Danielle Steel

Strážný anděl

1

Byl horký červnový den a na předměstí San Dimas zářilo horké slunce. Zdálo se, jako by rušné Los Angeles a Hollywood byly na světelné roky vzdálené a město v dálce vůbec neexistovalo.

Brzy

začnou

letní

prázdniny, škola se zavře a maturita spadne studentům do klína jako zralá hruška.

Johnny Peterson, student nejvyššího ročníku, který měl za všechny spolužáky pronést oficiální

proslov

na

rozloučenou, byl poslední čtyři roky hvězdou lehké atletiky i fotbalového mužstva. Celou tu dobu chodil s Becky Adamsovou. Teď stáli na schodech před školou a bavili se s kamarády. Nakláněl se k ní, vysoký a hubený, a jejich oči se čas od času setkaly.

Sdíleli stejné tajemství jako mnoho mladých v jejich věku. Milovali se, poslední rok spolu spali a neměli oči pro nikoho jiného. Milenci ze střední školy s mlhavými, nevyslovenými plány, které snad jednoho dne uskuteční. Becky oslaví osmnáctiny v květnu, Johnnymu bude osmnáct v červenci, ještě před zahájením studia na vysoké škole.

Tmavohnědé vlasy se mu pod teplými slunečními paprsky leskly barvou mědi, která se odrážela i v jeho hnědých očích.

Byl

vysoký,

měl

široká

ramena

a atletickou postavu, dokonalé zuby a krásný úsměv.

Vypadal tak, jak by si každý student před maturitou přál. Přesto se mu podobal jen málokdo.

Odjakživa se dobře učil, měl spoustu přátel a kromě sportu i dvě zaměstnání.

Jeho rodiče, pečující o tři děti, často vyšli s penězi jen taktak. Ale vždycky se nějak protloukli.

Rád by hrál profesionálně fotbal a možná na to i měl. Získal však nárok na stipendium a rozumně se rozhodl jít na státní vysokou školu a studovat účetnictví, aby pomohl svému otci.

Ten vedl malou účetní firmu a to, co dělal, se mu nikdy moc nelíbilo.

Johnnymu však tahle práce nijak nevadila a v matematice byl eso. Velký přínos pro něj znamenala i znalost práce na počítači.

Matka dříve pracovala jako zdravotní sestra, ale před lety ze zaměstnání odešla, aby se mohla starat o Johnnyho mladšího bratra a sestru. Ukázalo se, že jde o

celodenní

úvazek,

zvláště

v

posledních

pěti

letech.

Sestře

Charlottě bylo čtrnáct a na podzim začala

chodit

na

střední

školu.

A devítiletý Bobby byl zvláštní dítě.

Beckyina rodina se ocitla v ještě obtížnější situaci než Johnnyho. Becky měla čtyři sourozence a před dvěma lety, kdy jí zemřel otec, se jim život obrátil vzhůru nohama.

Otec pracoval na stavbě jako dělník a zahynul při nehodě. Zanechal po sobě zoufalou rodinu téměř bez prostředků.

Becky si po škole našla dvě zaměstnání a tvrdě dřela, protože potřebovali každý pětník.

Na rozdíl od Johnnyho nedostala stipendium, a tak se rozhodla pracovat na plný úvazek v lékárně a zkusit se o ně ucházet příští rok znovu. Ve skutečnosti jí to ani moc nevadilo. Nebyla studijní typ jako Johnny a docela se jí ulevilo, že si od školy odpočine. Ráda pracovala, milovala své dvě sestry a dva bratry a byla ráda, když mohla matce nějak pomoci.

Z otcovy pojistky sice dostali trochu peněz, ale nadlouho to nevystačilo.

Johnny byl světlý bod v jejím životě.

Trochu jí dělalo starosti, že Johnny půjde na vysokou a pozná tam jiná děvčata, ale

o

jeho

lásce

nepochybovala. Celá třída o nich tvrdila, že tvoří dokonalou dvojici – všude chodili spolu, smáli se, povídali si, žertovali, tvářili se šťastně a zdálo se, že se snad ani neumějí hádat. Byli nejenom pár, ale i nejlepší přátelé.

Proto měla Becky méně kamarádů, než by jinak mohla mít. Trávila s Johnnym každou volnou minutu. Chodili spolu do třídy, a když si odbyli sportování, zaměstnání a další povinnosti, po večerech se scházeli, jak jen to šlo. Oba byli natolik svědomití, že si rodiče přestali stěžovat na jejich příliš časté schůzky. Jen málokdy zůstávali v ústraní.

Teď stáli uprostřed chumlu spolužáků, kteří mluvili o maturitě a plese. Becky si nechala pro sebe, že jí Johnny koupil šaty. Bez jeho pomoci by na ples jít nemohla. Usmívala se na něj, po čtyřech letech lásky a důvěry, a oči jí zářily.

„Už musím jít, lidi. Potřebuju se dostat do práce,“ prohlásil Johnny s úsměvem. V nedaleké stavební společnosti vedl soupis majetku i zásob a řezal dřevo. Za tvrdou práci si dobře vydělal.

Becky se chystala nastoupit na plný úvazek do lékárny, a proto skončila s druhým zaměstnáním kadeřnice, kterou dělala v nákupním areálu blízko školy.

Bude pro ni mnohem jednodušší docházet jen na jedno místo.

O víkendech Johnny pomáhal otci a ve všední dny po škole chodíval do stavební společnosti. Chtěl pracovat naplno celé léto, aby před začátkem školy vydělal co možná nejvíc peněz.

„Pojď, Becky,“ zatahal přítelkyni za paži a vlekl ji od děvčat, která nepřestávala mluvit o tom, v čem půjdou na ples, pořádaný za dva dny. Pro většinu z nich to znamenalo konec jedné epochy, vyvrcholení snu.

Stejně tak pro Becky a Johnnyho.

Avšak zatímco ostatní si lámali hlavu, koho si zvolí za partnera, jich dvou se nezmocňovala panika

ani

úzkost.

Vzájemný vztah jim dodával jistotu a pocit důvěry. Proto zvládali střední školu snadněji.

Becky se konečně podařilo odtrhnout se od kamarádek. Hodila si dlouhé světlé vlasy přes rameno a následovala Johnnyho k jeho autu. Nesl oba jejich batohy. Odložil je na zadní sedadla a mrkl na hodinky.

„Chceš se stavit pro děti?“

Snažil se jezdit pro ně co nejčastěji.

Patřil k lidem, kteří rádi pomáhají druhým.

„Máš čas?“ zeptala se Becky mile.

V některých chvílích měli pocit, jako by už byli svoji, a v hloubi srdce věděli, že jednoho dne budou. I tohle brali zajedno ze svých společných tajemství. Vyrůstali spolu a měli k sobě tak blízko, že někdy ani nepotřebovali slova.

„Jasně že mám,“ usmál se Johnny.

Becky vklouzla na sedadlo a zapnula rádio. Milovali stejnou hudbu, stejné lidi i stejné jídlo. Ráda se na něj dívala, jak hraje fotbal, a on s ní rád tančil a povídal si hodiny po telefonu. Cestou z práce se u ní většinou zastavil a večer po dopsání úkolů jí ještě zavolal. Jeho matka o nich říkala, že jsou jako siamská dvojčata.

Škola, kam chodili její mladší sourozenci, stála jen o čtyři bloky dál.

Když tam dojeli, celá čtveřice už je vyhlížela na školním dvoře.

Becky jim zamávala a děti se k nim s

křikem

přiřítily.

Jakmile

se

předklonila, aby je pustila dovnitř, nenuceně proklouzly na zadní sedadla.

„Ahoj, Johnny,“ pozdravili chlapci naráz a nejstarší Peter, teď už dvanáctiletý, poděkoval za svezení.

Markovi bylo jedenáct, Ráchel deset a Sandi sedm. Domov měli halasný, láskyplný a živý, přestože jim otec i po dvou letech stále velmi chyběl.

Matka tvrdě pracovala a v posledních dvou letech dělala všechno pouze pro své děti. Od Mikeovy smrti jako by zestárla o deset let. A kdykoli ji přátelé přesvědčovali, aby si někoho našla, dívala se na ně jako na šílence a tvrdila, že na nový vztah nemá čas.

Becky však věděla, že je v tom něco víc. Matka nikdy nemilovala jiného muže než otce a teď nesnesla pomyšlení, že by s někým chodila. Milovali se už od střední školy.

Vůz zastavil, děti se vyhrnuly ven, Becky

Johnnyho

zlehka

políbila

a vystoupila.

Než odjel, zamával jim. Pak šlápl na plyn a plnou rychlostí zmizel.

Becky odvedla sourozence domů a před odchodem do práce jim připravila svačinu. Věděla, že matka, vedoucí v místním salonu krásy, se vrátí až za dvě hodiny.

Byla to příjemná žena, ale život se jí nevyvedl tak, jak si představovala. Ani ve snu ji nenapadlo, že ve čtyřiceti zůstane sama s pěti dětmi.

Za čtyři hodiny zaklepal Johnny na dveře Beckyina domu. Vypadal unaveně, ale šťastně. Chvíli se zdržel, snědl si v kuchyni pár chlebů, popovídal si s matkou své přítelkyně a poškádlil děti.

V půl desáté se zvedl, že půjde. Od rána do večera měl pořád co dělat.

„Nemůžu uvěřit, že máte před maturitou! Připadá mi to jako loni, co vám oběma bylo pět, a chodili jste koledovat o Halloweenu.“

Pam Adamsová s úsměvem potřásla hlavou a pozorovala, jak dlouhán Johnny pomalu vstává ze židle. V prvním ročníku hrál basketbal, a dost dobře, ale nakonec mu všechen čas zabrala atletika a fotbal.

Pam

ho

sledovala

laskavým

pohledem.

Takový

milý

chlapec,

pomyslela si. Doufám, že se s Becky jednou vezmou a že bude žít déle než můj manžel.

Léta, která s Mikem prožila, však byla natolik šťastná, že z nich nelitovala ani vteřiny. Jeho smrt nesla velmi těžce.

„Děkuju ti, žes koupil Becky ty šaty,“

promluvila tiše. Jedině ona to věděla.

Johnny se o tom nezmínil dokonce ani svým rodičům.

„Vypadá v nich úžasně,“ podotkl Johnny nenuceně. Při pohledu na vděk v jejích očích zrozpačitěl. „Ples si užijeme,“ dodal. Kromě šatů koupil Becky i kytičku.

„To doufám. S Beckyiným otcem jsme se na závěrečném plese zasnoubili.“

Znělo to nostalgicky, ale neměla to být narážka. Bylo jí jasné, že oba mladí kráčejí stejným

směrem,

ať

už

s prstýnkem nebo bez něj.

„Tak zítra,“ prohlásil Johnny na odchodu a Becky ho doprovodila ven.

Několik minut stáli u auta a povídali si.

Pak ji vzal do náruče a políbil. Byl to polibek plný vášně, citu i mladického elánu, a když ji pustil, sotva popadala dech.

„Radši běž, než tě zatáhnu někam do křoví, Johnny,“ usmála se a její výraz ho i po všech letech rozechvěl.

„Zní to dobře, ale svou matku bys tím možná trochu vyvedla z míry,“ dobíral si ji.

Domnívali se, že žádný z rodičů netuší, jak daleko jejich vztah zašel, ale obě matky to dobře věděly. Pam si s dcerou v tomto smyslu jednou promluvila a naléhala na ni, ať je opatrná. Bylo jí však jasné, že se nemusí bát. Oba mají rozum a zatím neudělali žádnou chybu. Becky nehodlala otěhotnět před svatbou, a do té ještě chybí léta.

Nejprve musí dokončit školu. Nikam nepospíchají, mají spoustu času.

„Ještě ti zavolám,“ slíbil a nasedl do auta.

I když se najedl, věděla, že jeho matka na něj nejspíš čeká s večeří. Jestli už nebude mít Johnny nic na práci, možná stráví trochu času s dětmi a otcem.

Bydlel jen dvě míle od Beckyina domu a cesta mu trvala pět minut.

Zaparkoval na příjezdové cestě za otcovým autem. Když procházel dvorem, viděl, jak jeho mladší sestra Charlotte střílí míčem do koše, stejně jako to kdysi dělával on.

Měla modré oči a dlouhé plavé vlasy.

Velmi se podobala své matce a trochu i Becky. Jak tak poskakovala v tílku a kraťasech, všiml si jejích nohou, už skoro stejně dlouhých jako jeho.

Na svůj věk byla vysoká a krásná, ale nijak jí na tom nezáleželo. Zajímal ji jedině sport. Jedla, spala, snila a jinak v létě nemluvila o ničem jiném než o baseballu a v zimě o fotbalu a basketbalu.

Hrála ve všech možných školních družstvech.

Byla

to

nejšikovnější

sportovkyně, jakou Johnny kdy viděl.

„Ahoj, Charlie, jak to jde?“ zeptal se, když chytil míč, který mu hodila.

Vždycky ho tím rozesmála, protože házela jako kluk. Měla pozoruhodný talent.

„Fajn.“ Ohlédla se přes rameno, Johnny jí míč vrátil a Charlotte hodila další koš. Všiml si, že sestra zřejmě není ve své kůži.

„Co se děje?“

Vzal ji kolem ramen. Na chvíli strnula, ale pak se k němu přitiskla. Cítil z ní smutek. V posledních letech vypadala starší, než doopravdy byla, zčásti možná i kvůli své výšce. A také se chovala rozumněji, než by se na její věk čekalo.

„Nic.“

„Táta je doma?“ Podle auta to už beztak věděl. Tušil, co Charlottu trápí.

Nešlo o nic nového, ale stále to bolelo, i po všech těch letech.

„Jo,“ přikývla a začala driblovat.

Johnny ji chvíli pozoroval a pak jí přebral míč. Pár minut si spolu hráli, střídavě házeli na koš a Johnny si znovu uvědomil, jak je dobrá.

Do jisté míry snad bylo škoda, že není kluk. A věděl, že ona si to myslí taky.

Chodila na skoro všechny zápasy, které Johnny

na

střední

škole

sehrál,

a zaníceně bratrovi fandila.

Johnny

přesně

vyhovoval

jejím

představám. Viděla v něm hrdinu a svůj idol.

Uplynulo nejmíň deset minut, než ji nechal o samotě a vešel dovnitř. Matka myla v kuchyni nádobí a bratříček Bobby ji pozoroval zpoza kuchyňského stolu. Otec seděl v obývacím pokoji a díval se na televizi.

„Ahoj, mami,“ pozdravil Johnny a políbil matku na temeno. Něžně se usmála. Alice Petersonová své děti milovala. Den, kdy se Johnny narodil, byl jedním z nejšťastnějších v jejím životě. A při pohledu na něj ten pocit zažívala stále.

„Ahoj, drahoušku, jak ses měl?“ Oči se jí rozzářily jako každý večer.

Odmalička k němu cítila mimořádné pouto.

„Celkem

dobře.

V

pondělí

se

rozloučíme se školou a ples bude za dva dny.“

Zvlnila koutky rtů. „Nedělej si ze mě legraci. Copak si myslíš, že jsem na to zapomněla?“ Oba mladí nemluvili celé měsíce o ničem jiném. „Jak se má Becky?“

„Fajn.“ Pak se obrátil k Bobbymu.

Chlapec se usmál.

„Nazdar, mrně, tak co je nového?“

Chlapec mlčel, ale když mu Johnny počechral vlasy, Bobby odpověděl ještě šťastnějším úsměvem.

Johnny si s ním dlouze povídal.

Každý den mu vyprávěl, co dělal, a ptal se na totéž.

Bobby však od čtyř let nemluvil. Před pěti lety měl s otcem autonehodu, při níž sjeli z mostu do řeky. Skoro se utopili a Bobby se zachránil jen díky pomoci náhodného kolemjdoucího. Dva dny ho při životě udržovaly přístroje, ale nakonec přežil. Už nikdy však neřekl ani slovíčko.

Od té doby se nikomu nepodařilo zjistit, jestli zůstal pod vodou příliš dlouho a došlo k poškození mozku, nebo za ztrátu řeči může trauma. Lékaři ani psychoterapeuti nedokázali nic změnit.

Bobby se zájmem sledoval dění kolem sebe, ale nemluvil. Chodil do speciální školy

pro

postižené

a zapojoval se do různých aktivit, nicméně žil ve vlastním, izolovaném světě.

Přestože

uměl

psát,

nekomunikoval ani písemnou formou, pouze opisoval slova, která napsali druzí. Na otázky neodpovídal a sám od sebe se nikdy o nic nezajímal. Vypadalo to, jako by ani neměl co říct.

Od té tragické nehody se otcův sklon k nadměrnému požívání alkoholu změnil v každodenní závislost. Pil, aby nemusel přemýšlet. Nikdy se neopil tolik, aby nedokázal vstát, podlehl sentimentální náladě nebo se začal projevovat agresivně či násilnicky. Pouze vysedával před televizí a každý večer mlčky popíjel.

Všichni tušili, proč se tak chová.

A dennodenně v tom pokračoval už pět let.

Přecházeli to mlčením. Zpočátku se na to Alice snažila zavést řeč a doufala, že se manželův a synův stav zlepší. Ani u jednoho z nich se to však nestalo. Oba se uzavřeli do vlastního světa – Bobby do mlčenlivosti a Jim ke svému pití piva.

Bylo to těžké, ale postupem času si všichni zvykli, že se to už nezmění, a smířili se s tím.

Alice

manželovi

několikrát

navrhovala,

aby

podstoupil

protialkoholní léčbu, ale vždy ji odbyl.

Odmítl cokoli rozebírat, ať už s ní, nebo s kýmkoli jiným. Dokonce nebyl ani ochotný přiznat, že pije.

„Nemáš hlad, zlato?“ zeptala se matka Johnnyho. „Schovala jsem ti něco v troubě.“

„Ani ne. U Adamsových jsem měl pár chlebů.“

Pohladil Bobbyho po tváři. Měl pocit, že dotyky je sbližují a občas jsou nejlepším způsobem komunikace. Vázalo je k sobě pouto, které nic nemohlo zpřetrhat.

Bobby ho pozoroval láskyplným pohledem svých modrých očí a jako obvykle mlčel.

„Byla bych radši, kdybys počkal a najedl se až doma,“ povzdychla si matka. „A nedal by sis jablečný závin?“

Věděla, že ho má moc rád, a pekla ho pro něj tak často, jak jen mohla.

„To zní dobře.“ Nechtěl ranit její city.

Někdy se najedl u Becky a pak ještě jednou povečeřel doma, jen aby maminku potěšil. Vroucně ji miloval, stejně jako ona jeho. Byli víc než jen matka a syn. Měli k sobě přátelský vztah.

Zatímco jedl, seděla s ním v kuchyni u stolu a Bobby se na ně díval. Povídala si s Johnnym o všedních věcech, o Charlottě i o maturitním plese. Zítra by si měl vyzvednout vypůjčený smoking.

Nemohla se dočkat, až ho v něm uvidí.

Koupila nový film, aby udělala nějaké snímky, a nabídla se, že pro Becky obstará kytičku.

„Už jsem ji objednal,“ usmál se, „ale stejně díky.“ Pak se omluvil, že ještě musí dopsat proslov na rozloučenou.

Byla na něj nesmírně hrdá, jako ostatně celý život.

Než zamířil ke schodišti, zastavil se v obývacím pokoji. Televize hrála naplno a otec vypadal, že spí. Byl to důvěrně známý obrázek.

Johnny vypnul televizi, tiše vyšel nahoru, posadil se ke stolu a zadíval se na rozpracovaný projev. Vtom se otevřely dveře. Vstoupil Bobby a mlčky se posadil na postel.

„Píšu si proslov k zakončení studia,“

vysvětloval Johnny. „Bude to za čtyři dny.“

Bobby mlčel a Johnny se vrátil k práci. Bylo příjemné mít bratra nablízku a také chlapec vypadal, že je tam šťastný. Po chvíli se Bobby natáhl na postel a díval se do stropu.

V podobných okamžicích se těžko dalo neuvažovat o tom, co se mu asi honí hlavou. Že by stále vzpomínal na nehodu? Sám se rozhodl mlčet, nebo zkrátka ztratil řeč a nemůže to nijak ovlivnit? Neexistovala šance, jak tohle zjistit.

Té nehodě v posledních pěti letech všichni přinesli jistou oběť. Oba sourozenci tvrdě dřeli, aby se přenesli přes smutek, který zavládl v celé domácnosti.

Otec

všechno

vzdal.

Nenáviděl svou práci i celý život a kvůli vině, která ho sžírala, se každou noc opíjel do němoty.

Johnny

věděl,

že

matka

svým

způsobem rezignovala taky. Ztratila naději, že Bobby znovu promluví, a přestala doufat, že si Jim odpustí to, co udělal. Nikdy se na něj nezlobila ani ho neobviňovala z nedbalosti. Když tehdy sjel z mostu, měl v sobě pár piv. Ale vlastně mu ani nemusela nic vyčítat. Jim Peterson se nenáviděl sám. Potkala ho tragédie, jakou člověk nemůže nijak odčinit. Život šel dál, jenomže jinak než dřív. Nedalo se s tím nic dělat.

Johnny pracoval na proslovu další půlhodinu a pak se natáhl vedle Bobbyho na postel. Působil dojmem, že je s výsledkem spokojený. Chlapec vedle něj mlčky ležel a Johnny ho držel za ruku. Jako by pomocí prstů sdíleli slova a pocity. To, co k sobě cítili, přesahovalo veškeré

zvuky.

Nepotřebovali mluvit.

Leželi tak dlouho, dokud si matka nepřišla

pro

Bobbyho

nahoru.

Prohlásila, že si malý musí jít lehnout.

Pomalu vstal, pohlédl na Johnnyho a mlčky zamířil do vlastního pokoje.

Matka ho následovala, aby ho uložila do postele. Od té nehody ho neopustila ani na den. Stále mu byla nablízku, nikdy nepřipustila, aby ho hlídal někdo cizí, a nikam nechodila.

Celý její život se točil kolem něj.

A ostatní to chápali. Větší dar mu nemohla dát.

V jedenáct hodin Johnny konečně zavolal Becky. Vzala sluchátko na druhé zazvonění. Její matka a ostatní děti už šly spát, ale Becky vždycky čekala, až se jí Johnny ozve. Nikdy na to nezapomněl, rádi si spolu na konci dne povídali.

A každé ráno ji s dětmi vyzvedl cestou do školy. Jeho dny začínaly a končily s ní.

„Ahoj, kotě. Jak se máš?“ Kdykoli s ní mluvil, usmíval se.

„Fajn. Máma si šla lehnout. Zrovna si prohlížím svoje nové šaty.“

Vnímal její radost a cítil se šťastně.

Byly to krásné šaty a vypadala v nich úžasně. Považoval za štěstí, že Becky chodí právě s ním.

„Budeš

na

plese

ze

všech

nejkrásnější,“ ujistil ji a myslel to zcela vážně.

„Díky. Co u vás doma?“ Měla o něj obavy, věděla o problému s jeho otcem.

Všichni to věděli, opíjel se už léta. Také litovala Bobbyho, býval tak roztomilý.

Oblíbila si i Charlottu – rozpustilou dívku,

která

se

Johnnymu

hodně

podobala a působila chytře i laskavě jako jejich matka. Pochopit Jima Petersona bylo mnohem obtížnější.

„Stejné jako vždycky. Táta zvadnul před televizí a Charlie vypadá smutně.

Odjakživa si přála, aby táta přišel na její zápas, ale nikdy to neudělal. Podle mámy dnes trefila dva koše, ale mám dojem, že je jí to jedno, pokud to táta neví. Vždycky chodíval na moje zápasy, ale zřejmě má pocit, že holky není zapotřebí podporovat. Lidi jsou někdy tak hloupí.“

Bylo mu líto, že nemůže sestře pomoci. Snažil se o tom s otcem promluvit, ale ten jako by neslyšel.

Nebo ho to nezajímalo. A tak se na Charlottiny

zápasy

obvykle

zašel

podívat sám.

„Už jsem dopsal ten projev. Doufám, že to vyzní dobře.“

„Bude skvělý, a ty to víš. Jsem na tebe hrdá.“

Myslela to vážně. Vzájemně si poskytovali oporu i útěchu, protože jejich rodičům už na to nezbýval čas.

V obou domácnostech se nakupila spousta problémů, s nimiž se musely jejich matky potýkat, a nebylo to nic snadného.

Možná i proto se na sebe Becky s Johnnym tolik upnuli. Jejich vztah jim nikdo nemohl nahradit, ani sourozenci, rodiče a přátelé. Dávali si něco, co jim nikdo jiný nemohl poskytnout.

„Takže zítra, zlato.“ Nepotřebovali dlouze hovořit, jen před spaním rádi slyšeli hlas toho druhého.

„Miluju tě, Johnny,“ zašeptala. Seděla v noční košili u kuchyňského stolu a myslela na něj.

„Já tebe taky, kotě. Dobře se vyspi.“

Zavěsili a Johnny pomalu prošel ztichlým domem. Po schodech zamířil do svého pokoje.

2

„Vypadáš skvěle!“ Alice Petersonová se zářivě usmívala na svého staršího syna, který ve vypůjčeném smokingu scházel po schodech ze své ložnice. Byl vysoký, opálený a ve zřasené bílé košili a dobře padnoucím obleku mu to velmi slušelo. Na klopě měl přišpendlenou bílou růži.

„Jsi jako filmová hvězda,“ nešetřila chválou. Přestože nahlas nic takového neřekla, najednou jí připadalo, jako by se Johnny dnes ženil.

Vytáhl

z

ledničky

průhlednou

umělohmotnou krabičku s kytičkou bílých růží, kterou měl pro Becky.

Charlotte seskákala ze schodů a se širokým úsměvem na tváři se zastavila.

Jako

obvykle

držela

v

rukou

basketbalový míč.

„Co bratrovi říkáš?“ zeptala se matka hrdě a dívka se rozchechtala.

„Vypadá

fakt

jako

slušňák,“

odpověděla

bez

dlouhých

cavyků

a Johnny se zasmál.

„Díky, drahá sestřičko. Až jednou půjdeš na maturitní ples, taky budeš vypadat všelijak. Už se nemůžu dočkat!

Nejspíš si s sebou vezmeš basketbalový míč nebo rukavice. A jestli se mezitím nezměníš, půjdeš

dokonce

rovnou

v teplákách.“

„Možná jo.“ Zakřenila se na něj a pak rozpačitě uznala: „No tak dobře, vypadáš docela přijatelně.“ Byla na něj hrdá stejně jako matka.

„Vypadá mnohem líp než přijatelně,“

opravila ji Alice. Stoupla si na špičky a dala synovi pusu na čelo. Pak ho rychle, než se zmohl na protest, dvakrát vyfotografovala.

Z kuchyně se přiloudal Bobby a zvědavě je pozoroval.

„Co tomu říkáš, šampióne?“ oslovil ho Johnny, aniž čekal na odpověď.

Bobby si ho se zájmem prohlížel.

„Měl bych zajet pro Becky, nebo přijedeme pozdě,“ podotkl Johnny a zamířil ke dveřím sledován matčiným pronikavým pohledem. Tam se obrátil a naposledy jim zamával. Za chvíli slyšeli, jak odjíždí.

Becky na něj čekala na verandě v bílých saténových šatech bez ramínek.

Dokonale v nich vynikaly její křivky, aniž jí postavu příliš obepínaly, a podle slov jedné z mladších sester vypadala jako princezna z pohádky. Dlouhé blonďaté vlasy měla půvabně spletené a na nohy si obula bílé saténové lodičky na vysokém podpatku.

Johnny jí připnul bílou růžičku a Becky se na něj usmála. Pak se sklonil a políbil ji. Její bratři, kteří stáli kousek od nich, se začali řehtat a pošklebovat.

Matka vyšla z kuchyně a usmála se.

„Vypadáte

jako

z

titulní

stránky

časopisu,“ poznamenala s láskyplným výrazem.

Becky to slušelo ještě víc než obvykle a Johnny náhle působil starší.

„Pobavte se, děti. Je to váš první a jediný maturitní ples. Později na něj budete rádi vzpomínat…“

Teď jí každý okamžik připadal vzácný. Na vlastní kůži poznala, že vzpomínky jsou nakonec to jediné, co člověku zůstane.

„To víš, že budeme,“ ujistila ji Becky a na odchodu ji políbila na tvář.

„Jeďte opatrně,“ varovala je matka a Johnny slíbil, že dá na silnici jako vždy pozor. Řídil dobře a zodpovědně, a tak o něj nikdy neměla obavy. Řekla to jen proto, aby řeč nestála.

Před nedalekou restaurací potkali pár kamarádů. Všichni se tvářili vesele a děvčata si vzájemně obdivovala šaty.

Dívky měly kytičky a chlapci růžičky na klopách. Byli mladí, šťastní a vzrušení.

Když ve čtvrt na devět vyrazili na ples, měli výbornou náladu. Další pár, který do restaurace původně přijel s někým jiným, se rozhodl, že si přesedne k nim.

V devět hodin vstoupili do školy, kde se zábava měla konat.

Mládež se skvěle bavila. Většinu večera hrála živá kapela a nějaký student posledního ročníku obsluhoval aparaturu. Hudba byla dobrá, všude se nabízela spousta jídla a jen několik jejich kamarádů se nenápadně oddávalo alkoholu a pivu.

Většina studentů však chtěla v tak vzrušující noc zůstat střízlivá. Rozvíjely se romantické vztahy, došlo k pár bezvýznamným hádkám a dva výtržníci se poprali, ale ostatní je od sebe brzy odtrhli.

O půlnoci zábava skončila. Mladí postávali venku a přemýšleli, kam ještě zajdou.

Kdosi

poznamenal,

že

v nedaleké restauraci, kam rádi občas zaskočili na hamburgery, mají otevřeno celou noc. Pár chlapců se rozhodlo, že vyrazí do místního baru a zkusí, zda jim tam nalejí.

Johnny a Becky tančili skoro celý večer. Bavili se s přáteli, téměř s každým prohodili pár slov a nakonec se usnesli, že s partou přátel zajedou do Joeovy restaurace

na

hamburger

a koktají.

Nabídli dvojici, která s nimi přijela, že ji svezou, a v půl jedné vyrazili od školy.

Vtom se kolem nich přehnal kabriolet plný mladíků z fotbalového družstva, kteří se vykláněli a posílali dívkám vzdušné polibky.

Zběsile

troubili

a křičeli na Johnnyho, jestli si s nimi nechce zazávodit. Ale ten se širokým úsměvem zavrtěl hlavou. Neměl rád podobné hry, zvlášť v noci. Navíc vezl v autě dvě dívky.

Dlouze zmáčkl klakson, mladíci šlápli na plyn a na nejbližší křižovatce zmizeli.

Nejspíš mířili do jediného baru ve městě, kde mhouřili oko nad naléváním alkoholu mladistvým.

Becky si povídala s druhou dívkou, smály

se

a

vyprávěly

si

drby

o kamarádech.

Před další křižovatkou Johnny počkal na zelenou a pak se rozjel. Vtom koutkem oka zahlédl záblesk a uslyšel náhlé troubení a skřípění brzd.

