tím naznačit, že já kuráž nemám.“

„Ne, nemáš,“ potvrdil Chris a vyšel z její ložnice. Zavřel za sebou, sešel tiše po schodech a opustil dům. Místo zasnoubení ho

čekalo

jen

hořké

zklamání. Tohle nebyla silvestrovská oslava, na jakou se těšil a kterou tak dlouho plánoval. Snil o tom už tak dlouho, takže ho její reakce opravdu hořce zklamala.

Sabrina

zůstala

v pokoji, seděla na posteli a vzlykala.

Ostatní ji uviděli až druhý den ráno.

Když jim řekla, k čemu u ní v pokoji došlo, zhrozili se.

„Já myslela, že jste spolu v posteli jako dvě hrdličky,“ prohlásila Tammy.

Tvářila se užasle.

„Ne, Chris odešel asi v jednu. Vrátila jsem mu zásnubní prsten a on hned zmizel.“ Sabrina vypadala sklíčeně, když tak seděla u kuchyňského stolu se sestrami. Ale věděla, že se rozhodla správně. Nechtěla se vdávat, ani za Chrise ne. Jí jejich dosavadní vztah vyhovoval. Připadalo jí, že mají všechno, co by mohli chtít. Ze víc už by bylo příliš.

Všechny z toho byly smutné, ale Sabrina nejvíc. Milovala Chrise celým srdcem, jenom se netoužila vdávat.

A tyhle věci se nedají vynutit, ani krásným prstýnkem, ani úžasným mužem.

Leden byl na Východní osmdesáté čtvrté pochmurný – jak kvůli Sabrinině hádce s Chrisem, tak kvůli blížící se otcově svatbě. Chris už od té doby Sabrině nezavolal a ona jemu také ne.

Nemělo by to smysl. Co by mu říkala?

A on byl příliš rozzlobený, než aby dokázal zvednout telefon. Zničilo ho, že Sabrina jeho nabídku k sňatku tak příkře odmítla. Nechtěl už protahovat ten typ vztahu, jaký spolu vedli. Chtěl víc. Ona ne. Najednou jako by už nebylo nic, co by si mohli říct, kam jít, od čeho se odrazit.

Na začátku měsíce byly všechny sestry v depresi, ale pak se věci začaly pomalu zlepšovat. Annie si vyšla několikrát s Bradem na večeři. Vždycky si skvěle užili. Brad ji přemluvil, aby se zkusila přihlásit do sochařského kurzu, a Annie zjistila, že ji to opravdu baví.

I když neviděla, co vytváří, její práce byly překvapivě dobré. Brad Annii vyprávěl, že má v úmyslu zavést ve škole novou sérii kurzů zaměřenou na umění – výtvarný kroužek, sochařství, ale i divadlo, hudbu a podobně. Nabídl jí, jestli by si nechtěla připravit přednášku o galerii Uffizi, a Annii to nadchlo. Napsala si text Braillovým písmem, a když pak na konci ledna poprvé přednášela, její posluchači byli nadšení.

Candy třetí týden v lednu odjela do Paříže. Měla tam předvádět svatební šaty pro Karla Lagerfelda a pro Chanel.

Zaplatili jí astronomickou sumu, aby pracovala výhradně pro ně, a také pobyt v luxusním Ritzu, kde byla i na plese.

Cestou letadlem zpátky se seznámila s jistým mladíkem. Pracoval jako asistent módního fotografa v rámci praxe, kterou potřeboval pro ukončení studia na Brownově univerzitě. Bylo mu čtyřiadvacet. Ti dva prosmáli celý let z Evropy do Států. Jmenoval se Paul Smith. Řekl Candy, že ho v červnu čekají závěrečné zkoušky na oboru umělecká fotografie. Chtěl si pak otevřít vlastní studio. Vyprávěl Candy, že pracoval i na jejím focení před dvěma lety v Římě, ale tehdy byl jenom obyčejným poskokem, takže se osobně neseznámili.

Candy mu pověděla o Annii a o tom, že nedávno přišla o matku. Také mu vyprávěla, že její otec si teď chystá vzít třiatřicetiletou ženu.

„Tak to je těžké,“ prohlásil soucitně Paul. Jeho rodiče se rozvedli, když mu bylo deset, a oba si našli nové partnery.

Ale Paul tvrdil, že nevlastní matka a otec jsou oba prima. „A jak to bereš?“

vyptával se Candy na její postoj k otcově svatbě.

„Upřímně? Štve mě to,“ odpověděla Candy.

„Znáš ji?“ zajímal se Paul.

„Vlastně ne, jenom z dětství. Sestry říkají, že to byla děvka. Jednou odloudila sestře kluka.“

„Možná bys jí měla dát šanci,“ mínil Paul rozumně.

„Možná. Jenže mi připadá, že se berou strašně brzo.“

„Lidi se chovají bláznivě, když se zamilují,“ poznamenal Paul a pak se začal věnovat jiným tématům. Byl z Maine a rád plachtil, takže jí začal vyprávět o svých výpravách na jezeře.

Ve městě si vzali společně taxík.

Když Paul odvezl Candy domů, slíbil, že jí zavolá, až zase bude ve městě. Další den měl odjet na Rhode Island na Brownovu univerzitu, kde zůstane až do závěrečných zkoušek v červnu. Candy byla ráda, že se pro změnu seznámila s někým ve svém věku, jehož život se netočí jen kolem módy, ale kolem studia a zájmů normálních pro mladé lidi.

Když Candy přijela domů, zjistila, že všechny sestry jsou teď pořád někde pryč. Sabrina od chvíle, kdy se rozešla s Chrisem, pracovala dlouho do večera.

Tammy zase jako obvykle šílela ze svého pořadu. Annie teď měla ve škole víc kurzů a o víkendech bývala s Bradem. Candy potěšilo, když ji Paul pozval, aby za dva týdny přijela za ním.

Měl mít na univerzitě výstavu fotografií.

Oba si víkend báječně užili a Candy se ráda seznámila s jeho přáteli. Všichni žasli nad tím, že mezi ně přijela, ale jinak se k ní chovali jako k jakékoli jiné dívce. Candy měla pocit, že takhle se už dávno nebavila. Připadalo jí to mnohem lepší než módní večírky v New Yorku.

Tammy měla v televizi schůzi, na které se setkala s tím manažerem z vedení, který jel na Vánoce s rodinou do St. Bart’s a vůbec jí nezavolal.

Vlastně to ani nečekala, takže nebyla zklamaná. John Sperry. Přišel za ní po schůzi a omlouval se, že ho moc mrzí, že se to nepovedlo.

„Ležel jsem teď dva týdny s hroznou chřipkou,“ vysvětloval jí. Byla to sice chabá výmluva, ale stejně dobrá jako každá jiná. Tammy se na něj usmála.

Kdyby to byl magor, zaručeně by zavolal. „Vy myslíte, že lžu, co?

Přísahám, trpěl jsem jako zvíře. Měl jsem náběh na zápal plic.“

Tammy se málem rozesmála. Tohle už taky znala. „Stačí mi ‚ztratil jsem vaše číslo*,“ ujistila ho pobaveně. Jenže to by jí mohl zavolat do práce.

„Já ho nikdy neměl,“ připomněl jí mladý muž. Tvářil se rozpačitě. „Ale když už o tom mluvíme, nechtěla byste mi ho dát?“ Tammy se cítila hloupě, ale nadiktovala mu ho. Stejně neměla čas s ním někam chodit. V pořadu se momentálně nakupily miliony problémů.

Moderátorovi končila smlouva a chtěl zdvojnásobit

honorář.

Jednou

mu

vyhrožovali zastřelením, dvakrát ho napadli. Cítil, že si zaslouží pořádně tučný rizikový příplatek, a měl pravdu.

