DANIELLE STEEL TAŤKA Nejlepšímu taťkovi, co znám.

Taťka jejich

Taťka náš

Taťka můj

Upřímně a z lásky svému papá.

Tentokrát však od nás všech, z celého srdce, z hloubi duše. Olive.

TAŤKA

První láska, první syn, snad milovaná dcera, hlaholí tu vesele a sladce jejich smích, pevná ruka vede je, čistá láska chrání je, cítí jeho oddanost, nesmírnou trpělivost, srdce širší nežli svět, pramen jejich života, jejich jasné slunce, plamen lásky hořící.

Jeho moudrost v pravou chvíli, silná ruka nezná chyby, tak milý, blízký, předrahý, náboj jejich života, kdysi takhle veliký, láska, která nevyvane, pořád je s ním legrace.

Je to fešák a má elán, stále se od něho učí, převyšuje ostatní, i když jezdí v směšných autech, ruka, srdce plné lásky pro kluky a pro holky.

Milovaný, věčný přítel.

Potkalo vás, děti, štěstí, že je to váš tatínek.

1

Sněhové vločky se snášely ve velkých bílých chomáčích a lepily se na sebe stejně jako na obrázcích v pohádkových knížkách, z nichž Sarah čítávala svým dětem. Seděla u psacího stroje, pozorovala oknem, jak se sníh snáší na trávník a ověšuje stromy krajkovím a úplně se ní přitom vykouřil z hlavy příběh, který se jí tam honil od časného rána. Je to tak nádherně malebné. Tak krásné. Všechno tu je krásné. Je to pohádkový život v pohádkovém městě, i lidé kolem ní jí připadají jako z

pohádkových knížek. Byli přesně takoví, jaká ona sama nikdy nechtěla být. Přesto k nim teď už mnoho let patří, a snad už navždycky patřit bude. Sarah MacCormicková, rebelantka, zástupkyně šéfredaktora Karmínu, dívka, která v roce 1969 ukončila Redcliffe jako nejlepší studentka a která o sobě byla přesvědčená, že se liší od ostatních, mezi něž se nakonec zařadila. Z ničeho nic. Nebo skoro z ničeho nic. Ve skutečnosti to trvá už déle než dvacet let. Je z ní Sarah

Watsonová. Paní Oliver Wendell Watsonová. Žije v New Yorku v Purchase v překrásném domě, který jim po čtrnácti letech tvrdých splátek teď už téměř patří. Má tři děti a psa, poslední křeček před rokem konečně pošel. A má manžela, kterého miluje.

Miláčka Ollieho. Ukončil na Harvardu obchodní fakultu ve stejné době, kdy ona končila Redcliffe, a chodili spolu od jejího druháku. Byl jejím pravým opakem. Měl konzervativní názory, zatímco ona byla bouřlivák, a nemohla ho jednu dobu dokonce ani vystát za jeho přesvědčení, že ve Vietnamu se bojuje za správnou věc. Po dokončení studia se s ním na nějaký čas rozešla, protože tvrdila, že se k sobě vůbec nehodí.

Odstěhovala se do New Yorku do SoHo, kde se s poměrným úspěchem pokoušela psát. Dvakrát jí něco otiskli v The Atlantic Monthly a jednou světe div se v New Yorkeru. Dobře o sobě věděla, že jí psaní jde. Oliver tehdy bydlel se dvěma kamarády nahoře ve městě v bytě na 79. East Street a se svým bakalářským a doktorským titulem dostal velmi dobré místo v agentuře na

Madison Avenue. Jak ráda by jím byla za jeho přizpůsobivost pohrdala, ale nedokázala to. Už tenkrát věděla, že ho příliš miluje.

Když básnil o tom, jak rád by žil na venkově, choval irské setry a měl čtyři děti a ženu, která by nepracovala, Sarah se mu stále posmívala. Ale on jí na to odpovídal jen svým neuvěřitelně širokým klukovským úsměvem, který jí už tenkrát dokázal rozbušit srdce. Přesto sama sobě ještě předstírala, že by jí víc vyhovoval nějaký vlasatec s kšticí delší, než má ona sama - umělec, sochař, zkrátka někdo „tvůrčí“. Oliver ovšem byl jak tvůrčí, tak inteligentní. Ukončil Harvard cum magna laude a nikdy nepodlehl trendům šedesátých let. Když ona demonstrovala, on ji tahal z vězení, když se s ním hádala, a dokonce mu spílala, vysvětloval jí klidně a rozumně, co on pokládá za důležité a proč. Byl to takový strašně dobrosrdečný slušňák, její nejlepší kamarád, i když ji nedokázal naštvat. Někdy se scházeli ve Village, nebo zašli do centra na kávu, na skleničku nebo na oběd a on jí vyprávěl, co dělá a vyptával se jí, co ona právě píše. Oliver si taky myslel, že jí psaní jde, jenže nedovedl pochopit, proč by nemohla „tvořit“ i jako vdaná.

„Manželství je dobré pro ty ženské, které chtějí, aby je někdo živil. Já se chci postarat sama o sebe, Olivere Watsone.“

Tenkrát by se o sebe uměla postarat, alespoň jakž takž. Byla zaměstnaná na část úvazku jako kustodka v jedné galerii v SoHo, a kromě toho si vydělávala jako spisovatelka na volné noze a vydělávala dobře. Aspoň občas. Ale teď ji někdy přepadaly pochybnosti, zda by to ještě zvládla, uživit se, vyplnit si daňové přiznání, hlídat, aby ji nepropadlo zdravotní pojištění.

Za osmnáct let jejich manželství se na něho začala ve všem spoléhat. A on na sebe bral všechny malé problémy v jejím životě a většinu velkých. Bylo to jako žít v hermeticky uzavřeném světě, kde ale byl vždycky Ollie, aby ji chránil.

Často ji trápí, že se na něho plně spoléhá. Co kdyby se mu něco stalo? Zvládla by to? Dokázala by udržet dům, uživit sebe a děti? Někdy se snažila zavést s ním o tom řeč, ale on se jen smál a ujišťoval ji, že s tímhle si nebude nikdy lámat hlavu.

Milióny si nenahrabal, ale vede se mu dobře a zná svoji povinnost. Platí si životní pojistku. Na Madison Avenue se mu daří, takže je u Hinkleyho, Burrowse a Dawsona, jedné z největších agentur v zemi, ve čtyřiačtyřiceti letech třetí nejvýznamnější osobností. Obstaral firmě osobně čtyři největší zákazníky, dovede se ohánět, kolegové si ho váží. Je jedním z nejmladších viceprezidentů v téhle branži a Sarah je na něho hrdá. Ale stejně se trápí. Co tu vlastně pohledává v tomhle hezounkém, mrňavém Purchase, jak to, že tu jen tak čučí na to, jak padá sníh, čeká na návrat dětí a přitom předstírá, že píše povídku povídku, kterou nikdy nenapíše, která nikdy nedospěje ke konci, která nikdy nikam nepovede, stejně jako její ostatní literární pokusy v posledních dvou letech. Že se pustí znovu do psaní, se rozhodla v předvečer svých devětatřicátých narozenin. Bylo to pro ni důležité rozhodnutí.

Devětatřicet let je vlastně horší než přehoupnout se přes čtyřicítku. Ve čtyřiceti se už smířila s „nevyhnutelným začátkem konce“, jak tomu bolestínsky říkala. Oliver ji vzal k jejím čtyřicátinám na měsíc do Evropy. Jen ji samotnou. Děti byly v táboře, aspoň dvě z nich, a tchyně hlídala Sama. Tenkrát mu bylo teprve sedm let a zůstal poprvé bez ní. Když přijela do

Paříže, jakoby se jí otevřela brána do nebes žádné střídání v rozvozu žáků, žádné děti, žádní domácí mazlíčkové, žádné rodičáky, žádné dobročinné obědy ve prospěch školy nebo místních nemocnic, nikdo, nic, jen oni dva a čtyři nezapomenutelné týdny v Evropě. Paříž, Řím, autem přes

Toskánsko, krátká zastávka na italské Riviéře a pak několik dnů na lodi, kterou pro ně Oliver najal a která je unášela z Cannes do St. Tropez. A potom zas autem do Eze a

Saint-Paul-deVence, večeře v Colombe d’Or a pak několik posledních překotných dnů v Londýně. Po celou cestu si neustále čmárala poznámky, takže popsala sedm zápisníků. Ale když se vrátila domů, měla jako vygumováno. Nic z toho se ne a ne odvíjet do povídek, vyprávění nebo článků, o verších ani nemluvě. Jen tam tak vysedává a civí na ty své zápisníky a na prázdnou stránku ve stroji, kterou zřejmě nikdy nepopíše. Ani po půldruhém roce to není jiné. Připadalo jí v jednačtyřiceti, že má celý život za sebou. Ale když to řekla Oliverovi, vždycky se jí smál.

„Ale jdi, Sarrie, vždyť ses od našeho seznámení ani trošku nezměnila.“ A myslel to upřímně. Byla to skoro pravda, ale ne tak docela. Ona sama a každý, kdo je ochoten se na ni podívat kritickýma očima, ten rozdíl musí vidět. Překrásný měděný vodopád lesklých vlasů, který jí kdysi splýval na záda, nyní vybledl do rezavé hnědi. V účesu, sahajícím po ramena, se leskla nejedna stříbrná nitka, ta ovšem dělala větší starosti jejím dětem než jí. Veselé, sytě modré oči se nezměnily a na smetanové, stále ještě hebké pleti se nenašly většinou žádné vrásky, ale přece jen tu a tam byly patrné jemné stopy času.

Oliver o nich prohlašoval, že její obličej jen zvýrazňují. Jako žena je dosud pěkná a bývala i hezká dívka, vysoká a hubená s pěknou postavou, s elegantníma rukama a se smyslem pro humor, který jí tančil v očích. Právě tohle všechno u ní Oliver od počátku miloval. Její smích a vervu, její odvahu a vášnivé odhodlání hájit svou pravdu, když je o ní skálopevně přesvědčená. Dokud byla mladá, mohla leckomu lézt na nervy, ale

Olliemu ne. Olliemu nikdy. Líbilo se mu její uvažování, věci, které říkala a jak je říkala. Vypěstovali si mezi sebou vztah založený na vzájemném respektu a zájmu a při milování si spolu taky výborně rozuměli. Bylo to tak vždycky a je to tak stále.

Jemu se někdy dokonce zdá, že to po dvaceti letech je ještě příjemnější. A v něčem to skutečně příjemnější bylo. Znali jeden druhého tak důvěrně, že to bylo, jako by jejich něžné milující ruce laskaly v hluboké sounáležitosti nespočetnými doteky oblé tvary saténového dřeva a vyleštily je do hladka.

Trvalo mu přesně dva roky, než ji při jejím životě v SoHo přesvědčil, aby si ho vzala, a tak se ve třiadvaceti stala paní

Oliver Watsonovou. Protože měla ve všem svou hlavu, odmítla tradiční svatbu. Aby držela krok s módou, nechali se oddat na zahradě u jeho rodičů v Pound Ridge, kam přijeli z Chicaga její rodiče a mladší sestra. Sarah vypadala v křiklavě červených šatech a bohatě zdobeném širáku spíš jako dívenka z obrazu než jako nevěsta, ale oba byli šťastni. Na svatební cestu odjeli na

Bermudy, kde bylo odporné počasí, ale oni to ani nezaznamenali.

Při svých hrátkách vesele dováděli a vylézali z postele až v pozdním odpoledni, a to jen proto, aby vyplenili ještě před večeří usedlou hotelovou jídelnu. Pak zase bez otálení šupsli zpátky do pokoje, za náramného chechtání a smíchu, jako by byly děti.

Tři týdny na to se už Sarah bavila méně. Žili v malém bytečku na Second Avenue v domě, kde bydleli samé stevardky, mladí úředníčci a „svobodné existence“ a kde se pořádal jeden nepřetržitý mejdan.

Když se jednou vrátil Oliver domů, Sarah se tvářila, jako by jí zemřela nejlepší přítelkyně. Ale nebyla v tom žádná přítelkyně, „fňukala“ jen sama nad sebou. Byla totiž překvapená, že nedostala menstruaci, když se vrátili domů, ale protože se nábožně spoléhala na svůj pesar, byla přesvědčená, že nemůže být v jiném stavu. Užívala ho prakticky ve dne v noci, od chvíle, kdy šla od oltáře, až do návratu domů ze svatební cesty, jenže něco se někde zvrtlo a ona byla v jiném stavu. Trvala na potratu. Oliver byl zděšený, že může na něco takového vůbec pomyslet. Sarah ale byla ještě zděšenější při pomyšlení, že by měla mít děti tak brzy.

„Přece si nepořídíme hned rodinu Chci jít zase do práce, chci něčím být“ Pošilhávala právě po místě redaktorky literárního časopisu, a protože její povídky už nešly tak dobře na odbyt, přihlásila se na postgraduální studium na Kolumbijskou univerzitu, kde se chtěla připravit na doktorát. Místo kustodky v galerii pustila, sotva se provdala za Ollieho, protože by pro ni bylo obtížné dojíždět každý den až do SoHo.

„Můžeš si přece najít práci až potom,“ přemlouval ji Oliver.

Utěšoval ji, mluvil do ní, dělal, co mohl, aby jí zlepšil náladu. Nebyla k utišení, a kdykoli se vracel domů, jímala ho náhlá hrůza, co když to udělal, co jestli k někomu šla, zatímco byl v práci, a nechala si udělat potrat. Ale nešla nikam. Ani se o to dokonce ani nepokusila. Bylo jí totiž špatně, že byla k smrti vyčerpaná a deprimovaná, a tak se stalo, že než se nadála, kolébala se nemotorně po bytě a

lámala si hlavu, jak k tomu mohla nechat dojít. Zato Oliver neskrýval nadšení.

Vždycky tvrdil, že chce čtyři děti, a přestože jim tohle dítě udělá právě teď pořádnou díru do rozpočtu, rád se s tím smíří.

Vede si dobře, rychle u firmy postupuje. I kdyby měli umírat hladem, stejně by jí potrat nepovolil. Rozhodně ne. Je to přece jejich společné dítě. A on je miloval dávno před tím, než se narodilo. Benjamin Watson přišel na svět s čupřinou jasně rezavých vlásků a s udiveným pohledem v jasných očkách přesně devět měsíců a tři dny po svatbě rodičů. Okukoval svět zvědavým zrakem, ale taky se hodně naplakal. Vypadal jako miniatura své matky a Oliver nadšený, že má syna, z něho měl ještě větší radost, když se podobal Sáře. Benjamin rostl jako z vody a připomínal matku nejen vzhledem, ale rozhodnou, umíněnou a vznětlivou povahou. Sáře někdy připadalo, že ho snad zaškrtí, než přijde Oliver domů a oba je uklidní. Sotva se Oliver objevil ve dveřích, stačilo jen pár minut a dítě si šťastně broukalo, smálo se a dělalo na něho kuk. Jakmile ho pak vzal do náručí a procházel se s ním po bytě, klesla Sarah s povzdechem na židli a přemýšlela nad skleničkou vína, jak se to dá přežít. Mateřství nebylo rozhodně její silnou stránkou, navíc měli tak malinkatý byt, že se v něm div nezbláznila. Když bylo špatné počasí, jako toho roku často, a nedalo se jít ani ven, odrážel se dětský řev jako ozvěna od všech stěn a přiváděl ji k šílenství. Oliver toužil po tom odstěhovat je někam ven z města do vlastního domu, ale tenhle sen byl hudbou budoucnosti, zatím na to neměli. Sarah sice nabízela. že si sežene práci, ovšem, ať počítali, jak počítali, ukazovalo se, že by veškerý svůj výdělek vydala za hlídání a jim by nezbylo o nic víc než předtím, takže to nemělo smysl. Jediný význam to mělo pro Sáru. Vypadla by z domova, což by se jí líbilo, ale

Oliver byl přesvědčený, že je pro ni důležité zůstat u dítěte.

„Když je řeč o sobeckosti, Ollie. Tobě snad připadá normální, že tu mám den co den vysedávat, poslouchat, jak Benjamin vříská, a mluvit sama k sobě?“

Byly dny, kdy se jí zdálo, že to nepřežije. A vyhlídka na čtyři děti, které si on stále ještě přál, ji div nedohnala k sebevraždě.

Její rodiče jí nemohli pomáhat, protože žili až v Chicagu, a veškerá dobrá snaha Oliverových rodičů vycházela takřka nastejno, jeho matka měla jen jedno dítě a zřejmě už dávno zapomněla, jak se s miminkem zachází. Benjamin jí očividně lezl na nervy, ale nelezl jí zdaleka tak na nervy jako Sáře. Časem se Benjamin pomaličku zklidňoval, a když začal chodit, děsil už Sáru daleko méně. Konečně překonali nejhorší dobu. Na léto si najali dům na Long Islandu a za rok mohla dávat

Benjamina do školky. Už jen jeden rok a bude doma skoro volná, může začít zase psát. Na zaměstnání už nepomýšlela.

Chtěla napsat román. Všechno se jevilo v růžových barvách, ale pak dostala chřipku. Byla to chřipka, která měla ukončit všechny dřívější chřipky, jenže jí připadalo ještě po měsíci, že snad umře. Nikdy v životě jí nebylo tak zle. Rýma nebrala konce, kašlala jako tuberák a od rána do večera se jí z kašle zvedal žaludek. A když se ani po měsíci nevzpamatovala, rozhodla se oželet peníze a jít k lékaři. Měla chřipku, ale to nebylo všechno. Čekala další dítě. Tentokrát se ani nezlobila, ani nevztekala, ani nezuřila. Jen si zoufala a probrečela celé hodiny, alespoň podle Oliverova odhadu. Nechtěla se smířit se skutečností, nechtěla to znovu všechno podstoupit. Nedokáže zvládnout další dítě. Benjamin nosí ještě plenky a teď by byly děti dvě. Oliver se poprvé tvářil taky nešťastně a takového ho

Sarah ještě neznala. Nevěděl totiž, jak ji povzbudit. A stejně jak poprvé i tentokrát se na dítě těšil, jenže se o tom nesměl ani zmínit, aby se Sarah ještě víc nerozplakala.