Otočil se a spatřil, jak se k nim žene kabriolet, s nímž se dnes už jednou potkali. Vracel se stejnou cestou, kterou před několika minutami projel. Řítil se rychlostí téměř osmdesát mil za hodinu, a zatímco předjížděl ostatní auta, jeho osazenstvo bujně pokřikovalo.

Johnny šlápl na brzdu. V tu chvíli však pochopil, že nestihne zastavit včas.

Prudce stočil volant, aby se vyhnul kabrioletu, který se na ně hnal nedovolenou rychlostí, a octl se tak v druhém jízdním pruhu. Becky vykřikla.

Další události vnímali jen velmi nejasně. Ozvala se rána a silný úder, následovaný tříštěním skla a zvukem skřípající oceli. Jedna z dívek později vypověděla, že měla pocit, jako by narazili do zdi.

Okamžitě je obklopila troubící auta, která se snažila zastavit nebo změnit směr.

Kabriolet skončil někde uprostřed té mely. Chlapci z něj vylétli na všechny strany a dopadli na kapoty okolních vozů nebo na silnici. Pouze řidič zůstal uvnitř.

Johnnyho auto se převrátilo jako hračka a přes veškerou zátěž se zastavilo až o nákladní vozidlo, zaklíněné ve svodidlech. Rozhostilo se ticho.

Později nějaký svědek vypověděl, že Becky měla šaty celé od krve, čelní sklo se roztříštilo a ze zadních sedadel se ozývalo tiché sténání. Becky byla v bezvědomí a Johnny měl hlavu skloněnou nad volantem.

Dlouhou dobu, která se zdála jako věčnost, se nic nedělo. Pak k autu přišel nějaký muž s baterkou a nakoukl dovnitř.

Ze zadního sedadla zaslechl nářek.

V dálce se ozvala siréna sanitky.

Muž se bál kohokoli dotknout.

Ustoupil a pozoroval, jak z ostatních vozů pomalu vylézají lidé. Šest z nich už sedělo na krajnici, byli potřísněni krví a vypadali zmateně.

Do nehody se zapletlo pět osobních aut a jedno nákladní. Kdosi říkal, že řidič náklaďáku je mrtvý, ale víc záchranářům povědět nedokázal.

„Tamhle v tom autě je několik zraněných,“ řekl muž, který předtím nahlížel do Johnnyho auta. „Slyšel jsem někoho naříkat…

Snad

budou

v pořádku.“

Záchranáři

chvatně

zamířili

k Johnnyho vozu.

Dorazily

dvě

další

sanitky

a požárníci. Brzy se všude míhala světla a záchranáři otvírali auta, obvazovali raněné a pomáhali lidem z kabin. Za několik minut ležela u krajnice čtyři těla zakrytá nepromokavými plachtami. Tam skončil i řidič nákladního auta.

Jeden ze záchranářů pomohl Becky z předního sedadla. Řezná rána na její tváři vypadala děsivě, stále krvácela a kapky krve jí stékaly na šaty. Další muž opatrně vyprostil Johnnyho zpoza volantu a snažil se mu nahmatat pulz.

Dvojice, která seděla na zadním sedadle vystoupila dveřmi na Beckyině straně. Oba utrpěli šok, ale jinak se zdálo, že jim nic není.

Záchranář posvítil Johnnymu do očí a znovu se pokusil nahmatat tep. Zadíval se do obličeje pohledného chlapce ve smokingu a vzápětí pochopil, že si hoch zlomil vaz. Jemně mu opřel hlavu zpátky o sedadlo

a

mávnutím

přivolal

požárníka.

„Je mrtvý,“ zašeptal, aby ho ostatní neslyšeli. Vytáhli Johnnyho z auta a zakryli plachtou. Když ho odnášeli, Becky se ohlédla.

„Co to děláte?“ zaječela. „Odkryjte mu obličej!“ Rozběhla se k nim. Krev jí stále kapala na zničené šaty. Vrhla se k Johnnyho mrtvému tělu a snažila se stáhnout plachtu, která ho zakrývala.

Jeden ze záchranářů ji odvlekl pryč.

Prala se s ním a křičela, ale pevněji držel v náručí.

„Pojďte odsud,“ přemlouval ji tiše.

„Budete v pořádku… Posaďte se…

Odvezeme vás do nemocnice.“

Hystericky se kroutila, vzlykala, škrábala a zoufale se snažila vyprostit.

„Musím jít za Johnnym… musím…

musím…“

Lapala po dechu a dusila se pláčem.

„To

je

Johnny…

Nemůže

být…

nemůže… Bože… to ne…“

Pomalu

se

sesula

na

chodník.

Požárník ji lehce zvedl a odnesl do sanitky. Za chvíli odjeli.

Trvalo dvě hodiny, než se podařilo silnici zprůjezdnit a sanitky odvezly všechny zraněné do nemocnice nebo domů. Policisté obvolali rodiče, sepsali svědecké výpovědi a pět těl poslali do márnice. Pak si rozdělili adresy, na které musejí oznámit smutné zprávy.

Řidič nákladního automobilu bydlel za hranicemi, takže zprávu o nehodě sdělili dopravní firmě, aby vše zařídila.

Policista, který šel za Johnnyho rodiči, chlapce znal a měl dceru v Charlottině třídě. Kdysi už se zhostil podobného úkolu a děsil se výrazu v obličeji Johnnyho matky. Věděl, jak syna milovala.

Zazvonil. Byly tři ráno, takže musel zmáčknout zvonek ještě jednou, aby mu vůbec přišel někdo otevřít.

Konečně se objevil Jim Peterson oblečený v pyžamu a za ním Alice v obnošeném županu. Při pohledu na policistu se polekali.

„Děje se něco?“

Johnny neměl nikdy potíže se zákonem a jen stěží si dokázali představit, že by ho policisté zatkli. Napadlo je, že ho možná přistihli opilého nebo při překročení povolené rychlosti. Ani jednomu však nemohli uvěřit.

„Bohužel ano,“ přikývl strážník.

„Můžu jít dál?“

Když ustoupili, vešel do obývacího pokoje. Tvářil se ponuře.

„Došlo k nehodě,“ promluvil a Alice zatajila dech. Instinktivně se chytila Jima za ruku.

„Váš syn při ní zahynul. Je mi to moc líto, paní Petersonová… Upřímnou soustrast, pane Petersone… Srazilo se šest aut a několik lidí utrpělo smrtelné zranění. Jedním z nich byl bohužel i váš syn.“

„Proboha…,“ vydechla Alice. Cítila, že ji zaplavuje děs. Stále se snažila pochopit strážníkova

slova.

„Panebože… ne… To nemůže být pravda… Jste si jistý, že to není nějaký omyl?“

Jim mlčel a po tvářích mu tekly slzy.

„Narazilo

do

nich

další

auto

a

přimáčklo

je

mezi

svodidla

a náklaďák. Pochybuju, že váš syn měl jakoukoli šanci. Je hrozné, když takhle umírají mladí lidé. Chápu, jak vám musí být.“

Alice chtěla říct, že si to nikdo nedokáže ani vzdáleně představit, ale nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo. Hlavou jí vířily nesouvislé obrazy a měla pocit, že omdlí.

Policista jí pomohl ke křeslu.

„Nechcete sklenici vody?“

Mlčky zavrtěla hlavou a rozplakala se.

„Kde je teď?“ vysoukala ze sebe konečně. Představila si, jak Johnny leží někde při kraji silnice nebo ve svém autě. Chtěla ho držet v náručí, nebo s ním zemřít.

„Odvezli ho k soudnímu ohledání.

Budete muset zařídit spoustu věcí, ale uděláme

všechno,

abychom

vám

pomohli.“

Znovu

přikývla.

Jim

Peterson

roztřeseně zamířil do kuchyně a vrátil se s plnou sklenicí. Vypadalo to jako voda, ale Alice věděla, že je to určitě džin.

Byl vyděšený a cítil stejnou hrůzu jako ona.

Policista se zdržel další půlhodinu, a poté co jim ještě jednou vyjádřil svou podporu, odešel.

Bylo něco po čtvrté ráno. Alice s Jimem seděli v obývacím pokoji a zírali na sebe. Neměli ponětí, co by měli říct nebo udělat. Nakonec se objali a rozvzlykali se.

Zůstali tak několik hodin, a když Jim odešel pro další drink, Alice to přešla mlčením. Skoro si přála, aby také dokázala najít útěchu v alkoholu.

Neexistovalo však nic, co by ji ukonejšilo a utlumilo v ní bolest.

Když vyšlo slunce, měla pocit, že nastal konec světa. Připadalo jí zcela nepřístojné, že začal další zářivě slunečný den.

Neuměla si život bez Johnnyho představit. Před několika hodinami odsud odešel ve smokingu a s růží na klopě, a teď je mrtvý.

Není to pravda, namlouvala si. Určitě si z nás někdo krutě vystřelil a Johnny každou chvíli vejde do dveří a usměje se na nás. Policista říkal, že Becky vyvázla pouze s jizvou na tváři a další dvojici v autě se nestalo nic.

S úlevou přijali skutečnost, že ostatní jsou v pořádku, ale připadalo jim nefér, že Johnny

zahynul,

zvlášť

když

nehavaroval vlastní vinou. Nechoval se lehkomyslně nebo nezodpovědně, ani nebyl opilý – zkrátka neudělal nic, čím si zlý osud zasloužil. Byl to skvělý chlapec a hodný syn, bez jakýchkoli nepřátel, a teď je mrtvý.

V

sedm

hodin

zavolala

Pam

Adamsová. Johnnyho rodiče stále seděli v obývacím pokoji. Jim už měl v sobě tolik džinu, že jen stěží artikuloval.

Alice Petersonová zvedla sluchátko, a jakmile uslyšela Pamin hlas, propukla v pláč.

„Bože můj, Alice, je mi to tak líto,“

vzlykala Pam do telefonu. Už si přivezla dceru z nemocnice, kde chirurg sešil Becky tvář a utlumil ji sedativy. Ujistil dívku, že jí nezůstane žádná viditelná jizva, ale vypadalo to, jako by jeho slova vůbec nevnímala. Křečovitě plakala a odmítala uvěřit, že Johnny zemřel.

„Je mi hrozně…,“ vzlykala Pam. „Co pro vás můžu udělat?“

Dobře si vzpomínala, jak jí bylo, když zemřel Mike. Nemohla tomu uvěřit a otřes i zármutek se jí zdály nesnesitelné. Teď však měla pocit, že když jde o syna, musí to být ještě horší.

„Můžu k vám přijet a pomoct s dětmi?“

„Nevím,“ odpověděla Alice zmateně.

Sama zatím nedokázala vstřebat fakt, že je Johnny mrtvý, a vůbec si neuměla představit, že to musí sdělit dětem.

Nedokáže tu větu vyslovit.

„Ráda bych přijela. Můžu tam být za pár minut,“ naléhala Pam. Uvědomovala si, jak je v takové chvíli důležité mít kolem sebe

přátele.

Navíc

bude

zapotřebí zařídit spoustu věcí. Musejí Johnnyho odvézt do pohřební síně, vybrat rakev, vyzvednout oblečení, napsat nekrolog, domluvit smuteční rozloučení v kostele, zajistit místo na hřbitově a připravit pohřeb. Při tom všem se musejí vypořádat s vlastními emocemi, šokem a zármutkem. Pam věděla lépe než kdokoli jiný, jak je to obtížné, a přála si Johnnyho rodičům nějak pomoci.

Kromě toho si dělala starosti o Becky.

Byla to pro ni rána. Tak nesmírný zármutek je nesnesitelný v každém věku.

Za dvacet minut stála Pam u dveří.

Zatímco se Jim šel obléknout, posadila se vedle Alice a objala ji. Pak dala vařit vodu na kávu.

Asi za hodinu sešla dolů Charlotte, oblečená v kraťasech a tílku. Měla rozcuchané vlasy.

„Ahoj, mami,“ zamumlala ospale. Při pohledu na obě uplakané ženy, které se držely za ruce, snadno poznala, že se stalo něco hrozného.

„Co se děje?“ zeptala se polekaně.

Matka se na ni podívala s bolestí v očích. Beze slova prošla kuchyní a objala ji.

„Mami, co je? Co se stalo?“ V tu chvíli už Charlotte věděla s naprostou jistotou, že

všechno,

co

znala

a milovala, se změní.

„Jde o Johnnyho… Měl nehodu… Jel z plesu a zabil se,“ vypravila ze sebe matka. Zadrhávala při každém slovu.

Charlotte zoufale vykřikla.

„Ne… ne… Mami, to ne! Prosím…,“

naříkala. Tiskly se k sobě a vzlykaly.

Pam tiše plakala. Toužila jim pomoci, ale nevěděla si rady.

Za několik minut vešel Jim. Alice na první pohled viděla, jak ho ta událost zasáhla. Dlouho spolu všichni seděli a plakali a nakonec Alice zamířila nahoru do Bobbyho pokoje.

Chlapec byl vzhůru a dál ležel v posteli. Občas to dělával. Přesto se jí nyní zdálo, že Bobby cosi vycítil a schovává se před tím. Tentokrát ho však jeho mlčení nemohlo před ničím ochránit.

„Musím ti něco říct.“ Posadila se na postel a přitáhla si ho do náruče.

„Johnny umřel… Bude v nebi, odešel k Bohu… Miloval tě, zlato,“ vzlykla.

Cítila, jak se hoch třese. A když se odtáhla a pohlédla na něj, viděla, že zmučeně pláče jako všichni ostatní.

Ztratil bratra, kterého zbožňoval.

Pomohla mu s oblékáním a pak spolu sešli dolů. Zbytek dne uběhl jako bolestná rozmazaná šmouha.

Pam zůstala s Bobbym a Charlottou, zatímco Jim a Alice odešli do soudní budovy.

Jakmile

Alice

Johnnyho

spatřila, bolestně zasténala a objala ho.

Nakonec ji od něj musel Jim odtrhnout.

Potom šli dojednat pohřeb a vrátili se až po poledni.

Pam vařila pro všechny oběd, Charlotte sklesle seděla na dvoře a Bobby byl nahoře v pokoji.

Odpoledne vyšel článek v novinách a

lidé

jim

začali

telefonovat

a projevovat soustrast.

Přišla za nimi Becky. Vypadala hrozně. Tvář bílou jako křída jí zakrýval obvaz. Celou dobu vzlykala a nakonec ji Pam odvezla domů.

Becky stále opakovala, jak je jí to líto a že si nedokáže život bez Johnnyho představit. Tytéž pocity měli i ostatní.

Nazítří trpěli ještě víc, protože s každou další hodinou získávala tragédie skutečnější nádech. Ten den se měli rozloučit se studiem a všichni spolužáci i učitelé o Johnnym mluvili.

Ve škole za něj drželi minutu ticha.

Pohřeb byl v úterý. Alice nikdy nezažila takovou bolest. Později si vzpomínala jedině na květiny, zpěv linoucí se zdálky a pohled na své boty.

Celou dobu mačkala Bobbymu ruku a Charlotte nezadržitelně plakala. Jim měl skelný pohled a po tvářích mu stékaly slzy.

Ředitel střední školy řekl pár slov a po něm promluvil Johnnyho nejlepší přítel. Pak kněz pronesl krásnou řeč.

Chválil Johnnyho, jak byl pozoruhodný, veselý i laskavý a jak ho všichni po zásluze milovali. Nic však nemohlo změnit skutečnost, že chlapec zemřel.

Když ho doprovodili na hřbitov a odjeli domů, měli pocit, jako by život skončil. Nic je nemohlo utěšit, neměli se k čemu upnout. Johnny odešel příliš rychle, příliš brzy, příliš tragicky.

Přesto museli vydržet a žít dál.

Neměli jinou volbu.

Tu noc Charlotte křičela ze spaní.

Bobby ležel tiše ve svém pokoji. Celý den proplakal, ale večer byl unavený a nakonec usnul.

Alice s Jimem seděli v přízemí, zírali do prázdna a mysleli na svého ztraceného syna. Zápasili s nemožnou představou, že odešel a už se nikdy nevrátí. Žádný z nich si nechtěl jít nahoru lehnout, protože se příliš báli vlastních myšlenek a snů.

Proseděli tam skoro celou noc, až se nakonec ve tři ráno Alice zvedla a odešla do ložnice. Jim zůstal dole a pil. Tehdy ho Alice našla v bezvědomí na pohovce. Na zemi se válela prázdná láhev od džinu.

Byl to začátek příšerného období a Alice si nedokázala představit, že by se někdy život vrátil do vyjetých kolejí.

Normální by bylo, kdyby Johnny přišel po práci domů, na podzim nastoupil na fakultu, pronesl ve škole projev na rozloučenou a hrál ve fotbalovém družstvu. Líbala by ho, objímala a dívala by se na něj nebo by se s ním smála, držela by ho za ruce a dotýkala se jeho vlasů.

Ale když teď zemřel, nic už nebude jako dřív.

A zatímco se dny vlekly, věděla s čím dál větší jistotou, že se její svět navěky zhroutil.

3

Čtvrtého července, právě na Den nezávislosti, uplynul od Johnnyho smrti měsíc. Alice dala vyvolat fotografie z večera před maturitním plesem a pohled na syna, který se na ni usmíval ve smokingu,

jí

zraňoval

srdce.

Johnnyho

podobenky

zarámovala

a pověsila do Charlottina, Bobbyho a svého pokoje.

Někdy si říkala, že ty obrázky všechno jen zhoršují. Znovu na nich viděla svého krásného syna, mladého a plného života.

Letos si Petersonovi o svátku neužili radost. Piknik a grilování, které pořádali každý rok, se staly minulostí.

Pohled na přátele by jim pouze připomněl

pochmurnou

atmosféru

pohřbu a navíc neměli náladu cokoli slavit. Nebylo proč se veselit ani čemu se smát. V posledních týdnech se jejich dům ponořil do ponurého ticha.

Všichni vypadali vyčerpaně a pouhé přežití každého dne jim připadalo stejně obtížné jako zdolat Mount Everest. Když se večer setkali u společného jídla, s otřesem si všimli, jak všichni scházejí před očima.

Alice zhubla přes pět kilo a pod očima měla tmavé kruhy. Při častých telefonátech s

Pam

Adamsovou

přiznávala, že v noci nemůže spát.

Usínala až kolem šesté ráno a za hodinu se zas probouzela. Někdy si dokonce zdřímla jen v křesle.

Jim polehával na pohovce a pil do bezvědomí. Charlotte bez ustání plakala, odmítala vycházet z domu a za poslední měsíc vynechala všechny zápasy. Bobby se stáhl do sebe stejně jako tenkrát po nehodě, kdy skoro utonul.

Podle Pam na tom ani Becky nebyla o moc lépe. První týden proležela v posteli, a když se konečně vrátila do práce, byla tak rozrušená, že ji poslali domů. Teprve minulý týden se jí podařilo nastoupit na částečný úvazek.

Nepřestávala

plakat,

málo

jedla

a tvrdila, že radši měla zemřít s Johnnym.

Její sourozenci si o ni dělali starost.

Také jim Johnny chyběl. Byl to i jejich přítel.

„Musíte

se

trochu

vyspat,“

přesvědčovala Pam Alici. „Nakonec se vám to podaří. Když Mike zemřel, cítila jsem se stejně. Ale nechcete přece onemocnět. Co kdybyste si vzala prášky na spaní?“

Po manželově smrti je Pam chvíli brala, ale protože se každé ráno probouzela s bolestmi hlavy, nakonec se raději obešla bez nich.

„Copak mi takhle bude pořád?“

vzdychla Alice. Jen těžko si představila, že by zbytek života prožila v takové depresi.

„Myslím, že smrt dítěte vás zasáhne nejvíc. Nikdy nezapomenete, ale časem se to změní. Naučíte se s tím žít.“

Pam se z Mikeovy smrti stále nevzpamatovala, a to už uplynuly dva roky. Přesto se jí už dařilo každý den vstát, postarat se o děti a občas se i zasmát. Zamlčela však Alici, že od té doby už nezažila žádnou opravdovou radost.

Přátelé

ji

však

stále

přesvědčovali, že i tohle se jednou změní.

„Všechno se zlepší, Alice. Vždyť uplynul teprve měsíc. Co děti?“

„Charlie hrála včera znovu baseball, ale odešla uprostřed zápasu. Trenér to vzal skvěle. Řekl jí, ať si dělá, co chce.

Že může hrát nebo jen sedět a dívat se.

Když byl v jejím věku, zemřela mu sestra, takže ví, jaké to je.“

„Co Bobby?“

„Úplně se uzavřel do sebe. Celý den jenom leží, dokonce se ani nepřijde dolů najíst, takže mu musím nosit jídlo do pokoje. Jim si myslí, že bych ho neměla rozmazlovat, ale…,“ znovu se jí zlomil hlas, „Bobby a Charlotte jsou to jediné, co mi zbylo. Jim je pořád pryč, a když se vrátí… No, víte, jak to s ním je… Zpije se do němoty, aby nic necítil. Vůbec nechce o Johnnym mluvit. Myslí si, že bych měla

vyklidit

jeho

ložnici

a všechno odvézt. Ale nedokážu to, možná nikdy. Někdy tam chodím a sedávám uvnitř. Jako bych doufala, že když to vydržím dost dlouho a budu na něj čekat, vrátí se. Dokonce jsem ještě ani nepřevlékla povlečení. Musí vám to připadat bláznivé,“ dodala omluvně, ale Pam to velmi dobře znala.

„Manželovo oblečení jsem si nechala přes rok a pořád si schovávám pár jeho oblíbených věcí.“

„Nebyla jsem na to připravená,“

vzdychla Alice nešťastně, „a nikdy nebudu. Ani ve snu mě nenapadlo, že by zemřel, že by se nám něco takového stalo. To se přece děje jen jiným lidem…“

Přesně tak se cítila Pam, když Mike tak

nečekaně

odešel.

Ale

ztráta

sedmnáctiletého chlapce je mnohem horší rána osudu. Po Johnnym zůstala na světě spousta zlomených srdcí.

Původně

se

koncem

července

Petersonovi chystali odjet na dovolenou k jezeru, ale po Johnnyho smrti změnili plány a zůstali doma.

Ani v srpnu se Alici nedařilo v noci usnout, ale aspoň Jim už se tolik neopíjel. Vrátil se k několika pivům před televizí a přestal holdovat džinu.

Charlotte

znovu

hrála

baseball

a Alice stále marně prosila manžela, aby s ní chodil na zápasy.

Bobby proležel většinu času v posteli.

I když se Alice snažila přilákat ho k sobě dolů a nějak ho zabavit, jakmile se k němu na okamžik obrátila zády, zvedla telefon nebo se zabrala do práce, vytratil se zase zpátky do svého pokoje.

V noci panovalo v domě ticho jako v hrobě. Všichni zůstávali o samotě, lízali si rány a vzpomínali na Johnnyho.

A odpoledne sedávala Alice v jeho pokoji.

Když se začátkem září setkala s Pam, vypadala mnohem hůř než v červnu. V tu dobu uběhly od Johnnyho smrti tři měsíce, ale pro jeho matku se nic nezměnilo. Byla stejně zdrcená jako v prvních dnech po nehodě a stěží se přiměla každé ráno obléknout. Pokud se jí to přece jen podařilo, vzala si džíny a obnošený svetr, na několika místech roztržený. Pam se nabídla, že jí upraví nějaký účes, ale Alice jen zavrtěla hlavou.

V době, kdy se děti znovu vrátily do školy, ji začalo pobolívat břicho. Byla to ostrá bodavá bolest, a protože se stále zhoršovala, zmínila se o ní Jimovi.

Tvářil se znepokojeně.

„Zašla sis k doktorovi?“

Poslední dobou měli o sebe strach.

Uvědomovali si, jak je život křehký.

Alice se ustavičně obávala, že se Charlotte zraní při hře nebo ji cestou ze školy srazí auto. Představa, že její blízcí jsou v bezpečí, se navždy rozplynula.

„Nic to není,“ odpověděla chabě.

Mnohem víc než o sebe se bála o děti.

Charlottu ten týden dvakrát bolela hlava a musela odejít z vyučování. A Bobby do školy vůbec nechodil. Zamykal se ve svém pokoji a ředitel školy se dal slyšet, že počká ještě další měsíc, ale pak se uvidí.

V příštích týdnech měla Alice stále horší bolesti břicha, ale nikomu nic neřekla. Věděla, že musí být silná, aby se postarala o rodinu, a zmínila se o tom i před Pam.

Ani Becky se nedařilo dobře. Znovu sice nastoupila na plný úvazek, ale po večerech sedávala doma a plakala.

Nestýkala se s přáteli a nikam nechodila.

Uběhl další měsíc. Jednou večer ležela Alice vedle Jima a snažila se nekřičet bolestí. Trpěla tolik, že vůbec nedokázala klidně uvažovat. Dovlekla se do koupelny a tam začala zvracet krev.

Když po dlouhé době konečně otevřela dveře, sotva stála na nohou.

Jim sice nebyl úplně při smyslech, ale nespal, a jakmile manželku spatřil, rychle vystřízlivěl. Obličej už neměla bílý, ale zelený.

„Alice? Co je ti?“ Posadil se v posteli a zíral na ni. Začala se ho zmocňovat panika.

„Nevím,“

zašeptala.

Přemáhala

bolest, ale nohy jí vypověděly službu a před očima se jí všechno rozhoupalo.

Pomalu se sesula na podlahu.

„Alice…! Alice!“ Doběhl k jejímu bezvládnému tělu, pak chvatně popadl telefon a vytočil číslo první pomoci.

Srdce mu divoce bušilo, když na druhé straně zvedli sluchátko. Pak vychrlil, že manželka je v bezvědomí a zvracela krev.

Při pohledu na ni si uvědomil, jak moc zhubla. A najednou ho napadlo, že by mohla zemřít. Nedokázal by se s její ztrátou vyrovnat.

Zatímco

mluvil

se

sestrou

z dispečinku, Alice se pohnula a znovu začala zvracet.

„Hned pošleme sanitku.“

Přiklekl k manželce, ale už za několik minut uslyšel sirénu. Proto se rozběhl ke dveřím, aby pustil lékaře dovnitř. Cestou zpátky bral nahoru schody po dvou.

V tu chvíli vyšla na chodbu Charlotte.

Vypadala vyděšeně. Bobby naštěstí spal.

„Co se děje?“ vyhrkla. Když spatřila, že se záchranáři sklánějí nad matkou, vyděsila se. Viděla, jak Alice zesinala, a když muži začali nehybné tělo zvedat, rozplakala se.

„Co

se

stalo,

tati?“

vyjekla

a bezděčně zaúpěla.

„Nevím,“ odpověděl tiše. „Zvracela krev.“

Měl o manželku takový strach, že ho ani nenapadlo, aby Charlottu nějak utěšil. Soustředil se pouze na Alici.

„Může to být spousta věcí,“ obrátil se k němu jeden ze záchranářů, „ale nejspíš půjde o prasklý vřed. Musíme ji hned převézt do

nemocnice.

Pojedete

s námi?“

Položili Alici na nosítka a přikryli ji.

I v bezvědomí se stále třásla. Utrpěla šok ze ztráty krve.

„Určitě,“ přikývl Jim, natáhl si kalhoty a bez ponožek vklouzl do bot.

Vzal si svetr, popadl sluchátko a zavolal Pam. Vysvětlil jí, co se stalo, a zeptal se, jestli by mohla přijet a pohlídat děti, než se sám vrátí. Nerad ji obtěžoval, ale nenapadlo ho, na koho jiného by se obrátil.

„Budu tam za pět minut. O děti se nebojte. Hlavně se postarejte o Alici, Jime. Už dlouho se o ni bojím.“

Všichni viděli, jak paní Petersonová v poslední době zhubla, ale nezmiňovali se o tom. Věděli, že je pro ni těžké začít znovu žít. Po Johnnyho smrti prožila nejhorší čtyři měsíce.

Jim nasedl do sanitky, aniž se rozloučil s dětmi. Charlotte se schoulila v posteli rodičů jako ztracené dítě.

Když ji tam Pam našla, sedla si k ní a pevně ji objala. Potom nakoukla do Bobbyho pokoje, ale chlapec k její úlevě tiše oddychoval. Ohřála Charlottě mléko, vyčistila krev z koberce a pak si spolu sedly ke kuchyňskému stolu.

Dlouho si povídaly. O tom, jak je život bez Johnnyho smutný, jak jsou Charlottini rodiče rozrušení, jak její otec pije a matka je zničená.

Dívka tvrdila, že jejich životy už nikdy nebudou stejné jako dřív; Pam připustila, že je to pravda, ale vysvětlovala, že časem se vše hodně zlepší. Až se Alice vyrovná se ztrátou, znovu se jim bude naplno věnovat. Teď je ochromená zármutkem, ale postupně se to jistě změní.

Potom Pam uložila Charlottu do postele a zavolala do nemocnice.

Mluvila s Jimem. Řekl, že Alice je stále v péči lékařů a dostává krev. Dosud není mimo nebezpečí. Jednou se sice krátce probrala, ale když ji viděl naposledy, byla znovu v bezvědomí.

Zmínil se, že manželka leží na samostatném pokoji vedle jednotky intenzivní péče a je tam s ní sestra.

Lékaři ji soustavně hlídají a nedovolí mu, aby zůstal uvnitř. Pouštějí ho tam každou půlhodinu jen na pět minut.

„Co říkají doktoři?“ zeptala se Pam stísněně. Nikdy by do Jima neřekla, že bude mít o Alici takový strach.

„Prý je to nejspíš vřed. Už přestala krvácet, ale kdyby ji tak rychle nepřevezli, mohla zemřít.“

„Já vím,“ zašeptala Pam. „Díkybohu že jste zavolal pomoc včas.“

„Děkuju vám, že jste zůstala s dětmi, Pam. Až budu vědět něco nového, ozvu se.“

„Zavolejte kdykoli. Zvednu sluchátko hned po prvním zazvonění, aby se děti neprobudily.“

„Děkuju, Pam,“ opakoval a vrátil se ke své ženě.

Sestra mu oznámila, že Alice dostala sedativa a bude několik hodin spát.

Vděčně přijal nabídku, že může přečkat noc na lehátku v čekárně.

Usnul, jako když ho do vody hodí.

Obavy a napětí ho zmohly, a navíc byla hluboká noc.

Alice spala klidněji a už nezvracela.

Tlak měla trochu vyšší – sestra ji proto chodila

každých

dvacet

minut

zkontrolovat

–

ale

lékaři

byli

přesvědčení, že to přežije.

Tvrdě spala a hlavou se jí honily zvláštní sny. Nedokázala by říct, kam ji zavedly, ale po chvíli si uvědomila, že Johnny kráčí po jejím boku. Vypadal radostně a uvolněně. Po chvíli se k ní s úsměvem obrátil.

„Ahoj, mami.“

Působilo to stejně, jako když se každý večer vracel po práci domů a ona na něj čekala s večeří.

„Ahoj, zlato, jak se máš?“

Uvědomila si, že s ním může ve snu mluvit. Zároveň si s radostí všimla, jak šťastně syn vypadá.

Měla pocit, že víc bdí, než sní, ale bylo jí jasné, že pokud Johnnyho vidí, musí spát. Nechtěla, aby ten sen skončil.