Problém byl v tom, že diváci ho milovali, takže si mohl diktovat. Tammy to ráno probírala s Irvingem Solomonem a lidmi z televize. Sama byla v pokušení nechat ho jít, ale bála se, jak by se to projevilo na sledovanosti. A sponzorům by se to asi taky nelíbilo.

Vrátila se do kanceláře a na Johna Sperryho zapomněla. Na stole měla nějaké materiály kvůli speciálnímu valentýnskému vysílání,

což

jí

připomnělo otce. Nikdo z nich s ním od Vánoc nepromluvil. Sabrina nevěděla, co má dělat. Nemohli ho ignorovat navždycky, ale Tammy ještě nebyla připravená na to, aby se vyrovnala s jeho manželstvím a s Leslií. Žádná z nich to ještě nedokázala.

Tammy o tom začala doma u večeře.

Zeptala se sester přímo: „Co budeme dělat s tátou?“ Ani on se jim ještě neozval. Zřejmě se zhrozil nad jejich reakcí, stejně jako se ony zhrozily nad tím, co chce udělat. Všechny měly pocit, jako by tím zrazoval jejich matku. Už to bylo pět týdnů, co s ním mluvily naposledy. Tak dlouhou pauzu nikdy předtím neměly.

„Možná by mu některá z nás měla zavolat,“ mínila Sabrina. Ale nikdo se nenabízel.

„Já na tu svatbu jít nechci,“ ozvala se rychle Candy.

„To nechce nikdo z nás,“ povzdechla si Tammy. „Bylo by to neuctivé k mamce.“

„Ale je to náš táta,“ ozvala se váhavě Candy.

„Tak co kdybychom ho pozvaly sem k nám nebo na oběd a probraly to s ním?“ navrhla tiše Annie. Myslela na to už celé týdny. Pravda byla, že otec jim všem chyběl. Prostě jen nestály o to, aby se

do

jejich

životů

pletla

Leslie – buď prozatím, nebo navždycky, to záleželo na tom, jak se bude chovat.

Nikdo z nich neměl zájem včlenit ji do rodiny. Bylo to trýznivé rozhodování, protože nechtěly ani přijít o tátu.

„Uvědomujete si, že by mohli mít dítě?“ připomněla jim Sabrina. Tammy hlasitě zasténala.

„Prosím! Nechci se pozvracet!“

Po hodinách vzrušené diskuze se dohodly, že pozvou otce domů na kávu nebo na skleničku. Připadalo jim to méně stresující než sedět s ním někde v restauraci, s cizími lidmi. Určily Sabrinu jako nejstarší, aby mu zavolala.

Když vytáčela číslo do Connecticutu, byla hodně nervózní. Co když to zvedne Leslie?

Otec zvedl telefon po druhém zazvonění sám a vypadal tak vzrušený, že ji slyší, až pro něj Sabrinu bodlo u srdce. Určitě se taky bál, aby je neztratil. Souhlasil, že druhý den přijede za nimi do New Yorku. O Leslii se ani nezmínil. Sabrina na okamžik zadoufala, že si třeba tu svatbu rozmyslel. Ale to by jim zavolal.

Všechny dívky přišly ten den brzy domů, aby se s otcem sešly. Všimly si, jak je z nich Jim nervózní. Uvedly ho do obývacího pokoje a tam se usadili.

„Asi pořád plánuješ na Valentýna svatbu,“ začala Tammy s jiskřičkou naděje, že to tak nebude. Ale ta rychle pohasla.

„Ano, plánuju. Poletíme do Las Vegas, i když to zní asi trochu bláznivě.

Ale vím, že byste mi stejně ani jedna nechtěla na svatbu přijít, a na nějakou velkou oslavu je ještě brzy.“

„I na svatbu je ještě brzy,“ opravila ho Tammy a otec po ní loupl pohledem.

„Nesnažte se mi to vymluvit. Proč jste mě sem vlastně pozvaly? Vím, že vám to připadá brzy, ale v mém věku už člověk nemá času nazbyt. Nemáme vůbec důvod to odkládat.“

„Mohli byste to odložit kvůli nám,“

nadhodila Sabrina. „A kvůli mamce.“

„A co by za půl roku bylo jinak?“

namítl Jim. „Byly byste s Leslie smířenější? Tohle je náš život, ne váš.

Já se vám taky nemíchám do vašich vztahů. Neříkám Sabrině, že by se měla vdát, že Chris je báječný chlapík a že už by si měla pospíšit, jestli chce mít někdy děti. Neříkám Tammy, že by se měla vykašlat na ty ujeté pořady a radši si najít slušného chlapa. Ani nevykládám Annii, že by si měla najít práci, kterou může dělat jako slepá. Vaše matka a já jsme respektovali vaše rozhodnutí.

Někdy jsme s nimi nesouhlasili, ale nechali jsme vám prostor, abyste mohli dělat vlastní chyby a vlastní omyly. Vy mi teď musíte nechat prostor pro ty moje. Možná se opravdu chovám jako blázen. Možná mě Leslie za pár měsíců opustí a najde si někoho mladšího.

Anebo spolu možná budeme šťastní až do smrti a ona se o mě ve stáří postará.

To musím zjistit sám. Tohle chci. Vy ne, ať už kvůli sobě nebo kvůli mně, ale já ano a říkám vám, že to potřebuju. Je to hodná žena a máme se rádi. Ať už udělám nebo neudělám cokoli, vaši matku mi to nevrátí. Byla to má životní láska, ale teď je pryč a pravda je taková, že nechci být sám. Nemůžu. Moc bych se trápil. A Leslie je skvělá společnice.

Miluju ji, i když jinak, než jsem miloval vaši matku. Ale proč by člověk neměl dostat druhou šanci?“ Dívky mu naslouchaly bez přerušování. Jeho slova zněla rozumně. Dcery kolektivně zatajily dech a jako by se beze slov dohodly, Candy otce objala. Myslela na to, co jí řekl Paul v letadle, že by měli dát Leslii druhou šanci. Čas všechno ukáže. Kvůli otci doufala, že Leslie je slušná ženská, ať už jim bude sympatická nebo ne. Spíš asi ne. Přece jen to na ně bylo moc hopem.

„Máme tě rádi, tati,“ ozvala se Tammy. „Jenom nechceme, abys byl nešťastný nebo udělal vážnou chybu.“

„Proč ne? Vy je taky děláte. Všichni děláme chyby. Je to součást života.

Kdyby se to ukázalo jako fatální chyba, zavolám Sabrině a něco s tím provedu.“

Podíval se na nejstarší dceru a vyměnil si s ní úsměv.

„Doufám, že ti to vyjde, tati,“

pronesla měkce. Byla tak ráda, že se s ním zase vidí. Všem jim moc chyběl.

„Já taky. Můžeme se o to snažit. Mrzí mě, že jsem vás tím tak rozrušil. Vím, že je to pro vás těžké. Je to velká změna, pro vás i pro mě.“ A hlavně nastala moc brzy.

„Uvidíme se s ní, tati?“ zeptala se Annie. Nikdo z nich k tomu neměl chuť, ale myslely, že to od nich otec čeká. Ale Jim byl moudřejší, než jeho dcery předpokládaly. Pořád to byl jejich tatínek, kterého od dětství tak milovaly.

„Necháme to na později,“ prohodil.

„Až se všechno trochu usadí. Myslel jsem, že už o vás nikdy neuslyším.“ Celý měsíc z toho byl zoufalý.

„Chyběl jsi nám,“ řekla Candy upřímně.