„Nemůžu, já prostě nemůžu, Ollie, prosím tě, nenuť mě“ Zase přišel na přetřes potrat a jednou Olivera dokonce málem přesvědčila, protože dostal strach, že by snad mohla přijít o rozum, kdyby s ní nesouhlasil. Ale nakonec jí potrat vymluvil, a když měla Sarah za sebou polovinu těhotenství, dostal Oliver přidáno a každý halíř z toho obětoval pro paní, kterou si najali na tři odpoledne v týdnu, aby chodila pomáhat s Benjaminem. Bylo to irské děvče z rodiny se třinácti dětmi a přesně takovou Sarah potřebovala. Ohromně se jí zvedla nálada, když mohla najednou

chodit ven, do knihoven, setkávat se s přáteli a navštěvovat galerie a muzea.

Dokonce začala mít potěšení i z Benjamina a párkrát ho vzala s sebou i do muzea. A Oliver věděl, že se začíná Sarah na jejich druhé dítě těšit, i když mu to nepřizná.

Melissa se narodila, když byly Benjaminovi dva roky, a Oliver začal vážně pomýšlet na to, že přestěhuje rodinu na venkov.

Takřka každý víkend si prohlíželi domy v Connecticutu, avšak nakonec vždycky zjistili, že na ně prostě nemají. Zkoušeli to na Long Islandu, ve Westchestru, snad nebylo víkendu, aby neobjížděli různé objekty. V Pound Ridge, Rye, v Bronxvillu,

Katonahu, až nakonec po roce objevili v Purchase přesně to, po čem toužili. Byl to dvacet let neobydlený starý statek, kde je čekalo práce jako na kostele. Stál na kousku pozemku určeného na zástavbu a získali ho od úřadu za pakatel. Za pakatel, nad kterým se jim ovšem dodneška protáčejí panenky, ale když se uskrovnili, šetřili a udělali si všechno většinou sami, podařilo se jim vytvořit z něj do roka velice hezké bydlení, na které byli oba hrdí. „To ale neznamená, že budu mít ještě další děti, Olivere Watsone!“ Pokud šlo o ni, považovala už za dost velkou oběť, že tam bude žít zahrabaná jako někde na konci světa. Když chodila s Oliverem, přísahala si, že to je rozumné řešení. Jejich starý byt na Second Avenue se nedal udržovat v pořádku a všechny ostatní objekty, které si prohlíželi ve městě, byly maličké a ještě k tomu nesmírně drahé. Tady mělo každé dítě svůj pokoj. Byl tam obrovský, ale přitom útulný obývací pokoj s krbem, knihovna, kterou s láskou zaplňovali knihami, v menší kuchyňce se dvěma cihlovými zdmi a mohutnými dřevěnými trámy nad hlavou stála starosvětská kamna, na kterých si Sarah zakládala a po úpravě si je ponechala. Ohromnými arkýřovými okny byl výhled na prostranství, ze kterého Sarah vykouzlila zahrádku, takže mohla při vaření dohlížet na děti, jak si venku hrají. Přestěhováním na venkov přišli o své irské děvče, ale v té době si je stejně nemohli dovolit.

Tříletý Benjamin už chodil každé dopoledne do školky a o dva roky později byla ve školce taky Melissa a Sarah si říkala, že by mohla zase začít psát. Jenže jí na to jaksi nikdy nezbýval čas. Měla pořád plné ruce práce. Vypomáhala dobrovolně v místní nemocnici, jeden den v týdnu věnovala různým pochůzkám pro dětskou školku a střídala se při rozvozu žáků, doma pak uklízela, žehlila Olliemu košile a zahradničila. Pořádná změna pro bývalou zástupkyni šéfredaktora Karmínu! Komické je, že jí to vůbec nevadí. Jako by s přestěhováním jednu část sebe zanechala v New Yorku, tu, která se stále ještě vzpírala proti manželství a mateřství. Jako by najednou splynula s poklidným všedním životem kolem sebe. Stýkala se s ostatními ženami, které měly stejně staré děti, o víkendech hrávali s Oliverem s některými jinými manželskými páry tenis a bridž, a čím dál tím víc času jí zabírala dobročinná práce. Tatam byla její bývalá bojovná paličatost. Jenže s tím vším se vypařilo i její psaní. Už jí ani nechybí. Úplně jí stačí to, co má, šťastný, obyčejný život s mužem a dětmi, naplněný prací.

Z Benjamina byl teď sladký, usměvavý chlapeček, který se jí nejen podobal, ale jako by s ní měl shodné všechny zájmy, zaujetí i hodnoty, takže se jí pomalu z paměti vytrácelo, jaké to bývalo uvřískané miminko. Vsakoval do sebe jako houba všechno, čím byla Sarah, a v mnoha směrech jí nastavoval jakési zrcadlo. Oliver se smíchem pozoroval a Sarah tím byla polichocená a potěšená, ačkoliv se k tomu jen nerada přiznávala. Jako by jí z oka vypadl. S Melissou, která byla taky sladké dítě, bylo lehčí pořízení než dříve s Benjaminem.

V lecčems se podobala spíše otci. Byla usměvavá a přirozená, s nekomplikovaným postojem k životu. Žádného z nich příliš neobtěžovala. Chodila za Sárou všude radostně jako pejsek, v ručičce knížku, panenku nebo skládanku. Sarah dokonce kolikrát i zapomínala. že je vedle v pokoji. Byla to nenáročná holčička. Měla sice Oliverovy blond vlásky a zelené oči, ale vlastně byla víc po jeho matce a Sáru vždycky popuzovalo, když na to někdo z příbuzenstva upozornil.

Nikdy se s Oliverovou matkou příliš nespřátelila. Paní

Watsonová řekla hned zpočátku, ještě před jejich svatbou, svému jedinému synovi otevřeně, co si o Sáře myslí. Viděla v ní svéhlavou, obtížnou holku, která si chce prosadit svou za každou cenu, a tak

se stále strachovala, aby Sarah jednoho dne

Oliverovi ošklivě neublížila. Přiznávala ovšem s určitou váhavostí, že prozatím je Sarah Oliverovi dobrou ženou. Přesto

Sarah cítila, že ji starší žena pozoruje, jako by číhala na nějaký její poklesek, nějaké faux pas, nějaký strašný prohřešek, který by jí nakonec dal za pravdu. Jedinou jejich společnou radostí byly obě děti, které paní Watsonové přinášely potěšení a které Sarah teď milovala, jako by si je vždycky od začátku přála, jenže paní Watsonová si dobře pamatovala, jak to skutečně bylo. Oliver jí nikdy nic neprozradil. ale matka dobře vycítila, co se děje, aniž jí někdo potřeboval něco vykládat. Byla inteligentní a všímavá a věděla moc dobře, že Sarah nad těhotenstvím nejásala a že se neradovala ani z prvních

Benjaminových dnů. Ale na druhé straně musela přiznat, že

Benjamin nebyl jednoduché miminko. I ji dokázal vyvést z míry svými věčnými kolikami a křikem. Ale to všechno už není pravda.

Děti rostou, Sáře a Oliverovi se vede výborně, mají plné ruce práce, jsou šťastní a všechno se jim daří. A Sarah snad už definitivně pustila z hlavy své literární aspirace, které paní

Watsonové připadaly vždy trochu výstřední. „Je to hodná holka,

Phyllis, nebuď na ni taková. Byla moc mladá, když se brali. A

Oliver je s ní opravdu šťastný.“ Její muž vždycky všechno posuzoval s větším nadhledem než ona. „Já vím, jen mi pořád připadá, že chce dosáhnou něčeho víc, než co se jí daří, a že by na to mohl Oliver ošklivě doplatit.“ To byl bystrý postřeh, bystřejší, než sama tušila.

Ale George Watson jen kroutil hlavou a shovívavě se na ni usmíval. „Ollie si s ní už poradí.“ „Nejsem si tak jistá, že chce. Myslím, že jí vyhoví ve všem, co si zamane, ať ho to stojí, co stojí. Je už takový.“ Usmála se něžně na svého muže, kterého nepřestala milovat téměř čtyřicet let, dnes už převzácné roky, které je lépe ani nepočítat. Odedávna jsou svázáni společným tělesným a duševním poutem. Nedovede si ani vybavit, kdy byla bez něho. „Oliver se úplně potatil. Je až moc velký dobrák. A to se může někdy v rukou nesprávné ženy nebezpečně vymstít.“ Vždycky měla o svého syna obavy a ani po všech těch letech Sáře nikdy plně nedůvěřovala.

Manželovi ovšem neušlo, jakou mu udělala jeho milovaná žena poklonu, a ocenil to úsměvem, který ji stále ještě dokázal rozechvět. „Buď k ní spravedlivá, Phyllis. Nic špatného našemu klukovi neprovedla a dala jemu i nám dvě krásné děti.“ Byly opravdu krásné, a ačkoli se ani jedno z nich nepodobalo přesně svému otci, obě měly něco z jeho klasické pohlednosti. Oliver byl urostlý s elegantní atletickou postavou a jeho husté, hladké blonďaté vlasy mu záviděly všechny matky, když byl malý a všechna děvčata, když studoval. Sáře se nejednou doneslo, že

Olivera Watsona považují lidé za nejhezčího mužského v Purchase, ale raději mu to nedávala často najevo, aby jí samou pýchou nepřerostl přes hlavu. Šest měsíců v roce byl dohněda opálený a v zelených očích mu pořád hrálo uličnictví a smích. A byl o to přitažlivější, že si vůbec neuvědomoval, jak mu to sluší.

„Myslíš, že budou mít ještě nějaké děti, Georgi?“

Phyllis o tom často přemýšlela, ale neodvážila by se zeptat ani svého syna natož Sáry.

„Nevím, moje milá. Myslím, že mají bohatý život už tak. A dneska člověk nezná dne ani hodiny. Oliver je v nejisté branži.

Reklama není, jako bylo bankovnictví za mých mladých let.

Dneska se nemůžeš na nic spolehnout. Asi by bylo moudřejší, kdyby už další neměli.“ Takhle mluvil George Watson už celý rok. Za svůj dlouhý život byl často svědkem toho, jak mnoho jeho investic, které vypadaly původně naprosto spolehlivě, pokleslo na ceně, takže z nich zbyl pouhý zlomek. Životní náklady letí nepředstavitelně nahoru, a tak si musejí s Phyllis počínat opatrně. Asi před patnácti lety si koupili hezký domek ve Westchestru, to když Oliver studoval. Uvědomili si, že se už domů na příliš dlouhou dobu nevrátí, a tak se zdálo hloupé lpět dál na jejich starém rozlehlém domě v New Londonu. Ale George si teď dělal s jejich finanční situací stále starosti. Nemají

rozhodně žádnou nouzi, ale kdyby oba žili, jak doufal, ještě dvacet pět let, a to nebylo vyloučené, vždyť jí bylo devětapadesát a jemu dvaašedesát, mohly by se jim jejich úspory ztenčit pod únosnou míru. Právě odešel z banky do důchodu a dostával slušnou penzi. Během let taky moudře a dost investoval, ale stejně, opatrnosti nikdy nezbývá. To taky opakuje Oliverovi, kdykoli se s ním vidí. Zažil toho už dost, jednu velkou válku a řadu malých. Sám bojoval na Guadalcanalu a měl to štěstí, že zůstal naživu. Za velkého krachu v roce

1929 mu bylo dvanáct a věděl dobře, jak krutá dovede být krize, a byl za ta léta taky často svědkem hospodářských výkyvů. Přál si, aby se jeho syn choval opatrně. „Nevím, proč by měli mít další děti.“ A v tom s ním Sarah hluboce souhlasila. Alespoň v téhle otázce jako jedné z mála byla s Georgem Watsonem naprosto zajedno. A kdykoli se o tom začali bavit s Oliverem, někdy to bývalo pozdě v noci v posteli, nebo při poklidné procházce v odlehlém lesním koutku Purchase, říkala Sarah Oliverovi vždycky, že považuje za hloupé vůbec na to pomyslet. „Proč bychom měli chtít další děti, Ollie? Melissa a Benjamin odrůstají. Dobře to s nimi jde a mají už vlastní život. Za pár roků si budeme dělat, co budeme chtít. Proč si svazovat znovu ruce všemi těmi problémy?“ Jen při pomyšlení na ně se otřásla.

„Tentokrát by to bylo jiné. Můžeme si dovolit někoho na výpomoc. Nevím, jen mi připadá, že by to bylo prima. Jednou možná budeme litovat, že jsme neměli víc dětí.“ Díval se na ni něžně svýma očima, ze kterých byly dámy na školních schůzkách u vytržení, ale Sarah se jimi nenechala oblomit. „Ani dětem by to snad teď už nebylo moc po chuti, Benjaminovi je sedm a Melisse pět. Viděli by v miminku vetřelce. Musíme brát ohled taky na ně.“ Mluvila s rozhorlenou sebejistotou, ale on si ji jen s úsměvem odváděl za ruku k zaparkovanému autu.

Právě si koupil svůj první mercedes a ona ještě netušila, že jí chystá pod stromeček kožich. Vybral jí ho u Bergdorfa Goodmana a dává jí na něj dělat i monogram.

„Vypadá to,že tě nic nepřesvědčí.“ Říkal to jako vždy zklamaně.

„To bych řekla.“ Nedá se zlomit. Nemůže se mu podařit přemluvit ji, aby měla další dítě. Je jí jednatřicet a život se jí líbí takový, jaký je. Celý den je v jednom kole v různých komisích, polovinu života ubíjí tím, že rozváží na střídačku děti do školy a ze školy, vodí Benjamina do skautských Vlčat a

Melissu do baletu. Čeho je moc, toho je příliš. Zkrotit se nechá jenom natolik, nakolik jí to vyhovuje. Mají už laťkový plot, dvě děti, dům na venkově a minulý rok si dokonce koupili irského setra. Víc se neobětuje ani kvůli Olliemu.

„Co kdybychom vzali děti po vánocích na lyže?“ zeptal se jí, když nastoupili do auta. Na svátky nejezdil rád daleko od domova, protože se mu doma líbilo nejvíc a bylo to taky příjemnější pro jeho rodiče. K Sářiným rodičům do Chicaga jezdila na každé vánoce z Grosse Pointu Sářina sestra s dětmi, ale jeho rodiče měli jenom jeho. A Sarah stejně příliš horoucně netoužila jet na svátky k rodičům. Jednou to zkusili a Sarah na to nadávala další tři roky. Sestra jí lezla na nervy a s matkou si stejně nikdy nerozuměla, a tak jim nejlépe vyhovovalo řešení, které se už vžilo.

„To by bylo prima. Kam? Do Vermontu?“

„Co bys řekla letos něčemu trochu lepšímu? Co takhle Aspen?“

„To myslíš vážně? Ta tvoje prémie minulý týden byla asi pěkně tučná.“

Obstaral agentuře nejlepšího klienta, jakého kdy měli. Ještě jí neřekl, kolik vlastně dostal, a oba měli minulý týden takový kolotoč, že Sarah ani nevyzvídala.

„Rozhodně stačí na to abychom si trochu vyhodili z kopýtka, jestli by tě to těšilo. Nebo jestli chceš, můžeme zůstat tady a jet sami dva, až se děti vrátí do školy. Maminka by je sem přišla pohlídat.“ Dělala to už dříve, ale teprve teď, když děti odrůstaly, s větším úspěchem. „Tak co říkáš?“ „To by byla nádhera!“ Přitiskla se k němu a skončili objímáním v novém autě, které vonělo pánskou kolínskou a čerstvou kůží.

Nakonec podnikli obojí. S dětmi jeli na týden mezi vánocemi a

Novým rokem do Aspenu a o měsíc později vzal Oliver Sáru na romantický týden do Round Hillu na

Jamajce, kde měli samostatnou vilu s výhledem na záliv Montego. Vzpomínali se smíchem na líbánky na Bermudách, jak tam skoro nevytáhli paty z pokoje a měli sotva čas v jídelně se navečeřet. Tahle dovolená se o mnoho nelišila. Dopoledne hráli tenis, plavali a povalovali se na pláži, a když odpoledne pokročilo, milovali se vášnivě v soukromí své vily. Čtyři večery ze šesti si nechali dokonce na zvláštní objednávku přinést jídlo do pokoje, byl to jejich nejromantičtější výlet v životě, a když Jamajku opouštěli, cítili se oba jako znovuzrození. Sarah nevycházela z údivu, jak hluboce ho pořád ještě miluje. Znají se dvanáct let, osm let jsou manželé, a přesto Sáře připadá, jako by se do sebe teprve včera zamilovali a Oliver si jistě myslí totéž.

Miloval se s ní energií osmnáctiletého mládence, ale ještě pozoruhodnější bylo, že si s ní pořád ještě celé hodiny rád povídal. V sexu si vždycky dobře rozuměli. A jak ubíhaly roky a přinášely pro oba nové názory, nové pohledy a nové horizonty, nelišili se Sarah s Oliverem už ani tolik způsobem svého myšlení, nebyla mezi nimi už tak příkrá propast jako kdysi.

Postupně se spolu sžili a Oliver Sáru rád škádlil, že je teď ona trochu konzervativnější a z něho že se stal zase trochu liberál. Připadalo mu, jako by pomalu splývali v jedinou osobu s jedinou myslí, jedním srdcem a jedním cílem.