„Jsem v pořádku, mami. Ale ty na tom nejsi moc dobře. Proč se tak ničíš?“

V jeho hnědých očích se zračily obavy. Měl na sobě světlemodrou košili, džíny a své oblíbené boty. Přemítala, jak se mu podařilo odnést si je s sebou. I ve snu si zřetelně vzpomínala, že ho pohřbili v tmavém obleku a docela jiných botách. Ta záhada ji natolik překvapila, že ji nehodlala řešit.

„Nic mi není,“ ujistila ho. „Jen mi hrozně chybíš.“ Připadalo jí, že ve skutečnosti nemluví, ale dorozumívá se s ním beze slov.

„Já vím, mami,“ odpověděl jemně.

„Jenže to není důvod, aby ses zhroutila.

Charlie je smutná a Bobby to taky těžce nese.“

„Uvědomuju si to, ale nevím, jak jim pomoct.“

„Táta s ní musí začít chodit na zápasy.

1 když je holka, hraje líp, než se to kdy dařilo mně. A z Bobbyho se stal samotář. Jestli mu nějak nepomůžeš, ještě se to zhorší.“ Už teď byl téměř autistické dítě a Alice si o něj dělala stejné starosti jako Johnny.

„Proč si nepromluvíš s otcem?“

zeptala se prakticky a on se usmál.

Ačkoliv měla zavřené oči, viděla ho zcela jasně.

„Neslyšel by mě, mami. Ty ano.“

Věděla, že Johnny má pravdu, protože tohle je její sen, ne Jimův.

„Musíš se vzchopit, mami, jinak nikomu nepomůžeš. Musíš se uzdravit a vrátit se domů.“

Zřetelně slyšela jeho hlas.

„Nechci jít domů,“ namítla nešťastně a rozplakala se. „Bez tebe je to tam k nevydržení.“

Dlouze ji pozoroval, jako by si nebyl jistý, co jí má říct. Objal ji a ona popotáhla.

„Nikdy si na to nezvyknu,“ vzlykla, jako by tím mohla něco změnit a Johnny by se opět probral k životu.

„Ale zvykneš,“ ujistil ji důrazně. „Jsi silná, mami.“

„Nejsem. Nedokážu najít sílu ani pomoct otci, Charlii nebo Bobbymu.

Nezbylo mi nic, co bych jim mohla dát.“

„Ale zbylo“ trval Johnny na svém.

Pak se ozval další zvuk, připomínající něčí hlas. Přicházel zdálky a ona ho nepoznávala. Otevřela oči a spatřila zdravotní sestru. Její sen se rozplynul.

„Něco se vám zdálo, viďte?“ zeptala se sestra přívětivě. Znovu jí změřila tlak a vypadalo to, že je s výsledkem spokojená.

Alice zavřela oči a opět začala snít.

Bylo příjemné zjistit, že na ni Johnny čeká. Seděl na nízké zídce a houpal nohama, jako když byl malý kluk. Při pohledu na ni seskočil na zem.

„Johnny, chci jít s tebou.“ Na to, aby mu tohle mohla říct, čekala čtyři měsíce.

Dosud ta slova nevyslovila, ani si je nepřiznala. Ale bylo to tak. Toužila být s ním, nedokázala bez něj žít.

„Zbláznila ses?“ Johnny vypadal otřeseně. „Nechala bys tu Bobbyho, Charlii a tátu? To přece nemyslíš vážně.

Potřebují tě. Ujišťuju tě, že tady by s tím nápadem nikdo nesouhlasil. Pusť to z hlavy, mami, a začni se chovat rozumně.“ Zdálo se, že se na ni zlobí.

„Bez tebe nemůžu,“ hlesla Alice nešťastně. „Nechci žít.“

„To je hloupost. Pořád tu máš spoustu práce. A já taky,“ dodal.

Připadalo jí, jako by dospěl od chvíle, kdy ho viděla naposledy.

„Copak máš za práci?“ zajímala se zvědavě, ale jenom pokrčil rameny.

Znovu seděl na zdi a houpal nohama.

„Nevím. Ještě mi to neřekli. Ale mám dojem, že to bude dřina, vzhledem k tvému postoji a stavu. Jak můžeš být taková, mami?

Dřív

ses

nikdy

nevzdávala snadno.“

Znělo to, jako by ho zklamala.

Zadívala se do důvěrně známých očí a zatoužila dotknout se jeho tváře. Něco jí však napovídalo, že to nesmí udělat.

Instinktivně tušila, že by se tím mohla probudit.

„Dřív jsi taky nebyl mrtvý. Nesnesu to, zlato. Prostě nemůžu.“

Seskočil ze zdi a pozoroval ji.

Vypadal pobouřeně, a když znovu promluvil,

jeho

hlas

zněl

velmi

naléhavě.

„To už nikdy nechci slyšet. Vzpamatuj se.“

Mluvil spíš jako otec než dítě.

Najednou působil velmi přísně.

Uvědomila si, že je to zvláštní sen.

Johnny se zdál podivně skutečný, jako by se s ním ocitla v nějakém jiném světě.

„Mrzí mě to,“ vzdychla. Připadala si jako dítě, které dostalo vyhubováno a teď se omlouvá. „Nevíš, jak je těžké zůstat tu bez tebe.“

„Vím. Nechtěl jsem odejít tak brzy.

Překvapilo mě to. Chudák Becky. Je mi líto, že jsem ji opustil.“ Tvářil se smutně a Alici bodlo u srdce.

„Už

se

trochu

vzpamatovala,“

pokusila se syna utěšit a Johnny přikývl.

„Bude v pořádku, jen to zatím neví.

A ty, Charlie, Bobby i táta taky. Jestli se přes smutek pokusíte přenést a táta začne chodit na Charlottiny zápasy, urychlíte to.“

Všimla si, že jeho obraz trochu vybledl. Jako by s ní zůstal moc dlouho a byl unavený.

„Mrzí mě to, zlato. Nechtěla jsem tě zklamat,“ omluvila se a doufala, že sen ještě nekončí. Měla zvláštní obavy, že jí Johnny zmizí a ona se probudí.

„Nikdy jsi mě nezklamala, mami.

A vím, že to neuděláš ani teď. Brzy se uzdrav a pak si promluvíme o dalším.“

„Kdy?“ Chtěla vědět, kdy ho zase uvidí. Než zemřel, nikdy se jí nic podobného nezdálo.

„Až se uzdravíš. Zatím nechci, aby sis zbytečně dělala starosti.“

„Proč?“

„Protože jsi nemocná a kromě toho jsem ještě nedostal konkrétní úkol.“

Mluvil v hádankách a Alice se cítila zmateně. Pořád se spolu procházeli a Johnny vypadal docela skutečně.

„Jaký úkol?“

„S tím si nelam hlavu, mami.“

„Chodíš do nějaké školy?“

„Myslím, že to tak klidně můžeš nazvat. Asi si musím vysloužit křídla.“

Zasmál se. Pak ji políbil, otočil se a odešel.

Chtěla se za ním rozběhnout, ale nedokázala to. Jako by se před ní vynořila neviditelná zeď, která ji zastavila. Dívala se za ním, jak mizí, ale už necítila takový smutek jako dřív.

Když se probudila při měření tlaku, dokonce se na sestru usmála. Byl to nejkrásnější sen, jaký se jí kdy zdál.

„Zdá se, že je vám líp, paní Petersonová,“ prohlásila sestra vesele.

Když odešla, Alice znovu usnula, ale tentokrát se jí Johnny nezjevil.

Ráno ji přišel navštívit Jim s dětmi.

Užuž jim chtěla prozradit, co se jí zdálo, ale nakonec si to rozmyslela. Nechtěla je rozrušit a měla pocit, že si to zatím musí nechat jen pro sebe. Navíc se obávala, že Bobby se bojí duchů.

Lékaři rozhodli, že musí zůstat v nemocnici ještě další noc. Odpoledne za ní přišla Pam a chvíli si povídaly.

Jim jí zavolal, že zůstane večer doma s dětmi, a Alice ho ujistila, že se cítí mnohem líp.

Jakmile večer usnula, Johnny se znovu objevil. Milovala novou dimenzi, kterou s ním nacházela, a přála si celou dobu spát.

Byla šťastná a v dobré náladě.

Mluvila s ním o spoustě věcí, o Becky, o škole, o jeho bývalém zaměstnání i o tom, proč otec tolik pije. Oba věděli, že je to kvůli nehodě před pěti lety.

Johnny však prohlásil, že už to trvá moc dlouho a je na čase s pitím skončit.

„To se lehko řekne, ale hůř udělá,“

povzdychla si Alice. „Ani mně se to nelíbí, ale dokud Bobby nepromluví, tvůj otec se bude mučit pocity viny.“

„Až na to bude Bobby připravený, začne zase mluvit. Pak už se táta nebude mít na co vymlouvat.“

„Myslíš?“ Vzdala se vší naděje už přede dvěma lety. Udělali pro Bobbyho, co mohli,

ale

všechno

nadarmo.

S jistotou předpokládala, že už se to nezmění.

„Určitě. Uvidíš.“

„Máš to z vyšších zdrojů, nebo se mě jen snažíš povzbudit?“ zeptala se s úsměvem. Bylo tak úžasné znovu Johnnyho vidět, i když pouze ve snu.

„Oboje. Cítím to v srdci. Vždycky jsem to cítil.“

„Odjakživa sis s ním rozuměl,“

přikývla a myslela na mladšího syna i na trauma, které utrpěl. „Nikdo jiný to tak neumí.“

„Myslím, že když se o to pokusíš, taky poznáš, co ti chce říct.“

Chvíli uvažovala. Byla to fascinující představa.

Nikdy

ji

nenapadlo

poslouchat Bobbyho myšlenky, jako to dělal Johnny.

„Až se vrátím domů, zkusím to,“

slíbila. Napadlo ji, že v možnosti Johnnyho vidět je nějaké poselství.

Nebo to způsobily léky, které jí dali v nemocnici? Možná mají halucinační účinky, a tak vidí obrazy, které neexistují.

Povídali si skoro až do rána. Věděla, že se za chvíli bude muset probudit, a děsila se okamžiku, kdy Johnnyho opět ztratí.

„Nechci, abys zase odešel,“ vzdychla nešťastně a Johnny zpomalil krok.

„Nemůžu tu s tebou zůstat?“ Chtěla jediné – být s ním.

„Samozřejmě že ne, mami, nejsi přece mrtvá. A ještě dlouho nebudeš. Čeká tě spousta práce.“

„Moc mi chybíš.“ Jen stěží dokázala ta slova vyslovit, tolik to bolelo.

„Taky se mi stýská, mami,“ připustil.

„Moc. Po tobě, po Becky, po Bobbym…

po Charlii… i po tátovi. Jen těžko si zvykám, že už nejsem s vámi. Ale nějakou dobu

vám

ještě

zůstanu

nablízku.“

„Vážně?“

Při pohledu na její překvapený výraz se usmál.

„Mám tu úkol,“ dodal záhadně.

Vypadala zmateně. „Jaký?“

„Nevím. To nikomu neřeknou, musím na to přijít sám. Žádné podrobnosti nedostanu.“

„Co tím myslíš?“ Jeho slova ji mátla.

„Nejsem si jistý, mami. Asi se ode mě očekává, že něco udělám… A jakmile to dokončím, odejdu.“

„Nechápu.“ Dívala se mu do očí. „Co se stane, až se probudím? A až zase usnu, bude se mi tenhle sen zdát znovu?“

Opět zatoužila usnout navěky, jen aby mohla být s ním.

Zasmál se. Byl to smích, na který se tak dobře pamatovala. Pořád jí tolik chyběl! Připadalo jí nádherné znovu Johnnyho vidět a víc než jindy měla dojem, že už se nikdy nechce probudit.

„Budeš mě hodně vídat.“ O snu se nezmínil.

„Kdy?“ Prahla po odpovědi a po slibu, že ji bude ve snech navštěvovat.

Poslední

noci

pro

ni

znamenaly

obrovský dar. Cítila se skoro stejně, jako by byla s Johnnym ve skutečnosti.

„Třeba hned teď,“ zakřenil se.

„Co myslíš tím teď?“

„Až se probudíš.“

„Uvidím tě, až se probudím?“

Nemohla tomu uvěřit.

Znovu přikývl a ona na něj zmateně zírala.

„Co kdybys mi to vysvětlil?“

„Fajn. Probuď se.“

„Teď?“

„Jo, teď. Otevři oči.“

„Nechci je otevřít. Jestli to udělám, zmizíš a všechno bude zas černé jako dřív. Odmítám se probudit.“

Ve srovnání s ním si připadala jako dítě. Co nejpevněji zavřela víčka.

„Probuď se, mami. Otevři oči.“

Zprvu se snažila odolat, ale pak zjistila, že to nedokáže. Jako by ji donutil podvolit se jeho vůli.

Váhavě otevřela oči. V pokoji bylo tma a zpočátku neviděla moc jasně.

Jakmile jí však přivykla, spatřila John– nyho sedět v nohách postele. Vypadal úplně stejně jako ve snu předtím.

„To je krásné,“ vydechla a široce se na něj usmála. „Asi za to můžou ty léky.“

Pobavilo

ji

to.

Možná

prožívá

halucinaci, ne sen.

„Ne, léky nic nezpůsobily,“ ujistil ji.

„Jsem s tebou doopravdy.“

„Cože?“ S očima dokořán na něj zírala. Nedávalo to smysl. Už jí to nepřipadalo jako sen. Viděla Johnnyho, mluvila s ním, a přitom měla pocit, že je zcela vzhůru.

„O nic nejde. Prostě jsem tady. Není to senzační?“ Vypadal rozrušeně.

V očích se jí mihl úlek. Napadlo ji, že ji šálí smysly. Možná ji zármutek přece tak ochromil, že se zhoupla přes okraj propasti a logiku i zdravý rozum nechala za sebou.

„Na nějakou dobu jsem se vrátil, mami. Ale jen pro tebe.“

Nevěřícně ho pozorovala.

„Někdy

se

to

stává,“

dodal.

„Vysvětlili mi, že se to děje lidem, kteří odejdou velmi náhle a potřebují dokončit pár věcí. Ale nikdo mi neřekl, co tu mám napravit, ani u koho. Myslím, že na to musím přijít sám.“

„Johne,“ oslovila ho matka a snažila se vypadat co nejpřísněji. „Opravdu za to nemůžou ty léky?“

Nevěděla, co si o tom všem má myslet. Bezděčně se stala součástí jevu, který popíral všechno, čemu až dosud věřila. Jako by zažívala zkušenost mimo tělo, k níž dochází při klinické smrti, a Johnny se do ní nějak připletl. Vypadal šťastně, uvolněně a zcela skutečně.

„Nechápu,

co

se

tu

děje,“

pokračovala

unaveně.

Vtom

vešla

zdravotní sestra a Johnny zmizel.

Vypadalo to, jako by tu vůbec nikdy nebyl, ale tentokrát necítila smutek ani zdrcující ztrátu. Měla podivně dobrou náladu.

„Jak vám je?“ zeptala se sestra a po zkontrolování

všech

záznamů

na

přístrojích se zatvářila spokojeně.

Zdržela se jen pár minut a pak opět odešla.

Alice zavřela oči a myslela na syna.

Když je otevřela, stál vedle její postele a zubil se na ni.

„To nemůže být pravda,“ zavrtěla hlavou a usmála se. „Přesto je to úžasný zážitek. Kam jsi odešel?“

„Nemůžu zůstat v místnosti, když jsou tam další lidé. Tak znějí pravidla. Říkal jsem ti, mami, že tady jsem jen pro tebe.“

„Kéž

bys

tu

byl

doopravdy,“

povzdychla si se zívnutím, ale oči z něj nespustila. I když to nechápala, cítila se mnohem líp. Bylo úžasné znovu ho vidět, nebo si to aspoň myslet.

„Jsem tu, mami. Věř mi. Je to senzační.“

Svraštila obočí. Náhle se cítila nervózní, jako by se dělo cosi důležitého, co nikdo, dokonce ani Johnny, nemůže ovlivnit.

„Chápu, že ti to připadá zvláštní,“

pokračoval Johnny. „Zprvu jsem měl stejný pocit. Poslali mě na chvíli zpátky, abych tu něco dokončil, protože jsem odešel tak rychle, že mi nezbyl čas.

Nevracím se kvůli sobě, ale kvůli ostatním – tobě, Bobbymu, Charlii, tátovi… a nejspíš taky Becky, možná i její mámě… Musím toho hodně udělat, ale zatím mi nic nevysvětlili.“

Seděla v posteli rovně jako svíčka a zírala na něj. A tentokrát věděla, že nespí.

„Vrátil jsem se jen na chvíli,“ dodal s úsměvem.

„Chceš říct, že tě opravdu vidím a nemůže za to žádná droga, kterou mi píchli v kapačce?“

„Je to mnohem úžasnější, mami.“

Znovu se na ni zakřenil. „Čeká mě skvělá práce. Vím, že se mi bude líbit.

Všichni jste mi moc chyběli.“

„Ty nám taky,“ vzdychla a oči se jí zalily slzami. Instinktivně se k němu natáhla a on ji vzal za ruku. Připadalo jí, že je stejný jako dřív. Stále to byl ten pohledný hoch jako dřív. Její milovaný syn.

„To tě celou dobu uvidím?“ vypravila ze sebe nevěřícně, jako by hledala pod nohama kousek pevné země.

„Hodně často, kromě doby, kdy budu mít práci někde jinde. Musím toho hodně stihnout.“

„Uvidí tě ještě někdo?“

„Ne, jen ty. Doufal jsem, že by mě mohla vidět i Becky, ale to prý není dobrý nápad. Projevují ti tím obrovskou laskavost, mami. Myslím, že bys jim měla poděkovat, jestli k tomu budeš mít příležitost.“

Přikývla. „Udělám to,“ zašeptala. Pak v ní opět převážily pochybnosti. „Jseš si jistý, že

neblázním…

nebo

mě

neomámili

drogou,

která

přestane

účinkovat, až se dostanu domů?“

„Naprosto, mami. Co kdyby sis chvíli odpočinula? Musím zařídit pár věcí.

Přijdu za tebou, až budeš doma.“

Naklonil se k ní a políbil ji. Cítila jeho něhu. Pak se usmál a zmizel.

Tentokrát se však necítila stejně jako předtím. Věděla, že ji neopustil, a ačkoli stále nechápala, co se vlastně děje, srdce jí tlouklo bezstarostněji než za poslední čtyři měsíce nebo i dřív.

Klidně ležela na lůžku, myslela na syna a vnímala jeho teplo, které po sobě zanechal. Vzpomínala na jeho slova, a když zavřela oči, viděla ho před sebou. Vybavovala si jeho polibek i dotyk. Aniž pohnula ústy, zašeptala: „Díky.“ Potom jí přinesli snídani.

Spořádala mnohem víc jídla než v minulých měsících – snědla ovesnou kaši, toast, kávu a vejce naměkko. A nic si nepřála víc než se usmívat, kdykoli si na Johnnyho vzpomněla. Už nebyla smutná, zničená a v depresi. Cítila se šťastněji než za celá léta.

Lékař považoval její rychlé uzdravení za zázrak. Sice ji upozorňoval, aby užívala léky, dokud se zcela nezotaví, ale po pečlivé prohlídce jí dovolil odejít domů.

Jakmile to uslyšela, usmála se, protože věděla, kdo tam na ni bude čekat. A i kdyby se jí to všechno jen zdálo, byla přesvědčená, že to je nejkrásnější sen, jaký kdy měla.

4

Jim pro Alici přijel o polední přestávce a odvezl ji domů. Měla dobrou náladu a cítila se trochu silnější.

Slíbila lékařům, že bude odpočívat.

Po návratu ji navštívila sousedka a večer za ní přišly Pam s Becky. Držela předepsanou dietu a Charlotte pro všechny uvařila večeři.

Alice na sebe hodila župan a sešla do přízemí. Ten večer s nimi jedl dokonce i Jim, a než se s několika plechovkami piva vytratil do obývacího pokoje a zapnul televizi, chvíli s ostatními poseděl.

Alice pomohla Charlottě umýt a utřít nádobí. Bobby seděl mlčky u stolu a díval se na ně. Od chvíle, co se matka vrátila z nemocnice, z ní nespustil oči.

Když se dozvěděl, že odjela, měl o ni strach a obával se, že se už nevrátí.

Jakmile zamířila po schodech do svého pokoje, šel za ní a sedl si k ní na postel.

„Všechno je v pořádku, zlatíčko. Už nikam

nepůjdu.

Je

mi

dobře.

Namouduši.“

V jeho velkých modrých očích stále viděla strach. Vzpomínka na Johnnyho smrt byla pro všechny velmi živá, a pro Bobbyho zvlášť. Váhavě se k ní přisunul a vzal ji za ruku.

Nedlouho poté, co ho uložila ke spánku a sama ulehla do postele, zaslechla šramot. Myslela si, že přišla Charlotte, aby si jako obvykle vypůjčila něco na sebe. Byla sice vyšší a štíhlejší, ale ke svým oblíbeným džínům mohla nosit některé matčiny svetry a další doplňky.

„Charlie?“ zavolala Alice.

Při pohledu na usmívajícího se Johnnyho sebou trhla. Měl na sobě stejnou modrou košili a džíny, které na něm viděla v nemocnici, a vlasy si učesal jako v předvečer maturitního plesu.

„Ahoj, mami.“

Sklonil se k ní a políbil ji na tvář. Pak se posadil na konec její postele, jak to často dělával, když si chtěl o něčem promluvit.

„Bude mi chvíli trvat, než si na to zvyknu,“ přiznala. „Je to zázrak, vid?“

„To je,“ přikývl. Nepřestával se usmívat.

„Cos dneska dělal?“ zeptala se zvědavě a znovu si položila hlavu na polštář.

Vychutnávala si ten pohled. Slušelo mu to a působil mladě, silně a sebejistě, možná dokonce víc než dřív. Tehdy se chvílemi mračil a občas si dělal s něčím starosti, ale teď se tvářil celou dobu šťastně.

Najednou si pomyslela, že je zvláštní ptát se ho, co dělal. Měla pocit, jako by nikdy neodešel, a očekávala, že jí bude vyprávět o práci nebo o škole.

„Dnes jsem byl za Becky. Vypadala moc smutně.“

Oči mu zvážněly. Sledoval svou dívku několik

hodin,

když

se

starala

o sourozence a povídala si s matkou.

„Na chvíli se tu s Pam zastavily,“

podotkla Alice.

„Já vím, mami. Byl jsem tady.“

„Byl jsi tady?“

Přikývl a zdálo se, že o něčem přemýšlí. „Když jsi byla v nemocnici, Bobby měl o tebe hrozný strach,“ dodal.

To

už

ovšem

věděla.

Bobby

nepotřeboval slova, aby jí řekl, jak se cítí. To, že s ní zůstal celý den, vysvětlovalo všechno, co chtěla vědět.

„Bál se myslím, že se už nevrátím…

Jako ty,“ dodala s povzdechem.

„Přesně tak, mami,“ přisvědčil Johnny tiše. „A Charlie má strach o tátu.“

Alice přikývla. Neměla k tomu co dodat. Také si o Jima dělala starosti.

Jeho pití se po Johnnyho smrti rapidně zhoršilo. Mohla jen doufat, že s tím jednou přestane.

V posledních týdnech se to však naopak stupňovalo. Ještě nikdy se sice neopil tolik, aby nemohl jít příští den do práce, ale jakmile začal, vydržel u lahve celou noc a ráno pak býval otupělý a ochromený.

Takový život k ničemu nevedl a Alice dobře věděla, že to ovlivňuje celou rodinu. Jim však odmítal si s ní promluvit a ji nenapadalo, jak by něco mohla změnit.

Nikde se o tom nešířila a zatím se jí dařilo odrážet případné otázky nebo narážky. Před dětmi ho omlouvala.

Nebylo však žádným tajemstvím, co se s ním děje a proč. Nejdřív skoro utopil Bobbyho, který poté přestal mluvit, a nedávno přišel i o druhého syna. Tolik lítosti nedokázal snést.

Když pil, nemusel cítit ani myslet.

V alkoholu nacházel zdánlivý únik.

„Jak jsi pokročil?“ Alice na syna zvědavě pohlédla. Myslela na něj celý den a stále si nebyla jistá, jestli to, co vidí, je sen, nebo skutečnost. Tak nevšední zážitek by nikomu nedokázala vylíčit. A ani by se o to nepokoušela.

„Jsi tu pořád, nebo sem chodíš jen na chvíli a pak se zase vracíš?“

Nejpodivnější jí připadalo, že spolu mluví

docela

normálně.

Alice

uvažovala, jestli je nemůže zaslechnout někdo, kdo jde náhodou kolem. Budou se muset chovat opatrně, nebo si lidé pomyslí, že se zbláznila a trpí samomluvou.

„Při práci přicházím a zase odcházím.

Taky chci strávit nějakou dobu s Becky.“

Tentokrát měl, když s ní mluvil, v očích něco smutného. Dojímal ho její žal. Chápal, kolik lidí jeho smrt zasáhla.

Jenže proto se přece vrátil! Musí tady dát do pořádku spoustu věcí.

Vstal a přešel ke dveřím. Usmál se.

„Jsem rád, že jsem zase doma, mami.“

Uvědomoval si, že tam zůstane pouze krátce, ale přesto si návrat užíval, stejně jako jeho matka.

„Je to úžasné, zlato. Moc jsi mi chyběl.“ Nenacházela slova, kterými by dokázala vyjádřit, co cítí.

„Jo,“ přisvědčil tiše, „vy mně taky.

Zajdu se dolů podívat na tátu.“

„Taky

tě

uvidí?“

zeptala

se

překvapeně. Netušila, že by ho mohl vidět i Jim.

Ale Johnny se jen usmál.

„Samozřejmě že ne, mami. Děláš si legraci? Hrozně by se vyděsil.“

„To máš pravdu,“ zasmála se s ním.

„Chci se jen přesvědčit, že je v pořádku. A pak se ve svém pokoji porozhlídnu po pár věcech. Co se stalo s mým školním sakem? Nevyhodilas ho, vid?“

„Ovšemže ne. Schovám ho pro Bobbyho. Když jsem mu slíbila, že ho jednou zdědí, celý se rozzářil. Ale do té doby musí hodně vyrůst.“

Vyměnili si úsměvy.

„Možná by si ho zatím mohla vzít Charlie,“ nadhodil. Byl na své sako tolik hrdý, že jen málokdy chodil v něčem jiném.

„Táta si myslí, že by ho nikdo neměl po tobě nosit. Najdeš ho ve skříni.

Všechno zůstalo přesně jako dřív.“

Nic odtamtud nepřestěhovala ani nevyhodila. Jeho pokoj zůstal se všemi trofejemi, vlaječkami i fotografiemi jako svatyně. Málokdy teď chodila dovnitř, to dělala hlavně v prvních týdnech, ale vědomí, že je tam všechno při starém, ji uklidňovalo.

„Dobře se vyspi, mami. Ráno za tebou přijdu.“ Připadala si stejně jako před několika měsíci, když jí chodíval popřát dobrou noc, potom zavolal Becky a šel spát do vlastního pokoje.

„Dobrou noc, zlato.“

Mlčky seděla a myslela na něj. Za několik minut se dovnitř přiloudala Charlotte. Měla mokré vlasy, do nichž si právě vetřela gel, a tázavě se na matku dívala.

„S kým jsi to před chvílí mluvila? Byl tu táta?“

Obě věděly, že Bobby spí. Charlotte z chodby slyšela, že si matka s někým povídá, ale nedokázala si vysvětlit, kdo by to mohl být.

„Telefonovala jsem,“ zalhala Alice, aniž hnula brvou. „Táta je ještě dole.

Nejspíš usnul.“

„Nic nového,“ utrousila Charlie přezíravě. „Táta Peggy Dougalové byl úplně stejný – než ho odvezli do protialkoholní léčebny.“

„Otce Peggy Dougalové chytili, jak řídí opilý,“ ohradila se Alice. „Navíc přišel o práci a soud ho poslal na léčení.

To není totéž.“

Několikrát Jimovi navrhovala, aby si zašel k lékaři, ale vždycky ji odbyl nebo něco odsekl. Tvrdil, že žádné léčení nepotřebuje a chce si jen dopřát pár piv.

Alice věděla, že ho k ničemu nemůže nutit, dokud se neodhodlá sám. To rozhodnutí záviselo pouze na něm. Žádná slova na světě by ho nedonutila prozřít natolik, aby viděl co ostatní.

„Možná na tom není stejně jako Peggyin táta,“ připustila Charlotte, „ale zkusila sis s ním někdy v noci promluvit? Vůbec nechápe, co říkáš.“

A velmi často i špatně artikuloval.

„Já vím, holčičko.“ Nenapadlo ji, co lepšího odpovědět.

Charlotte jí takto poprvé naznačila, že svého otce považuje za opilce. A Alice neměla srdce tvrdit, že se mýlí. Vždycky byla k dceři upřímná, dokonce i teď.

Věděla, že pokud si Jim neodpustí někdejší nešťastnou nehodu a nesmíří se nyní se skutečností, že přišel o syna, žádná léčba mu nepomůže.

Zatím

se

však

nezdálo

pravděpodobné, že by se změnil. Spíš jako by se ode všech stále více vzdaloval. Jediné dítě, o něž se zajímal, zemřelo, a ty druhé dvě zřejmě nebral na vědomí.

Někdy Alice uvažovala, jestli Jim vůbec ví, že tu jsou. Nikdy si s nimi nepovídal, dokonce jim ani neodpovídal na pozdrav. To s Johnnym si dokázal hodiny vyprávět o sportu, rozebírat zápasy i skóre, kdežto teď nemluvil s nikým, dokonce ani s ní.

„Je pozdě, zlato, měla by sis jít lehnout. Za chvíli tátu probudím a odvedu ho nahoru.“

„Nemáš pocit, že se z toho všeho zblázníš?“ zeptala se Charlotte sklesle, ale matka zavrtěla hlavou.

„Ne. Jen jsem občas smutná.“

Dívka přikývla a pomalu zamířila ke dveřím. Pak se s rukou na klice zastavila.

„Vážně ti nic není, mami? Už se cítíš líp?“

„Mnohem.“

Transfuze s ní udělala zázraky a léky tlumily bolest. Nejlepší však bylo, že se dokázala znovu usmívat. Nechápala sice, proč se Johnny tak zázračně vrátil, ale opět cítila naději.

5

Příštích

několik

dní

se

Alice

zdržovala doma. Měla spoustu práce, která

se

nahromadila

za

její

nepřítomnosti, a kromě toho slíbila lékařům, že bude odpočívat. Což také dělala.

Jim vozil děti do školy místo ní a jedna maminka ze sousedství vodila Bobbyho domů. Charlotte věděla, že tento týden matka nepůjde na její basketbalové zápasy, a řekla, že to chápe. Proto měla Alice spoustu času, kdy si mohla povídat s Johnnym.

Často chodil za svými přáteli a byl se podívat i ve své bývalé škole. Při některých hodinách dokonce sedával ve třídě s Charlottou. Matce pak vyprávěl, že učení jde sestře dobře, ale víc ji zajímá sport a potřebovala by pomoci s matematikou. V jiných předmětech problémy nemá.

Mnohem větší starosti si zato dělal o bratra, který se i ve speciální škole choval velmi samotářsky, s nikým se nekamarádil a nezapojoval se do žádných her. Ode dne, kdy Johnny zemřel, byl Bobby neobyčejně uzavřený a do školy se vrátil jen proto, že Alice onemocněla.