„Vy mně taky,“ přiznal Jim a Sabrina otevřela láhev vína. Všichni si připili, objímali se a slíbili si, že se zase brzy sejdou. Otec potom odešel. Jejich setkání proběh lo snadněji, než dívky čekaly. Sice si ji stejně vezme, ale aspoň se jejich vztahy nezpřetrhaly navždycky a nečeká od nich, že ji budou vítat s otevřenou náručí, dokonce ani, že se s ní budou stýkat, aspoň pro začátek. Jim doufal, že si dívky časem zvyknou. Také jim oznámil, že letos nebude Čtvrtého července pořádat žádnou oslavu. Bylo by to pro ně příliš bolestné, když je to teď také výročí matčiny smrti. Prohlásil, že pojedou s Leslií v červenci do Evropy, takže dívky si můžou naplánovat vlastní program. Pro všechny to byla úleva. Nikdo z nich neměl sílu na takovou oslavu, navíc s Leslií na maminčině místě.

„Tak

co

podnikneme

Čtvrtého

července?“ zajímala se Candy.

„S tím si ještě nemusíme lámat hlavu,“ namítla prakticky Sabrina. Hlavě že už s tátou zase mluví. Shodly se, že mu nechají společně na Valentýna poslat do Las Vegas květiny a šampaňské. Bude to smířlivé gesto, které mu jistě udělá radost. A to všechny chtěly, bez ohledu na to, jak moc se jim nezamlouvala jejich mladá macecha, mladší než Jimova nejstarší dcera. Tohle po maminčině smrti opravdu nečekaly. Ale otec asi taky ne. Leslie se prostě objevila a zahořel plamínek.

Pořád se o tom ještě bavily, když Tammy zazvonil mobil. Neuměla si představit, kdo by to v tuhle hodinu mohl být. Ale byl to John Sperry a zval ji druhý den na oběd. Tammy ohromilo, když ho uslyšela.

„Nemůžu uvěřit, že mi voláte,“

prohodila užasle.

„Slíbil jsem to, proč se tak divíte?“

Tammy se chtělo odpovědět: Protože mi nikdy nevolají normální chlapi. Jsem magnet na pošuky a úchyly. Ale třeba je jeden z nich a normální vypadá jenom na první pohled. Kdo to může předem odhadnout? Ona určitě ne. Měla pocit, že normálního chlapa prostě nikdy nemá šanci poznat.

„Nevím… asi proto, že jen málo lidí plní sliby. Mimochodem, jak bylo v St.

Barťs?“

„Fajn. Rodinné Vánoce. Mám tři bratry a všichni tam byli s manželkami a s dětmi.“

„A já mám tři sestry,“ ozvala se Tammy s úsměvem. Laskavý způsob, jakým popisoval svou rodinu, ji dojal.

Vlastně na tom byli podobně, až na to, že její sestry neměly manžely a děti.

„Vím. Říkala jste, že jste dala výpověď, abyste mohla přijet sem a starat se o sestru. To na mě udělalo dojem.“ Silný dojem, aby byl přesnější.

„Co se jí stalo?“ Tammy vyšla s mobilem z obývacího pokoje, aby si s ním mohla promluvit.

„To je na dlouhé povídání, ale už se jí daří líp.“ Když to vyslovila, najednou si uvědomila, že jejich roční nájem je už v polovině, a zesmutněla. Líbilo se jí bydlet se sestrami. Možná že až tenhle domek budou muset vyklidit, mohly by si najít společně něco jiného. Stejně se žádná z nich nechystala nějak převratně změnit svůj život. Třeba by spolu mohly žít napořád.

Čtyři

osamělé

ženy

v jednom domě. Jediný, kdo našel svou „pravou lásku“, byl v jejich rodině otec.

Annie a ten její taky vypadají nadějně a Candy pořád básnila o klukovi, kterého potkala v letadle. Zato Tammyin a Sabrinin milostný život byl na nule.

No, ten její už léta. Místo mužů měla své pořady.

„Říkala

jste,

že

sestra

měla

autonehodu. Co se jí stalo?“ John se ptal, jako by ho to opravdu zajímalo.

Třeba to je jenom pouhá zvědavost, ale Tammy se líbilo povídat si s ním.

Vypadal jako hodný člověk. A byl inteligentní,

pohledný,

relativně

úspěšný.

„Přišla o zrak. Byla to pro ni velká tragédie. Je malířka… totiž, byla. Teď chodí na speciální kurzy pro nevidomé do Parkerovy školy.“

„To je zvláštní,“ pronesl zamyšleně John. „Víte, jeden z mých bratrů je hluchý a všichni umíme znakovou řeč.

Ale už se tak narodil. Pro vaši sestru to musí být náročné, zvyknout si na takovou změnu.“

„To je. Je úžasná. A statečná.“

„Používá slepeckého psa?“ vyptával se se zájmem. „Ne, nesnáší psy.“ Tammy se usmála. „Máme doma tři, ale ti jsou malí, nebo aspoň dva z nich. Moje starší sestra má basetku Beulah. Ta trpí chudák depresemi.“ Oba se rozesmáli.

„Možná by potřebovala veterinárního psychiatra,“ navrhl John.

„Psychiatry

v

tomhle

baráku

potřebujeme všechny.“

„To mi něco připomíná. Povězte mi pravdu o Désirée Lafayettové. Byl to dřív chlap, nebo ne?“ Tammy vybuchla smíchy.

„Taky by mě to zajímalo.“

„Vypadá jako transvestita.“

„Asi se jí to tak líbí. Chce po mně, abych jí objednávala šaty na natáčení od Oscara de la Renty. Zatím jsem ještě neměla odvahu se ho zeptat. Nebo spíš rozpočet.“

„To by se dalo zařídit.“

„Snad radši ne.“

Oba se spolu smáli ještě dalších pět minut a John jí potom zopakoval pozvání na oběd. Navrhl restauraci, kterou měla Tammy ráda. Znělo to lákavě, bylo příjemné, že se jednou nají někde jinde než v zaměstnání. Nedělala to často, většinou měla tolik práce, že se najíst vůbec nestačila. Domluvili se na zítřek v jednu hodinu.

Když Tammy zavěsila a vrátila se do pokoje, sestry se jí začaly vyptávat.

„Jeden chlapík z televize. Seznámili jsme se na schůzi. Pozval mě na oběd,“

odpověděla, jako by o nic nešlo.

„To zní dobře,“ mínila Sabrina a usmála se na ni. Sama nikde nebyla od chvíle, kdy se s Chrisem rozešli.

Chodila jen do práce a pak rovnou domů. Nic jiného se jí ani dělat nechtělo. Od té hádky na něj neustále myslela. Hrozně jí chyběl. Zatím se jí neozval. Neustále myslela na ten krásný zásnubní prstýnek i na jeho návrh, který ji tak vyděsil. Nebyla tak statečná jako otec. Nebo tak hloupá. Nechápala, jak si Jim může myslet, že jeho manželství s Leslií může fungovat. Ale přála mu to.

I když to, jak rychle si někoho našel, znamenalo podle ní neúctu k maminčině památce. Stejně však otce milovala a byla ráda, že už spolu zase mluví.

Aspoň pro začátek to stačilo. Ale stejně jako ostatní sestry si dělala starosti, jak manželství s Leslií otce změní – a jak změní jejich vzájemný vztah.

Den nato si Tammy vyšla s Johnem Sperrym na oběd. Byl to inteligentní a zajímavý muž, kterého si ihned oblíbila. V práci měl miliony nápadů, spoustu zájmů mimo ni, byl sportovec, chodil do divadla, měl vysoké ambice.

Také měl velice úzké vztahy ke své rodině, i když mu už bylo čtyřiatřicet.

U oběda oba usoudili, že mají hodně společného.

„Co podnikneme příště?“ zeptal se John, když odcházeli z restaurace.

„Další oběd, nebo radši večeři?“ Pak ho napadlo něco lepšího. „Nechtěla by sis se mnou zahrát v sobotu tenis? U mě v klubu?“

„Hraju

příšerně,“

varovala

ho

Tammy. Ale ten nápad se jí líbil.