Z Jamajky se vrátili v jakémsi oparu, uklidnění, se zpomaleným rytmem v každodenním shonu, a když ráno po návratu seděli u snídaně, přiznal se Oliver, že se mu vůbec nechce odcházet od ní do úřadu. Tajně na sebe při té snídani mrkali přes dětské hlavičky. Sarah spálila topinku, v pšeničné kaši nadělala cucky velikosti vejce a slaninu podávala na stůl skoro syrovou.

„To je bezva snídaně, mami!“ utahoval si z ní Benjamin. „Ty ses musela mít, když jsi zapomněla na té dovolené i vařit!“

Zakuckal se nad vlastním vtipem a Melissa se k němu s chichotáním přidala. Chovala se pořád ještě mnohem nesměleji než Benjamin, který pro ni představoval v jejích pěti letech největšího a hlavního hrdinu, hned po otci.

Pro děti si přijeli rodiče spolužáků, na nichž byla řada,

Oliver spěchal na vlak a Sáře se absolutně do ničeho nechtělo.

Byla celý den nesvá a nedokázala s ničím hnout. Blížila se večeře a ona ještě nevytáhla paty, celý den jen bloumala po domě a neměla nic hotovo. Přičítala to nádherné dovolené, kdy se měla jako v ráji.

Jenže týdny ubíhaly a bylo to pořád stejné. Celé dny se sotva ploužila, a když na ni vyšla řada rozvážet školáky, nebo když musela někam odvézt vlastní děti, úplně ji to vyčerpalo a v deset hodin už tiše pochrupovala v posteli.

„Snad je to věkem,“ bědovala jednou v sobotu ráno před

Oliverem, když se nedokázala soustředit ani na řadu účtů, které se marně a úplně vyčerpaně pokoušela dát do pořádku.

„Nejsi snad zase chudokrevná?“ Už párkrát byla chudokrevná, a tak se zdálo, že by to mohlo být jednoduché vysvětlení problému, který ji čím dál tím víc sužoval. Za celý měsíc neudělala nic a přitom na jaře potřebuje zorganizovat dvě dobročinné akce, které jí teď momentálně připadají k nezvládnutí.

Jednou v pondělí dopoledne si tedy zašla k doktorovi na krevní zkoušku a na celkovou prohlídku, a když si odpoledne vyzvedla děti, cítila se hned bůhví proč líp.

„Asi si všechno jen namlouvám,“ hlásila Oliverovi, který jí zatelefonoval, že se zdrží v práci a nepřijde k večeři. „Zašla jsem si k doktorovi na prohlídku a hned je mi líp.“

„Co říkal?“

„Nic zvláštního.“ Neprozradila mu, že se jí doktor vyptával, jestli se necítí deprimovaná nebo nešťastná a jestli to mezi ní a Oliverem klape. Zřejmě jedním z počátečních znaků deprese je chronická vyčerpanost. Ale ať je to co chce, jistě to není nic vážného. Sám doktor konstatoval, že se zdá zdravá. Dokonce za tu dobu, co se vrátili z Jamajky, přibrala v posledních třech týdnech dvě a půl kila. Není divu, vždyť pořád jenom posedává, nebo pospává. Byla pilná čtenářka, ale i to teď

zanedbávala a taky se nevrátila k tenisu, který hrávala každý týden.

Další den měla ale domluvenou partii a byla právě na odchodu, unavená, ale s raketou v ruce, když jí zatelefonoval lékař.

„Všechno je v pořádku, Sáro.“ Zavolal jí sám od sebe, což ji zpočátku trochu znepokojilo, ale pak si řekla, že je to od něho jen laskavost po tolikaleté známosti. „Jste zdravá, nemáte žádnou anémii, žádné větší problémy.“ Přímo slyšela, jak se směje, což jí při její únavě popudilo.

„Tak proč jsem k sakru pořád tak utahaná? Dělá mi problémy i dát si jednu nohu přes druhou.“ „Že by vám už vynechávala paměť, moje milá?“

„Vy jste ohromný. To mi chcete naznačit, že senilním?

Bezvadný. Přesně to jsem chtěla slyšet ve čtvrt na deset ráno.“

„A co když mám náhodou dobrou zprávu?“

„Jakou?“

„Co například nový přírůstek do rodiny?“ Říkal to, jako by jí právě daroval milión, ale jí připadalo, když ho poslouchala, že uprostřed své kuchyně na místě omdlí i s raketou v ruce.

„Děláte si legraci? O tom se ale v téhle domácnosti nežertuje. Mám už velké děti, já to přece nejde, do háje!“ Klesla těžce na první židli, která se naskytla, a zápasila se slzami. To snad nemyslí vážně. Ale věděla, že ano.

Došlo jí, co si ve skutečnosti nechtěla připustit. Nepřiznala si prostě pravdu, protože si ji odmítala přiznat. Nedostala menstruaci ne proto, že je přepracovaná, anemická, nebo stará.

Je těhotná. Olliemu se o tomto svém problému ani nezmínila.

Namlouvala si, že o nic nejde. O pěkné nic! Ale tentokrát je jí jasné, co udělá. Píše se rok 1979. Děti už jsou dost velké. Jí je jednatřicet let a potraty jsou legální. Tentokrát se

Oliverovi nepodaří ji přemluvit. Žádné dítě mít nebude. „V kolikátém jsem měsíci?“ Sama to ovšem dobře věděla, jinak to ani nemohlo být Za všechno může Jamajka, stejně jako si na svatební cestě na Bermudách pořídili Benjamina Čert vezmi dovolené!

„Kdy jste měla naposled menstruaci?“ Než mu odpověděla, musela si to rychle nazpátek spočítat. V lékařském jazyce byla těhotná šest týdnů. Podle „babských výpočtů“ teprve asi měsíc, takže má na potrat času dost. Chvíli se zabývala dokonce myšlenkou, že si nechá dítě vzít a Olliemu o tom ani neřekne.

Rozhodně to ovšem nevytroubí jejich doktorovi. Objedná se ihned telefonicky u gynekologa. „Tak vám, Sáro gratuluji. Jste šťastná ženská. Oliver bude jistě nadšený.“

„Jistě.“ Poděkovala mu hlase, který zněl, jako by měla v hrdle kus olova a zavěsila. Hned nato vytočila rozechvělými prsty číslo svého gynekologa a objednala se na příští dopoledne. A pak si s hrůzou vzpomněla, že na ni čekají její tenisoví partneři na dvorci ve Westchesterském venkovském klubu. Vůbec se jí tam nechtělo, ale nebylo by to vůči nim slušné, a tak spěchala ven a nastartovala sejšn. Přitom na sebe mrkla bezděky do zrcátka. To se přece nemohlo přihodit jí, to snad není možné, jak k tomu přijde, když byla mladá, chtěla se přece stát spisovatelkou, když kdyby nebo možná ani ne. Třebas nebude nikdy ničím jiným než domácí puťkou. Na vysoké škole jí něco takového připadalo jako nejhorší pohana. Stala se tím, čím nikdy být nechtěla. Copak je snad něčím jiným? Domácí puťka! Vyslovila to v autě nahlas, jako by říkala nějakou sprostotu, miminko, Kriste pane, že dům je dost velký, aby se tam všichni vešli. Dítě prořve celé noci, bude se muset koupat, oblékat a krmit, bude potřebovat péči a výchovu, bude je muset vozit tam i onam, jednoho dne jistě taky na ortodoncii. Teď už nikdy neudělá, co si přála. Nikdy. Jako by to nenarozené dítě, dokonce jen vědomí o něm, ohrožovalo samu její existenci. A ona si to nenechá líbit.

Rychle se s autem otočila, vyjela z příjezdové cesty a za deset minut byla už na tenisových dvorcích. Vystoupila celá pobledlá, dokonce i s pocitem na zvracení, když teď věděla, v čem je příčina. Přinutila se k jakési konverzaci a byla tentokrát vděčná, že se Ollie musel večer déle zdržet v kanceláři, aby zpracoval návrhy pro nového klienta. Velice důležitého klienta. Ale co na tom teď sejde, jak má důležité klienty? Podle jejího přesvědčení je její život už stejně prohraný.

Když přišel Ollie večer domů, Sarah spala a druhý den ráno připravila snídani jen s vypětím všech sil. Oliver chtěl vědět, co ji trápí, a tak mu odpověděla, že ji bolí hlava jako střep.

„Už víš, jak dopadly testy? Dal bych krk na to, že jsi opravdu chudokrevná.“ Tvářil se najednou ustaraně a ona místo aby ho za to milovala, mu nemohla přijít na jméno, když pomyslela, co jí provedl.

„Ne, ještě nevolali.“ Obrátila se k němu zády a ukládala talíře do dřezu, aby jí z očí nevyčetl lež, ale on byl stejně za okamžik pryč a pro děti přijeli rodiče, na nichž byla řada.

Za hodinu byla u gynekologa, kterému přednesla svůj návrh s potratem, jenže doktor jí vzal vítr z plachet, jakmile se jí zeptal, co jejímu rozhodnutí říká Ollie. „Já on hm“

Nemohla mu lhát. Příliš dobře ji znal a ještě ke všemu ho měla ráda. Podívala se mu přímo do obličeje a v očích se jí divně zablesklo nevyřčeným varováním, jen ať to zkusí klást jí odpor. „Nic jsem mu neřekla.“

„O potratu, nebo o dítěti?“ vypadal udiveně. Vždycky si myslel, že je to jedno z těch velice šťastných manželství, kde jsou k sobě oba upřímní a bez zábran se jeden druhému svěřují. „Ani o tom, ani o onom. A ani mu nic nepovím.“ Když ji poslouchal, zkameněl mu výraz a zavrtěl nesouhlasně hlavou.

„Myslím, že děláte chybu Sáro. Má právo to vědět. Je to taky jeho dítě.“ A pak mu napadla trapná myšlenka. A co když neví, jak to mezi nimi opravdu chodí. Všechno je možné. „Jste si jistá, že to dítě je opravdu jeho?“

Odpověděla mu s úsměvem:“Samozřejmě že je jeho. Jen prostě žádné dítě nechci.“ Zdůvodňovala mu obsáhle proč a on mlčel.

Když skončila, zopakoval jí jen, že by si o tom podle jeho názoru stejně měla promluvit s manželem. Kladl jí na srdce, aby si všechno důkladně promyslela, a teprve potom že jí určí datum, kdy má přijít, dříve ne.

„Jste ještě velmi mladá. Rozhodně nejste ještě tak stará, abyste nemohla mít dítě.“

„Ale já se těším, že budu konečně svobodná. Za jedenáct let půjde Benjamin na vysokou a Melissa za dva roky po něm. Když budu mít tohle dítě, budu uvězněná dalších dvacet let. Nechci se tak uvázat.“ I jejím vlastním uším to znělo nepředstavitelně sobecky, ale nemohla si pomoci. Nedokázala překonat své pocity.

Na tom nikdo nic nezmění.

„Dívá se na to Oliver stejně jako vy?“

Dlouho neodpovídala. Nechtěla mu prozradit, že si Ollie vždycky přál kupu dětí.

„Nemluvili jsme o tom spolu.“

„Ale asi byste měli. Zavolejte mi Sáro, za několik dnů. Ještě máte na rozhodování času dost, nic se nepromešká.“

„Čas nic nezmění.“ Odcházela od něho z ordinace popuzená a rozzlobená, protože jí připadalo, že ji nechal na holičkách.

Čekala od něho přece, že za ni její problém vyřeší, a on to neudělal.

Doma se rozplakala. Když se v jedenáct hodin v noci vrátil

Oliver, ležela už v posteli a předstírala, že ji zase bolí hlava. Děti už dávno spaly. V ložnici, kde jen tak na prázdno bzučela televize, na něho čekala pořád ještě pevně rozhodnuta, že mu nic neřekne. „Jak ses dnes měl? Vypadáš unaveně.“ Sledovala ho smutným pohledem, když vcházel do ložnice. „Šlo to.“ Usadil se úsměvem na postel a povoloval si kravatu.

Blond vlasy měl sice pocuchané větrem a byl unavený, ale stejně mu to až nesnesitelně slušelo. Jak může tak pěkně vypadat?

Život je pro něho jako peříčko. Jen si chodí každý den do úřadu a jedná se skutečnými lidmi, ve skutečném světě, jako by on měl slíznout ze života všechnu smetanu, zatímco ona se musí od rána do večera otravovat jen se samými ženskými a dětmi. Život má některé nespravedlivé stránky, a jak to ona vidí, tohle je jedna z nich. Někdy si přála být mužem, aby její život probíhal jinak, aby si už

dříve našla práci a nedělala to, co dělá.

Jenže takhle to pro ni je nesmírně jednoduché. Zvolila si tu nejsnadnější cestu. Má dvě děti, odstěhovala se z města a vzdala se svých snů. A teď ji čeká další miminko, ale ne, opravila se rychle, dá si je vzít. „Co je s tebou, Sarrie?“ ustaraně se k ní naklonil, aby ji políbil. Znal ji příliš dobře a viděl v jejích očích úzkost, která se nezrodila z provinilého pocitu nad tím, co chce udělat, ale ze zlosti, co se stalo.

„Ale nic. Jsem taky unavená.“

„Zlobily děti?“

„Ne, ty byly prima.“

„Tak co se stalo?“ naléhal.

„Nic,“ lhala.

„Nevykládej.“ Sundal si sako, rozepnul košili a přisedl blíž.

„Nedám se od tebe obalamutit. Vidím přece, že jsi strachy bez sebe.“ A pak ho přepadla hrůza. Před šesti měsíci to potkalo jednoho člověka, jehož zná z kanceláře. U jeho ženy zjistili rakovinu a za čtyři měsíce umřela. Muž tu zůstal sám, zbědovaný, se třemi dětmi. Oliver věděl, že by nepřežil, kdyby

Sáru ztratil. Už ji miluje příliš dlouho. Je pro něho vším.

„Došly už výsledky testů? Chceš mi něco povědět?“

Problesklo jí hlavou, co jí radil doktor Měla byste mu to říct, Sáro, má právo to vědět, je to taky jeho dítě

Jenže já nechci! křičelo v ní něco. „Výsledky jsou v pořádku.“

A pak v ní zvítězila upřímnost, která mezi nimi byla vždycky samozřejmostí. Nakonec jí vyklouzla z úst slova, o kterých věděla, že jich později bude litovat. „Alespoň víceméně.“

Vzal ji něžně za ruku, ale přitom jím projela bolestná úzkost. „Co tím myslíš?“ Visel na ní očima a hlas se mu zadrhával. „Co ti řekli?“

Pochopila ihned na co myslí, a nemohla déle prodlužovat jeho obavy. Nechce už s ním sice mít žádné děti, ale pořád ho ještě miluje. „Není to nic takového. Netvař se vyděšeně.“ Když se posadila, aby ho políbila, cítila v jeho objetí, že se celý chvěje.

„Tak o co jde?“

Stále se ještě zdráhala říci mu pravdu, ale když se mu podívala do očí, přiznala se mu šeptem v hlubokém zoufalství.

„jsem v jiném stavu.“

Chvíli se ani jeden z nich nepohnul, ale jak její slova pronikala do jeho podvědomí, opustilo ho počáteční ochromení.

„Můj ty bože, proč jsi mi to neřekla?“ Posadil se vzpřímeně a zeširoka se usmál. Jakmile však viděl pohled jejích očí, radost ho přešla. Tvářila se, jako by jí byla milejší rakovina.

„Až do včerejška jsem to nevěděla. Je to hloupé, ale je to tak. Stalo se to zřejmě na Jamajce.“ Nemohl potlačit uličnický úsměv a ona by ho byla nejraději praštila. „No tohle. To by mě ve snu nenapadlo. Je to už nějaký ten pátek a asi mi vynechává paměť.“ Jeho oči i hlas vyjadřovaly samou něhu, ale Sarah přesto vyvlékla svoji ruku z jeho a opřela se o polštáře, jako by od něho chtěla být co nejdále. Všechno je to jeho vina.

„Nechám si to vzít.“

„Vážně? A kdy ses k tomu rozhodla?“

„Hned pár vteřin poté, co jsem se to dozvěděla. Ollie, já to nemůžu podstoupit.“

„Je ti snad něco?“

Pomalu zavrtěla hlavou a věděla najednou, že ji čeká tvrdý boj. Tentokrát v něm nehodlá prohrát. Tohle dítě mít nechce.

„Jsem už moc stará a k dětem to taky není fér.“

„To jsou nesmyslu, a ty to dobře víš. Asi by byly radostí bez sebe, kdybychom jim to řekli.“

„Nic jim neřekneme a hotovo. Za pár dnů bude po všem.“

„Myslíš, že je to správné?“ Vstal a začal přecházet po pokoji. „Copak se to dá odbýt tak jednoduše? Co je s tebou?

Kdykoliv přijdeš do jiného stavu, musíme se vždycky vybavovat o tvých nesmyslných nápadech s potratem.“

„Nejsou nesmyslné. Pro mě mají smysl. Nechci žádné další dítě. Ty si odejdeš každý den do kanceláře a máš svůj život. A já tady trčím, dělám na střídačku šoféra, chodím na miminkovské schůzky a nemám sebemenší chuť uvázat se k něčemu takovému na dalších dvacet let. Deset let jsem si už odkroutila, takže mám polovinu za sebou, a ty na tom nemůžeš nic změnit.“

„No a? Pro co tak důležitého chceš to dítě zabít? Bude z tebe snad slavná neurochiruržka? Pro boha svatého, copak nechápeš, že to, co děláš tady, je důležité, že vychováváš naše děti? Je to snad pro slečnu MacCormickovou příliš velká oběť na oltář boha a vlasti? Vím, že sis v SoHo představovala, že budeš žít mezi těmi blazeovanými, ušmudlanými vlasatci, že budeš psát verše a stvoříš nejlepší americký román. Já si osobně myslím, že tohle, co děláš, má rozhodně větší smysl, a zdálo se mi, žes na to mezitím sama taky přišla. Kdy už dostaneš, Sáro, konečně rozum?“

„Já už rozum dostala, čert tě vem. Dostala jsem rozum, mám vrásky, zblbla jsem a nemíním se už věčně pro někoho jen obětovat. Pro pána boha, dej mi taky nějakou šanci. A co já?