„Co s ním budeš dělat, mami? Doufal jsem, že touhle dobou už bude zase mluvit.“

Nezdálo se, že je tu velká šance na zlepšení, zvlášť když už uběhlo pět let.

A bylo zřejmé, že chlapec se kvůli Johnnyho smrti ještě víc stahuje do ústraní.

„Pořád může jednoho dne promluvit,“

zadoufala Alice. „Třeba nám bude chtít něco sdělit tak moc, že to zkusí.“

Ta

představa

Johnnyho

trochu

uklidnila. „Co říká doktor?“

Vzdychla. Při rozhovoru s Johnnym se cítila stejně jako za starých časů.

S

Jimem

si

popovídat

nemohla

a Charlotte byla ještě moc mladá.

„Bobby prý na psychology vůbec nereaguje a doktor tvrdí, že nemá smysl nutit ho k terapii. Když jsme to zkoušeli naposledy, jen se ještě víc uzavřel.

Zřejmě to nedokáže.“

Občas ji napadalo, co s chlapcem bude po její smrti, a doufala, že se Bobby jednou postaví na vlastní nohy.

Pokud však nevyjde z pevnosti, kterou si kolem sebe vystavěl, bude jeho svět omezený. Zatím nikdo nenašel dveře ani klíč.

„Měla bys ho brát na Charlottiny zápasy. Rád tam se mnou chodíval,“

navrhl Johnny.

Alice o tom chvilku přemýšlela a pak přikývla. Byl to dobrý nápad.

„Někdy se kvůli němu cítila trapně, ale od té doby už hodně dospěla,“

poznamenala. „Snad jí to teď nebude tolik vadit.“

„Nemělo by,“ zabručel Johnny. Byl s matkou v kuchyni celou dobu, co pekla jablečné záviny.

„Proč dva?“ zeptal se a začichal.

Matka ho odehnala od trouby, když ji chtěl otevřít, aby si mohl ještě víc přivonět.

„Odpoledne

chci

jeden

zanést

Adamsovům. Jsou na nás moc hodní.

Když jsem byla v nemocnici, Pam sem dvakrát přivezla tátovi večeři. A po tvé smrti se k nám zachovali báječně.“

Uvědomila si, že její slova znějí potřeštěně. Zarazila se a upřeně se na Johnnyho zadívala.

Pak

se

oba

rozesmáli.

„Slyšíš, jak to zní šíleně?“ dodala.

„Kdyby tu někdo byl, poslal by mě rovnou do blázince.“

„Naštěstí tě nikdo neslyší a mě by stejně neviděli, takže je všechno v pořádku,“ chlácholil ji.

Nalila si lék, který jí předepsal lékař.

Od chvíle, co se Johnny vrátil, se cítila velmi dobře. Ve skutečnosti líp než po celá předešlá léta, a to díky němu.

Úžasně jí prospělo, že se zbavila tíhy zármutku. Jako by o dvacet let omládla.

Jen ji mrzelo, že Johnnyho nemohou vidět i ostatní.

„Kdyby to šlo, zanesl bych ty záviny k Adamsovům místo tebe, mami,“

podotkl, opřel se o ledničku a široce se usmál. „Ale myslím, že nic takového nezvládnu.“

„I tak je to dost velký zázrak, zlato.“

To, co se jim stalo, v ní stále vzbuzovalo posvátnou úctu. „Proč myslíš, že tě poslali zpátky?“

„Pořád to nevím jistě. Opravdu si myslím, že tu mám dokončit pár věcí.

Jak jsem ti říkal, pravděpodobně to občas dělají. Když někdo odešel moc rychle a nestihl nějaké své úkoly.“

„Jaké?“

„Tebe… tátu… Bobbyho… Charlii…

Becky… Možná jsou přesvědčení, že na tom nejste moc dobře a potřebujete pomoc.“

„Asi ano,“ přisvědčila matka rychle.

Byla vděčná, že s ním může strávit pár dnů navíc. Dostala tak mimořádný dar a vychutnávala si každou minutu v synově blízkosti. „Jak dlouho tu asi zůstaneš?“

„Než

práci

dodělám,“

odvětil

tajemně.

Stále nechápala, co ta jeho „práce“

obnáší, ale vypadalo to, že ani Johnny nemá zcela jasno.

„Nevím. Moc mi toho neřekli. Musím to zjistit sám.“ Neodvažovala se ho zeptat, kdo jsou to ti „oni“. Neměl křídla nebo svatozář kolem sebe, nelétal a neprocházel zdmi ani dveřmi.

Jen tu byl jako dřív, vypadal stejně jako před čtyřmi měsíci a postával v kuchyni nebo sedával v nohách její postele. Mluvil jako kdysi, a pokud se dotkla jeho ruky nebo ho políbila na tvář a objala, cítila z něj teplo.

Synův návrat byl nejúžasnější dar, jaký kdy dostala, a cítila za něj nevýslovnou vděčnost.

Johnny se posadil do obývacího pokoje a pustil si televizi. Alice zamířila ke dveřím, aby dojela pro Bobbyho, a navrhla mu, aby ji doprovodil. Chvíli váhal, ale nakonec souhlasil.

Cestou se bavili o řadě věcí – jeho bývalých

kamarádech

ze

školy,

o stipendiu, které pro něj tolik znamenalo, i o sportu a zápasech, jež měl tak rád. Vzpomínky teď měly pro všechny příchuť vzácnosti.

Za jízdy ji několikrát rozesmál, když jí připomněl rošťárny, kterých se dopouštěl. Dobře si pamatoval, jak rozčileně na ně reagovala.

Sotva Bobby nasedl do auta a Alice ho s úsměvem přivítala, Johnny zmizel.

„Ahoj, zlato. Měl ses dobře?“

Bobby někdy přikývl, ale dnes odpoledne to neudělal. Pouze se na ni podíval a pak stočil oči k zadnímu sedadlu, jako by odtamtud něco vycítil.

Jakmile se odlepili od obrubníku, mlčky vyhlédl z okna.

Doma

mu Alice

dala

sušenky

s mlékem a Bobby se tiše odloudal nahoru.

Zazvonil telefon. Ozvala se Pam.

Volala z práce, protože se chtěla podělit o nějaké novinky. Alice se zmínila, že pro ně peče jablečný závin a doveze jim ho, až se Pam vrátí z práce.

V podvečer vzala Bobbyho s sebou k Adamsovům. Děti pobíhaly po kuchyni i obývacím pokoji a Becky připravovala hamburgery k večeři. Dlouhé světlé vlasy měla vyčesané nahoru, a přestože vypadala trochu nervózně, zdála se den ode dne hezčí.

Tím víc Alice zalitovala, že Johnny zemřel. Kdyby si Becky vzal, mohl s ní být velmi šťastný.

Za čtyři měsíce od jeho smrti se Becky

na

žádného

mladíka

ani

nepodívala. Bylo jí osmnáct, ale žila stejně osaměle jako její matka. Svým způsobem také ovdověla. Chodila do práce a pomáhala matce starat se o děti, ale jinak nevytáhla paty z domu. Od Johnnyho smrti si nezašla ani do kina.

Alice dívku přesvědčovala, že by si měla občas někam vyjít.

„Nemůžu ji k tomu přemluvit, z práce vždycky běží rovnou domů,“ stěžovala si Pam. Dělala si o Becky starosti. Sama se však od manželovy smrti, nyní už dva roky, chovala úplně stejně.

„Obě se potřebujete dostat mezi lidi.

Co kdybychom vám s Charlottou někdy pohlídaly děti?“ Alice věřila, že ten nápad by se Charlottě zamlouval, a navíc se toužila Adamsovům nějak odvděčit.

Obě ženy si chvíli povídaly a Bobby mlčky pozoroval ostatní děti. Nezapojil se do hry a ani ony ho k tomu nevyzvaly, i když mezi nimi nebyl velký věkový rozdíl. Bobby však působil dojmem, jako by tam vůbec neseděl. Sledoval své okolí, ale uchyloval se do ústraní a připadal jim skoro neviditelný.

Když se Alice při zvlášť silném rachotu v obývacím pokoji obrátila, zahlédla Johnnyho, jak stoupá za Becky po schodech. Vyděšeně na něj zírala.

Poté co se Becky za pár minut vrátila, aby dohlédla na večeři, stál vedle dívky u sporáku.

Pam vykládala Alici o nějakém muži, kterého poznala v práci. Alice se vší silou snažila soustředit, ale bylo to marné. Oči měla přilepené k Johnnymu.

Becky

mazala

máslem

krajíčky

chleba, který sama upekla, a Johnny ji pozoroval. Pak vesele zamával na matku a ona mu oplatila úsměv.

Za chvíli usedli Adamsovi k večeři a Alice s Bobbym odjeli. Doma Bobby okamžitě zamířil do svého pokoje.

Johnny čekal na matku u kuchyňské linky a usmíval se. Počkala, až uslyší nahoře klapnout dveře, a pak se na Johnnyho obořila: „Cos tam dělal?“

„To, co ty, mami. Byl jsem na návštěvě. Bože, Becky vypadá úžasně.“

„Bylo zvláštní vidět tě vedle ní.

Vůbec jsem se nesoustředila na to, co mi Pam říkala.“

„Já vím. Mělas vidět ten svůj pohled.“

„Museli si myslet, že jsem praštěná.

Ale ne tolik, jako kdyby mě slyšeli, jak s tebou mluvím. Musíme být opatrní,“

varovala ho, ale Johnny ledabyle mávl rukou.

„Jasně, mami, já vím,“ odbyl ji.

Znovu jí připadal jako sedmnáctiletý kluk.

Vzápětí

zamířil

nahoru

po

schodech k Bobbyho pokoji.

Zakrátko

se

vrátila

Charlotte

z basketbalového zápasu. Vrhla na matku zvláštní pohled.

„Jak ses měla?“ zeptala se jí Alice jako vždy.

„Fajn,“ pokrčila Charlotte rameny a zkoumavě si ji prohlížela. Konečně se rozhodla, že matce poví, co slyšela.

„Máma Julie Hernandezové říkala, že tě dneska viděla, jak si v autě povídáš sama se sebou a směješ se. Mami, není ti nic?“

Charlie začala přemýšlet, jestli léky, které Alice užívá, nepůsobí na její psychiku. Onehdy v noci ji také slyšela mluvit pro sebe. I když se matka vymluvila, že telefonovala, neznělo to moc přesvědčivě.

„Nic

mi

není.

Mluvila

jsem

s Bobbym. Ležel na zadním sedadle,“

vysvětlovala Alice.

„Prý jsi jela ke škole.“

„Musela se splést.“

Charlotte pokrčila rameny. Nějak se jí to nezdálo. Matka se v posledních dnech změnila.

Vypadala

šťastněji

než

v minulých měsících a chvílemi se tvářila téměř provinile, jako by dělala něco, co se nesmí. Charlotte se občas neubránila myšlence, zda rodiče nakonec nepijí oba.

„Co zápas?“ změnila Alice téma.

„Fajn. Vyhráli jsme.“

„Nevypadáš moc nadšeně.“

Alice svraštila čelo. O dceru se nikdy nemusela příliš starat, tím víc se většinou věnovala jejím oběma bratrům, z nichž jeden platil za hvězdu školy a druhý potřeboval speciální péči.

Polekala se, aby si najednou nepřestala s dcerou rozumět.

Naléhavě si uvědomovala, že to není fér. Dělala, co mohla, aby dceři vynahradila nedostatek pozornosti, ale poslední dobou měla pocit, že se Charlotte každému vyhýbá a je podivně uzavřená, dokonce i před ní.

„To bude tím, že nijak nadšená nejsem,“ utrousila Charlotte s pokrčením ramen a odešla si zatelefonovat.

Alice chystala večeři. Konečně se Jim vrátil a všichni usedli ke stolu. Jako vždy jedli v ponuré náladě. Všichni si přáli, aby se co nejdřív mohli uchýlit do vlastních pokojů.

Později se Jim uvelebil před televizní obrazovkou. Alice domyla nádobí a na minutku se u něj zastavila, aby si s ním promluvila, než si půjde nahoru lehnout.

Měla za sebou dlouhý a náročný den.

„Co v práci?“ zeptala se, když usedla vedle manžela na pohovku.

„Fajn,“ utrousil, aniž k ní obrátil oči.

„Jak ti je?“

„Skvěle.“ Jen těžko mohla uvěřit, že ještě před pár dny byla tak nemocná.

„Nezapomeň

si

vzít

léky,“

poznamenal a pohlédl na ni. Jeho starostlivost ji dojala. Poslední dobou spolu mluvili pouze zřídka.

Kdysi byli nejlepší přátelé a brali se z velké lásky. Pak však nastal zvrat.

Přibylo starostí, práce se nikdy pořádně nerozběhla a Jim začal pít. Zprvu jen málo, ale stejně to jejich společný život poznamenalo.

Po té nehodě s Bobbym se všechno rázem změnilo. Jim se uzavíral a Alice za ním nemohla. Přesto v něm dnes večer zahlédla stín muže, na něhož nepřestávala vzpomínat a stále ho milovala.

„Jsem rád, že se uzdravuješ. Hrozně jsi mě vyděsila. Nesnesl bych…“

Najednou se zarazil. „Pronásleduje nás smůla,“ zašeptal chraplavě a obrátil se k televizi. Než ji napadlo, co odpovědět, přestal si jí všímat a ukryl se za hradbu vlastní odměřenosti.

„Díky, Jime,“ zašeptala. Naklonila se k němu, aby ho políbila na tvář, ale předstíral, že ji nevnímá. Vstal, aby si došel pro další pivo, a nechal ji tam sedět. Poněvadž se dlouho nevracel, nakonec se zvedla a s neveselými myšlenkami zamířila

po

schodech

nahoru.

Nakoukla do pokojů obou dětí. Byly v pořádku. Bobby si házel míčem o zeď a Charlotte psala úkoly.

Cestou do ložnice zaslechla v pokoji staršího syna nějaký zvuk. Nehlučně otevřela dveře a spatřila Johnnyho, jak stojí v měsíčním světle a usmívá se na ni. Měl na sobě své zamilované školní sako.

Vešla dovnitř a opatrně za sebou zaklapla dveře.

„Co tu děláš?“ zašeptala. Neodvážila se rozsvítit ze strachu, aby ji někdo zvenčí neviděl.

„Jen se přehrabuju ve svých věcech.

Našel jsem pár senzačních fotek z loňského léta, když s námi Becky jela k jezeru.“

„Vidím, že sis vytáhl svoje sako.“

Za poslední čtyři roky hodně vyrostl, takže mu bylo skoro malé, ale tolik ho miloval, že mu nevadily krátké rukávy ani těsná ramena.

„Co kdyby ses tu porozhlédl až zítra?“

navrhla. „Ještě tě někdo uslyší.“

„Vsadím se, že sem nikdo nechodí.“

„Já ano,“ vzdychla a rozhlédla se po pokoji. Pak se zadívala na syna. Bylo úžasné vidět ho zase doma.

„Jak to, že jsi ty věci ještě nevyhodila? Bál jsem se, že budou pryč nebo zabalené někde v krabicích.“

„Nedokázala jsem to,“ odpověděla pravdivě a přitom z něj nespouštěla oči.

„Možná bys měla,“ poznamenal prakticky. „Je to smutný pohled… I když jsem rád, žes mi to tu nechala.“

Usmála se, posadila se na postel a vzhlédla k němu. „Nenapadlo mě, že se vrátíš. Ale jak bych mohla zlikvidovat tvůj pokoj? Připadalo by mi, jako bychom tě ztratili ještě jednou.“

„Ten pokoj nejsem já, mami. Mě máš tady,“ řekl a ukázal na srdce. „Dobře to víš.“

Posadil se k ní a objal ji. „Pořád tu budu s tebou, dokonce i potom, až odejdu.“

„Já vím. Přesto tyhle památky miluju…

tvoje

fotky…

všechny

medaile…“

V pokoji stále zůstávala mdlá vůně mýdla a pěny po holení, která teď, když seděl vedle ní, trochu zesílila. Předtím ji vdechovala a

s

láskou

na

něj

vzpomínala.

Chvíli seděli a povídali si. Nakonec ji doprovodil do ložnice. Bylo tam tak teplo, že si při rozhovoru sundal sako a přehodil ho přes židli.

Jednou vešla do pokoje Charlotte a udiveně se na matku zadívala. Opět ji slyšela, jak s někým mluví, a nedávalo jí to smysl. S výmluvou, že si chce na zítřek půjčit svetr, vstoupila dovnitř a podezíravě

se

rozhlížela.

Nic

zvláštního však neobjevila, a tak za chvíli popřála matce dobrou noc a opět se vytratila.

„Neměla bys jí dovolovat, aby nosila tvoje věci, mami. Chce se jen vytáhnout před kluky ze třídy a z vyšších ročníků.

Copak nemá co na sebe?“

„Je to moje jediná dcera, Johnny.

Nevadí mi, když si ode mě něco půjčí, pokud to v pořádku vrátí.“

„A vrací to?“ Cynicky nadzvedl obočí a tázavě se na ni zadíval.

Rozpačitě se zasmála. „Ne vždycky.“

„Jestli si půjčí moje školní sako, dohlídni na ni. Nechci, aby ho ztratila.“

Už se dohodli, že ho nakonec dostane Bobby.

Po chvíli se vrátil do svého pokoje.

Alice si oblékla noční košili a ulehla.

Později přišel nahoru Jim a při pohledu na Johnnyho sako přehozené přes židli se zamračil.

„Co to tady dělá?“

„Já… jen jsem si ho prohlížela,“

zalhala a odvrátila obličej, aby neviděl její výraz. Vždycky na ní poznal, když mu neříkala pravdu, což se stávalo velmi zřídka.

„Neměla bys chodit do jeho pokoje,“

prohlásil důrazně. „Jen tě to vždycky rozruší.“

„Ráda sedávám mezi jeho věcmi a vzpomínám na něj,“ zašeptala.

Jim zavrtěl hlavou a odešel do koupelny, aby se převlékl do pyžama.

Odjakživa jednal přímo a ona ho za to měla ráda. Než začal pít, milovala na něm řadu věcí. A poslední dobou se na to rozpomínala stále častěji. Jako by přestala vidět, co se s Jimem stalo, a začala si vybavovat, jaký býval kdysi.

Když se vrátil z koupelny, připomněl jí, aby zítra Johnnyho sako odnesla a uložila do skříně. Nedokázal se na ně dívat. Připomínalo mu, co všechno ztratil.

„Nedovol dětem, aby si s ním hrály,“

kladl jí na srdce, „nebo ho ztratí. Moc pro něj znamenalo.“

„Já vím. Slíbila jsem mu, že ho schovám pro Bobbyho,“ odpověděla bez přemýšlení.

„Kdy jsi mu to slíbila?“ Tvářil se zmateně.

„To už je dávno. Když ho dostal.“

„Aha,“ přikývl Jim. Její vysvětlení ho uspokojilo.

Lehl si vedle ní a zhasl lampičku.

Dům se ponořil do ticha.

Alice se neubránila představám, kde je asi teď Johnny. Odešel, nebo je stále ve svém pokoji, přehrabuje se ve starých papírech a prohledává stůl? Při té představě se usmála.

Překvapilo ji, když ji Jim objal.

Poslední dobou se s ní málokdy miloval.

Většinou pil tolik, že na ni vůbec nepomyslel, nebo usnul už v křesle před televizí.

Alice se s tím pomalu smiřovala.

Také jejich milostný život padl za oběť nelehkým událostem posledních let.

„Už nikdy nesmíš stonat, Alice,“

pronesl stejným tónem jako večer dole na pohovce. Promlouval k ní hlasem plným něhy, starosti a lásky.

„Nebudu. Slibuju.“

Přikývl a odsunul se na svou stranu.

Dívala se na něj, jak tiše oddychuje, a uvažovala, jestli se život ještě někdy vrátí do starých kolejí. Připadalo jí to velmi nepravděpodobné.

6

Několik příštích dní přecházel Johnny mezi

vlastním

domem

a

domem

Adamsových.

Spoustu

času

trávil

s Becky a jednou, když se vpodvečer vrátil domů, vypadal smutně.

„Kdes byl?“ zeptala se ho matka jako nějakého nedospělého kluka, a Johnny se zasmál.

„U Becky. Děti zlobily a doháněly ji k šílenství.“

„Mám

dojem,

že

jsi

jí

moc

nepomohl,“ dobírala si ho matka.

„Kdybych mohl, udělal bych to.“

Vždycky se sourozenci své přítelkyně dobře vycházel a měl je rád. „Mohl jsem nad nimi jen držet stráž a ujistit se, že žádné z nich nesebere krabičku zápalek a nepodpálí dům. Jsou to pěkná kvítka.

Becky dneska nešla do práce a zůstala doma, aby pomohla matce. Dvě děti mají teplotu, takže nemohly jít do školy.“

S povzdechem pokračoval: „Jenže tohle není pro Becky žádný život.

Potřebuje mnohem víc. Když jsme spolu chodili, aspoň si někdy vyšla mezi lidi a užila trochu legrace. Ale teď je pořád doma, mami.“

„Já vím. Stále to Pam říkám. Obě se potřebují trochu povyrazit.“

„Nejsem si jistý, jestli si to můžou dovolit,“ poznamenal Johnny na rovinu.

Ačkoliv se s tím jen těžko smiřoval, věděl, že Becky potřebuje přítele.

Uvědomoval si, že v osmnácti má dívka právo na mnohem lepší život, než jaký vede.

„Nabídla jsem se, že jim pohlídám děti. Charlie by mi pomohla.“

„Jestli se ti ovšem podaří odvléct ji na chvíli z basketbalového hřiště, o čemž pochybuju. Co kdybychom se pokusili dostat tátu na nějaký její zápas?“

„Už jsem to zkoušela,“ vzdychla nešťastně. „Nepůjde tam. Nikdy na žádném nebyl. Víš stejně dobře jako já, že považuje za hloupost, aby holky sportovaly.“

Johnny se zatvářil pobouřeně. „Hraje skvěle, líp než kdy já. A jestli se na ni táta někdy půjde podívat, přesvědčí se o tom sám.“

„Nepůjde,“ zavrtěla Alice hlavou.

Snad stokrát už na Jima naléhala, ale odsekl, že nebude mrhat časem a dívat se na holky, jak mizerně napodobují chlapecký sport. Bylo zbytečné dál o tom diskutovat a Alice to věděla.

Snažila se manžela přesvědčit už léta.

„Přichází o hodně, stejně jako ona,“

povzdychl si Johnny bezmocně.

„Půjdu tam s ní,“ ujistila ho Alice.

Oba však věděli, že tím zdaleka nesplní to, co si Charlotte přeje. Toužila po otcově pozornosti a uznání, ale zatím neuspěla.

Při zpětném pohledu měla Alice o dceru obavy. Charlottu do budoucna jistě poznamená, že ji otec nikdy neviděl vyhrát jediný zápas ani dostat nějakou medaili.

A že už jich získala skoro stejně co Johnny,

včetně

baseballové

ceny

„Nejlepší hráč“ za minulý rok. Dívčinu fotku otiskly místní noviny, ale Jim se o tom ani nezmínil. Kdyby se totéž podařilo Bobbymu, byl by na něj hrdý a rozhodně by se jím chlubil všem přátelům.

Odpoledne jel Johnny s Alicí opět pro Bobbyho a celou cestu si povídali. Když Bobby nastoupil, zdálo se, že má lepší náladu. Obrátil se a zíral přímo na Johnnyho na zadním sedadle. Pak se otočil a vyhlédl z okna.

Matka k němu mluvila. Vždycky se chovala, jako by očekávala, že jí chlapec odpoví, ale z jeho nemluvnosti si nedělala hlavu.

Doma mu připravila svačinu. Johnny zamířil do svého pokoje a uklidil si sako. Za pár minut odběhl Bobby nahoru a Alice zůstala v kuchyni, kde krájela zeleninu.

Slíbila Charlottě, že uvaří její oblíbenou

večeři:

smažené

kuře,

šťouchané brambory a vdolečky plněné cuketovou nádivkou.

Charlottě se vrátila až vpodvečer a téměř okamžitě šla na dvůr házet míčem do koše, stejně jako to dělával Johnny v jejím věku.

Alice

vyšla

na

chodbu.

Vtom

zaslechla z Bobbyho pokoje nějaký hlas.

Nejspíš si pouští kazetu, kterou jsme mu koupili, aby se snáz rozmluvil, pomyslela si. Ten nápad, přestože byl dobrý, však nikdy nepřinesl ovoce.

Strčila hlavu do dveří a poslala synkovi vzdušný polibek. Všimla si, že Johnny sedí u okna, dívá se na Bobbyho a mlčí. Mrkla na něj a opět se vrátila do kuchyně.

Večeře už byla skoro hotová, když Johnny sešel dolů a toužebně se zadíval na talíř sušenek. Přestože vypadal úplně normálně, nemohl nic jíst. Některé věci zkrátka nedokázal, a mezi lahůdky, na které měl chuť, patřily i matčiny sušenky a jablečný závin.

„Co Bobby?“ zeptala se znepokojeně a položila na tác poslední dávku vdolečků.

„Je v pořádku,“ ujistil ji Johnny a posadil se na kuchyňský pult. Houpal nohama, stejně jako to dělával Bobby.

„Vidí mě,“ dodal a čekal na matčinu reakci.

„Kdo tě vidí?“ nechápala a bezděčně si vzala něco z lednice.

„Bobby,“ upřesnil Johnny a zakřenil se.

Alice prudce zabouchla ledničku a otřeseně se na něj zadívala.

„Jak to víš?“

„Prostě to vím. Navíc se mě dotkl.“

Pronesl to, jako by jí sděloval nejpřirozenější věc na světě.

„Tys mu to dovolil? Aby tě viděl? To můžeš?“

„Nevím. Nenapadlo mě, že by se to podařilo ještě někomu jinému než tobě.

Ale on to umí.“ Vypadal šťastně.

„Neměl

strach?“

zeptala

se

znepokojeně.

„Jasně že ne. Proč by se mě měl bát?

Připadal ti snad vyděšený, když jsi před pár minutami nakoukla do jeho pokoje?“

„Ne, to ne.“ Možná mu dovolili Johnnyho vidět, protože to nemůže nikomu povědět, napadlo ji. „Cos mu řekl?“

„Že

jsem

přišel

na

návštěvu,

a nějakou dobu se zdržím, i když tu nemůžu zůstat napořád. Je to pravda. Byl rád, že mě vidí. Jak já ho miluju, mami,“

povzdychl si.

Johnny to s ním odjakživa skvěle uměl. Tehdy v létě, kdy měl Bobby s Jimem tu nehodu, bylo Johnnymu třináct.

Při

představě,

že

Bobby

nepřežije, byl zničený, a později bratra za všech okolností chránil.

„Vysvětloval jsem mu, že ho chci ještě vidět, protože jsem se s ním nestačil rozloučit,“ dodal.

Alici vhrkly slzy do očí. Pak se na něj usmála. Znovu si uvědomila, jak všechny svoje děti miluje.

„Takže jsi to byl ty, koho jsem z jeho pokoje slyšela, když jsem šla nahoru.

Myslela jsem si, že poslouchá kazetu, kterou jsme mu koupili. Měl by sis dát víc pozor, aby tě Charlie a táta nezaslechli.“

Přikývl. V tu chvíli se do kuchyně vloudal Bobby. Jakmile spatřil Johnnyho s matkou, zářivě se usmál.

„Je to vzrušující, Bobby, viď?“

zeptala se tiše a chlapec přikývl.

Pohledem přeskakoval od jednoho k druhému. „Ale nesmíme to nikomu říct!“ varovala ho.

Ne že by to mohl nebo chtěl udělat.

Při pohledu na jeho rozzářené oči ji bodlo u srdce.

„Myslíš, že tě nakonec uvidí celá rodina?“ obrátila se k Johnnymu. „Všem nám moc chybíš. I tátovi a Charlottě.“

„Možná mě nepotřebují vidět tak zoufale jako vy dva,“ odpověděl.

Po pravdě řečeno však sám neznal důvod, proč ho vnímá jen někdo. Dal by cokoli za to, aby ho mohla vidět i Becky, která ho nesmírně postrádala. Ale bylo zřejmé, že s ní se to nepodaří.

„Nevím, jak tyhle věci fungují, a ani nechápu proč. Prostě se to děje a my to musíme přijmout. Pravidla jsou velmi přísná. Nesmím nikoho vyděsit, způsobit mu potíže nebo zkomplikovat život.

Mám tu jen dotáhnout do konce pár věcí, nic víc.“

„Jakých?“ Stále na to byla zvědavá a také Bobby napjatě poslouchal.

„Zatím nevím. Asi to bude, jako když ty doděláváš večeři,“ dobíral si ji a Alice se na něj usmála.

Vtom zaslechla, jak na příjezdovou cestu zabočilo Jimovo auto. Vykoukla z okna, jestli opravdu přijel manžel, a spatřila Charlottu, jak si venku stále ještě hází.

Bohužel

Jim

prošel

nevšímavě přímo kolem dcery, která na něj mlčky pohlédla. Neprohodili spolu ani slovo.

Alice se rozzlobeně odvrátila. Johnny seskočil z kuchyňského pultu, popadl Bobbyho za ruku, odvedl ho z kuchyně a nahoru po schodech. Vzápětí otec vstoupil.

O chvíli později Alice slyšela, jak se dveře Bobbyho ložnice zaklaply.

Jim otevřel lednici a vytáhl si pivo.

Na

první

pohled

vypadal

velmi

vyčerpaně.

„Špatný den?“ zeptala se.

„O

nic

horší

než

obvykle,“

odpověděl.

Alice vytáhla večeři z trouby.

„Jak ses měla ty?“ zeptal se bez valného

zájmu.

Zdál

se

podivně

rozrušený a neměl náladu klábosit.

„Dobře. Nic zvláštního se nedělo.“

Skoro dodala: „Než jsi přijel, právě jsem mluvila s Johnnym.“ Samozřejmě to však neudělala. Místo toho mávla z okna na Charlottu a vyběhla nahoru pro Bobbyho.

Oba její synové seděli na podlaze.

Tiše zašeptala: „Bobby, pojď večeřet.“

„Můžu jít taky.“ Johnny se zatvářil trochu smutně, že má zůstat mimo hru.

„Nikdo mě neuvidí, mami.“

„Bobby a já bychom tě viděli. Co kdybychom udělali něco, čím bychom se prozradili?“

„Pak by si všichni pomysleli, že jste se zbláznili.“ Johnny se usmál a také Bobby vyloudil na tváři jeden ze svých vzácných širokých

úsměvů.

Vedle

Johnnyho

náhle

působil

mnohem

sdílněji. Šťastněji než za celé předchozí měsíce.

„Tak

dobře,“

ustoupil

Johnny

nakonec. „Zaskočím se jen podívat na Becky a hned se sem vrátím.“

Bylo to stejné, jako by je nikdy neopustil. Navíc se nemusel učit, chodit do školy ani do zaměstnání, a tudíž mu zbývalo mnohem víc času, který s nimi mohl strávit.

Ať už tu měl dokončit cokoli, očividně mu to nezabralo celý den.