„Já taky,“ přiznal John. „Ale stejně mě to baví. Potom si můžeme dát v klubu oběd nebo jít někam jinam, jest li budeš mít čas.“ Šel na to opatrně a Tammy se jeho přístup líbil. Nesnášela, když ji muž vzal jednou na oběd a předpokládal, že ji pak rovnou může dostat do postele.

Byla přesvědčená, že by s Johnem mohli být aspoň dobrými přáteli. V New Yorku jich moc neměla. Všichni její kamarádi byli v L. A., ale stejně tam na ně skoro neměla čas.

Potěšilo ji, když jí John druhý den ráno zavolal do kanceláře, aby ji pozdravil. Poslal jí pracovní mail s připojeným vtipem, tak směšným, že se Tammy dlouho nemohla zarazit a nad pracovním stolem se smála jako blázen.

Měla pocit, že John je opravdu dáreček do jejího života plného povinností. Ne záblesk vášně, ale o to ani nestála. Bylo to spíš, jako když dveře do místnosti tiše otevírá kdosi ohleduplný. Cítila, že tam vstoupil, ale jeho přítomnost s ní neotřásla, neznervóznila ji. O to to bylo příjemnější.

John

nedržel

žádnou

podivnou dietu, nevyznával žádný kult.

To už samo o sobě byl zázrak.

Tammy o něm sestrám nic moc neprozradila. Jejich vztah ještě nebyl tak daleko, aby to považovala za nutné.

V sobotu se vrátila domů skvěle naložená a duševně odpočinutá, i když fyzicky unavená po zápase v tenise, který John s přehledem vyhrál. Hrál mnohem líp, než tvrdil, ale Tammy se taky držela. Potom si dali oběd a šli se projít do parku. Byla ještě zima, ale ne natolik, aby si procházku neužili. Cestou domů potkala Tammy Annii a Brada.

Brad vyzvedl Annii, aby ji vzal na nějakou

výstavu

konceptuálního

hmatového umění, která ji moc zajímala, a oba se o tom živě bavili. Brad chtěl, aby si Annie připravila další přednášku do školy. Tentokrát by mohla být o světových

muzeích

anebo

o architektuře italských měst, která navštívila. Měla skvělou paměť a Brad měl pocit, že by se o svoje postřehy měla podělit s ostatními studenty.

„Kde jsi byla?“ vyptávala se Annie Tammy. S Bradem vypadala šťastně a Tammy z toho měla velkou radost.

Candy odjela tenhle týden zase na Brownovu univerzitu za Paulem, už podruhé.

„Na tenise s přítelem,“ odpověděla Tammy nenuceně. „Sabrina je doma?“

„Nahoře. Myslím, že jí je špatně.

Mluvila nějak divně.“ Tammy přikývla.

Sabrina vypadala špatně už od Silvestra.

„Tak si to užijte, vy dva. Uvidíme se večer.“

„Vrátíme se asi dost pozdě. Chceme jít po výstavě ještě na večeři.“

„Fajn, tak hezký den.“ Tammy se sama pro sebe usmála, když vešla do domu. Annie vedle Brada přímo zářila, oba vypadali, že jsou spolu šťastní.

Vypadalo to nadějně. Vsadila by se, že Sabrina svou sázku vyhrála oprávněně.

Šla se podívat za sestrou a našla ji ležet v pokoji se staženými žaluziemi.

Měla podezření, že sestra není nemocná, že má depresi. Tammy trápilo, že to mezi sestrou a Chrisem tak dopadlo. Byl to hodný muž a k Sabrině se choval skvěle. Škoda, že sestra má takovou averzi vůči manželství. Kdyby se někdy rozhodla vdát, Chris by byl rozhodně ideální partner. Jenže to ona zřejmě nehodlala. Radši se s ním rozešla, než by se stala jeho ženou.

„Jak ti je?“ zeptala se Tammy sestry opatrně, ale tajen pokrčila rameny.

Vypadala bledá a vyčerpaná, s temnými kruhy pod očima. Jejich rozchod pro ni neznamenal vysvobození, jak tomu občas ve vztazích bývalo. Byla to velká, citelná ztráta, která pořád bolela. Už měsíc se Sabrina jen trápila.

„Nic moc,“ přiznala sestře a obrátila se na záda, s očima upřenýma do stropu.

„Možná že táta má pravdu. Člověk musí v životě podstupovat riziko, protože jen tak mu dá šanci. Jenomže já si stejně neumím představit, že bych byla vdaná.

Nebo měla děti. Je to tak obrovská zodpovědnost, a to mě děsí.“

„Staráš se o nás všechny,“ připomněla jí Tammy, „děláš nám třem maminku, zvlášť Annii a Candy. Tak v čem je rozdíl? Proč nechceš dělat maminku svým dětem?“

„Protože vás můžu poslat do háje.“

Sabrina se nuceně usmála. „To vlastní děti nemůžeš. A když se ti manželství nepovede, zničíš jim celý život. Vidím to každý den v práci.“

„Škoda že radši neděláš organizátorku svateb než rozvodovou právničku,“

povzdychla si Tammy. Sabrina se usmála.

„No jo. Škoda. Chris mě asi nenávidí.

Byl tak dojemný, když mě tehdy žádal o ruku, a já ho odmítla. Nejde o něj. Bůh ví, že ho mám strašně ráda. Nevadilo by mi s ním bydlet. Jenom na to nechci mít žádný papír. Když ho máš, všechno se tím zkomplikuje. Takhle si můžete prostě říct sbohem a rozejít se. Nemusíte nechávat nějaké voyeury, aby vám nakukovali do ložnice.“

„Ty jsi ten voyeur?“

„Je to moje práce,“ prohlásila Sabrina. Takhle to opravdu vnímala.

„Musím přežvýkat každou věc, kterou máte společnou, vaše srdce, vaše hlavy, vaše peněženky, a všechno rozdělit spravedlivě napůl. Panebože, proč by měl člověk dobrovolně podstupovat něco takového?“

„Spousta lidí to riskuje.“ Tammy se toho nebála tolik jako Sabrina, ačkoli i ji to trochu děsilo. „Něco mi to připomíná. Sice jsme o tom nemluvili, ale pevně doufám, že táta není tak hloupý a

nechal

si

sepsat

předmanželskou smlouvu.“

„To snad nechal,“ mínila Sabrina a konečně se posadila. Ležela už v pokoji celé hodiny a myslela na Chrise.

„Ale

napíšu

mu

e mail

a připomenu mu to. Sice to není moje starost, ale někdo by s ním o tom měl promluvit.“

„Vidíš, jak to myslím? Ty se staráš o celou naši rodinu, Sabrino. Tak proč by ses neměla starat o svoje děti, místo tlupy neschopných dospělých? S dětmi by to byla mnohem větší zábava.“

„Možná.“ Sabrina se usmála, ale nevypadala přesvědčeně.

Vydala se pak dolů do přízemí, aby si dala něco k jídlu, a nabídla Tammy, že jí taky něco donese. Později zavolala Candy, jen aby je ujistila, že je v pořádku a má se fajn. Po tom strašném debaklu s Marcellem se jim zvykla pravidelně hlásit a vždycky jim předem oznámila, kam jde. Už nikdy se nedala pozvat k někomu do bytu, i na Rhode Islandu bydlela radši v hotelu a Paula jen navštěvovala. Sabrina měla pocit, že se s ním Candy ještě nevyspala. Byla teď hodně opatrná, ale zdálo se, že to Paulovi nevadí. Byl to mladý a slušný hoch, ne postarší slídil, který si vyhlíží mladé dívenky, aby je mohl zneužívat.