Nenapadlo tě někdy, Olivere, že na světě nejsou jenom děti?“

„Mně se zdá, že si tu jen válíš šunky. Já se dřu v New Yorku, až se ze mě kouří, a ty si tu hraješ s přáteli tenis a děláš s

Melissou bábovičky a já si myslím, že to je tak v pořádku. Jen se mi ale nesnaž namluvit, jaká je to pro tebe křivda a obtíž,

Sáro. S tím na mě nechoď. A dítě tenhle tvůj život nezmění.“

„Jdi do háje!“

Hádali se do krve až do dvou do rána, a další večer a další večer a další večer. Hádkám nebylo konce celý víkend a další týden jakbysmet. Oba plakali, práskali dveřmi a sprostě si nadávali. Skončilo to tím, že Oliver nejdříve Sáru poprosil, aby si dítě nechala, ale potom jen zvedl bezmocně ruce a řekl, ať si dělá, co chce.

Dvakrát si už domluvila datum potratu, a dokonce se dopustila i takového omylu, že zavolala sestře do Grosse Pointu. Ale pohádala se s ní ještě víc, protože sestra ji obvinila, že v sobě nemá kousek slušnosti a morálky a že se snad zbláznila.

Přeli se s Oliverem několik týdnů, až byli oba vyčerpaní.

Zničení, rozčarovaní. Nakonec se jim podařilo nějak se domluvit a Sarah na potrat nešla. Ale Oliver musel souhlasit s tím, že po tomhle dítěti si může Sarah nechat podvázat vaječníky. Byl sice přesvědčený, že je to hloupost, ale zároveň si uvědomoval, že by ani jeden z nich další podobný útok na samé základy jejich manželství nepřestál. Sarah ho stejně ubezpečila, že by už za žádných okolností nedopustila, aby ji překvapilo nějaké dítě ještě ve čtyřítce.

Dítě přišlo na svět v den voleb a Oliver byl v porodním sále, aby Sáru povzbuzoval. Při každé křeči však jen od ní slyšel, jak ho nenávidí. Už celých posledních osm měsíců ho vlastně ujišťovala málem každou hodinu, že jí tohle dítě může být ukradené. Odpovídal jí, že je bude sám milovat za oba a děti se na miminko moc těšily. V osmiletém Benjaminovi celá ta záležitost vzbuzovala zvědavé vzrušení a šestiletá Melissa jako by měla dostat živou panenku. Jen Sarah neprojevovala z blížící se události žádné nadšení. Když se objevila hlavička, sledoval

Oliver plný úžasu, jak se Samuel Watson prodírá na svět s hlasitým křikem a udiveným pohledem na otce. Podali dítě nejdřív Oliverovi a ten je něžně předal Sáře, které stékaly po tvářích slzy, protože si vzpomněla, co všechno ošklivého o tomhle děťátku napovídala. Mělo černé vlásky, Ollieho zelená kukadla, smetanovou pleť a pohled, z něhož se dala vytušit velká moudrost a smysl pro humor. Bylo to takové dítě, do kterého se zamilujete, sotva je uvidíte, a Sarah se do něho zamilovala od první chvíle, kdy ho držela v náručí, stejně vášnivě jako proti němu bojovala. Bylo to

„její“ miminko, které neplakalo, nevřeštělo, bylo klidné a šťastné od prvního dne.

Samuel se stal její velkou životní láskou. Každý večer Sarah

Olivera častovala vyprávěním o tom, co už Sam dovede a jak je geniální. Bylo to prostě nesmírně roztomilé děťátko, které jim všem od začátku učarovalo. Olliemu, Sáře, bratříčkovi, sestřičce i dědečkům a babičkám. Byl rozkošným, živým důkazem toho, že měl Ollie pravdu, a přestože to ze slušnosti nikdy nezdůrazňoval, oba věděli své. Ollie měl pravdu a byli rádi, že si Sarah dítě nechala. Všechno s ním šlo lehce, přinášel jim jenom radost a vůbec je nezatěžoval, jak se Sarah obávala. Aby Ollie ulehčil Sáře život, najal jí hospodyni, místní ženu, která pracovala patnáct let u jednoho biskupa a toužila teď po rodině, kde by bylo trochu víc života a vzruchu. Melissu a Benjamina měla ráda, ale do Sama se od prvního okamžiku zamilovala jako všichni ostatní. Měl naducané cherubínské tvářičky a odpovídající úsměv, tlusťoučké ručičky a nožičky, které přímo vyzývaly, aby ho člověk k sobě přitiskl a dal mu pusu. Často se stávalo, že Agnes, jeho dobrovolná chůva, a Sarah, jeho milující maminka, ho líbaly obě každá na jednu ducatou tvářičku, až na sebe narazily tři nosy. Pak se obě smály, jak Sam nadšením výská. Právě takovou Agnes Sarah potřebovala a přávala si někdy, aby ji byla měla už při

Benjaminovi, když ho bolelo bříško a vřískal, div nezbořil jejich byt na Second Avenue. Jenže tenkrát by ji stejně nezaplatili. Teď byla úplně jiná situace. Ollie správně předvídal, že bude všechno probíhat kupodivu velice jednoduše.

Sarah už nemusí chystat snídani. Nemusí vařit večeři. Nemusí luxovat, uklízet ani prát. Dvakrát týdně přicházela paní na úklid a pak tu byla zázračná Agnes. Agnes se spokojila s malým pokojíkem, který jí postavili na bývalé terase před hostinským pokojem, teď pokojem miminka. Ve dne v noci se kolem Sama všichni motali, Sarah, Oliver i Agnes, ale i Melissa, která ho hlídala, a bratr, který mu nosil baseballové rukavice a fotbalové balóny. Přesto se ze Sama nevyklubal rozmazlený spratek, naopak byl ohromně milounké dítě, které přinášelo neustále radost celé rodině a prozařovalo jako sluníčko život všech kolem sebe. Sáře se nevyplnil její zlý sen o dítěti, které jí zničí celý život. Právě proto na Sama nemohla nic svádět. Nezabíral jí žádný čas navíc, ve školce s ním nejsou sebemenší potíže, hraje si stejně rád s Agnes nebo Melissou jako s ní, nejraději ovšem s Benjaminem nebo s otcem, takže se

Sarah nemá na co vymlouvat.

Než se nadála, bylo Benjaminovi sedmnáct a teď končí střední školu. Melisse je patnáct a nehne se od telefonu, který s sebou z nepochopitelných důvodů vláčí do komory nad schody. Tam se usadí celá zkroucená na podlahu mezi lyžařskou výstrojí a vybavuje se d kluky, o kterých nikdo doma nikdy neslyšel.

Samovi je devět a hraje si klidně ve svém pokoji, zabrán do vlastních zájmů, a takřka vůbec nevyžaduje, aby mu maminka věnovala pozornost, a tak nemá Sarah sebemenší důvod, aby nepsala. Nemůže svádět vinu za nepopsané stránky a mlčící psací stroj na děti.

A jak tak seděla a pozoroval padající sníh, ptala se sama sebe, co řekne Olliemu. Kdyby se jí alespoň přestal vyptávat, jak jí jde psaní od ruky. V posledních dvou letech o to projevuje věčně zájem a ji to přivádi k zoufalství. Nechce se mu přiznat, že se nemůže hnout z místa, že se jí v jednačtyřiceti letech vyplnily její nejhorší obavy. Má už opravdu život za sebou. Nikdy si ještě nepřipadala tak neplodná, stará a unavená, a tentokrát věděla jistě, že není v jiném stavu. Dala si už dávno, hned po Samově narození, podvázat vaječníky, jak se s Olliem domluvili a jak jí to slíbil. Teď to je něco diametrálně rozdílného. Pozvolna ji demoralizuje přesvědčení, že její život nikam nevede, že sny, které měla ve dvaceti, se rozplynuly už před mnoha lety a pravděpodobně neměly ani své opodstatnění. Teď už z ní nikdy spisovatelka nebude.

V pětatřiceti by ji takové poznání zničilo, v devětatřiceti ji mohlo zabít. V jednačtyřiceti ji jen rozesmutňovalo. Už jí nezbývá nic jiného než všední život, zatímco Ollie dosahuje stále vyšších met. Je to zvláštní pocit. I její děti jsou důležitější než ona sama. Každý něčím naplňuje svůj život. Benjamin je vynikající sportovec a výborný student. Melissa projevuje neuvěřitelně umělecké

sklony. Říká, že bude herečkou a oba s Benjaminem uvažují o Harvardu. Sam zpívá ve sboru, má andělský hlásek, a navíc tak přátelskou a laskavou dušičku, že ho celý svět miluje. A co má ona? Děti. Ollieho. Dům.

Vzpomínku, že před dvaceti lety chodila na Redcliffe. A co z toho? Komu na tom sejde? Kdo to ví? Kdo si to pamatuje? Zbývá jí jediná chabá naděje, pouze jeden další neuskutečnitelný krajíček z jejího nanicovatého koláče. Stejně to nemůže uskutečnit, Jak taky? Žije tady. Oni ji potřebují. Ale potřebují ji opravdu? Mají přece Agnes, ale to by nemohla

Olliemu udělat Smutně se sama pro sebe usmála, když Agnes pustila ven psa a on se štěkotem vesele lítal a skákal ve sněhu. Všichni jsou tak šťastní. Dokonce i Agnes. A proč ona cítí takovou prázdnotu? Co pominulo? O co přišla? Co nikdy neměla? O co jí vlastně jde? Co chce? Všechno. Úplně všechno.

Slávu, úspěch. Naplnění života. Prostě někým být, někým důležitým. A dobře ví, že to nikdy mít nebude. Bude tu věčně jen vysedávat, koukat, jak padá sníh, a zatímco Ollie bude získávat nové klienty, ji bude život jen míjet. Má teď vlastní mercedes a dva kožichy. Díky Olliemu naléhání má tři nádherné děti a má fantastického muže, ale nic z toho, na čem by jí opravdu záleželo, není pouze její. Je bez talentu. Nic nedokázala. Všechno je pryč. Dívka, kterou bývala, zmizela v nenávratnu. „Paní Watsonová, přišla pošta,“ řekla tiše Agnes as položila poštu vedle ní na stůl.

„Díky Agnes. Je tam, něco zajímavého?“

„Většinou samé účty. A myslím, že pro Benjamina dopis ze školy. Ale je adresovaný vám.“ Benjamin si právě vyřizoval přihlášku na příští rok na Harvard, ale ještě ji neposlal.

O něm tedy nemohou psát ani jemu, ani Sáře. Bylo to něco jiného a ona dobře věděla, co to je. Tušila, jaká bude odpověď, ale stejně se jí třásla ruka, když si od Agnes dopis brala. Sára chvíli úplně tiše upírala na obálku oči a promítala si nazpátek, jaké to kdysi bývalo úplně jiné, ale to je všechno už pryč. Všecičko. Musela se přinutit, aby na to ani na chvilku nezapomínala, když zády k Agnes otvírala dopis a pak s ním přešla pomalu do obývacího pokoje, kde zůstala stát uprostřed veselých kartounů a světlých kytičkových kretonů, které jí připomínaly léto a jaro i uprostřed zimy. Rozkládala list pomalu, jako by loupala slupku, jako by vyprošťovala vlastní život, ale na to si nedovolila ani pomyslet. Posadila se pomalu do křesla a nevnímala vůbec, že ji

Agnes pozoruje s udiveným pohledem v očích. Četla pomalu, obtížně a pak se jí najednou zarazil údivem dech. To není možné. To musí být nějaký omyl. Špatně si to přečetla. Určitě. Ale nebyl to omyl. Stálo to tam černé na bílém. Můj bože, černé na bílém, a najednou jí bylo tak lehko, jako by jí naplňovalo jen samé světlo a hudba. Už nepociťovala prázdnotu.

Jako by objevila něco nového. Něco lepšího než plod dítěte. Ona sama To ona sama se v ní objevila. Vrátila se. Četla si ty řádky znovu, znovu a znovu.

„Oznamujeme Vám s potěšením, že jste byla přijata na

Harvardovu univerzitu k přípravě na doktorát“ Oznamujeme Vám s potěšením, oznamujeme Vám s potěšením Slova se jí rozplývala přes slzy, které jí vytryskly a stékaly pomalu po tvářích. Je to jako sen. Přece je nemůže opustit. Nemůže se vrátit do školy. Přihlášku poslala už před mnoha měsíci, v září, když děti šly do školy a ona se nudila a cítila se opuštěná. Jen tak na zkoušku, aby viděla, jestli A teď jí píší, že ji berou. Ale to přece nejde. Rozhlédla se kolem sebe a viděla, že pořád ještě padá sníh, venku štěká a skotačí pes a

Agnes ji pozoruje ode dveří. Sarah věděla, že to udělat musí.

Oni to pochopí. Budou to muset pochopit, není to přece nadlouho a bude se pak zase cítit jako člověk. Bude konečně zase sama sebou. Bude skutečná Bude Sárou.

2

„Špatné zprávy, paní Watsonová?“ zeptala se Agnes Sáry, protože si všimla, že kouká nepřítomně z okna, bledá v obličeji, a na tvářích se jí lesknou slzy. Agnes by přece teď určitě neporozuměla jejím

současným pocitům, jejímu vzrušení, pochybnostem, naději, strachu. Po odchodu Agnes zůstala Sarah v pokoji sama jen se svými myšlenkami a a ž teprve za dobrou hodinu se odebrala za ní do kuchyně.

„Ne ne, jen takové překvapení,“ vysvětlovala omámeně, skoro jako po vážném otřesu, a její tvář neodrážela ani štěstí, ani smutek, když bloudila roztržitě po kuchyni. Automaticky rovnala, co jí přišlo pod ruku, tu zastrčila židli ke stolu, tu zvedla zase ze země nepatrný kousíček papíru, jako by nevěděla, kudy kam. Málem jako by se na svůj domov dívala poprvé nebo snad naposled. Co si má ke všem čertům počít? Přece se teď nemůže vrátit na Harvard. Přece je tu nemůže nechat samotné.

V duchu se sama sebe ptala, proč tu žádost vůbec posílala. Je to absurdní, vzdušný zámek, Ollie se jí vysměje, a přece najednou jí to už nepřipadalo k smíchu. Je jí z toho úzko a smutno, ale taky to je příležitost, kterou si nechce nechat ujít ani kvůli nim. Nikdy v životě si nepřipadala tak rozpolcená. A věděla, že to Olliemu nemůže říct, ale aspoň prozatím ne. Snad až po svátcích. Do vánoc zbývají už jen dva týdny. Potom mu to poví. Třeba s tím vyrukuje až na lyžích, jestli si někam na pár dnů vyjedou. Ale co mu proboha svatého vlastně má povědět? Ollie, chci se vrátit do školy Odjíždím na rok nebo na dva do Bostonu, musím odtud zmizet, zase jí vytryskly slzy a chvíli si zoufala, protože věděla, že od nich vlastně nechce odejít.

Agnes ji pozoroval a nevěřila, že jí Sarah řekla pravdu.

V tom dopise určitě nebylo žádné překvapení. A jestli, tak rozhodně ne překvapení příjemné. „Kdy se vrátí děti?“ zeptala se Sarah roztržitě drobné a hubené Agnes, která se energicky otáčela po kuchyni a připravovala večeři. Obyčejně za ni děkovala osudu, ale teď se najednou cítila vedle ní nepotřebná. Agnes chystala v kuchyni na stůl a v obličeji měla kamenný výraz, rty semknuté a šedivé vlasy stažené do pevného drdolu. Kdykoli šli Sarah s Oliverem pryč, jedly děti s Agnes v kuchyni. Občas si sedli dokonce v kuchyni všichni, i když byli Sarah s Oliverem doma. Většinou ovšem jedli v jídelně. Oliver si na tento obřad potrpěl, rád udržoval zvyk, že se všichni posadili civilizovaně ke stolu a povídali si, co ten den dělali. Pro něho to byl způsob, jak se oprostit od napětí z práce a udržovat se všemi, zejména s dětmi, úzký kontakt. Dneska ale mají jít Sarah s Olliem a s přáteli do jedné nové restaurace v nedalekém Ryei.

Než jí Agnes stačila odpovědět, zazvonil telefon a Sarah ho rychle zvedla. Co kdyby to byl Ollie. Najednou si přála, aby jí byl Ollie nablízku, aby slyšela jeho hlas a měla ho vedle sebe stále. Po přečtení dopisu se jí totiž začínal najednou všechno před očima měnit.

Ale volali jen jejich přátelé. Nemohou s nimi na domluvenou večeři. Ji bolí hrozně v krku a on se musí zdržet v úřadě.

Sarah se obrátila zamyšleně k Agnes. „Asi zůstaneme dneska přece jen doma a najíme se s dětmi. Přátelé, se kterými jsme měli jít na večeři, nám právě odřekli.“

Agnes přikývla a pak se na Sáru zkoumavě podívala a zeptala se jí: „A proč si nevyjdete s panem Watsonem i tak, jen sami dva?“ Sáře by zřejmě takové rozptýlení udělalo dobře.Oplatila Agnes úsměvem. Obě ženy měly jedna druhou důkladně prokouknutou, ale Agnes si přesto vždycky udržovala patřičný odstup. Nebála se říci oběma na rovinu své mínění, dát jim pořádně co proto, pokud to považovala za správné, zejména šlo-li o dobro dětí. A když na ně sem tam láteřila, byli pro ni vždycky panem Watsonem a paní Watsonovou. „Pan Watson stejně o sekanou moc nestojí.“ Sarah se na ni zazubila. Má pravdu, o sekanou Ollie nestojí.