Hodně pobýval s matkou i s Bobbym a dohlížel na Becky.

Teď se už o něj Alice nemusela bát.

Byla jenom šťastná, že ho má nablízku.

Vzala Bobbyho za ruku a zavedla ho dolů, tam si přisedli k Charlottě a Jimovi. Johnny je v těsném závěsu následoval.

Charlie vyprávěla otci o zápase, který odpoledne odehrála, i o tom, jak dobře si vedla. Kupodivu projevil trochu zájmu, i když ne moc. O minutku později však dceru přerušil a začal jí vyprávět o medaili, kterou Johnny v jejím věku vyhrál v basketbalu.

„Byl to nejlepší sportovec, jakého jsem

kdy

viděl,“

prohlásil

hrdě

a Johnny, ačkoliv ho otec nemohl slyšet, nahlas vybuchl: „Ne, tati! Konečně pochop, že ji nemůžeš věčně porovnávat se mnou!“

Pak zamával Bobbymu a matce a vyšel z domu. Otevřel dveře a zavřel je za sebou tak tiše, že klapnutí nikdo neslyšel.

Bobby seděl na židli mezi Charlottou a otcem a vykulenýma očima se díval na matku. Oba věděli, že se tu děje zázrak.

Tajemství, které sdíleli, je velmi sblížilo. Pohladila ho po rameni.

Prožívali mimořádný večer.

Johnny se vrátil, až když Alice ležela v posteli a četla si.

„Co Becky?“ zeptala se a zadívala se na něj přes obroučky. Brýle začala nosit teprve nedávno a Johnny ji ujistil, že se mu v nich líbí. To ji přimělo k úsměvu.

„Dnes večer má rande,“ prohlásil vítězně.

„Jak to?“ Alice se tvářila ohromeně.

Vždyť ještě nedávno mluvili o tom, jak smutný život Pamina dcera vede.

Nedávno se v práci seznámila s jedním studentem. Chodí na univerzitu v Los Angeles a tenhle semestr si vzal volno, aby mohl pracovat pro svého otce. Večer jí zavolal a pozval ji do restaurace.

Mluvil vesele, ale vlastně měl smíšené pocity. Ten mladík se jmenoval Buzz a byl pohledný, veselý i milý.

Oblíbil si děti, hlavně své tři bratry a sestry. Jezdil v mercedesu a jeho otec vlastnil řetězec obchodů s alkoholem.

„Nejsem si jistý, jestli je pro ni dost dobrý,“ poznamenal Johnny zamyšleně, „ale jak k ní šel do lékárny, docela se mi zamlouval. Chodil do stejné školy jako my. Poznal Becky, hned jak tam vešel.

Maturoval, když jsme byli ve druhém ročníku, a vždycky se mu líbila. Ale nikdy dřív ji o schůzku nepožádal.“

„Je to tvoje práce?“ vyzvídala matka s jistým obdivem. Jestli ano, bylo to od něho pěkné. Sám Johnny se ostatně tvářil, že to považuje za správnou věc.

„Možná ano,“ přisvědčil. Nevěděl s

jistotou,

co

všechno

dokáže.

„Mimochodem, Charlie ještě nespí. Není na ni moc pozdě?“

„Ne,“ usmála se matka. Johnny jí teď v lecčems připadal jako dospělý, ač v něm jinak stále viděla svého malého chlapce.

„Je jí čtrnáct. Ty sis chodil v jejím věku lehnout ještě později,“ dodala.

Pobavilo ji, jak Johnny sestru hlídá.

V tu chvíli vešel Jim, ač ho Alice vůbec neslyšela přicházet. Vypadal unaveně a střízlivěji, než u něj bylo v tuhle hodinu obvyklé.

„S kým to tady mluvíš?“ zeptal se a zpříma se na ni podíval.

„Jen tak… se sebou… Někdy to dělávám, když jsem sama.“ Snažila se tvářit bezstarostně.

„Měla by sis na to dát pozor,“ varoval ji. „Lidé si o tobě začínají povídat.“

Přikývla a Johnny se taktně stáhl.

Raději rychle zmizel do svého pokoje.

„V posledních dnech máš mimořádně dobrou náladu. Řekneš mi proč?“

„Jen se cítím líp. Myslím, že se uzdravuju.“

Nezdálo se, že by ji sžíral smutek jako předtím. Všiml si toho a postřehl i řadu dalších věcí, mezi něž patřila lákavá večeře, kterou pro ně připravila, i odlehčený tón, jakým s ním mluvila.

Nevypadala zoufale ani úzkostně.

I děti mu připadaly v lepší pohodě. Jen si přál, aby mohl totéž říct také o své práci. Ale aspoň že se rodina dává pomalu do pořádku.

Samozřejmě

na

Johnnyho

nezapomínali, ani se nechovali stejně jako dřív. Koneckonců si sám nikdy neodpustil nehodu, která znamenala pro Bobbyho takové trauma, že ztratil řeč.

Synovo

mlčení

mu

ustavičně

připomínalo vlastní provinění, ačkoli se na ně snažil zapomenout.

Leželi v posteli a chvíli si povídali.

Alice se neubránila úvahám, jestli dnes večer míň pil, nebo si už na alkohol zvykl natolik, že ho lépe snáší. Jen těžko se to dalo odhadnout.

Ráno se však dočkala vysvětlení.

Vedle manželova křesla v obývacím pokoji našla polovinu piv nedotčených.

Strčila je zpátky do ledničky.

Po chvíli sešel dolů Johnny ve svém studentském saku. Požádal ji, jestli by ho dopoledne svezla do Pamina salonu krásy. Chtěl se tam na něco podívat a Alice souhlasila. Ráda ho vozila, stejně jako když byl malý chlapec.

„Co mám Pam říct?“ zeptala se v autě.

Pustil rádio a ladil stanici za stanicí.

Měl radost, že zas slyší svou oblíbenou hudbu.

„Tohle

mi

chybělo,“

prohlásil

šťastně.

S úsměvem mu připomněla, že ještě nikdy nenavštívila Pam v práci, a možná to tedy bude působit trochu zvláštně.

„Požádej ji, aby ti upravila vlasy.“

„A co dál? Proč tam vlastně jedeme?“

„Zatím si nejsem jistý. Bude tam někdo, s kým se mám setkat. Později ti o tom povím.“ Zesílil rádio natolik, že ji už neslyšel.

Za pět minut dorazili do salonu krásy.

Sotva Alice vstoupila, Pam k ní vyplašeně zamířila.

„Děje se něco?“

Alice jí připadala trochu rozjařená.

Pam začala uvažovat, jestli lékaři její přítelkyni

nenadopovali

prášky.

Poslední dobou se chovala poněkud výstředně a podivně vesele.

„Nic. Jen mě napadlo, že bych se mohla dát učesat.“

„Proč? Někam se chystáte?“

„Možná na oběd,“ zalhala Alice.

Snažila se chovat přirozeně, ale když spatřila, jak si Johnny hraje s fénem, nevydržela to. „Nehraj si s tím,“ sykla tiše a Pam si ji podezíravě změřila.

Neměla tušení, o čem to Alice mluví.

„S čím si nemám hrát?“

„S mými vlasy. Jen je učešte.“

„Jistě, Alice, samozřejmě,“ prohodila chlácholivě. Nechtěla si zbytečně dělat starosti, podle všeho měla Alice jen dobrou náladu. Ale byla poslední dobou nějak zvláštní.

Pam zavolala jednu dívku, aby umyla Alici vlasy, a za pár minut ji další kadeřnice ostříhala a upravila.

Johnny mezitím několikrát přišel a zase odešel. Vypadalo to, že má spoustu práce. A když se za hodinu vrátil, měla matka velmi elegantní účes.

Těsně za ním vešel nějaký muž.

Představil se jako obchodní zástupce s vlasovou kosmetikou. Sdělil Pam, že přijel představit výrobky v místních kadeřnictvích a salonech krásy.

V saku a vázance, s vlasy krátce sestřiženými

vypadal

seriózně.

Vystupoval příjemně a se zájmem hovořil s Pam i Johnnyho matkou.

Alici napadlo, že mu to velmi sluší, i když se nezdálo, že by mu Pam věnovala mimořádnou pozornost. Muži ji nezajímali.

Přesto si s ním dál povídala i poté, co Alice odešla. Pam jí nedovolila zaplatit za nový účes a při loučení se na ni usmála.

„Udělal jsi, cos chtěl?“ zeptala se Alice Johnnyho, když znovu seděli v autě.

Tvářil se jako nevinnost sama. „Co máš na mysli?“

„Přivedl jsi tam toho chlápka s kosmetikou, viď, Johnny? Že v tom máš prsty?“

„Musím dělat důležitější věci než organizovat rande pro Beckyinu matku.

Šel jsem tam z jiného důvodu,“ prohlásil důstojněji, než by se na jeho léta slušelo.

Stejně Alici nepřesvědčil. „Jenom mě to tak napadlo,“ podotkla pochybovačně.

Odpoledne vyzvedli Bobbyho u školy.

Jakmile chlapec uviděl matku s novým účesem, usmál se.

Johnny s ním seděl vzadu a celou cestu domů pouštěl naplno rádio. Přitom si prozpěvoval a Bobby přikyvoval.

Byl šťastný, že je opět s Johnnym.

V bratrově přítomnosti vždycky ohromně ožil a těšil se na spoustu legrace. Když byl Johnny v Bobbyho věku, miloval rošťárny, a ani později se nezměnil.

Očividně se radoval, že je opět doma a navštěvuje své blízké.

Po návratu domů zavedl Bobbyho na dvůr a házel si s ním. Po chvíli přišla Charlotte. Byla smutná, protože dostala špatnou známku, ale při pohledu na Bobbyho, který se statečně snažil trefit se do koše, se usmála. Svého staršího bratra, který stál jen kousek od ní, neviděla.

„Ukážu ti, jak se to dělá,“ nabídla se a vzala si od Bobbyho míč. Chvíli driblovala a pak se trefila na první pokus.

„Podívej se, je skvělá!“ vykřikl Johnny obdivné. Bobby se k němu obrátil se širokým úsměvem.

Charlotte

Bobbyho

podmračeně

sledovala.

„Proč se díváš za mě?“ nechápala.

„Nespouštěj oči z koše. Jestli se do něj chceš trefit, dívej se nahoru, a ne za moje rameno.“

„Má

pravdu,“

přikývl

Johnny.

„Nekoukej po mně a dělej, co ti Charlie říká. Vyzná se v tom líp než já.“

Alice stála za oknem a při pohledu na všechny

své

děti

stojící

pod

basketbalovým košem se usmála. Tušila, že je takhle vidí možná naposledy. Při té myšlence zesmutněla, ale zároveň cítila obrovskou vděčnost.

Asi za půlhodinku vešel Jim a už ode dveří hlásil, že jí musí něco důležitého říct.

„Dneska jsme získali dva nové zákazníky,“ líčil jí užasle. „Oba začínají podnikat, a než se zavedou, zadají nám spoustu práce. Znamená to pro nás obrovský vzestup.“

„Opravdu?“ Pocítila radost. Náhle pochopila, co Johnny celý den dělal.

Našel muže pro Pam, poté co včera domluvil Becky rande, a zařídil, aby Charlotte vzala Bobbyho pod svá křídla.

A Jim má dva nové klienty. Na sedmnáctiletého, teprve začínajícího anděla to není špatné.

Než Johnny po večeři zamířil do Bobbyho pokoje, blahopřála mu ke všemu, o co se stačil postarat. Omluvil se, že bude muset brzy odejít, protože se chce ještě stavit u Becky.

„Jen doufám, že Buzz řídí líp než já,“

ušklíbl se a matka na něj zděšeně pohlédla.

„To neříkej,“ okřikla ho. S úsměvem se k ní sklonil a políbil ji.

Stála v kuchyni ještě chvíli po jeho odchodu a myslela na něj. Doufala, že Johnny se svou prací moc nepospíchá.

Chtěla s ním zůstat co nejdéle.

7

První rande Becky a Buzze Watsona se vydařilo navzdory skutečnosti, že Becky většinu

večera

mluvila

o Johnnym. Buzz ji vzal do kina a do Joeovy restaurace na hamburger. Byl to podnik, kam Becky s Johnnym mířili ten osudný večer, než došlo k nehodě. Už za studií tam spolu rádi chodívali.

Nyní vyprávěla Buzzovi o letech, která prožila s Johnnym na střední škole.

Johnny chvíli seděl vedle ní a při vzpomínkách na společné zážitky se usmíval. V jejím podání se teď zdály ještě úžasnější.

Několikrát na něj zpříma pohlédla, ale neviděla ho.

Postupem času si musel Johnny s jistou nevolí přiznat, že Buzz je opravdu milý mladík, přestože ho ještě ve škole považoval za nafoukance.

Byl to jeden z mála „zazobanců“, kteří chodili do jejich školy. Jeho otec vlastnil úspěšný

řetězec

obchodů

s

alkoholem,

jehož

pobočky

se

rozmáhaly po celé jižní Kalifornii. Buzz každé léto jezdil s rodinou do Evropy a řídil elegantní limuzíny.

Trpělivě

Becky

naslouchal

a poznamenal, že Johnnyho, i když se s ním moc neznal, odjakživa považoval za skvělého kluka. Nesnažil se změnit téma ani zastavit příval vzpomínek, které z Becky

prýštily

jako

vodopád.

Několikrát se jí oči zalily slzami a Buzz ji vzal něžně za ruku.

Ani cestou domů si k ní nic nedovolil.

Vyprávěl jí o Kalifornské univerzitě v Los Angeles i o tom, že se tam hodlá příští semestr vrátit. Otec však v létě onemocněl a potřeboval, aby mu někdo pomohl s obchody. Buzz jako nejstarší syn pro něj od čtrnácti let pracoval vždy o prázdninách a v taky létě.

Vypadalo to, že toho o oboru, v němž otec podniká, hodně ví. Vyprávěl o dobrých vínech a stručně se zmínil i o jejich základních charakteristických rysech.

Každé léto jezdili na měsíc do Francie – otec tam čerpal nové zkušenosti s pěstováním a zpracováním vinné révy. Také Buzz se hodně naučil, prý rozhodně víc než jeho mladší sourozenci, kteří se zatím o otcovu živnost moc nezajímají.

Bylo zřejmé, že ho Becky velmi upoutala. Dobře si na ni vzpomínal a připadala mu stále stejně půvabná jako dříve na škole. Prozradil jí, že tenkrát toužil pozvat ji na maturitní ples, ale najisto věděl, že by kvůli Johnnymu odmítla. Teď si ji chvilkami dobíral a prohlásil, že tehdy ho vůbec nebrala na vědomí.

Usmála se. „Ale brala, jen jsem netušila, že se ti líbím.“

Kdysi vedle sebe seděli na hodině francouzštiny,

ale

ve

společnosti

mladíků o dva roky starších než ona neměla odvahu začít se s někým bavit.

„Tehdy jsem měl dojem, že jestli tě pozvu, Johnny mě zabije,“ dodal se smíchem. „A kromě toho jsem sám nevěděl, proč bys o mě vlastně měla stát. Johnny byl fotbalová hvězda.“

Zato teď viděla Becky leccos, co se jí na Buzzovi líbilo. Zdál se jí citlivý, zralý, inteligentní a pohledný. Dokonce se choval kultivovaněji a dospěleji než Johnny. Bylo mu skoro jedenadvacet a Becky už připadal jako muž.

„Je to moc hezký večer, Becky, i když chápu, že pro tebe musí být těžké takhle si s někým vyjít,“ poznamenal.

Johnny byl jediný, s kým kdy chodila a do koho se zamilovala. Nic však nezmění skutečnost, že zemřel. Věděla, že nemůže celý život jen tesknit a oplakávat ho.

Upozornila Buzze, že ještě není připravená na další vztah. Přesto si s ním ráda povídala a poslouchala jeho vyprávění o univerzitě, přátelích, otcově podnikání i o době, kterou strávil ve Francii.

Měl rád děti a stejně jako ona pocházel z početné rodiny. Byl nejstarší ze šesti a ona nejstarší z pěti sourozenců.

I přes odlišnou finanční situaci je řada věcí spojovala.

Na konci večera se jí zeptal, zda si s ním nechce v sobotu večer opět zajít na večeři.

„Ráda, Buzzi,“ odpověděla prostě, zatímco jí pomáhal vystoupit z auta.

Řídil mercedes, který mu otec koupil přede

dvěma

lety

k

zahájení

univerzitního studia.

Při večeři se zmínil, že si za hlavní obor zvolil ekonomiku a do budoucna by moc rád dosáhl akademického titulu.

Becky mu pověděla, že chce na jaře znovu požádat o stipendium a na podzim, když to dobře dopadne, půjde studovat.

Zatím je ovšem šťastná, že má práci v lékárně a může pomáhat matce s ostatními dětmi. Práce je to ažaž.

Navrhl, že by v sobotu večer mohli jít do francouzské restaurace. Už o ní slyšela, ale nikdy tam nebyla. Buzz nejenže se vyznal v dobrých vínech, ale měl slabost pro francouzskou kuchyni.

„Co ty na to?“ zeptal se, když ji doprovázel k hlavním dveřím. „Nebo bys radši, abychom si koupili hamburger a zajeli si do kina? I když možná bude zábavnější udělat něco netradičního.“

Zdálo se, že ho potěší jakákoli volba.

Johnny se opřel o strom, tiše poslouchal a uvažoval, co k tomu mladému muži vlastně cítí.

Je to nenávist? přemítal. Ale kdepak, usoudil nakonec, vždyť jsem rád, že ji trochu rozmazluje.

Nemohl si namlouvat, že je Buzz domýšlivý, protože to nebyla pravda.

Kromě toho se na první pohled poznalo, že je do Becky blázen.

U dveří vážně na Buzze pohlédla.

„Omlouvám se, že jsem tolik mluvila o Johnnym,“ řekla, „ale hrozně mi chybí.

Bez něj je všechno úplně jinak.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji. „Chápu tě, Becky.“

Přikývla. Zatímco vcházeli dovnitř, podržel jí dveře. O minutu později vyšel ven a odjel.

Johnny se díval, jak mercedes mizí na konci ulice. Pak se pomalu otočil a vrátil se domů.

Matka ležela v posteli a četla si.

S úsměvem se k němu obrátila.

„Kdes byl tak dlouho?“ Stejně se ho vyptávala pokaždé, když byl ještě naživu a přišel domů pozdě v noci.

„Venku s Becky.“ Tvářil se smutně.

Tentokrát

mnohem

víc

připomínal

chlapce než muže.

„Neříkal jsi, že má dnes večer rande?“ Při pohledu na jeho sklíčenost se zarazila.

„Jo. S Buzzem Watsonem. Je to fajn kluk.“

„Copak jsi je celou dobu sledoval?“

Zamračeně stáhla obočí. Nepřipadalo jí to jako šťastný nápad.

„Ne. Jen jsem byl s nimi při večeři a pak na ně počkal u jejího domu.“

„Pojď ke mně,“ vybídla ho Alice a poplácala na matraci vedle sebe.

Posadil se.

„Proč to děláš?“ Měla o něj starost.

Výraz v jeho očích ji znepokojoval.

„Prostě jsem se chtěl přesvědčit, že na ni bude hodný.“

„A byl?“

„Ano. Nechal ji mluvit, i když celý večer vyprávěla o mně. A v sobotu večer ji vezme do Chez Jacques…“

„Neměl bys je nechat chvíli o samotě?

Nemůže být moc zábavné dívat se, jak Becky chodí s jiným. Co kdybys radši zůstal se mnou a s Bobbym?“

„Zkrátka jsem na to chtěl zpočátku dohlídnout.“ Pousmál se. „Asi to zní trochu slabomyslně, co? Nejdřív je dám dohromady, a pak si nejsem jistý, jestli se mi to líbí nebo ne. Je to tak těžké, mami.“

„Co Pam?“ změnila Alice téma, aby ho přivedla na jiné myšlenky.

Usmál se. „V pátek večer jde na schůzku s Gavinem, tím chlápkem z Los Angeles. Šílí po ní.“

„To je dobře. Potřebuje společnost.

Od Mikeovy smrti je pořád doma.“

Johnny zadumaně přikývl. Pohled na Becky s Buzzem ho vyvedl z míry.

S povzdechem se zadíval na matku.

Opět vypadal velmi zranitelně.

„Musím to nějak překousnout, mami.

Všechno pokračuje, jak má. Než půjdu na kutě, mrknu se ještě na Charlii. Co dělá táta?“

„Usnul u televize.“ Pokrčila rameny.

Takhle to v jejich domácnosti chodilo už dlouho. Přesto jí Jim připadal poslední dobou o něco lepší. A ona sama byla šťastnější než celé měsíce předtím, protože měla Johnnyho doma.

Dalších několik týdnů spolu Buzz a Becky trávili hodně času. Bral ji do vybraných restaurací, povídal si s ní a hrál si s jejími sourozenci. Kromě toho vzal její bratry na fotbalový zápas a matce s novým přítelem Gavinem přinesl několik lahví dobrého vína.

Stal se u Adamsových častým hostem.

Becky ho sem tam vzala za ruku, víc si zatím

netroufla,

a

Buzz

na

ni

nepospíchal. O Johnnym mluvila trochu méně než zpočátku.

Ke všeobecné pohodě přispíval i muž, který každý víkend přijížděl za Pam.

Všichni na něm viděli, že o ni hodně stojí a její děti ho naprosto okouzlily.

Ve čtyřech, Gavin s Pam a Buzz s Becky, si jednou společně vyšli na večeři.

Navštívili

malou

italskou

restauraci a Buzz objednal vynikající, málo známé víno Napa Valley. Dobře se bavili, a když Johnny dorazil večer domů a vše podrobně líčil své matce, zdálo se, že má velmi dobrou náladu.

„Pořád si myslím, že bys tam neměl okounět,“ hubovala syna Alice a pak ho požádala, jestli by šel s Bobbym o Halloweenu koledovat. Snažila se vymyslet pro Bobbyho nějaký kostým, v němž by mohl obejít sousedy, a rozhodovala

se

mezi

maskou

Supermana, Batmana nebo roztomilého ninji, kterého nedávno viděla v jednom obchodě.

Charlotte předem oznámila, že už je příliš velká na to, aby i letos chodila od domu k domu. Zůstane prý s kamarády u dveří, a bude koledníkům rozdávat sladkosti.

„Půjdu s ním,“ souhlasil Johnny.

„Bude to legrace. Zkus z něj vytáhnout, za co by chtěl jít,“ kladla mu matka na srdce. Loni se Bobby převlékl za Lukea Skywalkera z Hvězdných válek.

Za několik dní procházela kolem Bobbyho pokoje, když vtom zaslechla hlasy. Zase se nejprve domnívala, že tam běží jedna z namluvených kazet, ale vzápětí uslyšela Johnnyho a po něm smích.

Strnula, pak pomalu vykročila ke dveřím Bobbyho pokoje a nastražila uši.

Zprvu mluvil jen Johnny, ale po chvíli zaslechla, jak mu jiný hlas odpovídá.

Bez přemýšlení vzala za kliku a otevřela dveře.

Oba chlapci seděli na podlaze uprostřed

rozházených

hraček.

Překvapeně k ní vzhlédli.

„Co tu děláte?“ zeptala se jakoby nic.

Vešla a zavřela za sebou, aby je nikdo neslyšel. „Hrajete si, nebo máte na práci něco důležitějšího?“

S pocitem, že před ní skrývají nějaké tajemství, pátrala v jejich očích. Srdce se jí rozbušilo.

Johnny po ní vrhl zvláštní pohled a usmál se.

„Je tu snad něco legračního?“

Přelétla pohledem z jednoho na druhého. Johnny se významně zadíval na mladšího bratra a něco mu pošeptal.

Bobby na ni upřel oči a Alice se cítila, jako by ji probodl šíp. Stěží se dokázala nadechnout.

Natáhla k němu ruku a posadila se vedle něj. Nevěděla proč, ale přála si co nejvíc se k němu přiblížit. Vzala jeho obličej do dlaní a oči se jí zalily slzami.

Nechápala přesný důvod dojetí, ale pochopila, že se tu náhle děje cosi úžasného.

„Stalo se něco?“ zeptala se a se zatajeným dechem viděla, že chlapec přikývl.

„No tak, Bobby, neboj se,“ pobídl bratra Johnny. Nespouštěl z něj oči.

„Ahoj, mami,“ zašeptal Bobby.

Alice tiše vzlykla a pevně k sobě synka přitiskla, až se sotva mohli nadechnout. Pak se pomalu odtáhla a pohlédla na něj. Nevěděla, jestli má plakat, nebo se smát.

Vzala za ruku i Johnnyho.

„Ahoj, Bobby,“ hlesla. Víc ze sebe prozatím nedokázala vypravit. „Moc tě miluju… Jak dlouho mluvíš?“

„Co Johnny přišel. Tvrdil, že musím.

Jinak bychom si nemohli zahrát žádnou pořádnou hru.“

Johnny je s úsměvem pozoroval.

Alice si otřela slzy z tváří, ale namáhala se zbytečně, protože se jí z očí řinuly stále další a další.

„Teď už budeš mluvit s námi se všemi?“ Neubránila se úvahám, co to bude znamenat pro jeho otce.

Bobby zavrtěl hlavou a stočil pohled k Johnnymu.

„Snad už brzy,“ zašeptal Johnny.

„Nesmíme spěchat. Bobby si na to chce nejdřív zvyknout a mluvit jen s tebou.

Ale

dělá

opravdu

pokroky.“

Počechral chlapci vlasy a ten se zachichotal.

„Můžeme to říct tátovi?“ vyhrkla Alice dychtivě. Přála si, aby mu tu novinku mohla okamžitě sdělit. Věděla, že manželovi se tím převrátí svět.

„Ještě ne,“ zarazil ji Johnny, „ale bude to brzy, slibuju.“

Nechtěla je k ničemu nutit, ale mrzelo ji, že se to Jim zatím nesmí dozvědět.

V hloubi duše nicméně cítila, že bude nejlepší respektovat Johnnyho přání.

Dlouho spolu seděli na podlaze a tiše si povídali, aby je nikdo neslyšel.

Po chvíli zaklepala Charlotte na dveře a nakoukla dovnitř.

„Skoro se ti spálily sušenky, mami,“

oznámila

věcně.

Nespatřila

svého

staršího bratra ani radost v matčiných očích. Viděla pouze svou matku, jak sedí na zemi a povídá si s Bobbym. Kolem nich se válela spousta hraček.

„Už jsem je vytáhla z trouby,“ dodala a opět za sebou zavřela.

Alice vstala a na odchodu oba syny políbila. Pak vesele zamířila dolů.

Dokázala myslet jen na to, jak bude Jimovi, až se dozví, že Bobby mluví.

Při večeři k Bobbymu často vzhlédla a on se usmál pokaždé, když se na ni podíval. Sdíleli dvě obrovská tajemství – že chlapec opět mluví a že se Johnny vrátil.

Alice cítila, jak pouto mezi nimi stále sílí.

Bobby s ní zůstal v kuchyni ještě dlouho po večeři a pomohl jí sklidit nádobí ze stolu. Přestože nemluvil, jejich srdce se dorozumívala i beze slov.

Po chvíli se zastavila a přitáhla syna k sobě.

„Miluju tě,“ zašeptala.

Pevně ji objal kolem pasu, a když se odtáhla, usmál se a mlčky zamířil s Johnnym nahoru.

8

Díkůvzdání bylo letos pro všechny Petersonovy bolestné, zvláště pro Jima a Charlottu. Alice je oba litovala a přála si, aby se i oni mohli těšit z Johnnyho blízkosti.

Johnny většinou zůstával s Bobbym nebo s matkou. Teď stál vedle ní v kuchyni, skláněl se nad krocanem, kterého krájela, a tvářil se mlsně. Jim do té doby vypil už tolik alkoholu, že by mu Alice nesvěřila porcování ani nůž.

Nechtěla, aby zničil její kulinářský výtvor, anebo se dokonce zranil.

„Páni, ta krůta báječně voní, mami.

A je ještě větší než loni,“ nešetřil Johnny chválou.

„Menší jsem nesehnala,“ podotkla nahlas, zatímco zápasila s drůbežím stehnem, a pak si olízla prsty.

Johnny si přivoněl ke šťávě.

„Dávej pozor, ať ji nerozliješ,“

okřikla ho.

„A co?“ zeptala se bezvýrazně Charlotte, která jí právě přišla do kuchyně pomoci.

„Přece tu šťávu. Ty ne, říkám to…“

Alice se na okamžik přestala soustředit a zapomněla, že dcera Johnnyho nevidí, přestože stojí přímo vedle něho.

„S kým to pořád mluvíš, mami?“

Dívka se podezíravě zamračila.

„S nikým, zlato. Jen jsem nahlas přemýšlela.“

Charlotte zadumaně odešla s mísou brambor. Matka je očividně sklíčená zármutkem a otec se už odpoledne skoro opil. Kvůli Johnnyho smrti Charlotte toužila, aby letos ten svátek vůbec neslavili.

Po chvíli se vrátila do kuchyně pro brusinkové želé. Alice k ní stála otočená zády a právě zřetelně říkala: „Tak ty nepřestaneš?“

Charlottu napadlo, že se matka určitě zbláznila.

„Jestli se ještě něčeho dotkneš, něčím tě praštím!“ prohlásila Alice. Vypadalo to, že má dobrou náladu.

„Myslela jsem, že chceš na stůl odnést ještě i želé,“ prohodila Charlotte, když se k ní matka ohlédla a zčervenala.

„Ano, jistě. Omlouvám se… Všechno to vaření mi dalo trochu zabrat.“

„Mami,

nesmíš

dál

trpět

samomluvou,“ obrátila se k ní Charlie nervózně.

Trvalo to už dva měsíce. Charlotte věděla, proč se matka chová tak divně – samozřejmě to zavinila Johnnyho smrt – ale připadalo jí to nebezpečné.

Dokonce i otec něco postřehl, ale Alici se o tom nezmínil. Charlottě řekl, že když je matka sama v ložnici, nahlas si pro sebe povídá. Několikrát ji takhle zastihl, když tam nečekaně vešel.

„Mami, není ti nic?“ zeptala se Charlotte starostlivě.

V

jedné

ruce

držela

misku

s brusinkovým želé a v druhé talíř s fazolovými lusky.

„Je mi dobře, drahoušku. Namouduši.

Za minutku už krocana ponesu na stůl.“

„Až budeme jíst, někam se ztrať,“

pošeptala

Johnnymu

na

odchodu

z kuchyně. S tácem plným krocaního masa a nádivky chvatně zamířila do obývacího pokoje.

„Nemůžu si nechat ujít Díkůvzdání, mami.“ Ta představa Johnnyho očividně ranila.

„Kvůli tobě bude Bobby dělat lumpárny… a já se určitě podřeknu,“

sykla.

„Budu hodný, slibuju,“ prohlásil vážně a následoval ji do pokoje.

Díkůvzdání

bylo

odjakživa

jeho

oblíbeným svátkem, hned po Vánocích.

Alice všem naložila na talíř. Jim váhavě zabodl vidličku do masa.

Charlotte mlčela a Bobby se při pohledu na Johnnyho usmál. Ten si však položil prst na ústa a pohledem ho varoval, aby se na něj nedíval.