To Brad byl mnohem starší než Annie, ale u těch dvou jako by věkový rozdíl nehrál až tak důležitou roli. Annie byla na svůj věk velmi vyzrálá, a zvlášť v poslední době hodně dospěla. Brad se k ní choval ochranitelsky, ale její dvě starší sestry to spíš uklidňovalo, a dokonce i Candy byla ráda. Všechny Annii Brada

a

románek

s

ním

schvalovaly.

Sabrina a Tammy strávily večer doma, dívaly se na televizi, luštily spolu křížovky v Timesech a odpočívaly po náročném týdnu. John Tammy zavolal hned v neděli, ale jenom proto, aby si s ní chvíli popovídal. Tammy na konci víkendu vykoupala všechny psy. Annie si zase vyšla s Bradem. Měli v plánu povečeřet s přáteli.

„Vedeme opravdu vzrušující životy, nezdá se ti?“ prohodila Tammy, když fénovala psy. Usmály se na sebe. Oběma se ulevilo, když se Candy vrátila domů.

„Jak ses měla?“ zeptala se jí Tammy, když sestra odložila cestovní kabelu.

„Bezva. Byli jsme celý víkend s jeho partou.“ Candy vypadala šťastná, že strávila víkend s lidmi svého věku a že se skvěle bavili.

Nakonec se doma sešly všechny čtyři sestry. Zavrzaly dveře ložnic, do chodby zazněla přání dobré noci. Když všechny ležely v postelích, bezděčně se usmívaly při myšlence, jak je dobře, že mají jedna druhou, bez ohledu na to, co se v jejich životech stalo zlého.

25

Svátek svátého Valentýna vnímaly sestry se smíšenými pocity. Všechny se probouzely s vědomím, že se jejich otec právě ve Vegas žení, což je tížilo.

Připadalo jim, jako by tím víc postrádaly matku. U snídaně byly zamlklé a zamračené. Nechaly poslat otci do hotelového pokoje v Las Vegas květiny a šampaňské. Sabrina mu před čtrnácti

dny

poslala

e mail

o předmanželské smlouvě a Jim jí odpověděl, že už na to myslel a zařídí to.

To ji trochu uklidnilo. Tak aspoň Leslie v případě, že by to mezi nimi nedopadlo dobře, neodejde s veškerým otcovým majetkem.

Na valentýnské oslavy měly skoro všechny něco v plánu. Brad pozval Annii na večeři. Tammy překvapilo, když jí zavolal John, že by si s ní rád vyšel. Navrhoval večeři a pak kino, což jí připadalo nejvhodnější, protože to nezavánělo přílišnou romantikou – to by pro ně nebylo nejvhodnější, když se spolu sotva začali stýkat. Také Paul chtěl přijet z Rhode Islandu a vzít někam Candy. Kromě Sabriny tedy měla každá ze sester svůj program. Ta chtěla zůstat doma a připravovat si něco do práce.

Ostatním se moc nelíbilo, že by ji měly nechat doma samotnou, ale Sabrina nad tím jen mávla rukou. Vařila si zrovna polévku a Tammy, která šla ven jako první, se kvůli ní cítila provinile.

„Neblázni,“ chlácholila ji Sabrina.

„Já jsem v pořádku.“ Povzbudivě se usmála a řekla Tammy, že jí to moc sluší. A že dobře ví, jak moc se jí John líbí. Nejenom fyzicky, ale připadal jí inteligentní, laskavý a zábavný. Byl stejně plný nápadů a energie jako Tammy, pracoval ve stejném oboru.

I Paul Smith se Sabrině líbil. Ve srovnání s muži, kteří se kolem Candy obvykle točili, v něm bylo něco svěžího a přirozeného. Ti ostatní ji chtěli jenom nějakým způsobem využít. A Brada už Sabrina přímo milovala. Když s ním šla Annie ven, pochválila ji, že jí to moc sluší.

Tammy

sestře

pomohla

s oblékáním a Candy jí učesala a trochu zase zkrátila vlasy. Bradovi připadala Annie jako krásná víla. Neustále kolem ní kroužil a ujišťoval ji, že je prostě nádherná. Byl do ní očividně blázen a Annie do něj taky. Vypadalo to mezi nimi hodně vážně.

V devět hodin Sabrina osaměla.

Seděla u kuchyňského stolu, srkala polévku a myslela na Chrise. Nechápala, jak to mezi nimi mohlo zajít tak daleko.

Ztratila muže, kterého milovala skoro čtyři roky. Nakonec to vzdala a vylila polévku do dřezu. Nemohla ani jíst, ani pracovat. Dokázala jen vzpomínat na Chrise a myslet na to, jak hrozně jí chybí. Neslyšela o něm od Nového roku.

Od chvíle, kdy odešel z jejich domu se snubním prstenem v kapse, jí už nezavolal.

Sabrina chvíli bezcílně bloumala po obývacím pokoji. Potom se usadila v pracovně a pustila si televizi.

Nemohla se soustředit, a tak se nakonec vrátila do svého pokoje a dívala se oknem ven, kde začalo sněžit. Najednou už to nemohla vydržet. Potřebovala Chrise vidět, i kdyby to mělo být naposledy. Vrátila se nahoru, natáhla si kozačky, vylovila ze šatny kabát a vydala se sněhem k Chrisovu domu.

Zazvonila dole na zvonek a v domácím telefonu uslyšela poprvé po dvou měsících jeho hlas. Už jenom to pro ni bylo, jako by se po dlouhé době konečně zhluboka nadechla.

„Kdo je?“

„Já. Můžu k tobě?“

Nastala dlouhá odmlka, ale pak zazněl bzučák, který uvolnil dveře. Sabrina do nich strčila a vydala se po schodech do jeho bytu. Chris stál na prahu a mračil se. Měl na sobě svetr a džíny, ale byl bosý. Jejich pohledy se do sebe zaklesly, když Sabrina prošla kolem něj.

Chris mlčky ustoupil ke straně. Když vešla dovnitř, měla pocit, že se tady nic nezměnilo. Ani on ne. Pořád byl tím mužem, jehož milovala. Jenom se za něj nedokázala provdat.

„Něco se stalo?“ zeptal se Chris ustaraně. Sabrina vypadala rozrušeně a nějak pobledle. „Jsi v pořádku?“

Otočila se k němu a smutně odpověděla: „Ne, nejsem. A ty?“ Chris pokrčil rameny. I pro něj to bylo trýznivých šest týdnů.

„Dáš si něco k pití?“ nabídl jí a Sabrina zavrtěla hlavou. Byla jí pořád zima, takže se posadila na pohovku v kabátě. „Proč jsi přišla?“ Nechtěla Chrisovi připomínat, že je Valentýn. To bylo teď úplně podružné, aspoň pro ně, když ne pro její sestry, které si žily po svém a vesele randily s muži, které jim osud nedávno přivál do cesty.

„Nevím,

proč

jsem

přišla,“

odpověděla Sabrina upřímně. „Musela jsem. Bez tebe je mi hrozně. Nevím, co to se mnou je, Chrisi. Manželství mě děsí k smrti. To není kvůli tobě, je to kvůli mně. A teď ještě můj otec – bere si tu děvku jen pár neděl po mámině smrti.

Proč to jeho neděsí? To by sakra mělo.

Ale místo něj jsem z toho vyděšená já.

Nelíbí se mi, jak se v manželství mezi lidmi všechno pokazí.“

„Vždycky se to pokazit nemusí,“

namítl mírně, když se posadil naproti Sabrině do velkého koženého křesla, kde sedával nejraději. Často tam trávil hodiny s jejich psem na klíně. „Někdy se to povede.“

„Moc často ne. A ty, u kterých se to povede, já nikdy nevídám. Musíme se brát? Copak to nejde nějak jinak?“

„Jinak už jsme to dělali. Nechci už dál přešlapovat na místě, Sabrino. Chci se svým životem udělat něco víc.