Snad by se měli jít navečeřet ven. Ale Sarah najednou netoužila po tom zůstat s ním sama. Ještě se nerozhodla, když bouchly přední dveře a do útulné kuchyně vpochodoval s halasným pozdravem Benjamin. Byl sto osmdesát tři centimetry vysoký, měl jasně rezavé vlasy a matčiny tmavě modré oči. Tváře měl červené zimou, a když sundával z hlavy tmavě modrou pletenou čepici, odhodil ji na stůl.

„Že se nestydíš!“ hnala ho Agnes vařečkou jako fúrie, ale v očích se jí jasně zračila láska. „Už ať je ta čepice ze stolu pryč!“

Zaculil se na ni širokým úsměvem a zastrčil si se smíchem čepici do námořnického tříčtvrťáku. „Nezlob se, Aggie Ahoj, mami.“ Potom složil na stůl místo čepice hromadu knih. „Tam je zima, až praští.“ Ruce měl rudé, protože nikdy nenosil rukavice, a kamarád ho dovezl jen na začátek jejich ulice, odkud musel pěšky. Namířil si to rovnou k lednici, aby si vzal ještě před večeří něco na zub. Cpal se od rána do večera úděsnými porcemi jídla, a přesto byl hubený jako bidlo. Měl prostě otcovu štíhlou postavou, ale taky jeho široká ramena.

„Už ať tě tam nevidím. Za necelou hodinu bude večeře.“ Agnes na něho znovu zamávala vařečkou, ale on se jen smál.

„Jen kousek, Aggie umírám hlady.“

Sarah si ho prohlížela, jak si strká do pusy kus salámu. Je z něho už pěkný mužský. Má svůj život, své přátele, a za několik měsíců odejde na vysokou školu. Opravdu ji ještě potřebuje? Byla to pro něho nějaká újma? Přesvědčovala sama sebe, že je mu určitě jedno, jestli tu ona je nebo není, jenže Benjaminovi neušel její upřený pohled, a tak se na ni obrátil s otázkou: „Děje se něco, mamko?“ „Ne, neděje,“ zavrtěla stejně rozhodně hlavou, jako když se jí ptala Agnes. „Jen přemýšlím, jestli máme jít s tatínkem na večeři nebo ne. Co budeš dneska večer dělat? Budeš se ještě připravovat na zkoušky?“

Přikývla. Dobře se učil a byl to vůbec prima chlapec. Je na něho hrdá, na svého nejstaršího, který se jí v lecčems ze všech tří nejvíc podobá, jen není takový rebelant, jako bývala v jeho letech ona. „Jasně, zítra mám poslední, z chemie. Pojedu k Billovi, chceme se učit spolu. Půjčíš mi auto?“ Nic jiného než lednici a klíčky od auta od ní stejně už nepotřebuje.

Pomalu se na něho usmála. Kdyby odešla, chyběl by jí. Všichni jí budou chybět, zvláště Sam, bože a Ollie

„Jistě, ale jeď opatrně. Jestli ještě trochu přituhne, bude pěkná námraza. Proč vůbec nepřijde Bill sem?“ Ale Benjamin jen energicky zavrtěl hlavou, rozhodoval se vždycky stejně rychle jako ona. „Byl tu už třikrát za sebou, a tak jsem mu slíbil, že přijdu dneska já k němu. Melka stejně taky nebude doma. Telefonovala už?“

Sarah zavrtěla hlavou. „Ne, ještě ne.“ Nikdy nezavolá včas.

Vždycky zapomene. Dělá si co chce, už odmalička si vlastně dělala bez velkých ceremonií, co si zamanula. Žije si vlastním životem a v jejích patnácti letech z ní přímo čiší pocit nezávislosti. „Jak to, že nepřijde dnes večer domů? Je přece úterý.“ Teprve od září měla Melissa dovoleno chodit na rande, a to jen jeden víkendový večer. Doma museli vědět, že jde s někým, koho znají, a co bude dělat.

„Slíbil jsem, že se pro ni stavím.“ Vzal si z košíčku na jídelní lince jablko a zakousl se do něho. „Má večer zkoušku.

Nacvičuje s dramatickým kroužkem nějakou hru. Neměj o ni starost, mami.“ Oba slyšeli bouchnutí domovních dveří a Sáře neušlo, jak Agnes mrkla s tichým úsměvem na hodinky a zároveň na svoji sekanou.

Podle těžkého dupotu to mohl přicházet klidně dospělý muž, ale pak se ozvalo nadšené zahafání, tlumená rána, prásknutí dalšími dveřmi, znovu štěkot a vtom už vtrhli do kuchyně Sam a irský setr Andy. Po psovi zůstávaly všude ťápoty, jak skákal kolem chlapce, jehož lesklé tmavé vlasy byly úplně mokré. Měl stejně zelené oči jako jeho otec a zubil se širokým srdečným úsměvem. Natahali se psem dovnitř, jeden v botách a druhý na tlapách, tuny sněhu. Andy totiž vyskakoval na Sama, aby mu položil tlapky na ramena a olízl mu tvář, jenže sníh teď rychle roztával na podlaze v loužičky. „Ahoj, rodino! To je vůně. Co bude k večeři? Sekaná?“

Agnes se k němu obrátila s úsměvem, dokud ovšem nespatřila, jakou spoušť jí rychle dělá z kuchyně. Sáru s Benjaminem to rozesmálo. Sam byl beznadějný případ,dokázal udělat z každé místnosti během několika vteřin chlívek. „Už ať jsi pryč, ty kluku protivná! A kde máš čepici? S takhle mokrou hlavou si uženeš smrt!“ Ohnala se po něm vařečkou stejně jako předtím po Benjaminovi, tentokrát s větší vervou, ale hned mu taky běžela s hubováním a nadáváním jako

správná kvočna pro ručník.

„Ahoj, mamko.“ Když jí Sam přiběhl dát pusu, přihlíželo psisko se zuřivým vrtěním ocasu. Sam se s ním začal znovu škádlit, sotva se vyzul z bot, které nechal válet na podlaze uprostřed kuchyně. Tam je nadšený Andy objevil a hned s jednou z nich uháněl za velkého lamentování Agnes na pohovku do obývacího pokoje, kde botu odložil.

„Už ať jste odtud pryč! Oba! Mažte se nahoru vykoupat!“ volala Agnes za Samem, který se hnal nahoru po schodech s Andym v patách. Když přitom odhodil na podlahu i kabát a nechal ho tam ležet, vložila se do toho Sarah.

„Pojď pěkně zpátky a posbírej si svých pět švestek!“ Jenže on už byl dávno pryč, a zatímco upaloval chodbou se štěkajícím

Andym v závěsu, držela už Agnes v ruce hadr a vytírala kuchyň.

Benjamin bral taky schody po dvou, aby už byl ve svém pokoji a uchystal si knihy na večer, a když se za nimi pak pomalu vydala i Sarah, nemohla myslet na nic jiného než na to, jak jí budou chybět. Jakmile vešla do ložnice, zazvonil telefon. Volala Melissa, aby jí oznámila, co už Sarah věděla, že se totiž zdrží ve škole na zkoušku v dramatickém kroužku a že se pro ni staví Benjamin, až se bude vracet domů. A potom se ozval Ollie a chtěl s ní jít na večeři i bez přátel, přesně jak to navrhovala Agnes.

„Uděláme si příjemný večer jen pro sebe. To mě, myslím, ještě víc potěší.“ Ani tou dálkou z New Yorku se z jeho hlasu nevytratila vřelost, a Sarah, která jí dobře porozuměla,měla zase v očích slzy, sotva položila sluchátko. Co mu má povědět?

Nic. Dnes večer ne. Ještě počká. Už se přece rozhodla, že mu to řekne až po vánocích.

Bloudila po ložnici, urovnávala věci, poslouchala zvuky od dětí, dotýkala se důvěrně známých předmětů a přemýšlela o svém manželovi. A pak se natáhla na postel a přemílala si v hlavě, co všechno pro ni každý z rodiny znamená. Ale rozhodně to není zadarmo, přestože si to neuvědomují, každý z nich ji o něco taky bezděky připravuje, třebaže ji na oplátku taky lecčíms obohacuje Jenže teď jí najednou to, co jí oni poskytují, nestačí, neodpovídá to jejím tužbám. Je hrozné přiznat si něco takového. Je hrozné něco takového před nimi vyslovit a Sáře to najednou připadalo naprosto nad její síly. Ale ona přece touží po vlastním životě. Teď už k němu dozrála. Nechce být jen takovou Agnes, která na ně každý den v kuchyni čeká, až se vrátí domů, a bude tam tak čekat pořád, než odejdou nakonec nadobro. Teď už to nebude dlouho trvat. Benjamin půjde na podzim. Melissa dva roky po něm a pak je tu Sam, jenže než bude odcházet z domova Sam, ona bude přece už dávno se vším, co si předsevzala, hotová. Tak jakýpak problém? Proč by nemohla pro změnu dělat to, po čem touží? Přestože si to říkala jen v duchu pro sebe, připadala si nepředstavitelně provinile. Její myšlenky znovu přerušil telefon, tentokrát volal tchán a zdál se rozrušený a unavený. Měl v posledním čase problémy se srdcem, a ani Phyllis nebyla ve své kůži.

„Ahoj, Georgei, co se děje?“

„Máš tam Olivera?“ Mluvil s ní tentokrát nezvykle úsečně.

„Ne, nemám.“ Svraštila ustaraně čelo, protože pro George měla slabost, pro Phyllis už méně. „Stalo se něco?“

„Ne, vlastně nevím přesně. Phyllis šla v poledne sama nakupovat a ještě se nevrátila. A v tomhle počasí Mám o ni prostě starost, když ani nezavolala. To jí není podobné.“

Phyllis byla ve svých devětašedesáti letech dobré kondici, jen jim v poslední době připadala trochu roztržitá. Prodělala před několika měsíci zápal plic a od té doby nebyla úplně v pořádku a Sarah věděla, že George má o ni velký strach. Byl v dvaasedmdesáti podstatně čilejší než jeho žena, i když působil fakticky mnohem sešlejším dojmem. Pořád však byl pohledný, urostlý, vzpřímený, s něžnýma očima a krásným úsměvem, jako má jeho syn. Přesto byly chvíle, kdy vypadal starší, než odpovídalo jeho věku, a Oliver se o něho strachoval.

„Asi jenom zapomněla na čas. Znáš přece ženské, když jdou nakupovat.“ Sarah se ho snažila uklidnit. Pro jeho srdce není dobré, když si dělá z každé hlouposti hlavu, a Phyllis se jistě každou

chvíli vrátí.

„Přemýšlím, jestli bych ji neměl jít hledat. Napadlo mě, jestli by třebas Oliver“ V poslední době se na Ollieho hodně spoléhal, a to odporovalo jeho povaze.

„Řeknu mu, aby ti zavolal, hned jak přijde domů.“ A tím je večeře vyřešená, jestli se ovšem Phyllis do té doby nevrátí.

Možná, že je to tak dokonce lepší. Vždyť Sarah najednou netoužila být s manželem sama. Jenže George telefonoval, ještě než se Oliver vrátil, že je

Phyllis doma živá a zdravá. Nemohla sehnat taxík a neměla drobné na telefon. Neprozradil Sáře, jak pomateně se Phyllis chovala, že si podle taxíkářových slov nemohla vzpomenout na jejich adresu, a když se jí potom George vyptával, zjistil s úlekem, že nezavolala, protože si nepamatuje jejich telefonní číslo. „Nezlob se, že jsem tě obtěžoval, moje milá.“

„Nemluv hlouposti, Georgi. Víš, že nám můžeš zavolat kdykoli.“

„Děkuju ti.“ George při rozhovoru sledoval ustaraně svoji ženu, která si pro sebe pobrukovala nějakou písničku a bloumala roztržitě po kuchyni. V poslední době pro ně vařil sám, a oba se tvářili, že to dělá s chutí, aby mu nebyla dlouhá chvíle, a že se taky rád kasá, o co je lepší kuchař než ona. „Pozdravuj ode mne Olivera, až se vrátí domů, a ať mi, prosím tě, zavolá, jestli mu vyjde chvilka času.“

„Jistě,“ slíbila Sarah, ale zapomněla na to jako na smrt, když Oliver zanedlouho přišel domů. Spěchal, aby se osprchoval as převlékl, protože si rozhodně nechtěl nechat ujít večeři se Sárou. „Ale necháme tu Sama úplně samotného.“ Zoufale si přála zůstat doma, aby se muži nemusela dívat přes stůl do tváře.

Neví, co by mu měla říct. Aspoň teď ještě ne. A tady doma se snadněji schová. Schová se za děti, za televizi, za cokoli.

Všechno je lepší než dívat se mu do tváře.

„Copak Agnes někam odchází?“ divil se Ollie, který sice Sáře nevěnoval příliš pozornosti, protože při holení zároveň sledoval jedním okem zprávy, ale na společný večer se zřejmě těšil. Má pro ni překvapení. Právě ho povýšili a zvedli mu plat. Teď už má před sebou jako zářný cíl jen samý vrchol žebříčku ve své firmě. Ve čtyřiačtyřiceti letech se prací řádí k legendám oboru. Je vděčný osudu, že se mu všechno splnilo, má oblíbenou práci, zbožňovanou ženu a tři děti, do kterých je blázen. Co víc může člověku život nabídnout? Na nic dalšího si absolutně nevzpomíná.

„Ale ne, Agnes nikam nejde, jen mě napadlo“

„Jaképak napadlo! Běž se obléknout.“ Něžně ji poplácal po zadničce, když procházela kolem něho, ale potom ji chytil, vypnul holicí strojek a objal ji. „Moc tě miluju, víš to?“

Samozřejmě že to věděla, až příliš dobře. Sama ho taky miluje, a to jen stěžuje všechno, k čemu se teď chystá.

„Já tě taky miluju.“ V očích měla smutek, když ji k sobě přitiskl ještě vřeleji.

„Moc šťastně se zrovna netváříš. Měla jsi dneska velkou zabíračku?“

„Ne, ani ne.“ Už žádnou zabíračku ani nezná. Děti mají pořád nějaký svůj program a málem už ani domů nepatří, o domácnost se stará Agnes a v posledních dvou letech se Sarah taky zbavila práce v některých komisích, aby jí zbylo víc času na psaní, které stejně k ničemu nevede. O jaképak zabíračce se dá v jejich příkladném životě mluvit? Nezná nic než věčnou prázdnotu a naprostou nudu. „Asi jsem jenom unavená. Málem bych zapomněla, volal tvůj otec. Máš mu zatelefonovat.“ „Stalo se něco?“ Neustále se o rodiče obával. Doléhalo na ně už stáří a jeho otec po srdečním záchvatu hodně zeslábl. „Je mu dobře?“

„Myslím, že ano. Aspoň když je teď už máti doma. Volal, protože šla odpoledne nakupovat a dlouho se nevracela. Myslím, že si o ni v tomhle počasí dělal starosti.“

„Dělá si vůbec ze všeho hlavu. Proto si taky uhnal srdeční záchvat. Pořád mu říkám, že se maminka umí o sebe postarat. Ale on si vede svou, prý je máti čím dál zmatenější, ale já jsem přesvědčený, že to není tak zlé, jak si namlouvá. Zavolám mu, až se vrátíme, jestli nebude moc pozdě. Tak už dělej,“

pobízel ji s úsměvem, „pospěš si, máme rezervaci na sedmou.“

Samovi dali pusu na dobrou noc, než odcházeli, a Agnes telefon do restaurace. Benjamin už bez rozloučení zmizel. Vzal si klíče od Sářina vozu a odjel hned, jakmile spořádal většinu sekané, dva talíře zeleniny a kus Agnesina jablkového koláče.

Sarah ovšem vůbec nepochybovala, že sotva dojede k Billovi, bude jíst znovu, a až se večer vrátí domů, dorazí pravděpodobně zbytek koláče. Její obavy, aby neztloustl, se jevily jako liché, neboť kromě širokých ramen připomíná pořád ono příslovečné bidlo, ačkoliv se cpe jako nezavřený. Vešli do útulné, krásné restaurace, zařízené ve francouzském venkovském stylu, kde plápolal v krbu mohutný oheň. Jídlo bylo výborné a Oliver k němu objednal vynikající kalifornské chardonnay. Oba relaxovali as Oliver přitom vyprávěl o svém povýšení a o kolik dostal přidáno. Poslouchala ho s divným pocitem. Celé roky žila jen zprostředkovaně přes něho a teď má najednou svůj vlastní život. Jako by k ní promlouval někdo úplně jiný. Samozřejmě že mu to přeje, jenže jeho úspěch už není jejich společným úspěchem. Je to pouze jeho vlastní úspěch. Tím si je teď jistá. Když dojedli, Oliver se pohodlně opřel a prohlížel si ji s podezřením, že něco není, jak má být, jen nevěděl co. Obvykle se v ní dost vyzná, ale dnes večer ne.

Dívala se na něho cizím a smutným pohledem a jemu se najednou srdce zachvělo předzvěstí strachu. Co když mu zahýbá? Možná je to jen přechodný flirt s nějakým pojišťovákem, ortodontistou či některým z jejich přátel. V takovém předměstském Zapadákově to u žen bývá dost běžné. Ale nevěřil, že by to platilo o ní.

Vždycky k němu byla poctivá, je už taková, přímočará, spolehlivá a čestná a právě tohle u ní kromě jiného taky tolik miluje. Ne, to není ono. On ji taky nikdy nepodváděl. Jen kdyby přišel na to, co se s ní vlastně děje. Když objednával šampaňské s moučníkem a prohlížel si ji ve světle svíček, zdála se mu ještě krásnější a mladistvější než kdy předtím. Vypadá v jednačtyřiceti lépe než většina jiných ve třiceti. Tmavě rezavé vlasy neztratily nic ze svého lesku a její postava je pořád stejně pěkná, s pasem skoro tak štíhlým jako před narozením dětí.