Alice se uchechtla.

„Co je tu k smíchu?“ zeptal se Jim.

Špatně vyslovoval.

Alice na něj smutně pohlédla. Bolelo ji vidět ho v tomhle stavu, ani dětem ten pohled neprospíval. Bobby se na otce nesouhlasně zadíval a zavrtěl hlavou.

„Proč se táta dneska tolik opil?“

zeptal se jí Johnny, když se vrátila do kuchyně, aby nakrájela další krůtu.

„Co

myslíš?“

povzdychla

si

a upravovala maso na míse. „Protože nám všem moc chybíš a stýská se nám po životě, jaký jsme vedli dřív. Škoda že o tobě neví. Určitě by mu to moc pomohlo. Proč tě ostatní nemůžou vidět jako já a Bobby?“

„Protože by nic nepochopili, mami,“

odpověděl Johnny bez váhání.

„Ani já si nejsem jistá, že něco chápu.

Ale rozhodně je to nádhera.“ Políbila ho a vrátila se do obývacího pokoje za Jimem a dětmi.

„Zase si povídáš sama se sebou?“

zeptal se jí Jim a starostlivě se na ni zadíval. I v tomhle stavu zaslechl, jak si v kuchyni něco mumlala.

„Promiň,“ hlesla omluvně.

Charlotte na ni vrhla zoufalý pohled.

Nesnášela, když se otec opil. A teď viděla, že i matka se chová jako blázen.

Díkůvzdání bez Johnnyho byla muka.

Alici připadalo nefér, že Charlotte bratra nevidí, ale možná by to opravdu nepochopila.

Ať byl však důvod jakýkoli, nedalo se nic změnit. Johnny stál při jídle těsně u sestry skoro celou dobu – tak blízko, že ho mohla vnímat, ale zjevně si jeho přítomnost neuvědomovala.

„Adamsovi říkali, že se tu po jídle zastaví,“ poznamenala Alice.

„Proč?“ Jim se netvářil nijak nadšeně.

Toužil jen co nejrychleji dojíst, posadit se před televizi, otevřít si pivo a dívat se na fotbal.

„Jsou to naši přátelé, Jime,“ namítla Alice.

„No a? Johnny umřel a Becky už není jeho děvče.“

Všichni mlčky jedli. Za pár minut pomohla Charlotte matce sklidit stůl.

S úlevou přešla do kuchyně.

„Nenávidím ho,“ utrousila, když postavila nádobí na kuchyňskou linku.

Bobby přinesl svůj talíř a podal ho matce. Jim se mezitím zvedl od stolu, aniž čekal na dýňový koláč se šlehačkou, který Alice připravila jako zákusek.

„Nemůže za to, Charlie. Dobře to víš.“

„Ale může. Nemusí se celou dobu opíjet. Je to hnus.“ Charlotte vypadala zničeně a Alici bodlo u srdce.

„Stýská

se

mu

po

Johnnym,“

vysvětlovala. Dobře věděla, že její manžel se navíc cítí provinile kvůli Bobbymu.

„I mně se stýská,“ namítla Charlotte věcně, „a tobě taky. Přesto se neopíjíš do němoty,“ dodala s ponurým výrazem.

„Jenom si mluvíš pro sebe. Je to sice dost zvláštní, ale aspoň se mi to neoškliví tolik jako jeho chování.“

„Nemluv tak o svém otci,“ okřikla dceru Alice.

„Proč ne? Je to pravda. Táta je opilec. Johnny umřel a Bobby už nikdy nebude mluvit.“ Dívce se oči zalily slzami, zatímco vyjmenovávala utrpení, která jejich rodinu postihla. V lecčems však neměla pravdu. Nevěděla, že Bobby začal opět mluvit a Johnny se vrátil, aspoň na chvíli. A že si její matka povídá s ním, ne sama se sebou.

„Možná táta jednou přestane pít,“

povzdychla

si

Alice

při

krájení

dýňového koláče. „Lidi to občas dokážou.“

„Jo,

jasně,“

utrousila

Charlotte

nepřesvědčeně a prstem si nabrala trochu šlehačky. „Tomu uvěřím, až to uvidím.“

„Poslední dobou se chová líp,“

dodala Alice nadějně, ale nezdálo se, že s ní dcera souhlasí.

„Zato dneska tomu dal. Mohl zůstat střízlivý aspoň ve svátek.“

Potom se Alice, Bobby a Charlotte nimrali v dýňovém koláči a Johnny seděl na prázdné otcově židli mezi Charlottou a Bobbym.

Když začala Alice sklízet ze stolu, zadrnčel zvonek. Přišla Becky s matkou a sourozenci, kteří hlučně vtrhli do domu.

Johnny strnule seděl a zíral na Becky.

V tmavě modrých sametových šatech a s lesklými plavými vlasy, na zádech rozpuštěnými přesně tak, jak to miloval, se mu moc líbila.

Při pohledu na něj se Alice opět zmocnil smutek.

„Šťastné Díkůvzdání!“ popřála všem Pam a podala Alici jablečný koláč, který ráno s Becky upekly. „Jak jste zvládli hostinu?“

„Dobře,“ odpověděla Alice tiše.

Charlotte zavedla Becky a děvčata nahoru do svého pokoje a Johnny je tiše následoval. Pak Alice navrhla, aby Bobby vzal chlapce nahoru k sobě.

Pam s ní šla do kuchyně. Na první pohled viděla, jak je pro Petersonovy tento den bolestný, a až příliš dobře si vzpomínala, jak těžce ho nesla v prvním roce po manželově smrti.

Všechny svátky protrpěla a tady vládla očividně stejně smutná nálada.

Becky doma proplakala celé jídlo a mluvila jen o tom, jak se jí stýská po Johnnym.

„Kde je Jim?“ zeptala se Pam a Alice kývla k obývacímu pokoji, kde hrála televize.

„Dívá se na fotbal. Není na tom vůbec dobře. Myslím, že nikdo z nás.“

I když ona a Bobby Johnnyho viděli, ničilo je vědomí, jak se trápí všichni ostatní.

„Svátky jsou první rok vždycky krušné. A Vánoce budou ještě horší.

Připravte se na to.“

Alice přikývla a dál oplachovala nádobí. Pak postavila na kávu, a když voda začala vřít, Pam ji nalila do dvou šálků.

„Jak se máte vy?“ zeptala se Alice.

„Docela

fajn,“

přiznala

Pam

s plachým úsměvem. „Zatím si nejsem moc jistá, co se děje nebo co to znamená, ale mám dojem, že se mi to líbí. Hodně se vídám s Gavinem, je opravdu velmi milý.“

„To jsem ráda,“ podotkla Alice.

Jakmile naskládala všechno nádobí do myčky, konečně se posadila ke stolu.

Obě ženy měly radost, že si mohou popovídat.

„Gavin to skvěle umí s dětmi a je na mě moc hodný. Každou sobotu chodíme do restaurace na večeři. Nejspíš to nic neznamená, ale je dobrý společník a je příjemné mít důvod pěkně se obléknout a dát se hezky učesat. Baví mě mít na chvíli jinou roli než jen mámy a šoféra.

V neděli ráno dokonce hraje s kluky baseball.“

Alici napadlo, jestli už Pamin známý zůstává u Adamsových přes noc.

Pam si povšimla jejího výrazu a dodala: „Přespává tu u jednoho kamaráda.“

Společně se zasmály a potom si dlouho povídaly. Později se zašly podívat nahoru na děti.

Děvčata seděla na Charlottině posteli nebo na podlaze a vyprávěla si o chlapcích a o škole. Becky se zmínila o Buzzovi. Johnny seděl na Charlottině stole a usmíval se. Nedokázal od Becky odtrhnout oči.

Alice se na něj ode dveří usmála.

V životě nenavštívil žádnou dívčí párty.

Ale teď to bylo jiné – těšilo ho, že je blízko Becky. Hltal dívku pohledem a těšilo ho, že ji může pozorovat.

Vypadalo to, jako by si do paměti ukládal další vzpomínku, kterou si odnese s sebou.

Potom Pam a Alice zamířily do Bobbyho pokoje, kde si Peter s Markem házeli baseballovým míčkem. Alice navrhla, aby šli ven a trefovali se do koše, a když se poslušně zvedli, Bobby je mlčky následoval. Líbilo se mu s nimi.

Ženy se vrátily dolů. Prošly kolem Jima, který spal před televizí. Kolem něho se válely čtyři prázdné lahve od piva. Fotbalisté Green Bay právě dali gól a Jim hlasitě zachrápal.

„Co je s ním?“ zašeptala Pam, když se opět uchýlily do kuchyně jako svého útočiště.

Alice vyhlédla z okna na děti.

Tentokrát byl Johnny venku s nimi a Bobby stál mlčky vedle něj. Hoši právě začali házet na koš.

„Nevede

se

mu

moc

dobře,“

odpověděla Alice. „Už se mi zdál lepší, ale posledních pár dní se zase chová děsně.“

„To je těmi svátky,“ podotkla Pam.

„O Vánocích bude ještě hůř.“

Alice přikývla a další hodinu si pak povídaly o salonu krásy a Gavinovi.

Nakonec Pam vstala, prohlásila, že posbírá své ratolesti a pojede domů.

Přesto trvalo ještě dost dlouho, než se Adamsovi rozloučili.

Když odcházeli, stál Johnny u dveří a pozoroval je. Pak zamířil za matkou do kuchyně.

„Vypadá

báječně,

viď,

mami?“

Mluvil o Becky a matka přikývla.

„Tvrdí, že má Buzze ráda. To mě těší,“

dodal, ale bylo zřejmé, že to pro něj není snadné. Přenechat Becky jinému muži bylo snad to nejtěžší, co měl udělat.

Věděl však, že Becky musí prožít život bez něho. Na rozdíl od Bobbyho a matky ho neviděla, takže Johnny neměl jinou šanci než si v srdci uchovat krásnou vzpomínku a přát své dívce šťastnou budoucnost.

„Vím, že jí chybíš,“ ujistila ho Alice vlídně. „Je to pro ni stejně těžké jako pro tebe.“

Chtěla dodat, že se přes tu bolest časem přenesou, a věděla, že to tak bude, ale poznámka jí nepřipadala vhodná.

„Měla bych teď probudit tátu,“

povzdechla si a Johnny přikývl.

„Kouknu se na Bobbyho,“ nabídl se, ale pak si na něco vzpomněl a obrátil se.

„Půjdeš zítra na Charlottin zápas?“ Jeho sestra reprezentovala školu v basketbalu a zítřejší zápas měl velký význam.

„Myslela jsem si, že půjdeme všichni,“ odpověděla Alice a zhasla v kuchyni.

„Táta

taky?“

vyzvídal

Johnny

s úsměvem. To by ho opravdu potěšilo.

„Ne, ten nemůže. Bude v práci,“

odvětila bezvýrazně.

„Nemusí jít do práce hned po Díkůvzdání, mami. Kdyby chtěl, mohl by se na zápas podívat.“

Beztak však věděl, že otec nemá o Charlottiny zápasy zájem. Tvrdil přece, že je zbytečné, aby se děvčata snažila vyniknout ve sportu. Jenže netušil, že Charlotte hraje výborně, dokonce lépe než kdysi Johnny.

Kdyby se alespoň jednou zašel na zápas podívat, zjistil by, že se velmi mýlil.

Charlotte

byla

hvězda

a spoluhráčky ji obdivovaly.

„Zeptám se ho,“ slíbila Alice spíš proto, aby syna uchlácholila. Nemyslela si, že jí Jim vyhoví.

Johnny pak zamířil nahoru za Bobbym a Alice vešla do obývacího pokoje a jemně zatřásla manželem. Po chvíli se pohnul, hlasitě zachrápal a pootevřel oči.

„Kolik je?“ Nebyl si jistý, jestli je noc, nebo ráno.

„Něco po desáté. Pojď si nahoru lehnout.“

Přikývl a vratce vstal. Sotva dokázal vyjít po schodech.

Při pohledu na něj pocítila lítost. „Za chviličku se vrátím,“ poznamenala a odešla se podívat na Bobbyho.

Byl už v posteli a Johnny mu četl.

Leželi vedle sebe a jejich hlavy se na polštáři téměř dotýkaly.

Oba

chlapci

k

matce

vzhlédli

a zakřenili se. Aspoň oni si svátek hezky užili.

„Dobrou noc, vám oběma,“ zašeptala.

„Miluju vás.“ Sklonila se k nim a políbila je. „Ať Bobby moc dlouho neponocuje,“

napomenula

Johnnyho

a Bobby se k bratrovi šťastně přitulil.

Tiše za sebou zavřela a prošla chodbou, aby se podívala na Charlottu.

Ta ležela v posteli a zírala do stropu.

„Není ti nic, zlato?“ zeptala se Alice znepokojeně a posadila se k ní. Snadno poznala, že dcera je rozrušená.

„Jo. Trochu. Bylo zvláštní poslouchat, jak Becky mluví o svém novém příteli.

Myslím, že ho má opravdu ráda.“ Přesto Charlotte měla z té novinky rozporuplné pocity.

„Je to tak dobře,“ ujistila ji Alice a myslela svá slova vážně. „Nemůže Johnnyho oplakávat navěky, Charlie. To by nebylo správné. Navíc je to podle její mámy opravdu milý mladík. Johnny by měl radost.“

Chvíli se odmlčela a pak se zeptala: „Co ten tvůj zítřejší zápas? Jste dobře připravené?“

Charlotte přikývla, ale nevypadala moc nadšeně.

„Táta si nedal ujít jediný Johnnyho zápas,“ poznamenala bezvýrazně. Nešlo o výčitku, přestože Charlotte rok od roku vyhrávala stále víc medailí. „Přijdeš tam, mami?“

„Za nic na světě si to nedám ujít.“

Alice se k ní sklonila a políbila ji.

„Vezmu s sebou Bobbyho.“

Charlotte mlčky přikývla. Ačkoli matku milovala, stejně si hlavně přála, aby se na ni aspoň jednou přišel podívat i otec. Pořád doufala, že to někdy udělá.

Obě věděly, že jsou to marné naděje.

Charlotte není Johnny.

Alice se o tom Jimovi nezmínila.

Beztak ani nemohla. Když uléhala na lůžko, spal už jako zabitý.

Zato ráno u snídaně ho zkusila přemluvit.

„Holky neumějí hrát basketbal,“

odpověděl rozhodně nad druhým šálkem kávy. „Víš to.“

„Johnnyho

zápas

jsi

nikdy

nevynechal,“

namítla

rozzlobeně.

Způsob, jakým odpověděl, ji pobouřil.

„To bylo něco jiného.“

„Vážně? A proč? Protože byl kluk?“

„Byl skvělý sportovec,“ prohlásil Jim věcně. Bolela ho hlava, skoro měl pocit, že se mu rozskočí.

„To je Charlotte taky. Možná dokonce lepší. Johnny to o ní vždycky tvrdil.“

„Jen

se

jí

snažil

zvednout

sebevědomí.“

„Co kdybys tam šel a přesvědčil se sám?“ navrhla.

Oba bratři vešli do kuchyně. Bobby jako obvykle mlčel. Johnny se zastavil a políbil matku, ale Jim to neviděl.

„Kdybys odešel z práce trochu dřív, krásně bys to stihl,“ dodala. „Zápas začne nejdřív ve čtyři, ve školní tělocvičně. Myslím, že by pro ni hodně znamenalo, kdyby ses tam objevil.

Stejně se v košíkové vyznáš mnohem líp než já. Podle mě bys tam určitě měl zajít.“

„Ale no tak, Alice. Nemluv hlouposti.

I kdybych tam zaskočil, Charlotte si mě ani nevšimne.“

„To se tedy pleteš,“ namítla.

Johnny se posadil ke stolu vedle otce a upřeně se na něj zadíval.

„Co kdyby sis to ještě nechal projít hlavou?“ navrhla Alice a postavila před Bobbyho misku s cereáliemi.

Zdálo se, že Jim si přítomnost mladšího syna vůbec neuvědomuje. Od chvíle, co chlapec přestal mluvit, ho ignoroval. Smířit se s faktem, že dítě nemluví, pro něj bylo příliš bolestivé.

Natož hledat vysvětlení.

„Musím dohnat spoustu práce pro své nové klienty. Budu pracovat celý víkend.“

Byla to dobrá zpráva a znamenalo to, že se Jimova firma pomalu staví na nohy. Alice stále doufala, že manžel skoncuje s pitím, když bude mít ze své práce lepší pocit. V posledních týdnech se sice zlepšil, ale pořád to byla bída.

Za pár minut odešel do práce a oba chlapci zmizeli venku. Charlotte seběhla dolů na snídani a za chvíli odešla na trénink. Zdálo se, že má lepší náladu, a o otci se ani nezmínila. Nečekala, že by přišel na zápas, a Alice jí neprozradila, jak

Jima

marně

přesvědčovala.

Ve tři čtvrtě na čtyři nasedla s Bobbym do auta a Johnny se uvelebil na zadním sedadle za nimi. Živě mluvil o zápase a Bobby povídal a smál se s ním.

Alice je s úsměvem poslouchala.

Měla pocit, že se jí splnil sen.

Nevěděla, jak dlouho s nimi její starší syn zůstane, ale přesto přijímala jeho návrat jako dar, v nějž se nikdy neodvážila doufat.

Po příjezdu do školy měli dobrou náladu a těšili se na zápas.

Hra se pro Charlottino družstvo vyvíjela slibně. Uprostřed druhé čtvrtiny bylo skóre 26 ku 15 a Bobby poskakoval a tleskal. Do přestávky jeho sestra hodila další tři koše a Johnny šílel radostí. Nemohl uvěřit tomu, že dívka hraje tak skvěle.

A pak, těsně po začátku druhé poloviny, zahlédla Alice koutkem oka známou postavu. Otočila se a spatřila manžela, jak se k nim prodírá davem diváků. Vypadal trochu nesměle, ale usmíval se.

„To snad není pravda,“ zašeptala, zatímco Bobby na otce nevěřícně zíral a Johnny vítězně zavýskl. Při pohledu na Charlottin výraz téměř vykřikla. Byl to první dceřin zápas, na který Jim přišel.

„Jak se ti to povedlo?“ pošeptala Alice Johnnymu těsně předtím, než k nim Jim dorazil.

„Abych byl upřímný, tak nevím,“

pokrčil Johnny rameny. „Hodně jsem na to myslel a přál jsem si to od chvíle, co jsme sem přijeli. Možná mě slyšel nebo vnímal.“

Johnny stále s jistotou nevěděl, nakolik umí věci ovlivnit a jaké. Přesto si začínal uvědomovat, že když se na něco hodně soustředí, stane se to.

Proudila jím zázračná síla, která přiměla ostatní udělat to, co se jim pokoušel vnuknout.

Jim k nim došel a posadil se mezi manželku a Bobbyho. Mlčky zíral na Charlottu. Plně se soustředil na její hru, protože to bylo prvně, co ji viděl v akci.

„Je fantastická,“ prohlásila Alice hrdě a Jim přikývl.

Vzápětí Charlotte opět zaskórovala.

Jim ji beze slova pozoroval.

V posledních dvou minutách zápasu hodila další tři úžasné koše. Družstvo ji oslavovalo, protože díky ní porazilo soupeře a dvacítky vítězných bodů dosáhla právě ona.

Po konci zápasu ji spoluhráčky nesly na ramenou kolem tělocvičny.

Alice se obrátila k Jimovi. Viděla, že se manžel široce usmívá. Nevzpomínala si, kdy naposledy vypadal tak šťastně.

Konečně odhalil, jak má talentovanou dceru, a byl na ni nesmírně hrdý.

„Skvělý zápas, viď?“ poznamenal a Alice přikývla. Pod víčky ji pálily slzy.

Za chvilku k nim přiběhla Charlotte.

Při

pohledu

na

otce

vzrušením

zrůžověla.

„Díky, žes přišel, tati,“ vyhrkla.

„Zvládla jsi to skvěle, Charlie,“

prohlásil. Vstal a objal ji kolem ramen.

„Jsem na tebe hrdý!“ dodal chraplavě a jemně dívkou zatřásl, jako medvěd, který si hraje s mládětem a je pyšný na nový úspěch svého potomka.

Převlékla se a pak všichni odešli z tělocvičny. Johnny držel Charlottu za ruku a ona, přestože ho neviděla, na něj se zamyšlenou tváří mlčky vzpomínala.

„Johnny kdysi sehrál podobný zápas,“

uvědomil si její otec se smutkem, „a získal za něj trofej.“

„Myslím, že letos máme dobrou šanci dostat

se

do

finále,“

podotkla

a rozzářeně na něj pohlédla. Byla mu vděčná za zájem, který projevil, a tu novou zkušenost si vychutnávala.

„Jestli ano, přijdu se podívat,“ slíbil Jim. Zápas, který právě viděl, ho uchvátil. Charlotte byla opravdový talent. Ani ve snu by ho nenapadlo, že je tak dobrá.

Cestou domů se zastavili v obchodě s potravinami, a když dorazili domů, byl právě čas k večeři. Alice měla v kuchyni napilno a Bobby šel s Charlottou na dvůr házet na koš. Otec je pozoroval a sem tam přispěl radou.

Johnny se na ně chvíli díval, ale za pár minut se vrátil do kuchyně, aby si promluvil s matkou.

„Je senzace, že tam táta přišel, vid?“

zazubil se. Věděl, co to pro Charlii znamená. Konečně se zdálo, že ji otec vzal na milost. Její hra na něj velmi zapůsobila. Dokonce se už zmínil o tom, že půjde i na další zápas.

„Nejspíš máš mnohem větší moc, než si myslíš,“ nadhodila Alice tiše, aby ji nikdo nepovolaný neslyšel. „To, co děláš, má na nás obrovský účinek…

Podívej se na Bobbyho. A táta dokonce přišel na zápas.“

Jako by svým jemným a milujícím dotykem soustavně zdokonaloval jejich životy.

„Bobby moc nepotřeboval, mami. Pět let mlčení bohatě stačilo.“

Ano, trvalo to dlouho. Proto se přece Jim denně opíjel, že Bobby přestal mluvit.

„Kdy to prozradíme tátovi?“ zeptala se Alice. Vrtalo jí to hlavou od chvíle, co Bobbyho

tajemství

odhalila,

a doufala, že Jimovi brzy svěří pravdu.

Věděla, jak je to pro něj důležité.

„Ještě ne,“ zavrtěl Johnny hlavou.

„Bobby se nejdřív potřebuje připravit, i když věřím, že to zvládne. Ale čeká nás ještě několik zatěžkávacích zkoušek.“

„Co tím chceš říct?“ Vypadala zmateně.

„Abych řekl pravdu, nevím jistě, mami. Jen mám takový pocit. Mívám různé představy,

které

se

svým

způsobem vyplní, ale nikdy nevím dopředu jak. Přesto je mi jasné, že Bobby si musí nejdřív trochu zvyknout a připravit se na myšlenku, že si s tátou promluví.“

Alici bylo jasné, že to bude pro Jima obrovský dar. Přestane se cítit provinile a možná se změní jeho život i životy ostatních. Nemohla se dočkat, až se to stane. Johnny však trval na tom, že je ještě moc brzy, a Alice pochopila, že jí nezbývá než se s tím smířit.

Věřila, že Johnny ví, co dělá. Aspoň dosud tomu výsledky jeho úsilí jasně nasvědčovaly.

Johnny si přál, aby jejich vítězství stálo na pevnějších základech. Kdyby se Bobby bál, že něco pokazí a selže, z nervozity by se zakoktal při první větě.

Za půlhodinku usedli k večeři. Jim si povídal

s

Charlottou

o

zápase

a navrhoval dceři, jak by mohla ještě víc napnout a úspěšně bodovat. Zaujatě naslouchala.

Přesně tohle si odjakživa přála.

Konečně se mezi nimi otevřely dveře a otec vkročil do jejího světa. Nyní se dočkala lásky a uznání, po nichž toužila.

„Zkusím to, tati,“ slíbila. Nad pozorností, kterou jí věnoval, celá zrudla.

Mluvil s ní skoro stejně, jako dřív mluvíval s Johnnym. Když viděl, jak jeho dcera skvěle hraje, pocítil k ní obdiv. A musel přiznat, že je nesmírně nadaná.

Oči mu zářily a Charlotte, která ho poslouchala, vypadala, jako by dostala vysněný diamant. Proměnila se snad v nejšťastnější dívku na světě.

Nazítří jí Jim hned po návratu z práce nabídl, že si spolu zajdou do restaurace na limonádu. Zdálo se, že se před cestou domů výjimečně nikde nenapil.

Charlotte vyběhla za otcem, nasedla do auta a vyptávala se ho, jak zamlada sportoval.

Když odjeli, Alice se usmála. Pak se šla podívat na Johnnyho s Bobbym, kteří si házeli do koše. Všechno jí připadalo jako zázrak. Snad se Jim náhle snaží vynahradit Charlotte, oč ji v minulosti ošidil.

Alice na ně počkala s večeří. Při pohledu na hodiny se jí však zmocnila nervozita. Bylo něco po sedmé, už se měli dávno vrátit.

V osm začala panikařit. A když jí v půl deváté zavolali z nemocnice, její strach se ještě znásobil. Dozvěděla se, že Charlotte a Jim jsou tam, oba v pořádku, ale Charlotte prý utrpěla slabý otřes mozku.

„Co se stalo?“ Vyděšeně poslouchala hlas v telefonu. Jim s Charlottou měli menší autonehodu. Jim narazil do zaparkovaného nákladního auta. Jemu se nic nestalo, zato Charlotte se uhodila hlavou o palubní desku. Po lékařském vyšetření a krátkém pozorování je posílají oba domů.

Jakmile

Alice

zavěsila,

dala

Bobbymu sendvič a poslala ho nahoru do pokoje, aby si udělal úkoly. Pak vylíčila všechno

Johnnymu,

který

překvapeně hvízdl.

„Pil, mami?“ zeptal se.

Tvářila se zmateně.

„Nevím. Když odcházel, zdál se mi v pořádku.“

Oba však věděli, že se mohl někde zastavit na dvě piva nebo ještě víc a opít se natolik, že nezvládl řízení. A Alice si v tu chvíli uvědomila, že pohár přetekl.

Podruhé ohrozil vlastní dítě, letělo jí hlavou. Už nebudu snášet riziko, plynoucí z faktu, že se Jim nedokáže vzepřít alkoholu.

Zlobila se na sebe i na něj, a když se za dvě hodiny manžel vrátil, vzteky na něj nedokázala

vůbec

promluvit.

Zavedla Charlottu do jejího pokoje a kladla jí na srdce, aby si odpočinula a pár dní vynechala tréninky. Podle lékařů se bude moci vrátit na hřiště příští víkend.

Ani to, že se jí nestalo nic vážného, však Alici neuklidnilo. Věděla, že Charlotte mohla zemřít.

Poté co dceru uložila, sešla opět dolů.

Tam se setkala s Jimem. Jeho obličej mluvil sám za sebe. Byl bledý jako stěna.

Neřekl ani slovo, jen si nalil šálek kávy a dlouze, upřeně se na manželku díval, jako by čekal něco, čemu se nelze vyhnout.

Johnny

se

tiše

vytratil

nahoru

k Bobbymu. Do Jimova a Charlottina návratu čekal s matkou v kuchyni.

Alice se zalykala zlostí.

„Uvědomuješ si, žes ji mohl zabít?“

obořila se na Jima rozzuřeně.

Neodpověděl. Chápal, jaké následky mohla mít nehoda, kterou ten den způsobil.

„Jestli

se

nedokážeš

chovat

zodpovědně, tak už ti nikdy nedovolím, abys vozil naše děti,“ téměř vykřikla a pro– vrtávala ho rozhněvaným pohledem. „Pij si podle libosti, ale s dětmi do auta nelez,“ prohlásila rozhodně.

Posadil se ke kuchyňskému stolu jako spráskaný pes. Vyděsil sebe i Charlottu k smrti.

„Máš právo být naštvaná.“ Oba dobře věděli, jakou cenu si může vyžádat automobilová nehoda. S Bobbym to prožili až příliš živě. Jim se z toho nikdy nevzpamatoval.

„Jestli ještě něco způsobíš našim dětem, nikdy ti to neodpustím a ty sobě taky ne,“ prohlásila Alice a zpříma na něj pohlédla.

Se slzami v očích se od ní odvrátil.

„No tak, Alice. Je mi hrozně. Nemusíš nic říkat. Všechno tohle mi prolétlo hlavou, hned jak se to stalo.“

Viděla, že mluví s opravdovou lítostí.

„Než jsme vyrazili na zpáteční cestu, dal jsem si jenom dvě piva.“

„Jime, říkám ti to ještě jednou a naposledy: Jestli budeš pít, nebudeš vozit naše děti. Pokud mě neposlechneš, odejdu a vezmu si je s sebou.“

Nikdy dřív mu tak nepohrozila.

„To myslíš vážně?“ Ta představa ho vyděsila. Pochopil, že by to skutečně udělala. Telefonát z nemocnice pro ni znamenal poslední kapku.

„Slibuju, že se to už nikdy nestane,“

dodal schlíple.

Vrhla na něj dlouhý, tvrdý pohled a pak beze slova odešla nahoru do ložnice. Zavřela za sebou dveře.

Jim za ní přišel o pár minut později.

Alice ležela v posteli a neměla náladu si s ním povídat. Poté co mlčky ulehl a zhasl, slyšela, jak ve vedlejším pokoji přecházejí Johnny s Bobbym.

Ale Jim byl tak vyčerpaný a rozrušený událostmi večera, že nic neslyšel a za několik minut usnul.

9

Den po nehodě Jima a Charlotty by se napětí v domě dalo krájet. Jim ani Alice u snídaně nemluvili, Bobby mlčel jako obvykle a Charlotte ležela v posteli a spala. Poté co Alice umyla nádobí, Jim chvíli přešlapoval, nejistěji pozoroval a snažil se získat odvahu k tomu, aby si s ní promluvil. Ale bylo zřejmé, že Alice o to nemá zájem.

„Dneska

půjdu

do

kanceláře,“

poznamenal, jako by od ní očekával nějakou reakci.

Žádné se však nedočkal. Alice se pouze otočila a mlčky na něj pohlédla.

„Zvládneš to tu sama s dětmi? Myslím s Charlottou a tím vším…“

V jejích očích spatřil bolest a výčitku.

Alice očividně měla pocit, že ji zradil.

„No tak, zatraceně, neudělal jsem to schválně.“

„Nemusel jsi pít, když jsi ji vezl v autě. Mohl jsi s tím počkat až domů.“

„Já vím,“ připustil tlumeným hlasem.

„Ten zápas mě vyvedl z míry.

A Charlottě se přece nic tak hrozného nestalo, Alice. Bude v pořádku.“

Snažil se hájit, ale zbytečně. Oba věděli, že udělal chybu.

„Jestli chceš riziko podstupovat sám, nesouhlasím, ale je to tvoje věc. Nemáš však právo ohrožovat naše děti.“

Pochopil, že už mu Alice nevěří.

Nemůže se spolehnout na jeho úsudek ani řidičské schopnosti.

„Už to neudělám,“ poznamenal chabě.

Cítil se pod psa. Nemohl se smířit s myšlenkou, že manželku tolik vyděsil a Charlottě ublížil.