A ty bys měla chtít taky. Vlastně jsem ti chtěl zavolat.“ Zaváhal. „Taky na to pořád musím myslet. Nechci se vzdát toho, co doopravdy chci, stejně jako ty.

Co kdybychom zkusili žít na čas spolu?

Ne nadlouho, třeba na půl roku, než by sis na tu myšlenku zvykla. Možná až vám skončí ten pronájem domu. Proč bychom to nezkusili? Kdybys chtěla, můžeš bydlet tady. Nebo si můžeme najít něco jiného. Nevím. Možná ten papír není tolik důležitý, jak si myslím. Možná bychom měli prostě zkusit bydlet spolu a viděli bychom, jaké to bude. A možná že ty by ses potom přestala tak děsit udělat další krok.“ Hlas se mu pomalu vytrácel, když Sabrina zavrtěla hlavou.

„Nedělej to, Chrisi, jestli to není tvoje přání. Neustupuj mi,“ řekla zoufale, jako by se místo něj pokoušela hájit jeho zájmy, protože ho miluje, ale jen zdráhavé, protože se rozcházejí s jejími.

„Ty jsi moje přání,“ odpověděl prostě. „Chci tebe, Sabrino. Od chvíle, kdy jsem tě potkal, nechci nic jiného.

Tebe s tvým bláznivým životem, se sestrami, otcem, s tím tvým hloupým psem… a jednou i s našimi dětmi. Staráš se o svoje sestry, jako by to byly tvoje děti. Nech je vyrůst. To je stejně nemine.

Můžeme mít skutečné děti, naše děti.“

„A co když nás začnou nenávidět?

Nebo budou brát drogy nebo se z nich stanou mladiství delikventi? Tebe to neděsí?“ Její oči připomínaly dvě temná jezera hrůzy. Chrisovi jí bylo líto. Chtěl ji obejmout, ale nemohl. Díval se na ni a přál si, aby to pro ni nebylo tak složité.

„S tebou mě to neděsí,“ odpověděl prostě. „Nic mě s tebou neděsí. A jestli z nich budou mladiství delikventi, zbavíme se jich a pořídíme si jiné.“

Usmál se na ni. „Chci jen tebe, miláčku.

Uděláme to, jak budeš chtít. Jestli chceš, budeme žít spolu jen tak. Jenom mi slib, že se vezmeme, až budeme mít děti.

Chci, aby byly legitimní. Jednou by to pro ně mohlo být důležité.“ Sabrina přikývla a usmála se na něj.

„Třeba to po šesti společných měsících budu brát jinak.“

„To doufám,“ souhlasil Chris. Vstal z křesla a šel si sednout vedle ní. Objal ji kolem ramen a chvíli ji tak držel.

Sabrina si o něj opřela hlavu. Tohle jí už od Silvestra strašně chybělo. Bez Chrise si připadala, jako by přišla o kus těla.

„Mrzí mě, že jsem se na Silvestra chovala tak hnusně,“ hlesla. „Byla jsem vyděšená.“

„Já vím. To nic. Bude to dobré, Sabrino. Uvidíš…“

„Proč jsi si tím tak jistý a já jsem z toho tak vedle?“

V nedávné době se toho stalo tolik, co ji vyděsilo ještě víc. Když maminka umřela, Sabrině připadalo, že svět je ještě nebezpečnější než předtím. Jako by na ni všechno spadlo. Chris má pravdu.

Pořád se o všechny stará, tak proč by se neměla starat o něj? A možná o jejich děti? „Miluju tě, Chrisi,“ zašeptala a zvedla k němu obličej.

„Já tebe taky. Bez tebe mi bylo příšerně. Dneska večer jsem myslel na to, že se vydám za tebou. Jenže jsem se bál, že mi přibouchneš dveře před nosem.“ Sabrina zavrtěla hlavou a Chris ji políbil. Věděl, že tímhle všechny problémy nevyřešili… ale aspoň to byl začátek.

„Přestěhuju se k tobě, až nám vyprší pronájem domu,“ slíbila Sabrina. „Ale bude mi chybět. Je to tam parádní.“

„Jak se má Annie?“ zeptal se Chris.

Všechny mu tolik chyběly. Byli už dávno jako jedna rodina. Kdyby o něj přišly, bylo by jim to líto možná skoro stejně jako Sabrině. I ona to tak cítila. Proto se dnes za Chrisem vydala.

„Má se dobře. Je zamilovaná do Brada. Myslím, že je to vážné. Přiměl ji, aby se přihlásila na nejrůznější kurzy, dělá sochařinu, přednáší o italském umění. Brad chce, aby Annie na škole od příštího roku učila. A snaží se ji přemluvit, aby si pořídila psa.“

„Je to fajn chlap. Mám ho rád.“

Nezeptal se Sabriny, jestli si myslí, že se Brad a Annie vezmou. Na to bylo ještě příliš brzy. Chodili spolu teprve dva měsíce. Takže jediným člověkem v jejich rodině, kdo vstupoval do manželství, byl právě ten, komu to příslušelo nejmíň: jejich otec. Svět je vzhůru nohama.

Chris pak odnesl Sabrinu do postele a strávili noc společně. Sabrina si vzpomněla, že musí zavolat sestrám a oznámit jim, že je v pořádku, ale nepřiznala, kde je. Tammy stejně myslela, že je sestra u Chrise, takže jí ani nezkoušela volat.

Sabrina s Chrisem se ráno vydali do domku společně. Tvářili se trochu nejistě, ale bylo na nich vidět, jak jsou šťastní, že jsou zase spolu. Sestry začaly Chrise okamžitě nadšeně objímat jako dávno ztraceného bratra. Pro ně pro všechny to bylo šťastné shledání.

„Vítám tě doma,“ pronesla něžně Sabrina a políbila ho. Beulah horečnatě štěkala a vrtěla ocasem jako lodním šroubem.

26

Březen byl pro ně pro všechny vzrušující. Tammy si užívala s Johnem Sperrym a na svátého Patrika měla telefonát, o jakém se jí ani nesnilo.

V televizi plánovali natáčet nový pořad a chtěli, aby ho Tammy rozjela. Měl to být seriál, který se bude vysílat z New Yorku v hlavním vysílacím čase.

Hlavními hrdinkami budou tři mladé ženy, které žijí společně – doktorka, právnická a herečka – a zažívají nejrůznější krize, které jim zamíchají životy. Natáčet se mělo v New Yorku.

Televize chtěla sehnat slavná jména pro hlavní postavy a do vedlejších rolí nalákat ty nejlepší herce. Už teď se na to hlásili sponzoři a televize navrhovala Tammy jako hlavní producentku. Byl by to vlastně

podobný

pořad,

jaký

připravovala v L. A. jenom ještě na vyšší úrovni a lepší. Bylo to přesně to, co vždycky toužila dělat, to, o čem vždycky snila. Ani nemohla uvěřit tomu, že má opravdu takové štěstí. Byla to pro ni obrovská

příležitost.

Okamžitě

nabídku přijala. Pořad měl jít na obrazovky už příští jaro, což znamenalo, že Tammy bude muset zůstat ve městě i poté, co jim skončí pronájem domu.

Napadlo ji, že by možná mohla prodat svůj dům v L. A. a koupit si něco tady.

Vlastní domek. Třeba by tam s ní mohly bydlet i sestry, jestli jim to bude vyhovovat.

V

televizi

jí

nabídli

kancelář

s asistentkou a sekretářkou. Sama si mohla vybrat producenty, kteří budou pracovat pod ní. Měla volnou ruku a rozpočet, který jí vyrazil dech. Jediné, co od ní chtěli, byla cena Emmy, až se pořad uchytí. Zřejmě cítili, že Tammy jim ji může obstarat.