„Co tě trápí, zlato?“ zeptal se jí nakonec něžným hlasem a položil svoji ruku na její. Je to dobrák od kosti, o tom Sarah nikdy nepochybovala a ví taky dobře, jak ji má rád.

„Co by mě mělo trápit? Proč se ptáš? Udělali jsme si dneska nádherný večer.“ Nechtěla, aby poznal, že mu lže. On na to stejně přijde. Má ji dobře prokouknutou. Dvaadvacet let je dlouhá doba. „Kdybych měl stanovit za nejvyšší počet deset, myslím, že dnešní večer by si v tvém deníčku vysloužil sotva dvojku. Možná dokonce jedničku, jestli si návštěvu zubaře vedeš jako nulu.“ Zasmála se, Oliver se taky spokojeně usmál, když jí naléval šampaňské. „Jsi prostě blázen,“ obvinila ho.

„Jo, do tebe. Představ si, že takový starý prďola, jako jsem já, může být pořád ještě cvok do své ženy. Je to k uřehtání po osmnácti letech manželství.“

„Od kdy je někdo ve čtyřiačtyřiceti starý prďola? Jak jsi na to přišel?“

Odpověděl jí tichým, spikleneckým hlasem: „Když jsem minulou neděli v noci u tebe ve třetím kole neuspěl, to mě, myslím, řadí už trvale do téhle kategorie.“

Vesele se na něho zazubila. Jejich milování bylo vždycky jako jedna báseň. „Řekla bych, že dvakrát za půldruhé hodiny není zase tak zlý výkon. Nezapomínej taky, kolik jsi předtím vypil vína.“ Mrkl na dopitou láhev vína a na šampaňské, které ještě měli před sebou, a vesele si povzdechl: „To tedy dneska v noci asi zase vybouchnu, co říkáš?“

„Uvidíme. Snad abychom už radši šli a ověřili si to, než budeš mít ještě víc v hlavě.“ Smála se mu a byla najednou ráda, že si spolu vyšli. Už si tolik nepřipadala jako na jehlách.

„Díky za poklonu. Ale nejdřív bych rád slyšel, co tě trápí.“

„Vůbec nic.“ A v té chvíli mluvila čistou pravdu.

„Teď možná nic, ale ještě před chvilkou ano. Když jsem přišel domů, tvářila ses, jako by ti byla umřela nejmilejší přítelkyně.“

„Hlouposti.“ Ale trochu si tak připadala. Ollie je přece jenom její nejlepší přítel, a jestli se ona vrátí

do školy, tak ho svým způsobem ztratí. „Nevymýšlej si, Ollie.“

„A ty se mi nesnaž namluvit báchorky. V hlavě ti leží něco, co tě trápí. Nejde ti psaní?“ Ví, že za dva roky nenapsala ani řádku, ale co na tom sejde. Jemu jde jen o to, aby byla šťastná.

„Asi. Klopýtám od ničeho k ničemu. Asi už vůbec psát neumím.

Třebas to v mládí bylo jen chvilkové osvícení.“ Pokrčila rameny a poprvé za dva poslední roky jí to bylo jedno.

„Tomu nevěřím, Sáro. Bylas přece výborná. Jsem přesvědčený, že se do toho časem zase vpravíš. Třeba sis jenom neujasnila, o čem vlastně chceš psát. Snad bys měla chodit trochu víc mezi lidi, dělat něco jiného“

Bezděky jí uhlazoval cestičku, jenže ona se prvního kroku hrozila. Cokoli udělá nebo řekne, a ať k tomu zvolí jakákoli slova, jakmile je jednou vyřkne, všechno v jejich životě se natrvalo změní. „Taky jsem na to myslela.“ Opatrně pokročila o kousek dál.

„No a?“ Oliver čekal.

„Jaké no a?“ Sarah měla ze svého muže nebývalý strach. Poprvé v životě se ho opravdu bála. „Ty přece o ničem nepřemýšlíš, aniž bys k něčemu směřovala a něco nepodnikla.“

„Vidíš mi až do ledví.“ Sarah se na něho opět usmála se smutným výrazem, ale nechtěla mu ani za nic prozradit, o co jde.

„Co přede mnou tajíš, Sarrie? Mám z toho strašně špatný pocit, když nevím, co se ti vlastně honí v hlavě.“

„Nic se mi v hlavě nehoní.“ Její okolkování neznělo ani pro jednoho z nich přesvědčivě.“Třebas jsem už v přechodu.“

„Už zase?“ Zazubil se na ni. „To tu bylo naposled před dvěma roky a každý má nárok jen na jednu rundu. Teď je řada na mně.

Tak ven s tím, zlato.“

„Já nevím, Ollie“

„Jde o nás?“ Kladl jí tuto otázku se smutkem v očích.

„Ovšemže ne. Jak by mohlo jít o nás? Ty jsi přece senzační

Je to nejspíš jen můj problém. Buď se snažím příliš mnoho, nebo vůbec ne. Jako bych od té doby, kdy jsme se vzali, úplně ustrnula.“ Čekal se zatajeným dechem a naprosto zapomněl na šampaňské, na víno a společenskou atmosféru kolem sebe. „Já nedokázala v životě nic - a tys to dotáhl tak daleko.“

„Nenech se vysmát. Jsem jeden z miliónů lidí v reklamě, nic víc.“

„Nevyprávěj. Jen se na sebe podívej. Jen si vzpomeň, cos mi při večeři povídal. Do pěti let budeš stát v čele firmy

Hinkley, Burrows a Dawson a podle mého názoru ti to ani tak dlouho trvat nebude. Jsi ve vaší profesi vyhlášená jednička.“

„I kdyby, Sáro, víš dobře, že na tom houby sejde. Je to prima, ale co je dneska, nemusí platit zítra. A co ty?

Nevychovala jsi snad tři bezvadné děti? A to je stokrát důležitější.“

„No a co z toho? Jsou už málem dospělí a za rok za dva budou pryč. Melka a Benjamin rozhodně, a co potom? Mám snad jen sedět doma a čekat, až odejde taky Sam? Pak už se budu celý zbytek života den co den jen dívat na cajdáky v televizi a povídat si s Agnes?“ Oči se jí nad tou představou zalily slzami a Oliver se jen zasmál. Kam mu paměť sahá, neví, že by se někdy přes den dívala na televizi. Daleko spíš by se zahrabala do Baudelaira nebo Kafky.

„Maluješ mi tu opravdu pochmurný obraz, zlato. Nic ti přece nebrání, abys dělala co chceš.“ Ollie to jistě myslel dobře, neměl ani potuchu, jak velká je její ctižádost. Nikdy neměl. Už dávno ji pohřbila, uložila ji kamsi do brašny nebo do starého kufru vedle diplomu z Redcliffu.

„To snad nemyslíš vážně.“

„Samozřejmě že myslím. Můžeš přece dělat dobrovolnou práci, jít na částečný úvazek do

zaměstnání nebo psát zase krátké povídky. Můžeš dělat absolutně všechno, co si zamaneš.“ Zhluboka se nadechla. Teď přišla pravá chvíle, ať je na ni připravená, nebo ne. Cítila, že mu to musí povědět.

„Chci se vrátit do školy.“ Mluvila tak tiše, že ji přes úzký stůl málem neslyšel.

To je výborný nápad.“ S úlevou si oddechl. Nemiluje nikoho jiného. Chce jen do nějakého kursu. „Mohla bys jít na státní univerzitu tady v Purchase. A víš, že bys dokonce mohla získat doktorát, kdyby ses tomu trochu déle věnovala?“ najednou ji popudilo, jakým způsobem s ní mluví. Mohla by chodit do zdejší školy a trochu „trochu déle se tomu věnovat“.

Jak dlouho? Deset let? Dvacet? Až z ní bude jedna z těch babek, které navštěvují tvůrčí literární kursy, ale nikdy nezplodí řádku?

Nic takového nemyslím.“ Její hlas zněl najednou odhodlaně a mnohem zřetelněji. Náhle pro ni byl Oliver nepřítelem, který jí stále brání ve všem, po čem ona touží.

A cos tedy myslela?“ zeptal se zmateně.

Na chvíli zavřela oči, ale když je otevřela, podívala se na něho upřeně. „Přijali mě na Harvard k přípravě na doktorát.“

Rozhostilo se nekonečné ticho. Oliver na ni nepohnutě zíral a snažil se pochopit smysl jejích slov. „Co má tohle znamenat?“ Najednou nic nechápal. Co mu vlastně říká tahle žena, s níž sdílel dvě desetiletí jedno lože a o které si myslel, že ji zná. V jediném okamžiku se proměnila v někoho cizího. „Kdy sis o to zažádala?“

„Koncem srpna.“ Mluvila velmi tiše, ale v očích jí hořela rozhodnost, která mu byla tak dobře známá z jejího mládí. Mění se mu před očima v jinou osobu.

„No to je prima. Snad ses o tom mohla alespoň slovem zmínit.

A jak sis to představovala po přijetí?“

„Ani ve snu mě nenapadlo, že by mě přijali. Zažádala jsem si jen tak, z legrace, nejspíš když Benjamin začal uvažovat, že se přihlásí na Harvard.“

„To zní opravdu dojemně, rodinný tým maminky a synáčka. A co teď? Co uděláš teď?“ Srdce mu bušilo až v krku a najednou toužil, aby byli doma, kde by mohl rázovat po pokoji a nesedět tady u stolu jako přikovaný v koutku restaurace, který v něm najednou vyvolával klaustrofobii. „O čem to vlastně mluvíš? To snad nemůžeš myslet vážně?“

Pomalu přikývla a pohlížela na něho očima, které byly jako dva kousky modrého ledu. „Proč bych nemohla, Ollie?“

„Ty se chceš vrátit do Cambridge?“ Sám tam žil sedm let a ona čtyři, ale to už je nekonečně dávno. Ani na okamžik ho v životě nenapadlo, že by se tam měl vrátit.

„Rozhodně o tom uvažuji.“ Nedokázala se mu ještě přiznat, že jde o víc než o pouhé úvahy. Připadalo jí to příliš kruté.

A co si mám počít já? Mám snad nechat práce a jít s tebou?“

„Nevím, o tom jsem ještě nepřemýšlela, nečekám, že bys něco udělal. Je to všechno můj problém.“ Nepovídej. Vážně? A co máme dělat my, co čekáš od nás, až si budeš hrát znovu na studentku? Dovol, abych ti připomněl, že

Melissa bude doma ještě dva roky a Sam devět let. Vypadlo ti to snad z paměti?“ Vzteklý bez sebe kývl netrpělivě na číšníka, aby mu přinesl účet. Asi se zbláznila. Ano, zbláznila se. To už by snad raději slyšel, že má s někým poměr. Taková situace se dá snadněji vyřešit, alespoň teď mu to tak připadalo.

„Nic z toho mi nevypadlo z paměti. Jen si to musím ještě všechno promyslet.“ Odpovídala mu tiše, zatímco on odpočítával ze svazku bankovky, které položil na stůl.

„Asi by ti prospěl pořádný cvokař. Chováš se jako unuděná, neurotická panička.“ Studeně si ho změřila, když vstával od stolu, a nedokázala už udržet na uzdě výbuch z hluboké frustrace posledních dvaceti let.

„Co ty o mně víš?“ Stála tam proti němu, zatímco je číšníci sledovali z uctivé vzdálenosti a hosté u

vedlejších stolů předstírali, že neposlouchají. „Nemáš ani ponětí, co to znamená vzdát se všech svých snů. Ty máš všechno - kariéru, rodinu, ženu, která na tebe doma čeká jako věrný pejsek, aby ti podala noviny a bačkory. A co mám ksakru já? Kdy já budu mít něco svého? Kdy se dostanu k tomu, co chci udělat? Až ty budeš pod drnem, až děti vypadnou z domova, až mi bude devadesát? Tak dlouho prostě čekat nebudu. Chci to zkusit hned teď, než budu tak stará, že nic rozumného stejně nedokážu a taky mi na tom už bude houby záležet a ani mě to nebude těšit. nehodlám tu jen nečinně dřepět a čekat, až začneš obvolávat naše děti, protože nebudeš vědět, jestli jsem se ztratila při nakupování nebo jestli jsem už náhodou neměla tohohle života tak plné zuby, že jsem se rozhodla vůbec se domů nevracet. Toho se, Olivere

Watsone, dočkat nemíním!“

Jakási žena u vedlejšího stolu měla sto chutí vstát a Sáře zatleskat. Sama se vzdala svého snu studovat medicínu a místo toho povila čtyři děti muži, který ji dvacet let podvádí a považuje ji za samozřejmý kus vlastního majetku. Jenže Oliver mezitím vypochodoval rázně z restaurace a Sarah sebrala kabát a kabelku a šla za ním. Nepromluvil na ni, dokud nedošli na parkoviště, a tentokrát měl v očích slzy.Jen si Sarah nebyla jistá, jestli ze zimy, z ublíženosti, nebo ze vzteku. Kdo to mohl poznat? Neuvědomovala si totiž, že se mu boří všechny jeho hodnoty. Vždycky se k ní hezky choval, miluje jak ji, tak jejich děti, nikdy ji neposílal do práce, protože se o ni chtěl postarat sám a chránit ji jako svou milovanou, uctívanou a zbožňovanou ženu. A ona ho teď za to nenávidí a chce se vrátit do školy, ale nejhorší ze všeho je, že jestli odejde zpátky na

Harvard, musí je tu nechat samotné. On přece nemá nic proti škole jako takové, ale jde o to, kde ta škola je a co bude její odchod pro ně všechny znamenat.

„Mám tomu rozumět tak, že ses rozhodla mě opustit? Opravdu?

Chceš se na nás skutečně vykašlat? A jak dlouho už to víš?“

„Teprve dneska odpoledne mi přišla kladná odpověď, Olivere.

Ještě jsem to ani sama nestačila strávit. A nerozhodla jsem se tě opustit.“ Snažila se být klidná. „Mohu přece přijíždět na prázdniny a na víkendy.“

„A co si proboha svatého máme mezitím počít my? Co bude s

Melkou a se Samem?“

„Mají přece Agnes.

Jak tam tak stáli ve sněhu a křičeli na sebe, Sarah si z celé duše přála, aby mu to nebyla tak brzy vyklopila. Vždyť si to ještě ani sama nestačila srovnat v hlavě.

„A co já? Já snad mám taky Agnes? Ta bude nadšením bez sebe, až to uslyší.“

Sarah se na něho usmála. I když je sebesklíčenější, zůstává stále slušný a legrační. „Nechme to uležet, Ollie

Potřebujeme si to oba promyslet.“

„Ne, to není třeba.“ Najednou se tvářil tak rezolutně, jak ho ještě nikdy neviděla. „Co si vůbec máme promýšlet? Jsi vdaná ženská s manželem a třemi dětmi. Jak chceš odejít do školy, která je dvě stě mil daleko, jestli ses nerozhodla nechat nás plavat, takhle a ne jinak vypadá holá skutečnost.“

„Tak prosté to není. Proč se na to díváš zjednodušeně,

Olivere. Co když já prostě nemám na vybranou?“

„Jsi egocentrička.“ Odemkl auto, trhl dvířky a vklouzl za volant. Jakmile nastoupila i ona, probodl ji pohledem a zaútočil na ni dalšími otázkami. „Jak si to vlastně hodláš financovat, nečekáš přece, že budu kromě Benjamina vydržovat na

Harvardu i tebe?“ Budou muset dost šetřit, až budou mít jedno dítě na vysoké, natož až tam odejde taky Melka. Bylo by samozřejmě nesmyslné, aby je zatěžovala ještě ona. Avšak pro případ, že by ji přece jen přijali, měla Sarah tento problém už dávno promyšlený.

„Mám pořád ještě peníze po babičce. Až na tu novou střechu, kterou jsme na domě potřebovali, jsem je na nic nepoužila.“

„Myslel jsem, že to jsou peníze, které jsme dali stranou pro děti. Dohodli jsme se, že se jich ani nedotkneme.“

Třebas bude pro děti důležitější, že jejich matka bude v životě dělat něco smysluplného, že něco napíše, co pro ně jednou bude něco znamenat, nebo, že si najde práci, která někomu prospěje, nebo že se vůbec bude věnovat něčemu užitečnému.“

„To je náramná myšlenka, ale jsem přesvědčený, že y tvoje děti daly přednost mámě před nějakým literárním vzorem,“ Domů neměli daleko, takže Oliverovi jeho roztrpčenost vydržela, ale když zastavili na příjezdové cestě před domem, celý se ba sedadle schoulil. „Ty ses už rozhodla, viď? Chceš nás opustit,

Sarrie, že?“ Z jeho hlasu zazníval nekonečný smutek, a když se k ní tentokrát otočil s uslzenýma očima, věděla, že to nejsou slzy z větru, ale z jejích slov.

Upírala zvlhlé oči na sníh a snažila se najít vhodná slova, než se k němu obrátila. „Zdá se mi, že to prostě musím udělat,

Ollie, nevím, jestli se mi někdy podaří vysvětlit ti to, pro mne je to nezbytnost. Neodjedu na dlouho, čestné slovo, pospíším si, budu dřít jako mezek.“ Komu chce co namluvit. Oba přece dobře vědí, že je to intenzivní dvouletý program.