„To si piš,“ souhlasila Alice zcela odlišným tónem, než jaký od ní obvykle slýchal. „Protože ti to nedovolím.“

Neodpověděl a za pár minut odešel.

Do

kuchyně

se

vloudal

Johnny

a znepokojeně pohlédl na matku.

„Nechci, abyste se hádali,“ povzdechl si smutně.

„Divíš se mi?“ svraštila Alice čelo.

„Vždyť skoro zabil tvou sestru!“

„Možná si z toho tentokrát vzal ponaučení.“

Pokud se však nepoučil před pěti lety, kdy Bobby skoro utonul, těžko se mu dalo věřit nyní. Možná už nikdy nepřestane pít a neexistuje šance, že se něco v jejich životě změní.

Alice se s tím poprvé začala smiřovat včera v noci, ale představa, jak to ovlivní jejich budoucnost, se jí vůbec nelíbila. Vždycky doufala, že Jim nakonec s alkoholem přestane nebo ho drasticky omezí, ale nejspíš si dělala jen plané naděje. Jestli se něco s léty změnilo, pak jedině k horšímu.

Nakonec

ještě

ztratili

Johnnyho

a Alice rozhodně neměla chuť přijít i o nějaké z dalších dětí. Ani o Jima – a to se mohlo stát, kdyby zase někdy sedl za volant opilý.

„Je mi to líto, mami,“ podotkl Johnny smutně.

Při

pohledu

na

matčinu

utrápenou tvář ho bolelo u srdce.

Alice vyšla po schodech zkontrolovat Charlottu a po chvíli se vrátila dolů, aby jí připravila snídani.

Odpoledne je přijela navštívit Pam.

Večer se chystala na schůzku s Gavinem a zastavila se u nich. Chtěla je pozdravit a zeptat se, co je nového. Když slyšela, co se Charlottě stalo, ztuhla zděšením.

Alice jí všechno rozrušeně vylíčila, ale nezmínila se, že Jimovi pohrozila rozchodem. Obě ženy si povídaly, a když Pam odjela, vzala Alice Bobbyho do cukrárny na zmrzlinu a po návratu se pustila do přípravy večeře.

Odbila sedmá a Jim stále nikde.

V

kanceláři

se

nehlásil.

Alice

předpokládala, že už vyrazil k domovu, ale když do hodiny nepřijel, šílela strachy.

Neubránila se myšlenkám, že jí možná lhal a vůbec do práce nešel. Třeba se někde opil a je na tom tak špatně, že se nedokáže dostat domů.

Dosud ji nenapadlo podezírat ho, že by jí neřekl pravdu, ale teď, když pil, bylo těžké odhadnout, co všechno je schopný udělat.

Měla pocit, že se jí život zhroutil.

Přišel ve čtvrt na devět, byl nervózní a zjevně se necítil ve své kůži. Při pohledu na Bobbyho a Alici, kteří večeřeli u stolu, zvedl překvapeně obočí. Mlčel, ale na první pohled se dalo poznat, že je zcela střízlivý.

„Promiň. Vůbec jsem si neuvědomil, že je tak pozdě,“ poznamenal neobratně.

„Před chvílí jsem odešel z kanceláře.

Musel jsem dohnat nějakou práci.“

Napětí v místnosti zhoustlo tak, že by se dalo krájet.

„Před hodinou jsem ti volala,“

oznámila mu a vyčítavě na něj pohlédla.

Ještě se na něj nepřestala zlobit kvůli včerejšímu večeru a tohle jen přililo oleje do ohně.

„Musel jsem se cestou domů někde zastavit. Říkám, že se omlouvám,“

utrousil

Jim,

ale

Alice

mu

neodpověděla, jen před něj beze slova postavila talíř s večeří.

Bobby se na rodiče zmateně díval.

Vytušil, že se mezi nimi odehrává něco nepříjemného, čemu jako dítě nerozumí, a co nejdřív se vytratil do svého pokoje.

Johnny nepřišel celé odpoledne a ani večer se neukázal. Alice zůstala v kuchyni sama a Jim se uchýlil do svého útočiště před televizí, tentokrát však k manželčinu obrovskému úžasu bez jediné lahve piva.

Alici mrzelo, že nemá Johnnyho poblíž, a nemohou si tedy popovídat.

Objevil se až v jedenáct v noci, když už Jim beze slova odešel nahoru do ložnice. Alice ještě zůstala dole, aby si uvařila šálek čaje.

„Kdes byl?“ zeptala se ho, jako by se vrátil z rande, kam odešel i přes výslovný zákaz

rodičů.

Občas

zapomínala, že už se o něj nemusí bát.

To nejhorší se už stalo.

„Byl jsem na večeři s Buzzem a Becky. Vzal ji do senzační restaurace.

Dopřává jí mnohem větší přepych než já,“ dodal se širokým úsměvem.

Alice se usmála. Jeho poznámka jí připadala absurdní.

Cítila, jak se její nálada mění. Čistě jen svou přítomností dokázal Johnny zmírnit podráždění, které od včerejšího večera prostupovalo celým domem.

„Myslíš, že jsi tu od toho, abys je pořád sledoval?“ zeptala se pobaveně.

Měla dojem, že ho Buzzovy schůzky s Becky už tolik nevyvádějí z míry.

Vypadal vesele, jako by vůbec nežárlil.

Pokrčil rameny. „Nikdo mi to nezakázal. Becky o mně hodně mluví, mami.“

„Já vím,“ přisvědčila Alice tiše.

„Opravdu tě milovala.“ A stále miluje, pomyslela si v duchu. Radši si to však nechala pro sebe. Nemělo smysl mu to připomínat, zvláště když dnes vypadal tak smířeně.

„Dobře se bavili,“ vyprávěl. „Je na ni hodný. Snaží se ji přesvědčit, aby se pokusila získat stipendium na univerzitu v Los Angeles. Mohli by tak chodit do školy spolu. Slíbila mu, že to zkusí, ale prý nedoufá, že uspěje. Bylo by báječné, kdyby se jí to povedlo.“

Alice přikývla a Johnny se k ní obrátil s ustaraným pohledem. „Co táta? Už jste se usmířili?“

„Ne tak docela. Zase přišel pozdě domů. Ale aspoň byl střízlivý.“

Mohla s Johnnym mluvit upřímně. Ve svém věku by dokázal roztržku mezi rodiči pochopit. Přesto se mu nezmínila o svém podezření, že Jim možná vůbec nešel do práce, nebo ji dokonce podvádí s jinou ženou.

„Dopřej mu oddych, mami,“ prosil ji Johnny. „Rozrušilo ho to stejně jako tebe. Neví zkrátka, co si má počít.“

„Potřebuje

se

začít

léčit

ze

závislosti,“ poznamenala podrážděně.

„Asi jo. Ale třeba ho ta nehoda probrala.“

„Měl se probrat už před pěti lety, po tom neštěstí s Bobbym. Teď už je trochu pozdě.“

Její hlas zněl zahořkle a Johnny zesmutněl.

„Nebuď na něj tak přísná, mami.“

Jen co to dořekl, dveře se otevřely a do místnosti vešel otec. Alice se s otevřenými ústy zarazila. Právě se chystala Johnnymu odpovědět.

Vůbec ji nenapadlo, že Jim ještě nespí.

„Zase si mluvíš pro sebe?“ utrousil.

Vypadal unaveně. Uvědomil si, že poslední dobou se tak jeho manželka chová pořád. Často ji slyšel z vedlejšího pokoje.

„Měla by sis zajít k doktorovi,“

doporučil jí nevrle. Vzal si něco k jídlu a za pár minut opět odešel.

Alice políbila Johnnyho na dobrou noc a následovala manželova příkladu.

Mlčky vedle sebe leželi v posteli a trvalo dlouho, než jeden z nich promluvil.

„Jak je Charlottě?“ zeptal se Jim jako první. Zdálo se, že si o dceru opravdu dělá starosti.

„Od odpoledne spí. Ráno za ní můžeš zajít a zeptat se přímo jí.“

Od návratu domů se Jim dívce vyhýbal. Cítil příliš velké rozpaky nad tím, co se stalo, než aby s ní chtěl mluvit. Předtím se jí celou cestu z nemocnice omlouval a Charlotte ho ujišťovala, že je v pořádku.

Přesto mu nedávalo spát, že tolik riskoval.

Charlotte nechtěla zhoršovat už beztak stísněnou

atmosféru,

která

doma

panovala, a po příjezdu domů otci ještě jednou poděkovala, že přišel na její zápas a vzal ji do restaurace. Tím provinileji se pak cítil.

„Zítra si s ní promluvím,“ přisvědčil chabě a zhasl lampičku na nočním stolku. Ještě dlouho bděl, zíral do stropu a přemýšlel o svém životě.

Alice už spala, když se konečně převalil na bok a tvrdě usnul. Hned ráno se šel podívat na Charlottu, ale nechtěl ji budit.

Bobby tou dobou seděl v kuchyni, protože Alice odešla ráno nakoupit.

Povídal si s Johnnym, ale zmlkl, jakmile uslyšel blížící se otcovy kroky.

Jim ho ani nepozdravil, jen si nalil šálek kávy a zvedl noviny, jako by Bobbyho vůbec nevzal na vědomí.

Johnny mlčky seděl a pozoroval je.

Tvářil se mimořádně vážně, snad se na něco soustředil.

Otec dočetl, odložil noviny a pohlédl na Bobbyho. Zdálo se, že ho něco napadlo.

„Matka se brzy vrátí,“ poznamenal, jako by mluvil k naprosto cizímu dítěti, které se nějakou náhodou zatoulalo do jejich kuchyně.

Netušil, jak jinak si s ním povídat.

Celou dobu, co Bobby mlčel, měl Jim pocit, že nemá smysl na syna mluvit.

Bobby to věděl. Byly věci, které by otci rád sdělil, ale nedokázal to. I teď, ačkoli začal znovu mluvit s Johnnym a matkou, věděl, že Jim by ho nepochopil.

„Chceš něco k jídlu?“ zkusil to Jim ještě jednou. Nebyl si jistý, co se skrývá za zadumaným pohledem v dětských očích, ale zdálo se, že se mu pro jednou snaží porozumět. „Už jsi snídal?“

Bobby přikývl.

„Není snadné s tebou mluvit,“ přiznal Jim, který poprvé po několika letech netrpěl po ránu kocovinou. „Co kdyby ses pokusil odpovědět? Možná bys to dokázal, kdybys chtěl. Vsadím se, že ano.“ Přál si, aby syn promluvil, ale ten nevydal ani hlásku.

„Měl bys to aspoň zkusit.“

Johnny se jemně dotkl bratrovy ruky, jako by Bobbyho ujišťoval, že je všechno v pořádku a nemusí se otce bát.

Jim bezmocně vstal a se slzami v očích vyšel z kuchyně. Měl pocit, že se mu hroutí svět.

Bobby ještě chvíli seděl v kuchyni a pak s Johnnym mlčky zamířili nahoru.

Vešli do Johnnyho pokoje. Tam si dlouho šeptali a prohlíželi si sportovní trofeje i medaile. Jenže pak Bobby něco upustil a vzápětí se rozlétly dveře. Na prahu se objevil otec.

„Co tu děláš?“ obořil se na Bobbyho.

„Tady nemáš co pohledávat. Vrať se do svého pokoje.“

Chlapci vyhrkly slzy.

Johnny se však k němu sklonil a pošeptal mu, že půjde s ním. Vysvětlil bratrovi, že otec považuje ten pokoj za svatyni a nechce, aby se tam někdo přehraboval ve věcech nebo je odnášel pryč. Podotkl, že všechno zas bude v pořádku.

Bobby mlčky odešel a Jim váhavě vstoupil. Uvnitř bylo uklizeno, bez nejmenší poskvrnky. Alice jednou týdně setřela prach z nábytku a Jim tam nechodíval tak často, aby postřehl, že se věci poslední dobou všelijak přemisťují.

Johnny trávil v pokoji hodně času a rád se probíral svými papíry. Díval se na svoje a Beckyiny fotografie i na dopisy a deníky, které si psal jako dítě.

Všechno zůstalo přesně jako v den jeho smrti.

Po chvíli Jim usedl na postel a uslzenýma očima se rozhlédl. Ode dne, co je Johnny opustil, uplynulo pět měsíců. Přesto příliš bolelo vidět všechno tak, jak to bylo kdysi. Jen školní sako viselo přes židli, kam ho Johnny včera přehodil.

Jim dlouho seděl a přemítal. Pak konečně vstal, vyšel na chodbu a tiše za sebou zaklapl dveře.

Alice právě stoupala po schodech.

Pochopila, kde byl, ale neřekla ani slovo.

Protáhla se kolem něj do Charlottina pokoje. Dcera se právě vzbudila, hlásila, že má hlad a cítí se mnohem líp.

Ve starém růžovém županu se sešla dolů nasnídat, a jakmile spatřila otce, usmála se.

Stále ji hřála vzpomínka na vzrušení, jež z otce čišelo, když sledoval její hru.

Pozdější otřes mozku pro ni zdaleka nebyl tak důležitý.

„Jak ti je, Charlie?“ zeptal se Jim chraplavě. Stále ho pod víčky pálily slzy.

„Lip. A tobě, tati?“ Při pohledu na něj se jí rozzářily oči. Těšilo ji vědomí, jak na něj zapůsobilo vítězství jejího družstva.

„Mně nic není.“ Kromě toho, že se mnou Alice skoro nemluví, doplnil v duchu. A Bobby se na mě dívá jako na cizince. Navíc se mi třesou ruce, protože jsem už dva dny nepil.

Zbytek dne se všichni drželi v ústraní.

Jim ve čtyři odpoledne odešel. Vrátil se za dvě hodiny, ale Alici neřekl, kde byl.

Jako včera se bála, že odjel za nějakou ženou.

Když se vrátil, mlčela. Čekala, jestli si vezme pivo jako obvykle, ale neudělal to. Místo aby se svalil před televizi, šel ven uklidit dvůr.

U večeře se dokonce několikrát pokusil začít rozhovor. Charlotte sešla dolů za nimi a nadšeně prohlásila, že příští týden začne zase trénovat.

„Nebudeš hrát, dokud ti to doktor nedovolí,“ zklidnila ji Alice. Hned po jídle si Jim s Charlottou živě vyprávěli o skvělém zápase, který před dvěma dny odehrála.

„Díky, tati,“ přijala jeho chválu. Od spoluhráček se mezitím dozvěděla, že bude pravděpodobně vyhlášena nejlepší hráčkou svého družstva. „Přijdeš se příští týden podívat na další zápas?“

„Pokusím se,“ přikývl a nejistě se usmál, zprvu na dceru, pak na manželku.

Ale Bobby stále jako by pro něj neexistoval. Pocit bezmoci, že se synem nedokáže komunikovat, připravil Jima o odvahu.

Po chvíli odešel s Charlottou do obývacího pokoje a Alice s oběma chlapci zůstala v kuchyni, aby tam trochu poklidila. Tiše si povídali, ale Charlotte ji přesto slyšela.

„Pořád

trpí

samomluvou,“

postěžovala si tátovi. Také ona si všimla, že Jim přestal pít, ale nezmínila se o tom.

„Myslím, že si povídá s Bobbym,“

povzdechl si. „Nechápu, jak to dokáže.

Je těžké mluvit s někým, kdo ti neodpovídá. Vůbec nevím, co mu mám říkat.“

Pocítila k otci silnou náklonnost.

„Když si Bobbyho všímáš, sám ti naznačí, na co myslí,“ svěřila mu tiše.

Bylo to zvláštní, ale poprvé v životě měla dojem, že jsou s otcem naladěni na stejné vlně. Ten nezvyklý pocit souznění vycházel z vědomí, že si odehraným zápasem získala otcovo uznání a obdiv.

„Myslíš, že ještě někdy promluví?“

Samotného ho překvapilo, že se na to ptá dcery, ale Charlotte mu připadala ve svých čtrnácti

letech

neobyčejně

rozumná.

„Máma tvrdí, že jo. Prý to chce čas.“

Pět let. A kolik ještě? ptal se Jim v duchu.

„Johnny si s ním hodně povídal.

Někdy by sis měl s Bobbym zaházet do koše, tati.“

„Líbí se mu to?“ Jima to překvapilo.

Neměl tušení, co jeho nejmladší syn dělá a co má rád. Nikdy se to nepokoušel zjistit.

Přikývla. „Na dítě je dost dobrý.“

„Stejně jako ty,“ usmál se a objal ji kolem ramen. Seděli na pohovce a dívali se na fotbalový zápas v televizi.

Za

chvíli

se

přiloudal

Bobby

a posadil se k nim.

Johnny

se

uvelebil

na

židli

a vychutnával si ten obrázek. Bobby se na něj čas od času usmál. Jako by mu Johnnyho přítomnost dodávala odvahu.

Když se Alice vynořila z kuchyně a pohlédla na ně, také se usmála.

Přestože se na manžela stále zlobila, musela připustit, že se situace začíná vyvíjet lepším směrem.

Jim se od nehody s Charlottou nenapil alkoholu. Nikdo se o tom nezmínil a ona se bála zavést na to řeč. Dobře si však všimla, že se manžel opravdu drží. Díky tomu se začala měnit domácí atmosféra.

Myslela na to v noci i následující den, když vysadila Bobbyho u školy.

Dopoledne trochu šila a přitom si zpívala.

Vtom zadrnčel telefon.

Napadlo ji, že volá Jim. Obvykle jí přes den nikdo jiný netelefonoval.

Jakmile však zvedla sluchátko, ozvala se učitelka z Bobbyho školy. Bobby spadl ve škole z houpačky a zlomil si zápěstí. Učitelka s ním zajela na pohotovost a právě se ho chystala odvézt domů.

Alici mrzelo, že jí nedali vědět dřív, aby se synem mohla být při vyšetření v nemocnici, ale zároveň byla ráda, že se mu nestalo nic vážnějšího.

Asi za deset minut dorazili. Bobby byl bledý a mírně otupělý sedativy, které mu lékaři dali proti bolesti. Alice ho uložila do postele, a protože na ni učitelka dole čekala, nechala ho v Johnnyho péči.

„Lékař na pohotovosti říkal, že bude brzy v pořádku. Sádru mu prý sundají za čtyři týdny,“ vysvětlovala učitelka Alici.

Chvíli váhala, jako by chtěla ještě něco říct, a pak pomalu dodala: „Nechci ve vás vzbuzovat

falešné

naděje

a samozřejmě se můžu mýlit, ale myslím, že při pádu z houpačky vykřikl.“

Kdyby Alice nevěděla, že Bobby už mluví, byla by nadšená. Teď se však tvářila zamyšleně a namítla, že se to možná učitelce jen zdálo. Sama si prý často představuje, že Bobby mluví, protože si to moc přeje.

Nebyla ještě připravená podělit se o jejich společné tajemství se světem.

Chtěla Bobbyho chránit co nejdéle, dokud si sám nebude zcela jistý.

„Snad jsem se přeslechla,“ přikývla učitelka. „Ale nemyslím si to.“

Podle Johnnyho Bobby potřeboval ještě trochu času. Neprospělo by mu, kdyby ho ostatní k mluvení nutili. Alice si navíc přála, aby se tu novinku dozvěděl nejdřív Jim.

„Přesto byste ho asi měla dát znovu vyšetřit,“ navrhla učitelka.

Alice jí poděkovala za všechno, co pro Bobbyho udělala, a před odchodem jí nabídla šálek čaje.

Teď tedy zůstaly obě děti doma – Charlotte po otřesu mozku a Bobby se zlomeným zápěstím. Když se Jim pozdě večer vrátil, dělal si kvůli nim starosti.

Alkoholu se ani nedotkl a večer odešel nahoru do ložnice. Alice se na něj upřeně zadívala.

„Kam chodíš každé odpoledne po práci?“ zeptala se podezřívavě. Připadal jí zdravější, lépe naložený a střízlivější než dříve. Jenže večer se nyní vracel později.

„Nikam,“ odpověděl neurčitě, ale pak vycítil její obavy. „Jen mám po práci jisté schůzky.“

„Jaké schůzky?“ Pátravě se na něj zahleděla.

Dlouze mlčel, ale nakonec jí pohlédl zpříma do očí. „Záleží na tom?“

„Mně ano. Hodně. Scházíš se s nějakou jinou?“ Se zatajeným dechem čekala na odpověď.

Natáhl se k ní a vzal ji za ruku.

Zavrtěl hlavou.

„To bych ti neudělal, Alice. Miluju tě.

Mrzí mě, že to všechno tak dopadlo…

s Johnnym… i s Bobbyho nehodou…

a teď i se Charlottou… Zpackal jsem spoustu věcí, Alice, ale nestýkám se s jinou ženou. Domluvil jsem si protialkoholní léčbu. Rozhodl jsem se k tomu hned potom, co jsem narazil do toho náklaďáku. Je nejvyšší čas přestat pít.“

Oči se jí zalily slzami. Jim se k ní sklonil a políbil ji. Měla pocit, že se další sen vyplnil.

„Děkuju,“ hlesla. Víc ze sebe nedokázala vypravit. A než ulehli do postele, zamkli za sebou dveře, aby je děti nerušily.

Johnny se tu noc neukázal. Spal stočený v nohách Bobbyho postele.

10

Prosinec byl pro všechny rušný měsíc.

Jim

zaznamenal

v

zaměstnání

obrovský vzestup. Měl tři další klienty kromě těch dvou, které získal před několika měsíci, a jeho pracovní vytížení mnohonásobně vzrostlo. Alice nevěděla jistě, jestli to souvisí s faktem, že se její manžel vzdal alkoholu, ale rozhodně mnohem víc pracoval a také vydělával.

Kromě toho působil uvolněněji než v mnoha předchozích letech. Někdy odpoledne si dokonce vzal volno nebo odešel z práce dřív, aby stihl Charlottin zápas. Stal se jejím hlavním poradcem a prorokoval, že dceru čeká slibná sportovní kariéra. Chlubil se s ní přinejmenším stejně

jako

kdysi

s Johnnym.

Charlotte se hřála na výsluní jeho přízně. Nedávno jí bylo patnáct a místní noviny otiskly na sportovní stránce její fotografii.

Chlapci

o

ni

začali

projevovat mnohem větší zájem a jeden z místního chlapeckého družstva se jí líbil víc než ostatní.

Hlavně však toužila po otcově společnosti a ocenění, jako by si potřebovala vynahradit všechna ztracená léta, kdy ji prakticky ignoroval.

Prý ho ani ve snu nenapadlo, vysvětloval, že by jako dívka mohla tak dobře sportovat. Přesto jí vždycky miloval, pouze jí to dlouho neuměl dát najevo. Teď si uvědomoval, že ji téměř ztratil.

Omlouval se jí za celou dobu, kdy se jí nevěnoval, přehlížel ji a vyzdvihoval Johnnyho, aniž

si

všiml

jejích

schopností. Jeho pokora mu pomohla vytvořit mezi nimi pevné pouto.

A zatímco se snažil odčinit, jak dceru zanedbával, přál si, aby uměl najít cestu i k Bobbymu.

Stále s ním nedokázal normálně mluvit a pouhý pohled na něj v něm opět vyvolával pocity viny. Pokaždé si vzpomněl na nehodu, kterou pod vlivem alkoholu způsobil.

Alice s radostí pozorovala, jak se vztah mezi Charlottou a Jimem rozvíjí.

Hodně o tom mluvila s Johnnym, i o změně, kterou způsobila Jimova léčba. Aniž se Johnnyho zeptala, věděla, že starší syn v tom určitě má prsty. To jeho zásluhou Jim otevřel srdce své dceři.

„Je to úspěch,“ poznamenal Johnny jednoho dne, když jí pomáhal s praním.

„Zázrak.“ Jim přestal pít a začal Charlottu milovat a oceňovat způsobem, po jakém vždycky toužila.

Bobbyho mluvení byl další zázrak, který Alice Johnnymu připisovala.

Chlapec sice zatím nehovořil s nikým jiným než s bratrem a s ní, ale podle toho, co Johnny tvrdil, se to časem určitě spraví. Měl za to, že si Bobby nejdřív musí být sám sebou jistý. A ten okamžik se každým dnem blíží.

Poslední dobou se Bobby mnohem víc usmíval, často vycházel ze svého pokoje, více se stýkal s rodinou a ve škole si vedl velmi dobře. Ve společnosti Johnnyho a matky ustavičně brebentil. Jako by měl v zásobě milion věcí, o nichž toužil vyprávět.

„Co ty, mami?“ zeptal se jednou Johnny, když Alice začala péct jablečný závin k večeři. „Co bys opravdu chtěla?“ Nikdy o nic nežádala.

„Tebe,“ obrátila se k němu. „Chtěla bych, abys tu zůstal napořád.“

Oba však věděli, že to není možné.

Kdyby to šlo, jistě by jí vyhověl.

„Jsem moc ráda, že jsi tu aspoň na chvíli,“ povzdychla si.

Trvalo to už dva měsíce, ale když se Alice podívala na svou rodinu, viděla, že vykonal všechny zázraky, kvůli nimž přišel.

To vědomí ji trápilo. Jakmile Johnny svůj úkol dokončí, bude muset opět odejít.

Nikdy o tom spolu nemluvili, ale v posledních dnech cítila, že je jeho práce téměř u cíle.

„Že jen tak nezmizíš, viď?“ zeptala se zmučeným hlasem a přestala chvíli válet těsto na závin.

„Ne, mami. Včas se to dozvíš,“ ujistil ji vážně. „To bych ti neudělal.“

Bylo dost těžké přežít otřes z jeho náhlé smrti. Nesnesla myšlenku, že by tak odešel ještě jednou.

„Tentokrát na to budeš připravená,“

slíbil, jako by jí četl myšlenky.

„Nikdy nebudu připravená,“ vzdychla se slzami v očích. „Kéž bys tu mohl zůstat napořád.“

„Víš, že kdyby to šlo, udělal bych to, mami,“ odpověděl a objal ji kolem ramen. „Ale slibuju, že než budu muset odejít, předem ti o tom povím. Nebude to jako posledně.“

Při vzpomínce na první dny plné hrůzy a žalu z jeho ztráty se zachvěla.

„Měli jsme štěstí, že jsme dostali ještě dva měsíce, kdy jsme mohli být spolu,“ poznamenala tiše a snažila se připomenout, jaké je to požehnání. „Už jsi tu udělal všechno, cos měl?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl trochu váhavě. Nikdy mu nebylo zcela jasné, proč se vrátil, ale když se ohlédl do minulosti, snadno viděl vše dobré, co vykonal. Měl pocit, že postupně plní stanovené úkoly, které mu nikdo jasně nevysvětlil. Přesto cítil, jak má den za dnem pokračovat.

„Ale až se to stane, dozvíme se to,“

dodal.

Oba věděli, že ta chvíle už není daleko. Cítila to i Alice, jejíž intuice se postupně velmi rozvinula.

„Potom se jen tak rozplyneš ve vzduchu?“ zeptala se smutně.

„Už jsem ti řekl, mami,“ prohlásil a náhle opět vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl, „že to bych ti neudělal. Ani oni to ode mě nečekají.“

Poslali ho sem, aby rány vyléčil, ne způsobil nové.

„Tak dobře,“ přikývla s pokorou.

„Budu ráda za to, co je.“

„Myslím, že až přijde čas, poznáme to oba.“

Ovšem pokud zatím ten pocit neměl, ona leccos vytušila. Jim přestal po letech alkoholismu pít, sblížil se s vlastní dcerou a začal pevně patřit do jejího sportovního světa. A Bobby mluvil, i když zatím jen tajně.

„Zřejmě tu mám pořád co dolaďovat,“

pokrčil Johnny rameny.

„Nepospíchej,“ naléhala na něj.

„Třeba to tu můžeš trochu protáhnout.“

„Zkusím to!“ zazubil se. „Slibuju.“

„Miluju tě,“ zašeptala mu do vlasů.

Sklonil se k ní a objal ji.

Odpoledne navštívil Becky. I u ní doma se všechno vyvíjelo slibně.

Hodně se vídala s Buzzem, a kdykoli se s Alicí setkaly, vypadala velmi šťastně. Už nebyla tak zničená jako před několika měsíci. Smála se mnohem víc a zdála se značně uvolněnější, stejně jako Pam. I její vztah s Gavinem se rozvinul a on mluvil o tom, že by se přestěhoval někam blíž.

Jednou vpodvečer strojila Alice stromek, poslouchala vánoční koledy a prozpěvovala si spolu s Johnnym.

Jim se vrátil dřív z práce, protože zapomněl na stole nějaké papíry, a tak se rozhodl, že je zpracuje doma. Když viděl, jak Alice zdobí stromek a přitom si zpívá, usmál se.

„Jak se ti podařilo dát nahoru tu hvězdu?“

Jen těžko by mu to vysvětlovala, a proto jen zamumlala, že jí s tím pomohl listonoš, který přinesl poštu.

Zdálo

se,

že

Jima

odpověď

uspokojila.

Johnny se zakřenil. Vrchní větve ozdobil sám jako vždycky.

„Kam na ty nápady chodíš?“ dobíral si matku, když otec odešel.

Alice mu nahlas odpověděla. Byla přesvědčená, že nikdo neposlouchá.

Vzápětí se však Jim vrátil do obývacího pokoje. Mračil se.

„Musíme s tou tvou samomluvou něco udělat. Charlotte má o tebe strach. Myslí si, že to děláš kvůli Johnnymu.“

„Svým způsobem ano. Časem to překonám.“

Až příliš brzy, povzdychla si v duchu.

Až Johnny zase odejde, nebudu si mít s kým povídat. Samozřejmě že mám ještě Jima a děti, ale to je něco jiného.

Nejstarší syn, její první dítě, pro ni vždy znamenal spřízněnou duši. Poslední dobou víc než kdykoli jindy.

„Nejspíš je to jen zlozvyk,“ dodala, než se Jim vytratil s kufříkem a stohem papírů.

Když přišla Charlotte ze školy, stále pracoval.

Alice s Johnnym odjeli pro Bobbyho.

Celou cestu ke škole se živě bavili a Johnny se smál tomu, co lidé říkají matčině domnělé samomluvě.

„Až odejdeš, všichni si budou myslet, že jsem blázen,“ stěžovala si.

„To není zas tak špatné,“ poznamenal Johnny, který se rozvaloval na zadním sedadle a nohy měl vystrčené z okénka.

Byl o hodně vyšší než jeho otec. „Pak si budeš moct dělat, co se ti zachce. Každý jen mávne rukou a řekne si: ’Sílená paní Petersonová.‘

Bude

to

velmi

osvobozující, mami. A užiješ si přitom spoustu legrace.“

„Kdepak. Nechci, aby si lidi mysleli, že jsem cvok.“

Ale bylo to příjemné „šílenství“.

Milovala

každou

minutu

vážnosti,

smíchu i radosti, kterou s ním mohla strávit.

Za posledních několik měsíců Johnny leccos

pochopil

a

osvojil

si

překvapující

znalosti

o

lidech

a situacích. Rozuměl otci víc než za svého života a snad i Bobbyho pocitům a potřebám, aniž se o to musel snažit.

Viděl do Charlottina srdce a věděl, na co sestra myslí a co ji trápí. A matka mu byla ještě bližší než dřív.