Už se nemohla dočkat, až to poví Johnovi. Chtěli, aby začala s prací už v červnu. Postup si mohla naplánovat podle sebe. Dávalo jí to tři měsíce, kdy bude moci dokončit práci na reality show Dá se ten vztah zachránit? Je to na vás! A poskytnout kolegům možnost, aby si za ni našli náhradu. Tammy si uvědomila, že ji práce na pořadu baví víc, než původně předpokládala. Svým způsobem jí jistí kolegové budou chybět.

Práce splnila její představy, zabavila ji, pomohla jí vydělat slušné peníze a poskytla jí příležitost najít si něco lepšího. Ten nový seriál Tammy vnímala jako velkou šanci. Když se svěřila Johnovi, byl za ni nadšený. Tvrdil, že o tom neměl ani tušení, a Tammy mu věřila.

„To bude v televizi naprostá bomba,“

horoval okamžitě. Bavili se o tom vzrušeně u oběda. Když pak Tammy přišla večer domů, hned to pověděla sestrám.

„To je super!“ vykřikla dychtivě Candy.

Druhý

den

odlétala

na

dvoutýdenní

focení

do

Japonska.

Znamenalo to pro ni vysoký výdělek, ale už teď se těšila, jak zase pojede za Paulem na

Rhode

Island. Annie

prožívala s Bradem šťastné chvíle.

Chris se vrátil. Dívkám jako by teď začalo všechno vycházet.

Sestry Tammy svorně poblahopřály k nové práci. V reality show to oznámila hned den nato. Irving Solomon byl smutný, že o ni přijde, ale pochválil ji, že s jeho pořadem udělala obrovský kus práce a zvedla mu sledovanost. To Tammy uměla.

Annie měla v březnu ukončit školu, ale Brad ji přesvědčil, aby se zapsala do pokračovacího kurzu, kde se učili zacházet se slepeckými psy. Annie z toho nebyla dvakrát nadšená, ale slíbila mu, že to zkusí. Kurz měl skončit v květnu. Baxter končil školu už teď v březnu, ale slíbili si, že zůstanou ve styku. Stali se z nich důvěrní přátelé, což jim pobyt ve škole velice zpříjemnilo.

Teď za něj u Annie převzal štafetu Brad.

Ten po Annii chtěl, aby se na jaře ujala výuky v kurzech, kde se přednášelo o umění. Mělo jít o teorii i praxi. Annie tvrdila, že nechápe, jak by mohla malovat, když nevidí, ale Brad tvrdil, že může zkusit abstraktní věci a uvidí, jak to půjde. Annie zjistila, že sochařství ji moc nebaví, ale ráda pracovala s hlínou a s vypalovací pecí a podařilo se jí vyrobit několik pozoruhodných kousků, které darovala Bradovi.

Když se Candy vrátila z Japonska, podařilo se jim na začátek dubna naplánovat společný výlet. Tammy a John vymysleli a zorganizovali pro všechny lyžování ve Vermontu. Strávili tam týden v pronajatém domku. Lyžova li všichni kromě Annie, která si užívala vycházky na čerstvém vzduchu. Aby měla nějakou společnost, brala si s sebou svého nového psa. Zatím spolu ještě nezačali trénovat. Fenka se jmenovala Jessica a byla velice milá.

Dobře se shodla s ostatními psy v domě.

Týden na lyžích byl dokonalý. Annie jezdila na lanovce a s Bradem chodila večer bruslit, což dřív milovala. Zjistila, že i teď může bruslit, když se drží Brada za ruku. Fantasticky si spolu užili. Přijel i Paul, aby mohl být s Candy. Sabrina a Chris se nikdy necítili šťastnější. Oba byli rádi, že se jim povedlo dohodnout se na společné budoucnosti. A všichni si také popovídali s otcem, když se vrátil z líbánek v Las Vegas. Ujistil je, že všechno je báječné. Dcery se za ním brzy chtěly jet podívat, ale chtěly mu dopřát čas, aby se mohl doma trochu líp usadit.

Poslední den na lyžích se domluvili, že si naplánují podobnou společnou akci i na léto. Lámali si hlavy, kam by mohli vyrazit, až Annie navrhla jachtu.

Vždycky milovala plachtění a byla zkušená jachtařka. Shodli se na sumě, kterou by

mohli

dát

dohromady,

a naplánovali výlet na červenec. Brad, Paul a Annie budou mít volno ze školy a Chris a Sabrina si mohli vzít dovolenou. John slíbil, že se pokusí utrhnout. Tammy si mohla svobodně plánovat čas, protože tou dobou bude práce na jejím novém pořadu teprve v počátcích. Největším problémem se zdálo, jaký typ lodi si najmou, jestli s motorem, nebo plachetnici. Už se nemohli dočkat.

Dva týdny po návratu z hor dívky zavolaly otci a pozvaly ho na oběd do města. Sešly se s ním v Jedenadvacítce a Jim se tvářil nejistě, možná ještě nervózněji než tehdy o Vánocích. Když se jim tenkrát chystal povědět o Leslii, vypadal vyděšeně. Ale teď, jak později poznamenala Sabrina, vypadal, jako by se styděl.

Čekal, až všichni dojedí, a pak jim tu novinu oznámil. Byl to pro ně šok, i když měly pocit, že už je u otce nic nepřekvapí. Svěřil jim, že Leslie bude mít v listopadu miminko. Právě to zjistili. Vypadalo to, že ho počali o svatební noci, což byl detail, který snad ani jeho dcery nepotřebovaly slyšet.

„S tebou prostě nemám slov, tati,“

přiznala Tammy. „Tak gratuluju, ale opravdu máš ještě sílu vychovávat další dítě? Já si ani neumím představit, jak bych to zvládala ve svém věku. A až půjde to malé na vysokou, bude ti sedmdesát osm!“

„Nemůžu Leslii připravit o možnost mít děti,“ namítl tiše Jim. „Je to pro ni hrozně důležité.“

„To se vsadím,“ ozvala se Candy.

Když s ním Leslie bude mít dítě, pokud by se rozvedli, bude mít nárok na mnohem víc peněz. Ale nahlas tohle žádná z nich před otcem nevyslovila.

Nechtěly

mu

brát

iluze.

Byl

přesvědčený, že to je sňatek z lásky.

A kdoví, třeba je? Sabrina na jeho oznámení

o

potomkovi

nijak

nereagovala. Když to srovnala se vším, co je za uplynulý rok potkalo, otcovo dítě z toho nebylo to nejhorší. Hlavně když to nebudou dvojčata.

Anniino slavnostní zakončení školy bylo velice dojemné a zúčastnila se ho celá rodina i přátelé. Annie pracovala tvrdě, aby dostala svůj diplom, a také se psem dělala pokroky, i když v tréninku ji ještě čekalo hodně práce.

Požádala otce, aby přijel na její slavnostní

zakončení

raději

bez

manželky. Jim zprvu vypadal, jako by ho její žádost ranila. Toužil po tom, aby si jeho dcery Leslii zamilovaly. Pak si uvědomil, že Annii jde jen o to, aby se navzájem užili, že se dcery o něj nechtějí dělit s jeho novomanželkou. Nikdo z nich se nezmínil ani o ní, ani o jejím těhotenství. Chtěly dál předstírat, že žádná taková žena v jejich životě neexistuje. Po listopadu už to ale půjde jen těžko. Pak už nepůjde jenom o Leslii, ale také o otcovo dítě. Sabrina prohlásila, že to je příšerná představa, a ostatní dívky s ní souhlasily. Vyhlídka na to, že se jejich tatínek stane otcem novorozence, je odpuzovala. Připadal jim na další děti moc starý. Ještěže aspoň Leslie je mladá.