„Jak můžeš být taková?“ Byl by rád dodal „ke mně“, ale to by mu připadalo příliš sobecké. „Nemůžu jinak,“ zašeptala, když vtom za nimi zastavilo auto a světla jeho reflektorů jim ozářila obličeje. Sarah viděla, že

Oliverovi po tvářích stékají slzy, a nepřála si nic jiného než přitisknout ho k sobě. „Nezlob se, nechtěla jsem ti to povědět už dnes, chtěla jsem počkat až po vánocích.“

„Co by se tím změnilo?“ Podíval se dozadu na Benjamina s

Melissou, kteří vystupovali z druhého auta, a pak znovu na svoji ženu. Na ženu, o kterou měl brzy přijít, protože se rozhodla odejít od nich zpátky do školy a možná se už nikdy nevrátit, ať si teď říká, co chce. Věděl, že už nikdy nic nebude takové, jako bývalo. Oba to věděli. „Jak to chceš vysvětlit jim?“

Děti čekaly na rodiče, až i oni vystoupí z auta, ale pusy jim jely jako namydlené i v tom mrazivém nočním vzduchu a Sáře se při pohledu na ně sevřelo srdce. „Ještě nevím. Nejdřív musíme odbýt svátky.“ Oliver přikývl, a než otevřel dvířka, setřel si ještě rychle slzy, aby je děti neviděly. „Ahoj, tati, jak jste se měli na večeři?“ Benjamin byl zřejmě ve výborné náladě a Melissa se svýma dlouhýma nohama a dlouhými blond vlasy se usmívala. Byla ještě stále nalíčená z divadla a plná nadšení, že už zkoušeli hru v kostýmech.

„Prima,“ odpověděla místo něho rychle Sarah a vesele se na děti usmála. „Je to roztomilé místečko.“ Oliver se na zahleděl s úžasem, jak dokáže s nimi vůbec mluvit, že se umí tak přetvařovat a klidně se jim podívat do obličeje. Možná že v ní je něco, o čem neví, o čem nikdy nevěděl a snad ani vědět nechce.

Když vešel do domu, popřál dětem dobrou noc, a jak stoupal pomalu nahoru po schodech, připadal si starý, unavený a rozčarovaný. Pak už jen čekal, až Sarah zavře tiše dveře jejich ložnice. „mrzí mě to, Ollie, věř mi,“ obrátila se k němu.

„Mně taky.“ Stále tomu nemohl uvěřit. Snad si to ještě rozmyslí. Možná že je v přechodu. Může mít taky nádor na mozku.

Nebo se tak ohlašuje vážnější deprese. Třeba se zbláznila nebo vždycky bláznivá byla. Ale ať je jaká je, jednou je to jeho žena, kterou miluje. Nepřeje si, aby odcházela. Chce, aby odvolala všechno, co řekla, chce, aby mu opakovala, že ho nedokáže ani za nic opustit jeho nejen děti jeho Jenže jak tam stála a zádumčivě ho pozorovala, věděl, že to neudělá. Platí, co řekla. Vrací se na Harvard. Odchází od nich.

Když to konečně plně pochopil, zabolelo ho u srdce, jako by mu do něho někdo vrazil dýku. Uvažoval, co si bez ní počne. Už při pouhém pomyšlení na to se mu chtělo brečet, chtělo se mu umřít, jak tam ležel té oné noci v posteli vedle ní a cítil její teplo. A přitom mu skoro připadalo, jako

by už byla pryč. Ležel vedle ní rozdychtěný a přál si, aby se vrátila všechna ta nenávratně ztracená léta, ale přestože po ní toužil víc než kdy jindy, otočil se jen pomalu na bok zády k ní, aby neviděla jeho slzy, a ani se jí nedotkl.

3

Předvánoční dny se vlekly a Oliver se teď domů vracel většinou s velkou nechutí. Chvílemi Sáru nenáviděl a chvílemi ji miloval víc než kdy jindy a stále uvažoval, jak změnit její názor. Jenže ona se už rozhodla. Mluvili o tom do omrzení, každý večer dlouho do noci, když byly děti v posteli, a Oliver u Sáry najednou narazil na bezcitnou tvrdohlavost, o níž se domníval, že už dávno patří minulosti. Jenže Sarah byla přesvědčená, že teď svádí boj o vlastní život.

Slibovala, že se nic nezmění, přijede prý domů každý pátek večer, miluje ho přece stejně jako dřív, ale oba věděli, že si jen sama sobě něco namlouvá. Jak by mohla dojíždět, když bude muset psát seminární práce a učit se na zkoušky. A kdyby měla jezdit domů, aby se zahrabal do knih, frustrovala by jen jeho i děti. Všechno se nutně změní, jestli se vrátí do školy. Jinak to nepůjde, ať si to Sarah chce připustit nebo ne. Snažil se ji přemluvit, aby šla na jinou školu, někam blíž k domovu, i

Kolumbijská univerzita by byla lepší než vracet se celou tu dálku až do Harvardu. Jenže ona byla umíněně rozhodnutá vrátit se právě tam. Občas ho napadlo, jestli snad Sarah tak nechce polapit své ztracené mládí, vrátit čas zpátky do dob, kdy jí život připadal jednodušší, i když jemu samotnému se ten dnešní líbí mnohem víc. A nikdy nepochopí, jak může opustit děti.

Ty dosud o matčiných plánech nic nevěděly. Starší dvě cítily ve vzduchu určité napětí, takže se Melissa Sáry několikrát vyptávala, jestli se s taťkou nepohádali, ale Sarah ji vždycky odbývala jen bezstarostným mávnutím ruky. Nechce jim za nic pokazit vánoce a uvědomuje si, že je její oznámení vyvede z míry. Rozhodla se, že jim to řekne den po vánocích, a Oliver s tím souhlasil, protože doufal, že se mu ještě podaří ji zviklat. Navštívili Melissino divadelní představení a potom ozdobili vánoční stromeček ve zdánlivě naprosté harmonii.

Zpívali koledy, utahovali si z Olivera a Benjamina, když se potýkal se svíčkami, a ze Sama, že baští kukuřici rychleji, než ji Melissa se Sárou stačí navlékat. To jim přece Sarah nemůže udělat. To si přece nikdo z nich nezaslouží. I když mají všichni Agnes moc rádi, je to přece jenom pouhá nájemná síla. A on pracuje celý den v New Yorku. Pronásledovaly ho představy, že se Benjamin s Melissou budou chovat jako utržení ze řetězu a se Samem že to půjde od deseti k pěti, zatímco si jejich maminka bude v Harvardu hrát na postgraduální studentku.

Teprve na Štědrý večer se s ní mohl posadit sám v knihovně před plápolající oheň a požádat ji zasmušile, aby na svých plánech netrvala. Rozhodl se, že když to nepůjde jinak, bude třeba i škemrat.

„Tohle jim přece nemůžeš provést.“ Zhubl za čtrnáct dnů o pět kilo, ale přestože je napětí ve vzduchu oba div nezničilo, zůstávala Sarah neoblomná. Už minulý týden odpověděla, že přijímá, takže by měla odjet do dvou týdnů, aby si našla v Bostonu nějaké bydlení. Škola jí začíná patnáctého ledna. Teď už zbývá jenom zvládnout vánoce, sbalit si věci a promluvit s dětmi. „Nebudeme se k tomu znovu vracet, Ollie.“

Nejradši by vyskočil a pořádně s ní zacloumal, ale ona se stáhla do sebe, jako by se nemohla vnitřně vyrovnat s bolestí, kterou - jak věděla - mu působí.

Děti si pověsily ke stromečku punčochy a Oliver se Sárou snesli pozdě večer dolů dárky, které Sarah s Agnes několik týdnů balily. Sarah se tento rok přímo překonávala, skoro jako by to měly být jejich poslední vánoce. Ollie jí koupil u Van

Cleefa před týdnem nádherný prsten, protože věděl, že po něčem takovém vždycky toužila. Byl to prostý kroužek zdobený malými podlouhlými diamanty, s nádherně broušeným čtvercovým smaragdem uprostřed. Chtěl jí ho věnovat už ten večer, ale najednou mu připadalo, že jí tímhle

dává spíše úplatek než dárek. Zamrzelo ho, že prsten vůbec kupoval.

Před spaním si Sarah nařídila budíček na šestou. Chtěla vstát brzy, aby přichystala nadívaného krocana. Agnes taky vstane včas, většinu práce zastane, ale krocana chce Sarah udělat sama, jak to žádá rodinná tradice. A bude to její poslední dárek pro ně.

Když zhasli světlo, Sarah v posteli tiše přemýšlela a poslouchala, jak Ollie oddychuje. Věděla, že nespí, a dovedla si velice dobře představit, co se mu honí v hlavě. Byl poslední dva týdny jako smyslů zbavený. Nepřestali se hádat a křičet na sebe, donekonečna omílali totéž, ale ona byla neochvějně přesvědčená, že se alespoň ze svého hlediska rozhodla správně.

Teď už by jen ráda měla všechno za sebou a vrhla se do nového života, utekla od nich od všech i od bolesti, kterou ví, že

Olliemu působí.

„Nechovej se pořád, jako bych odtud odjížděla navždycky.“

Její hlas zněl ve tmě něžně.

„A copak to není pravda?“ Mluvil tak smutně, že by ho nejraději vůbec neposlouchala.

„Řekla jsem ti přece, že přijedu domů každý možný víkend, a budu mít přece taky spoustu prázdnin.“

„A jak dlouho si představuješ, že to tak může klapat? Copak můžeš dojíždět sem a chodit do školy tam? Nechápu prostě, jak nám můžeš něco takového provést.“ Opakoval to za posledních čtrnáct dnů už po tisící a pátral ve svém nitru po nějakém jiném důvodu. Co snad on sám udělal nebo co naopak opomenul, protože pravý důvod je jistě v něčem takovém. Jestli ho opravdu miluje, tak si přece nemůže přát žít někde daleko od nich a úplně jinak než oni.

„Možná, že až budeme mít všechno tohle za sebou, tak mě spíš pochopíš. Jestli se mi nakonec podaří něco dokázat, budeš si třeba i ty víc vážit mého nynějšího rozhodnutí. A jestli to tak bude, pak to stojí za to.“

„Vážím si tě i teď. Vždycky jsem si tě vážil.“ Otočil se a prohlížel si ji ve světle měsíce. Byla pro něho stále ještě krásná, snad teď ještě o to víc, že mu bolest z její ztráty stále připomíná, jak ji miluje. A pak pomyslel s úzkostí na děti, že ještě ani netuší, co on už ví. „Kdy si chceš promluvit s dětmi?“ „Myslím, že zítra večer, až tvoji rodiče odjedou domů.“

„To bude parádní zakončení vánoc.“

„Myslím, že bych to už neměla odkládat. Děti tuší, že se něco děje. Melka má nějaké podezření už týden a Benjamin je pořád v trapu. U něho je to vždycky znamení, že něco není v pořádku, a on neví, jak se má zachovat.“

„A jaké myslíš, že budou jejich pocity, až uslyší tvoje novinky?“

„Asi stejné jako naše. Budou vyděšené, zmatené a možná, že mi to budou i trochu přát. Myslím, že Benjamin a Melka mě dokáží pochopit. Strach mám ale o Sama.“ Otočila se, aby na Ollieho lépe viděla. Jak vzpomínala něžně na jejich benjamínka, vzala

Olivera tiše za ruku, a když se znovu ozvala, třásl se jí hlas.

„Dohlédni na něho, Ollie, tebe potřebuje víc než mě“

„Tebe potřebuje taky. Já ho vidím jen pár hodin denně, a to se spolu nebavíme o ničem jiném než o fotbalu, baseballu a úkolech.“

„Je to dobrý začátek. Třebas k sobě budete mít potom všichni blíž.“

„Myslel jsem si, že k sobě blízko máme.“ Právě to mu působí největší bolest. Jemu přece připadá, že mají všechno. Pro něho jsou ideální rodinou, která vede ideální život, ale také ideálním

manželstvím. „Vždycky jsem měl za to, že mezi námi všechno klape Nikdy mě nenapadlo, že se na to můžeš dívat jinak, totiž až na měsíce, když jsi byla v jiném stavu, ale vždycky se mi pak zdálo, že jsi nakonec šťastná, dokonce i před Samovým narozením.“ Nesl zvlášť těžce právě pomyšlení, že jí snad neposkytují všechno, po čem toužila.

„Byla jsem, vlastně jsem prostě jsem jen toužila po něčem, co tys mi nemohl poskytnout. To musí vzejít ze mne a já se toho nikdy nedočkala.“ Cítila se strašně provinile, že by si kvůli ní měl

dělat výčitky, že snad nesplnil její očekávání.

Byl vždycky vzorný manžel.

„A když se toho nedočkáš ani teď?“

„Pak to nejspíš vzdám.“ Ale byla přesvědčená, že tentokrát uspěje, částečně se to už teď ukazuje. Samo rozhodnutí, že odjede, ji změnilo.

„Jsem přesvědčený, že ses toho mohla dočkat i doma. Snad jsi potřebovala jenom víc svobody.“ Posunula se k němu blíž v jejich pohodlné posteli a on ji jednou rukou objal. „Měla jsem veškerou svobodu, kterou jsem potřebovala. Jen jsem nevěděla, co si s ní počít.“

„Ty moje zlato“ Oliver, s očima plnýma slz, ponořil obličej do jejích vlasů a cítil, že i její ramena se otřásají vzlykotem, když si položila tvář na jeho prsa. „Proč se tak trápíme? Nemůžeme jen vrátit čas o pár týdnů zpátky a zapomenout na všechno, co se stalo?“

Sarah jen zavrtěla hlavou a podívala se na něho uslzenýma očima. „To nejde. Vždycky bych si vyčítala, že jsem něco promeškala. Však já se vrátím Čestně Věř mi. Už proto, že tě mám tolik ráda.“ Ale Oliver v koutku duše cítil, že to tak nedopadne, ať si ona maluje, jak chce. Bylo by jistější udržet si ji doma, nenechat ji nikam odejít. Když bude jednou pryč, může se stát cokoliv. Leželi tam tak dlouho přituleni, s tvářemi vedle sebe, a jen občas se jeden dotkl rtů druhého. Konečně Oliver neudržel žárlivost po ní dál na uzdě. Poprvé za čtrnáct dnů se jí zmocnil s vášní a touhou, na jakou už dávno ani nepomysleli.

Náruživost, smutek a nenasytný hlad jejich milování vyvěraly ze zoufalství, které dosud nikdy nepoznali. Sarah to také tak vnímala, a když se pak v konečném záchvěvu spojili a poté jen tak vedle sebe odpočívali a líbali se, snažila se potlačit svůj pocit viny, smutku a lítosti, až jí Oliver usnul v náručí

Oliver ten hoch, do kterého se kdysi zamilovala teď už dospělý muž láska, která v Harvardu začala a teď tam možná i skončí.

4

Na Boží hod odpoledne nevěděli, kam dřív skočit. Připravit stůl, krocana, dárky, odpovídat na telefonáty z Chicaga a třikrát od Watsonů. George jim volal, že Phyllis není úplně v pořádku, ale Oliver nad tím jen mávl rukou, že se otec zase zbytečně vzrušuje. Čekali je v poledne, ale objevili se až před druhou s plnými náručemi dárků pro všechny včetně kašmírové šály pro Agnes a obrovské kosti na polívku pro Andyho. Phyllis se zdála přes Georgeovo varování ve výborné formě a velice jí to slušelo v nových nachových vlněných šatech, které si koupila ten den, kdy chodila hodiny po nákupech, zatímco její manžel div neumřel strachy.

Rozbalování dárků nebralo konce a Sarah byla stále ještě jako omráčená ze smaragdového prstenu, který dostala od Ollieho už ráno, když seděl za prvního rozbřesku u stolu v kuchyni a pozoroval ji, jak nadívá krocana. Ona mu dala beraní kožich, nějaké magnetofonové pásky, o nichž věděla, že ho potěší, ponožky, jiné hlouposti a nádhernou, novou černou koženou aktovku. A on jí věnoval žertem legrační malou červenou školní brašničku, aby jí připomněl, že pro něho zůstala pořád ještě „dívenkou“, a zlatý kompas s nápisem „Vrať se brzy. Miluji tě.

Ollie“, aby našla cestu domů.

„Co to je, tati?“ vyptával se Sam, když Sarah tento dárek rozbalila a on si to prohlížel. „Chystáte se snad s mamkou pod stan? Ten kompas je ale nóbl.“

„Tvoje maminka je taky nóbl dáma. Napadlo mě, že by se jí mohl hodit, kdyby náhodou zabloudila.“ Oba se rozesmáli a Sarah natáhla ruku a jemně Ollieho pohladila. Potom ho něžně políbila a odešli spolu do kuchyně, kde jí Oliver pomáhal naporcovat krocana.

Jídlo probíhalo bez veškerého vzruchu, až na to, že uprostřed hodování se začala babička Phyllis chovat nezvykle činorodě.

Vyskakovala při každé příležitosti ze židle, aby pomohla odnést talíře, které nikam odnášet

nepotřebovaly, nebo aby něco bezdůvodně přinesla z kuchyně, a každého také nejméně desetkrát pobízela, aby si ještě přidal.

„Co se děje s babičkou?“ vyptával se Sam otce, když se

Phyllis jednu chvíli rozběhla za Agnes, že jí rozhodně musí pomoci. „přece nikdy tak ráda v kuchyni nepomáhala.“ Oliver si toho také všiml, ale namlouval si, že ji jen něco vyvedlo z míry. Přímo sršela energií.

„Asi chce prostě mamince a Agnes pomáhat. Staří lidé cítí někdy takovou potřebu. Chtějí dát každému najevo, že jsou ještě užiteční.“

„Aha.“ Sam spokojeně přikývl, ale ostatním její chování také neušlo. Melka se ustaraně podívala na matku, Sarah jen zavrtěním hlavy naznačila, že by nerada, aby se nevyřčené otázky formulovaly nahlas. Najednou jí bylo jasné, že s tchyní není něco v pořádku.