Oba často i beze slov věděli, na co ten druhý myslí. Do jisté míry se jim to vždycky dařilo, ale teď mnohem nápadněji. Pojilo je pouto, které nemohlo nic zpřetrhat.

Alice pochopila, že ve skutečnosti Johnnyho nikdy neztratí, ani poté co syn jednou opět odejde. Bylo to uklidňující vědomí.

Když dorazili ke škole, Bobby právě vycházel z budovy. Šťastně se k nim rozběhl.

V

náručí

svíral

krabici

s vánočními ozdobami, které při výtvarné výchově sám vyrobil.

„To je senzace!“ vykřikla při pohledu na jeho výrobky a políbila ho. Bobby vklouzl na

zadní

sedadlo

vedle

Johnnyho.

„Právě

dneska

jsme

s Johnnym ozdobili vánoční stromek.“

„Jak vypadá?“ vyzvídal Bobby a celý se rozzářil.

„Moc pěkně. Ale s těmi tvými krásnými ozdobami bude ještě hezčí.“

Láskyplně se na Bobbyho usmála.

Zbožňovala ho stejně jako Johnnyho a Charlottu, ale přesto trochu jinak.

Johnny se stal navěky součástí její duše.

„Líbí se ti to, mami?“ zeptal se Bobby a ukázal na ozdobičky, které se mu podle jeho názoru povedly nejvíc.

„Moc, zlato. Jen co se dostaneme domů, pověsíš je na stromek.“

Do Vánoc stále zbývaly dva týdny.

Všichni z rodiny měli plné ruce práce.

Jim chystal firemní vánoční večírek a kvůli uzávěrkám daní pro své klienty nevěděl, kam dřív skočit.

Charlotte

skončila

basketbalovou

sezónu a dostala se mezi nejlepší hráče.

Ona i otec z toho měli obrovskou radost.

Bobby se chystal na školní divadelní představení, v němž měl hrát anděla.

Přestože ze zřejmých důvodů nedostal roli, při níž by mluvil, a měl pouze několikrát přejít jeviště a mávat přitom křídly, stejně představením přímo žil.

Alice mu šila kostým, už ho měla skoro hotový.

Petersonovi letos nepořádali žádný večírek, ale pozvali Adamsovy na návštěvu. Pam se chystala, že s sebou přivede i Gavina, který si chtěl vzít týden volna a strávit svátky s ní i s dětmi.

Když se na Štědrý den opravdu objevili, všichni měli skvělou náladu.

Alice vyrobila domácí vaječný koňak a pro manžela odlila trochu stranou bez alkoholu.

Jim byl tak veselý, že ho Pam skoro nepoznávala. Okamžitě se s Gavinem spřátelil a za několik minut se chlubil svou dcerou stejně jako kdysi Johnnym.

Alice ho poslouchala a potajmu se usmívala. Charlotte se konečně dočkala toho, po čem odjakživa toužila. Po prvním zápase, na který otec přišel, se jí život zásadně změnil.

Jediný, kdo zůstával tak nějak stranou, byl Bobby. Jim s ním stále nedokázal jednat přirozeně.

Přesto v přítomnosti matky a Johnnyho Bobby ožíval a bez ustání s nimi švitořil, jako by si přál vynahradit všechen ztracený čas.

Becky to ten večer mimořádně slušelo. Měla na sobě černé sametové šaty a lodičky na vysokém podpatku, které dostala od Gavina.

Gavin byl k Pam neobyčejně štědrý a měl radost, že jí a dětem může nějak pomoci. Velmi brzy mu nahradili rodinu, o níž odjakživa snil, ale nikdy ji neměl.

Po

večeři

Gavin,

Adamsovi

i Petersonovi zvedli sklenky a Gavin jim všem popřál krásné a šťastné Vánoce.

Všechny děti ho měly rády a Pam ho milovala. Možná po všech těch letech a pěti dětech ne tolik jako kdysi manžela, ale dost na to, aby s ním chtěla žít. Nad kávou a zákuskem oznámili všem shromážděným, že se v červnu hodlají vzít.

Potřebují nějaký čas, aby si našli nový dům, a jak si Gavin přál, i kvalitnější školu pro děti. Chtěl pro ně i pro Pam to nejlepší.

Zatímco jim Petersonovi gratulovali, Alice koutkem oka zahlédla; že Johnny sedí ve vedlejším pokoji na podlaze u vánočního stromku a pozoruje je.

Jako obvykle nedokázal odtrhnout oči od Becky. Byla stejně půvabná jako kdysi, i když se jí pokaždé, když vzpomínala na Johnnyho, objevil v očích nostalgický pohled. Stále však při svém mládí měla život před sebou.

Johnny to věděl a cítil, že teď už jistě dokáže být šťastná i bez něho.

„A jaké máš plány ty, Becky?“ zeptala se Alice. „Nebudeš se už vdávat?“

dodala jakoby žertem, ale myslela to docela vážně.

„Doufám, že ne! Je na to ještě moc mladá!“ vykřikl Johnny zpoza dveří a Bobby se rozesmál. Ostatní se k Bobbymu překvapeně obrátili a Alice na něj vrhla varovný pohled. Okamžitě zmlkl.

Po chvíli vyšla Alice z kuchyně a zamířila do obývacího pokoje.

„Chováš se, jako bys vypil půl lahve koňaku,“ vyhubovala Johnnymu. „Co tě to napadlo, takhle tu povykovat?“

„Kromě tebe a Bobbyho mě nikdo neslyší, mami. Můžu si křičet, jak chci, zpívat nebo dělat přemety,“ odpověděl a okamžitě svá slova potvrdil. Málem přitom převrhl konferenční stolek.

„Potřeboval bys nějak zaměstnat, abys přestal dělat vylomeniny.“

„Jen si dělám legraci.“ Omluvně se usmál.

Zavrtěla

hlavou

a

vrátila

se

k ostatním. Když odcházela, protahoval se Johnny vedle vánočního stromku a hlasitě si prozpěvoval.

„Cos tam hledala?“ zeptal se Jim vlídně.

Pam se v její nepřítomnosti zmínila, že si Alice stále často povídá sama se sebou. A Charlotte se přidala s tím, že to matka dělá vždycky, když je sama. Jako by se bavila s nějakým přítelem.

„Nejspíš si představuje, že mluví s tvým bratrem,“ poznamenal Jim pokud možno bezstarostně, ale dělal si o manželku obavy. Zdála se sice v dobré náladě a duševně v pořádku, ale bylo zřejmé, že se ze synovy smrti dosud nevzpamatovala a možná ani nikdy nevzpamatuje. Zvlášť tehdy, pokud s ním bude ustavičně „mluvit“.

Letošní

Vánoce

byly

obzvlášť

bolestné, protože je poprvé slavili bez Johnnyho.

„Jen jsem se šla podívat, jestli stromeček svítí,“ odpověděla Alice.

Znělo to rozumně, ale stejně to nevysvětlilo její šepot, který Jim zpoza dveří zaslechl. Pouze doufal, že se Alice časem vzpamatuje a znovu získá duševní rovnováhu. Moc ji miloval.

Povídali si o svatbě Pam a Gavina a o jejich plánech. Ti už měli jasnou představu, jaký dům chtějí. Až ho seženou a připraví k bydlení, prodají Pamin dům i Gavinův v Los Angeles.

Děti si sice stěžovaly, že se jim bude po starém domě stýskat, ale Gavinovy návrhy je nadchly. Dokonce jim slíbil, že koupí člun, aby mohly v létě plout po jezeře.

Potom se Pam otočila k Becky a vybídla ji, aby jim i ona řekla, co je nového.

Při pohledu na červenající se Becky Johnny zpanikařil. Zamířil zpátky ke stolu a posadil se na jednu ze židlí, které uvolnili Beckyini sourozenci. Všechny děti se už před nějakou dobou vytratily nahoru do Charlottiny ložnice, aby se dívaly na video.

„Nebude se vdávat, vid, mami?“

vyhrkl polekaně.

Ne že by jí v tom snad chtěl nebo dokázal zabránit, ale stále se zcela nesmířil s představou, že se jeho dívka schází s někým jiným.

Přesto mu bylo jasné, že se s tím musí co nejdřív vyrovnat. Chtěl, aby byla šťastná, ale při vzpomínce na to, jak nečekaně odešel z jejího života, cítil bolest.

Sám ji s Buzzem seznámil a nechtěl jí upírat právo na štěstí. Pořád však toužil ještě ji aspoň jednou, naposledy, obejmout.

Protože ho neviděla, nemohl to udělat.

Občas ji držel za ruku, ale nevěděla o tom. Objímat a líbat mohl jedině Bobbyho a matku.

Nedokázal se ubránit představám, co by se stalo, kdyby ho Becky viděla stejně jako oni. Právě proto se to možná nemělo stát, protože až přijde čas, mnohem nesnadněji by se mu odcházelo.

„Tak co nám povíš, Becky?“ pobídla dívku Alice.

Johnny se cítil, jako na tmí.

„Získala jsem to stipendium,“ začala skromně. „Na univerzitu v Los Angeles.

Začnu v lednu. V tu dobu se do školy vrátí i Buzz. Hodně mi pomohl, abych se tam dostala,“ dodala šťastně.

„Ne, nepomohl,“ zabručel Johnny podrážděně, čímž k sobě přitáhl matčinu pozornost. „To jsem zařídil já.“

Alice přikývla, ale nemohla nic poznamenat, protože se na ni ostatní dívali.

„Skvělá zpráva, Becky,“ prohlásila.

Dobře věděla, jak Pam musí být hrdá.

Její dcera dostala plné stipendium a chystala se studovat umění.

Za ta léta, co s Johnnym chodila, viděla

Alice

přinejmenším

tucet

Johnnyho skic, a musela uznat, že jsou velmi dobré. Becky tvrdila, že až dostuduje, chce také učit historii a výtvarné umění. Johnny byl odjakživa přesvědčený, že to pro ni bude vynikající povolání. A teď vkročila na cestu, která ji dovede k cíli.

Po večeři odešly Pam s Alicí do kuchyně, aby sklidily nádobí, a oba muži se stáhli do obývacího pokoje. Bavili se o práci, daních, politice a sportu.

Johnny se posadil vedle nich. Nevedli sice rozhovor, který by ho nějak zvlášť zajímal, ale bál se, že by matku zbytečně znervóznil, kdyby šel do kuchyně a nedal si pozor na pusu. Nejspíš by ji pokoušel k odpovědím na své poznámky.

Připadalo mu lepší, když se od ní bude držet dál, a tak se jen uvelebil v křesle a poslouchal, jak si otec s Gavinem povídají.

Pak zahlédl Becky. Mířila po schodech nahoru, aby se připojila k dětem, a Johnny mimoděk vykročil za ní.

V patře však nezabočila do místnosti, kde ostatní sledovali video. Nehlučně vešla do Johnnyho pokoje a tiše za sebou zavřela, aniž si toho kdokoli všiml.

Dlouho tam stála a vdechovala důvěrně známou vůni. Pak si lehla na Johnnyho postel, ozářenou měsíčním svitem, a zavřela oči.

Stál těsně u ní. Něžně ji pohladil po ruce, ale neuvědomovala si to. V srdci však vnímala jeho přítomnost. Naplnil ji zvláštní klid a mír.

Dobře znala jeho pokoj, všechny plány a sny, v něž kdysi doufal, i tajemství, která spolu sdíleli.

„Miluju tě, Johnny,“ zašeptala.

„Taky tě miluju, Becky. Vždycky budu.“

A pak, jako by ho k tomu přiměla nějaká vyšší moc, silnější než on, dodal: „Chci, abys byla šťastná. Na fakultě se ti bude líbit… A jestli se rozhodneš žít s Buzzem, budete spolu šťastní.“

Skoro se zadusil vlastními slovy, ale věděl, že je tak jako tak musí jednou vyslovit. „Chci, abys prožila nádherný život, s ním nebo s kým budeš chtít.

Zasloužíš si to, Becky.“

Přikývla,

jako

by

ho

slyšela

v myšlenkách a v srdci. Cítila klid a zvláštní teplo.

Dlouho nehybně ležela, pak vstala a pomalu obešla celý pokoj. Rukama přejížděla po pokladech a trofejích.

Zastavila se před Johnnyho fotografií, kterou měla nejradši. Doma u postele stále nechala přesně takovou, ale vedle ní teď stála i další, Buzzova.

Dívala se na obrázek a měla pocit, jako by Johnnyho před sebou skutečně viděla.

„Nikdy na tebe nezapomenu, Johnny,“

zašeptala a do očí jí vstoupily slzy.

„Ani já ne, Becky. Žij krásně,“

odpověděl a myslel to zcela vážně.

Becky přikývla a zamířila ke dveřím.

Chvilku tam postávala, pak bez dalších slov odešla z pokoje a tiše za sebou zavřela.

Zmocnil se jí pocit míru, svobody a radosti, jaký nepoznala od chvíle, co Johnny zemřel. A když se připojila k ostatním

v

Charlottině

pokoji,

usmívala se.

Měla dojem, jako by se s Johnnym právě rozloučila. Nezaplavil ji však zničující zármutek jako před šesti měsíci, ale láska, usmíření a odhodlání nechat toho druhého odejít. Věděla, že vzpomínku na něj si uchová navěky, ale i s ní dokáže začít nový život.

Adamsovi odjeli v půl dvanácté, právě když se Petersonovi chystali na půlnoční mši. Všichni se objali, políbili a popřáli si šťastné Vánoce. Pak Adamsovi nasedli do dodávky, kterou Gavin koupil proto, aby se tam všichni vešli, a Petersonovi jim na rozloučenou zamávali.

Teď zůstali jen ve čtyřech. Z pohledu na Charlottu a Jima bylo zřejmé, že se jim po Johnnym stýská.

V autě se Johnny vmáčkl na zadní sedadlo mezi Charlii a Bobbyho. Rodiče seděli vepředu a povídali si. Jim pustil kazetu s vánočními koledami.

O letošních svátcích se velmi trápili, ale zároveň si uvědomovali i vše dobré, co rok přinesl, a byli za to vděční.

Jim

část

bohoslužby

prospal

a Charlotte se nervózně ošívala. Alice poslouchala hudbu se zavřenýma očima.

Tu a tam je otevřela a s úsměvem se zadívala

na

Bobbyho,

Johnnyho

a Charlii. To oni byli její opravdové vánoční dary, stejně jako Jim.

Zaplavilo ji štěstí.

Jedině tlak v břiše, který se čas od času přihlásil, jí trochu kazil zpáteční cestu.

V autě si postěžovala Jimovi.

„Není to zase ten vřed?“ Znepokojeně svraštil čelo. V říjnu byla na smrt nemocná a při té vzpomínce se vyděsil.

Rychle ho uklidnila. „Asi jsem se jen přejedla,“

odpověděla

bezstarostně.

„Neměla jsem si přidávat krocana a Paminy košíčky jsem si mohla odpustit.“

Po

návratu

domů

na

bolesti

zapomněla. Chystala se uložit Bobbyho do postele, ale když chlapce vzala za ruku, aby ho odvedla nahoru, tázavě k ní vzhlédl.

Nebyla si úplně jistá, co jí chce naznačit. Pouze tam stál a upřeně se na ni díval. Pak pohlédl na otce.

Alice horečně uvažovala. Potom sklouzla očima k Johnnymu. Ten se usmíval a kýval na Bobbyho.

A najednou pochopila. Obrátila se k manželovi a Charlottě a oči se jí zalily slzami.

„Myslím, že Bobby vám chce něco říct,“ poznamenala se staženým hrdlem.

Bobby nespouštěl zrak z otce. Jako by se tátovi už dlouho chystal dát něco, co mu dluží, a teď přišel pravý okamžik.

Bude to vánoční dar, který Jima potěší víc než všechny ostatní za celý život.

„Veselé Vánoce, tati,“ zašeptal.

Jim na něj zíral, pak potlačil vzlyknutí a rozpřáhl náruč. Pevně k sobě syna přitiskl.

„Co se… Jak se to stalo?“ vypravil ze sebe chraplavým hlasem.

Nejistým pohledem přelétl od syna k manželce.

Johnny se usmál. Byl hrdý na bratra, otce, Charlii i matku, která přes všechny těžkosti dokázala opět vytvořit láskyplný domov.

„Nejdřív

jsem

začal

mluvit…,“

Bobby zachytil matčin pohled, který ho varoval,

aby

byl

opatrný

a neprozrazoval jejich tajemství, „…

sám se sebou… Zkouším to od Díkůvzdání.“

„A čekal jsi takovou dobu, abys mi to řekl?“

„Musel jsem,“ usmál se Bobby, „protože jsi na to nebyl připravený.“

Jim chvíli přemítal nad smyslem jeho slov a pak souhlasně přikývl.

„Asi ne. Ale teď jsem.“ Zdálo se mu, jako by pět posledních mučivých let zmizelo mávnutím kouzelného proutku.

„Mám tě rád, tati,“ zašeptal mu Bobby v náručí.

„Já tebe taky, synáčku,“ odpověděl Jim, otřel si slzy a vzal chlapce za ruku.

Pak spolu vyšli po schodech.

Alice z nich nespouštěla oči. Měla pocit, jako by se jí před očima právě udál skutečný vánoční zázrak.

11

Na druhý den ráno Bobby s dusotem seběhl ze schodů a řítil se ke stromečku, pod nímž ležely vánoční dárky. Za pár minut se k němu připojila i Charlotte a rodiče.

Jim

pořídil

Charlottě

všechno

sportovní vybavení, které si přála, a Alici daroval svetr, nový kabát a zlatý náramek. Ona mu dala krásný nový kožený kufřík a bundu z jemné kůže, kterou před časem zahlédl za výlohou, a líbila se mu.

Bobby

dostal

hromadu

hraček,

s jejichž výběrem pomáhal matce Johnny, a byl štěstím bez sebe. S každou si chvíli pohrál, s rozzářeným výrazem jezdil po pokoji s autíčkem na dálkové ovládání a nakonec se spokojeně uvelebil na koberci a stavěl si vesmírnou loď.

Všechny dárky sklidily velký úspěch.

Při přípravě snídaně, k níž měli jako každý rok banánové vafle, se Alici znovu udělalo špatně. Byla přesvědčená, že za to může vzrušení i neodbytné obavy, že Johnny brzy odejde.

Snažila se na to nemyslet, a zatímco nosila jídlo na stůl, statečně se na ostatní usmívala. Pak se obrátila a pohlédla na Johnnyho.

Vypadal unaveně. Udělal pro všechny tolik práce, že ho to vyčerpalo. Přesto měl podle všeho dobrou náladu.

Naklonil se k ní a nad jejími vaflemi se mu sliny sbíhaly.

„Kéž bych je mohl aspoň ochutnat,“

vzdychl. Opět připomínal spíš dítě.

Alice se na něj bezmocně usmála.

Také toužila po spoustě věcí – aby Johnny nikdy nezemřel, nebo tu alespoň teď mohl zůstat, a aby s ním byla navěky.

Věděla však, že to nejde.

Nemohla by nic změnit, ani kdyby se to mělo stát. Nebylo by to k němu fér.

Johnny musí odejít a udělat, co je zapotřebí. Je to jeho osud. Stejně jí však nepřipadalo spravedlivé, že zemřel tak mladý.

Jim a Charlotte si přidali vafle a Bobby ustavičně brebentil, vysvětloval jim, jak fungují jeho nové hračky a jak se sestavují.

Otec se zářivě usmíval.

„Vypadá to, jako by si chtěl vynahradit všechen ztracený čas, viď?“

obrátil se k Alici, jakmile děti odešly z kuchyně.

Pouze Johnny zůstal sedět u stolu a z lahodné vůně matčiných vaflí se mu točila hlava.

Alice letos ani neochutnala, pouze přidávala ostatním, ale nikdo si toho nevšiml. Kromě Johnnyho.

„Proč myslíš, že začal znovu mluvit?“

zeptal se Jim a zadíval se na ni.

Připadala mu neobyčejně přitažlivá.

Naklonil se k ní a políbil ji. „Čím to může být?“

Pro něj to znamenalo odpuštění hříchů. Před pěti lety Bobby zaplatil za otcovu hloupost, a teď se všechno vracelo do normálních kolejí. Období, které Jim vnímal jako prokletí, skončilo.

„Stal se zázrak,“ odpověděla Alice prostě a Jim s ní souhlasil. Cítil nesmírný vděk.

Potom se šel s Charlottou dívat na fotbal. Alice měla práci v kuchyni a Bobby se k ní připojil. Přivlekl si s sebou polovinu hraček, které dostal.

„Jsi v pořádku, mami?“ zeptal se Johnny znepokojeně.

„Nic mi není,“ odpověděla spíš ze zvyku než po pravdě. Nebylo jí nijak valně, ale nechtěla synovi přidělávat starosti.

Bála se, že se jí opět ozývají vředy, ale nechtěla mluvit o své chorobě a kazit tak rodině Vánoce. „Namouduši mi nic není.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ podotkl Johnny. Opět působil velmi dospěle.

„Radši si zítra zajdi k doktorovi.“

„Jestli mi nebude dobře, půjdu,“

slíbila.

Strávili klidné odpoledne, jedli, lenošili a dívali se na televizi. Večer Alice upekla tradiční pečeni jako vždycky o Vánocích.

Neměla chuť k jídlu a při večeři se jí zmocnila úzkost. Celé odpoledne ji pronásledovalo vědomí, že zázraky, které prožili, a dary, které dostali, znamenají, že se v jistém smyslu blíží konec.

Johnny už neměl co napravovat.

Becky dostala stipendium a našla si nového přítele, s nímž je jí dobře. Pam chodí se skvělým mužem, který ji i děti miluje, a budou se brát. Charlotte s Jimem se sblížili víc, než se Alici kdykoli snilo. Jim přestal pít. Bobby začal mluvit. A ona sama prožila skoro tři měsíce s milovaným synem, kterého jí osud vzal příliš rychle a bez varování.

Všichni dostali nesmírně cenné dary, navždy měnící jejich životy. Johnny už všechny své úkoly dokončil.

Ani Jim s Charlottou už vlastně nepostrádali Johnnyho tolik co dřív.

Zdálo se, že se s jeho smrtí nyní pozvolna smiřují.

A Bobbymu Johnny od začátku vysvětloval, že jednoho dne opět odejde.

Přišel jen na krátkou návštěvu.

Čím déle na to myslela, tím bolestněji si uvědomovala, že Johnny je bude muset opustit již brzy. Při té představě ji bodalo u srdce.

„Odejdeš, vid?“ zeptala se ho, když po večeři osaměli v kuchyni. Nádobí už uklidila a všude byl pořádek.

„Nejspíš ano, mami,“ odpověděl Johnny upřímně. „Až přijde správný čas, poznáme to. Ty taky. Říkal jsem ti, že budeš připravená.“

Mluvil

velmi

sebejistě, ale jí se nelíbilo, co slyšela.

„Pak takový čas vůbec nepřijde,“

namítla jako dítě, „protože na to nikdy nebudu připravená. Bojím se té hrozné bolesti.“ Slzy jí stékaly po tvářích a Johnny na ni smutně pohlédl.

„Neplač, mami. Víš, že nebudu daleko.“

„Chci tě mít tady, stejně jako kdysi.“

„Já vím. Taky bych si to přál. Ale nemůžeme to ovlivnit. Nedovolí to.

Musím se vrátit.“

„To je od nich kruté,“ vzlykla, když ji objal. „Potřebujeme tě… Já… Bobby, táta i Charlie.“

„Miluju tě,“ řekl prostě a Alice v tu chvíli pochopila nějak doopravdy, co to znamená. Najednou jí jeho slova připadala nesmírně významná, stejně jako pocity, které je doprovázely.

Silnější a intenzivnější, než si kdy představovala. Jako by ji zahalila oblaka a utlumila všechnu předchozí bolest.

„Vypadáš unaveně,“ poznamenala.

„A dobře víš, že tě taky miluju.“

„Ano, mami. Nikdy jsem o tom nepochyboval.“

Ulevilo se jí, že to vyslovil. Dlouho spolu stáli a objímali se. Pak pomalu vyšli z kuchyně a přisedli si k rodině.

Alice s Jimem si šli brzy lehnout.

Když děti usnuly, ještě dlouho si povídali o tom, jak krásně nakonec prožili Vánoce, i přes to, že ten rok ztratili Johnnyho.

Cítila

se

trochu

provinile

při

rozhovoru o starším synovi, protože jen ona a Bobby věděli, že mají Johnnyho nablízku.

„Myslím, že je mu dobře,“ zašeptal Jim a objal ji. „Jako by byl na nějakém místě, kde je šťastný. Sám nevím proč, ale cítím to tak.“

„Já taky,“ povzdychla si.

Pak už si mlčky leželi v náručí. Za chvíli Jim usnul, ale Alice nemohla spát.

I přes únavu zůstávala vzhůru. Stále musela myslet na Johnnyho.

Dávno už se přehoupla půlnoc, když Alice konečně vstala a vyšla na chodbu.

Měla v úmyslu sejít do kuchyně a ohřát si trochu mléka, aby se jí utišily rozjitřené nervy a žaludek uklidnil. Jen co však vykročila z pokoje, spatřila Johnnyho vycházet z Charlottiny ložnice.

Zůstal s Charlottou dlouho, a zatímco spala, držel ji za ruku. Ze sna se usmívala.

Ještě předtím zašel i za Bobbym a povídali si, co to znamená dál žít a nosit v srdci své blízké, kteří tě milovali a stále milují.

„Zase odejdeš, vid?“ zeptal se ho Bobby, ale nevypadal nijak sklíčeně.

Jako by vše pochopil, přestože byl ještě dítě.

„Ano.“ Johnny k němu byl vždycky upřímný.

„Vrátíš se někdy?“

„Možná, ale spíš ne.“

„Díky, že jsi mi pomohl s tím mluvením,“ zašeptal Bobby nadšeně a přitiskl se k Johnnymu. Nikdy na bratra nezapomene.

Na chodbě o tom Johnny vyprávěl matce. Pak se odmlčel a zamířil do svého pokoje. Zamyšleně se rozhlížel.

Věděl, že mu všichni budou chybět, stejně jako on jim.

Připomněl matce, aby dala Bobbymu jeho školní sako, až bude dost velký, aby ho mohl nosit. Mezitím si ho může půjčovat Charlotte.

Alici vhrkly slzy do očí. Přišel čas se rozloučit.

Když Johnny zemřel, odmítala se s tím smířit. Možná proto se k nim vrátil, že mu nedovolila odejít. Nebo přišel, aby dořešil pár záležitostí.

Teď už však neměl co napravovat.

Všechno dokázal úhledně a pevně pospojovat,

ostatně

jako

předtím

v životě.

Za tři měsíce pomohl mnoha lidem.

Alice se neubránila pomyšlení, jaké štěstí jim bylo dopřáno.

Johnny počkal, než si ohřála mléko, a pak se posadili ke stolu. Když dopila, podívala se na něj.

Už věděla, proč nemohla dnes večer usnout. Johnny odchází.

Nedokázala promluvit. Ta představa příliš bolela.

Při pohledu na ni zavrtěl Johnny hlavou.

„Takhle ne, mami. Tentokrát mě nech odejít. I když mě už neuvidíš, zůstanu s tebou pořád.“

„Budou mi chybět naše rozhovory. Co jen si bez tebe počnu?“ V očích se jí leskly slzy.

„Máš přece spoustu práce s tátou a dětmi.“ Usmál se na ni a objal ji.

Po chvíli se od něj odtáhla. Pohlédla na něj s láskou, kterou k němu cítila od chvíle, co se narodil.

„Miluju tě, Johnny.“

„Já tebe taky, mami… Víc, než si umíš představit… A víc, než jsem ti kdy řekl.“

„Jsi hodný chlapec. Jsem na tebe hrdá… a vždycky budu.“

„I já.“ Zarazil se, jako by na něco zapomněl, a vzápětí vytáhl z kapsy krabičku. Podal ji matce. „To je pro tebe a pro tátu. Doufám, že díky tomu budete spolu dlouho šťastní.“

„Co mi dáváš? Můžu to otevřít?“ Byla zvědavá, co je uvnitř.

„Ne, až později,“ zavrtěl hlavou a Alice vsunula krabičku do kapsy županu.

Potom Johnny pomalu vykročil ke dveřím a ona ho následovala. Dlouho tam stáli, vyhlíželi do noci a objímali se.

Svíral ji v náručí a pevně se k ní tiskl, jako to dělával už v dětství.

Cítila teplo, usmíření a podivuhodný klid. Syn ji políbil na tvář. Také mu vtiskla poslední polibek a Johnny vyšel do noci.

Dívala se za ním, chtěla ho zastavit nebo se za ním rozběhnout, ale věděla, že nesmí.

Jednou se otočil a usmál se.

Nespouštěla z něj oči. Usmívala se a slzy jí kanuly po tvářích. Tentokrát ji však zaplavil jiný smutek – mísil se s touhou, radostí i vděkem.

Zamrkala, aby jí oči oschly, a Johnny zmizel. Tiše kráčel nocí do dáli, kam za ním nemohla.

Dlouho stála ve dveřích a pak je nehlučně zavřela. Jen těžko mohla uvěřit, že odešel. Trpěla skoro stejně jako poprvé. Ale měl pravdu, v něčem se to lišilo.

Už teď se jí po něm stýskalo a nevěděla jistě, jestli je skutečně tak připravená, jak říkal. Když stoupala do ložnice, srdce jí přetékalo city.

Při pohledu na Jima klidně spícího na lůžku však pochopila, že Johnny bude navždy s nimi.

Svlékla si župan. Až teď si vzpomněla na dárek, který jim Johnny zanechal.

Vešla do koupelny a rozsvítila.

Jakmile balíček rozbalila, nahlas se zasmála. Připadalo jí to bláznivé. Spíš skoro legrační.

V papíru ležel těhotenský test, jaký člověk koupí v každé lékárně. Snad to měl být vzkaz, aby si Alice s Jimem dopřáli něco, po čem před lety toužili.

Kdysi chtěli mít ještě čtvrté dítě, ale po Bobbyho nehodě už o něm přestali uvažovat. Teď však, když držela krabičku v ruce, měla pocit, jako by ji Johnny vybízel, ať test použije.

„No tak, mami… No tak… Udělej to…“

Slova zněla tak zřetelně, jako by tam s ní Johnny opět stál, a Alice přemítala, jestli to tak opravdu je. Syna už však neviděla, pouze ho cítila v srdci.

Na poslední tři měsíce, kdy prožili tolik radosti, bude do konce života vzpomínat s láskou.

Najednou si uvědomila, že ji poslední dobou leckdy překvapil neklid a zvláštní pocit v břiše.

Přemýšlela, jestli jí tímto dárkem Johnny nechce cosi naznačit. Nedokázala si představit, že by se něco takového skutečně stalo, ale ač se to mohlo zdát bláznivé, rozhodla se poslechnout náhlý impulz a test použít.

Za pět minut už ho držela v ruce a hleděla na výsledek.

V tu chvíli věděla, že hlas, který před chvílí slyšela, k ní skutečně promlouval.

Johnny tu opravdu byl s ní.

V Alici klíčil nový život, zároveň s novými vyhlídkami a nadějemi. Něco skončilo a něco začíná.

A Johnny – chlapec, kterého tolik milovala, její syn a spřízněná duše – s ní v srdci zůstane navěky.