Od chvíle, kdy ji Annie zastihla u nich doma s koláčem, s ní žádná z nich nemluvila. Ten koláč se jí tedy zatraceně vyplatil. Dívky si ale nebyly jisté, jestli se v Leslii opravdu nepletou. Mohly jen doufat, že ano a že pravdu má jejich otec. Zatím mu přály jen to nejlepší. Ale jejich vztahy měly hodně daleko k normálu a dívky si stejně jako Jim uvědomovaly, že to bude chtít spoustu času. Milovaly tatínka stejně jako dřív, ale nedokázaly tak brzy otevřít svá srdce také jeho nové ženě. Jednou možná. Ale zatím ještě ne.

V květnu si objednali v Newportu na Rhode Islandu loď na červencový výlet.

Plachetnice měla schopnou posádku a podle prospektu vypadala velice pohodlně. Měl na ní být kapitán, dva námořníci a čtyři kabiny pro cestující.

Bude to jistě báječná plavba.

Dva dny předtím, než se vydali na loď, šokovala Tammy až do morku kostí nabídka, kterou dostala. Jistá kalifornská televize, konkurentka té, pro kterou Tammy v L. A. pracovala předtím, jí nabídla, aby pro ni v nadcházející sezóně produkovala pořad. Znamenalo by to, že by se mohla přestěhovat zpátky do L. A., do svého domu a ke svým přátelům a ke všemu, co se tehdy v září tak bála opustit, ale stejně to udělala.

Teď měla dvě nabídky, mezi nimiž váhala, obě stejně lákavé: jednu v New Yorku, druhou v L. A. Měla by odjet na západ krátce poté, kdy jim skončí pronájem domu. Bylo to obtížné rozhodování, ale po noci plné úvah se rozhodla, že bude raději produkovat seriál, který jí nabídli tady v New Yorku. Taky chtěla zůstat blíž k sestrám.

Den předtím, než odjeli na výlet na jachtě, kalifornskou nabídku odmítla.

Když o tom pověděla Johnovi, ohromně se mu ulevilo. Během minulého půl roku se jejich vztah uspokojivě rozvíjel.

Tammy s ním byla šťastnější, než se cítila kdykoli předtím. Pošuci a magoři v jejím životě už zřejmě patří minulosti.

Nemohla ani uvěřit tomu, že konečně potkala toho pravého muže. Byl velice milý, rozumný, inteligentní a bylo jim spolu báječně. Také začali mít rádi příbuzné toho druhého.

Večer před jejich velkou plavbou je překvapil jistý telefonát. Všechny čtyři sestry tou dobou horečně balily. Candy si brala pět kufrů, ostatní dívky po jednom. Nalodit se měli i psi. Anniin pes byl ještě ve výcviku, ale také jel s nimi. V tu chvíli jim zavolala realitní agentka. Majitel jejich domu se ve Vídni zamiloval, jeho výzkum se trochu protáhl, takže se chtěl zeptat, jestli by si dívky nechtěly pronajmout dům do konce roku a prodloužit tak nájemní smlouvu o dalších pět měsíců.

Rodina se sešla k vážné poradě, ale k

velké

lítosti

ostatních

Sabrina

prohlásila, že ona už v něm bydlet nechce.

Nemohla

to

udělat

Chrisovi – slíbila mu, že se k němu prvního srpna přestěhuje. Byl už tak dlouho trpělivý, že se neodvažovala prosit ho, aby čekal dál. Candyin nájemník už se měl z jejího střešního apartmá vystěhovat,

takže

dívka

uvažovala o návratu do svého bytu. Teď ale zvažovala pokušení zůstat dál v domě, který si oblíbila. Tammy to potěšilo.

Měla

teď

tolik

práce

s přípravou nového pořadu, že se jí stěhování vůbec nehodilo. Annie se poťouchle usmála a prohlásila, že to přesně zapadá do jejích plánů. Právě oslavila sedmadvacáté

narozeniny.

Takže přinejmenším dvě ze sester chtěly v domě zůstat, možná tři. Přiznaly, že Sabrina jim tam bude chybět, ale podporovaly její rozhodnutí přestěhovat se k Chrisovi. Už na ni čekal dost dlouho.

Čtyři dvojice odletěly ráno do Providence – sestry a jejich partneři. Na letišti je čekala dodávka, která je odvezla do Newportu, kde už na ně čekala objednaná plachetnice. Bylo prvního července a plavba měla trvat dva týdny. Chtěli plachtit kolem Martha’s Vineyard a Nantucketu a cestou navštívit přátele. Během druhého týdne se měli vydat za Paulovou rodinou do Maine.

Pro dívky bylo nejhorší vědomí, že je to už rok, co je maminka po smrti. Byly rády, že otec letošní oslavy Čtvrtého července zrušil. Tohle byl mnohem lepší způsob, jak mohly strávit maminčino výročí. Společně, mezi lidmi, které mají rády, a někde úplně jinde než tam, kde k tragédii došlo.

Ráno Čtvrtého července držely dívky na zádi na maminčinu počest minutu ticha a každá hodila do vody květinu.

Tammy si všimla, že Annie upustila dvě.

„Za koho je ta druhá?“ zeptala se tiše.

„Za moje oči,“ odpověděla se zaváháním Annie.

Potom ještě krátce plachtili a zbytek dne strávili v okolí Martha’s Vineyard.

Navečer nahodili motor a zamířili do přístavu, aby tam na noc zakotvili. Byla to kouzelná plavba a při večeři Brad stiskl Annii ruku, jako by jí chtěl něco naznačit. Annie zadržela dech a čekala, až se hovor trochu utiší. Když všichni zmlkli, takže jim mohli věnovat plnou pozornost, Brad

zacinkal

nožem

o skleničku. Annie se usmála a vzala ho za ruku.

„Chceme

vám

něco

povědět,“

oznámila dychtivě a vzrušeně. Sabrina a Chris si vyměnili pohledy a usmáli se na sebe. Chris doufal, že první budou oni, ale nestěžoval si. Připadalo mu, že Sabrina teď hledí na jejich společnou budoucnost mnohem odvážněji. Už párkrát se zmínila o tom, že by chtěla brzy děti. „V prosinci se chceme vzít,“

oznámila Annie a obrátila hlavu k Bradovi. „Budu pracovat ve škole s ním… a stanu se jeho ženou,“ dodala tiše, když skupinka kolem stolu vybuchla nadšenými gratulacemi.

„Sakra,“ ozvala se po chvíli Sabrina, „že jsem se nevsadila o tohle! Kdo by to před rokem řekl? Už nikdy nebudu mít rande, budu stará panna, nikdy nebudu mít děti… Kdybych si vsadila stováka na všechno, mohla jsem vydělat jmění.“

Všichni se rozesmáli. Brad objal Annii kolem ramen a políbil ji. Když se k němu přitiskla, oba vypadali velice šťastně. Chris políbil Sabrinu a přitáhl ji k sobě. Tammy po chvilce prohodila, že se v srpnu chystá na dovolenou s Johnem a jeho bratrem. Candy a Paul se jen smáli. V jejich věku jim manželství připadalo jako ta nejvzdálenější věc na světě. Toužili jen být spolu a užívat si, stejně jako v uplynulých pěti měsících.

Když seděli na lodi, tři sestry se podívaly jedna na druhou i na Annie.

Všechny si v tu chvíli vzpomněly na maminku. Tohle byl její největší dar pro ně všechny. Měly jedna druhou. Měly to nejlepší na světě.

„Na

sestry!“

vykřikla

Sabrina

a zdvihla sklenici. „A na jejich milé!“

Sklo cinklo o sebe a dívky v duchu připily matce, kterou tak milovaly, za to, co jim dala do života, za pouto, které mezi nimi utkala a které se nikdy nepřetrhne. Byl to krutý rok. Ale v jistém smyslu to byl nejlepší rok jejich života.