Jinak probíhal jídlo v pohodě. Každý si přidával nové a nové porce, a když Sarah, Agnes a Phyllis odešly uklízet kuchyň, všichni ostatní se znaveně rozvalili v obývacím pokoji. Melissa taky zaskočila na chvilku do kuchyně, ale potom si šla sednout k oběma mužům a k svým dvěma bratrům. Posadila se vedle dědečka George a podívala se na něho ustaraně. „Co je s babičkou? Připadá mi hrozně neklidná.“

„Někdy teď bývá takhle rozrušená. Dá se jen těžko upokojit, a tak je někdy lepší nechat ji, až se sama unaví, pokud netropí nějaké hlouposti. Je tam všechno v pořádku?“

„Myslím, že ano. Motá se v kuchyni.“ Ve skutečnosti ovšem nedělala nic, jen mluvila a mluvila a přenášela špinavé talíře z jednoho kouta do druhého bez zjevného výsledku. Sarah i Agnes to bez poznámek zaznamenaly, jen Melku nakonec poslaly, ať si už jde do pokoje. Když je babička uslyšela vyslovit její jméno, zeptala se s pohledem upřeným přímo na svoji jedinou vnučku:

„Copak Melka je tady taky? Strašně ráda bych ji viděla. Kde je?“ Melissa úžasem oněměla, ale jí rychle pokynula, aby šla vedle. Melissa se pak velmi rozrušená posadila v pokoji vedle dědečka a chtěla od něho vědět, co se vlastně děje.

„Nikdy jsem ji neviděla tak strašně roztržitou.“

„Teď je taková každou chvíli.“ George Watson se podíval smutně na syna. Přesně to se pokouší Olliemu vysvětlit. Jenže někdy se zase Phyllis zdá zdravá jako řípa a on se sám sebe ptá, jestli si tu její roztržitost jen nenamlouvá. Neví, co si o tom myslet. Jeden den nad sebou ztrácí Phyllis naprosto vládu a druhý den je zase zdánlivě v pořádku, a někdy se dokonce mění z hodiny na hodinu. Je z toho vyděšený a zmatený. „Nevím, co s ní je, Melko. Dal bych nevím co za to, kdybych to věděl. Snad to je jen věkem, ale na to zase není ještě tak stará.

Když přišly za pár minut do pokoje i Phyllis se Sárou, zdála se babička už mnohem klidnější. Posadila se pokojně do křesla a povídala si s Benjaminem, který jí vyprávěl o své přihlášce na

Harvard. Hlásí se taky na Princeton, na Stanfordovu univerzitu na Západním pobřeží, na univerzitu Brownovu, Dukeovu a do

Georgetownu. Se svými známkami a sportovními schopnostmi si může vybírat z celé škály prestižních univerzit. Ale pořád doufá, že ho vezmou na Harvardu, a teď v to doufala i Sarah. Líbilo by se jí, kdyby byli ve škole společně. Kdyby to klaplo, snad by se na ni tolik nezlobil, že se rozhodla opustit domov o pět měsíců dřív, než bude odcházet do koleje on. Ollie jí dokonce navrhoval, aby alespoň počkala, než Benjamin odejde na vysokou, ale jí se už nechce nic měnit. Čeká na tuto chvíli tolik let, že teď už to nemíní odkládat ani o hodinu déle.

Přesně takovou reakci u ní předpovídala Phyllis už před mnoha lety, ale teď už by si to sotva pamatovala a ani by nechápala, o co jde.

„Kdy ti ze všech těch škol mají odpovědět?“ George Watson se těšil se svým vnukem.

„Až asi v dubnu.“

„To je pro chlapce tvého věku dlouhé čekání.“

„Jistě,“ usmál se Benjamin a podíval se s pohledem plným hrdosti na otce. „Ale taťka se mnou na jaře chce ty univerzity objet, ještě než mi přijdou odpovědi. Většinu z nich znám, jen na Dukeově a

Stanfordově univerzitě jsem nikdy nebyl.“

„To je všechno velká dálka. Myslím si pořád, že bys měl jít na Princeton.“ Všichni se usmáli, protože Princeton bývala

Georgeova univerzita a George byl přesvědčený, že by nikdo neměl chodit jinam.

„Třebas tam nakonec skončím, jestli se nedostanu na Harvard.

Možná se ti jednou podaří přesvědčit Melku, že tam má jít.“

Melka jen zavrčela a hodila po něm nakousnutou sušenku.

„Víš dobře, že chci na Kalifornskou na drama.“

„Jasně, jen jestli se dřív nevdáš.“ Normálně by řekl: jestli tě někdo dřív nezbouchne, ale před rodiči si to netroufl. Právě prožívala velkou lásku s jedním klukem z jeho třídy, a přestože si Benjamin nemyslel, že už zašla „tak daleko“, měl podezření, že se k tomu schyluje. Melka taky nedávno zjistila, že i on má novou lásku, hezkou blondýnku se senzační postavou, Sandru

Carterovou.

Večer pomalu uplynul, a když starší Watsonovi odjeli domů, podíval se Oliver tázavě na Sáru. Byla v poslední půlhodině tichá jako pěna a on nepochyboval, že si promýšlí, jak má promluvit s dětmi. Byli sice všichni tak unavení, že by snad bývalo lepší počkat na další den, ale Sarah toho měla plnou hlavu už tak dlouho, že jim to chtěla povědět co nejdříve.

Benjamin se právě chystal požádat ji o klíče od vozu, Melissa zase spěchala zavolat přítelkyni a Sam právě zíval na celé kolo, když se ve dveřích objevila Agnes.

„Sam by měl jít spát. Jestli chcete, uložím ho sama, paní

Watsonová.“ Kuchyň byla krásně uklizená a Agnes se těšila, že si odpočine ve svém pokoji u nového televizoru, který dostala od Watsonů k vánocům.

„Dáme ho do postele až za chvilku. Potřebujeme si ještě o něčem popovídat. Děkuji vám, Agnes.“ Sarah se na ni usmála.

Přesto tam Agnes ještě chvilku postávala, protože ji zarazil divný výraz v očích její zaměstnavatelky. Nakonec jen přikývla a s přáním veselých vánoc všem odešla na noc k sobě do pokoje.

Sam se na maminku podíval dokořán unavenými kukadly.

„O čem si budeme povídat?“

„Mami, nemohl bych, měl jsem někam jet“ Benjamin se tvářil, že by rád vypadl, a mrkal každou chvíli na své nové hodinky, jenže Sarah tentokrát jen zavrtěla hlavou.

„Ráda bych, abys tu počkal. Chci vám něco povědět.“

„Stalo se něco?“ Benjamin vypadal zmateně a Melka, která už vyběhla do poloviny schodiště, se na ně dívala z výšky, takže

Sarah musela počkat, až se všichni zase vrátí a usadí se. Teď šlo do tuhého a Oliver si poponesl židli na druhý konec pokoje ke krbu, kde čekal, jak Sarah všechno dětem vysvětlí a co na to budou říkat. „Nevím dost přesně, kde začít.“ Sáře se najednou jako by nedostávalo dechu, když se tak dívala na svého hezkého syna, na dceru, která je pořád ještě pouhé dítě, a na Sama, schouleného ospale vedle ní na pohovce. „Měla jsem už dlouho jednu touho, a teď se mi může splnit, ale pro nikoho z nás to nebude jednoduché. Čeká nás velká změna. Nejdřív bych chtěla, abyste věděli, jak vás mám všechny ráda a jak mi na vás záleží Ale znáte mé přesvědčení, které jsem vám taky vždycky vštěpovala, že se žádný člověk nesmí sám sobě zpronevěřit.“ Stiskla Samovu ručku a vyhnula se Oliverovým očím, než pokračovala. „Každý musí dělat jen to, co považuje za správné, i když to někdy nebývá lehké.“ Zhluboka se nadechla v hrobovém tichu, které se v pokoji rozhostilo, když čekali, co přinese dál. Báli se, co řekne. Tvářila se najednou tak vážně a Benjamin si také povšiml, jak je tatínek bledý. Co jestli se rozvádějí? Nebo čekají další dítě? Miminko by nebylo nejhorší, ale rozvod, to by byla katastrofa. Nikdo z nich neměl tušení, o co může jít.

„Vracím se do školy,“ vyhrkla Sára s povzdechem.

„Cože?“ Melka se tvářila nevěřícně.

„Kam?“ zeptal se Benjamin.

„Proč?“ chtěl vědět Sam. Připadalo mu to slabomyslné. Škola je přece pro děti, sám se nemůže dočkat, až z ní vypadne. Že se tam chce někdo dobrovolně vrátit, když je dospělý, to mu nejde na rozum. On v jejím věku rozhodně po ničem takovém nikdy toužit nebude. „Taťka se vrací do školy taky?“

Sarah se usmála, Oliver ovšem ne. Bylo by to tak jistě pro každého jednodušší. Odjeli by potom do Cambridge všichni. Jenže tam odjíždí jen ona sama a oni zůstávají tady v jistotě a pohodlí. Jen ona má potřebu vyplout z bezpečného zálivu jejich životů do neznámých vod. Ji však to pomyšlení víc vzrušovalo, než děsilo. Jednou jim i tohle vysvětlí, ale ne teď. Teď potřebují vědět, co to bude znamenat pro ně. A bude to znamenat hodně, to se nedá popřít. Zvláště pro Sama, který tam seděl vedle ní a napjatě se na ni díval. Jen při pohledu na něj jí div nepuklo srdce. Ale přesto věděla, že od nich musí odejít.

„Ne, tatínek se do školy nevrací. Jen já. Za několik týdnů odjíždím na Harvard.“

„Na Harvard?“ Benjamin se tvářil ohromeně. „Ty? A proč?“

Nerozumí ničemu. Jak může odjet do školy v Bostonu? A potom pomalu začínal chápat. Podíval se do očí otci a uviděl v nich opuštěnost, lítost a bolest, všechno, co mu matka způsobila, ale i v jejích očích se teď zračily úzkost a smutek.

„Přijedu domů, kdykoli to půjde. A máte přece tatínka a

Agnes, ti se o vás postarají.“

„Chceš říct, že od nás odcházíš?“ Sam se najednou vedle ní posadil vzpřímeně s vykulenýma očima plnýma hrůzy. „To jako napořád?“

„Ne, napořád ne,“ odpověděla rychle. „Jen na nějakou dobu.

Můžu domů jezdit na víkendy a na prázdniny.“ Rozhodla se povědět jim pravdu. Alespoň to jim dluží. „Mám tam program na dva roky.“

„Na dva roky?“ Sam se dal do pláče a ostatní chvilku mlčeli, když se Sára pokoušela Sama obejmout, ale on se jí vykroutil a utíkal přes pokoj směrem k otci. „Ty od nás odjíždíš pryč? Proč? Copak ty nás už nemáš ráda?“ Sarah vstala, aby ho vzala do náruče, jenže on se jí vzpěčoval a jí se zaleskly slzy v očích. Čekala sice, že to nebude lehké, s tím však nepočítala. Přestože ji najednou hluboce mrzelo, že jim všem působí takovou bolest, byla přesvědčená, že jí v jejím vlastním zájmu nezbývá než jít zvolenou cestou.

„Samozřejmě, že tě miluju, Same, všechny vás miluju, jenže to musím udělat kvůli sobě“ Snažila se, aby jí Sam porozuměl, ale on ji stejně pro hlasitý vzlykot ani neslyšel a utekl nakonec k Melce, která teď už taky plakala, a přitiskl se k ní, Melka svého bratříčka objala tak pevně, jako by jim hrozila smrt utopením, a změřila si matku vyčítavýma očima.

„Proč mami?“ Byla to dvě nejbolestivější slova, jaká kdy

Sarah slyšela. Když však hledala pomoc u Olivera, setkala se jen s mlčením. Byl totiž stejně zničený jako jejich děti.

„Hrozně těžko se mi to vysvětluje. Toužila jsem po něčem takovém už dlouho.“

„Děláš to kvůli tátovi?“ zeptala se Melka uplakaně a držela dál Sama v objetí. „Rozvádíte se?“ „Ne, samozřejmě, že ne. V tom se nic nemění. Mám jen potřebu na nějakou dobu odtud zmizet, abych udělala taky něco pro sebe, abych se bez vás všech dokázala postavit na vlastní nohy.“ Neřekla jim, že ji srážejí, že při nich nemůže nic tvůrčího samostatně dosáhnout. To by k nim nebylo spravedlivé, jenže tohle není taky. Teď je jí to už jasné. Oliver měl vlastně pravdu, má ji vždycky, ale Sarah ví, že i ona má svou pravdu.

Přece to tu bez ní nějak přežijí, a až se k nim vrátí, bude už někým jiným, lepším. Kdyby tu zůstala, byla by to její smrt.

O tom je teď skálopevně přesvědčená.

„Copak nemůžeš chodit do školy tady?“ zeptal se jí Benjamin tichým hlasem. Vypadal taky otřeseně, ale na pláč byl už příliš dospělý. Jen se na ni upřeně díval, jako by chtěl pochopit, o co vlastně jde, protože nevěřil, že jim uvádí pravý důvod.

Možná se rozvádějí, ale nechtějí to dětem prozradit. Ale proč si potom neodvede ona děti s sebou? Nedává to žádný smysl.

Benjamin pouze věděl, že se jim rozpadá rodina, nechápal ovšem proč. Rád by věřil, že jeho matku vedou dobré důvody. Má ji přece tak rád. Chtěl by porozumět jejímu stanovisku, ale nedaří se mu to.

„Nemyslím, že bych tady něčeho dosáhla, Benjamine. Podle mého mi bude Harvard svědčit nejlíp.“ usmála se smutně, protože ji

Samův vzlykot bodal u srdce jako fyzická bolest, ale netroufala si přiblížit se k němu ani na krok. A když se o to chvílemi přece pokusila, bušil do ní Sam divoce pěstmi. Ani Oliver k němu

nepřistupoval. „Třeba se tam spolu na podzim sejdeme,

Benjamine.“

„To by bylo fajn,“ usmál se na ni syn. Nikdy sice neztratí důvěru ani v ni, ani v to, co dělá, ale jeho vnitřní já se z té rány nemůže vzpamatovat. Bylo mu, jako by se mu v jediném okamžiku sesul celý život v trosky. Ani ve snu mu nikdy nenapadlo, že by některý z jeho rodičů mohl od nich odejít. Rodiče jsou přece od toho, aby tady byli pořád, nebo snad ne? A nikdy by si nepomyslel, že odejde právě ona. Jak tam tak seděl v křesle a pokoušel se soustředit kloudně myšlenky a zůstat co nejklidnější, nespouštěl oči z otce sedícího v opačném rohu pokoje, až nakonec vyskočil, postavil se před něho, zadíval se mu zpříma do očí a zaútočil:“Co si o tom myslíš ty, táto?“

„Rozhodnutí je na mamince, hochu. Nemůžeme jí stát v cestě.

Stejně nám nenechala moc na vybranou. Je přesvědčená, že jedná správně, a my to musíme brát, jak to je.“ Podíval se Sáře do očí, ale něco se v jeho vztahu k ní změnilo. Teď už neubližovala jen jemu, ale i jeho dětem, a to jí nikdy neodpustí, i když ví, že ji nepřestane milovat. „Bude se nám po tobě stýskat, Sarrie.“

Krása vánoc, smích, tradice a dárky, na to všechno se najednou zapomnělo. Byl to nejtěžší večer v jejich životě, ale mohlo být i hůř. Co kdyby se někomu z nich něco stalo. Vždyť je to jen na nějakou dobu, alespoň podle ní. Pouhé dva roky. Jenže když se Sarah znovu pokoušel přiblížit se k Melce a k Samovi, bylo jasné, že jim všem ta doba připadá jako věčnost. Sama jen ještě víc rozplakala a Melka před sebe napřáhla ruku, aby udržela matku v patřičné vzdálenosti. Měřila si oba rodiče stejně zlostně.

„Řekla bych, že nám lžeš. Myslím, že odcházíš navždycky a nemáš v sobě ani tolik slušnosti, abys nám to řekla otevřeně.

Proč si nás potom nebereš s sebou?“

„Protože neodcházím navždycky. A co byste dělali v Cambridgi?

Chtěli byste přijít o všechny zdejší kamarády? Začínat v nové škole? Bydlet se mnou v maličkém bytě, kde budu psát seminárky a učit se na zkoušky? Benjamin už bude končit, a ty, Melko, máš před sebou jen dva další roky. Chcete tu všechno opustit? A já se o vás přece nemůžu při studiu starat. Bude vám rozhodně mnohem líp tady doma, ve známém prostředí, s tatínkem a Aggie, ve škole, kam chodíte rádi, a mezi starými kamarády.“

„Ty ses na nás prostě vykašlala.“ Z Melčiných očí blýskala jak zlost, tak bolest a Samovy vzlyky ani na chvilku neustávaly. Melka se obrátila k otci:“Cos jí to tak hrozného provedl, že se na nás takhle vybodla?“ Nenávidí je oba už navždycky. Co svět světem bude stát.

Sarah se Olivera rychle zastala. „Nemáš pravdu, Melko.

Tatínek s tím nemá nic společného.“

„To přece není normální, aby se někdo jen tak sebral a odešel do školy. Aspoň když je dospělý. Musíš nás všech mít asi plné zuby, když tak od nás můžeš z ničeho nic zmizet.“ Melka si mezitím stoupla a Sam jí už v náručí nevzlykal, ale přímo kvílel. A když pak obrátil k matce tvářičku zbrázděnou pláčem,

Sarah k němu už neudělala ani krok. Není už její. Patří jim.

Sam nemohl pro pláč ani pořádně promluvit. „Jje jje tto pravda? Ty ty nás máš opravdu

plné zuby, maminko?“ Ta myšlenka jí div neutrhla srdce, a když zavrtěla hlavou, vytryskly jí z očí slzy a stékaly jí po tvářích.

„Ne, to není pravda. Mám vás všechny z celého srdce ráda všechny, vás i tatínka.“ Teď už plakala taky a Oliver se obrátil ke všem zády, když tam tak stáli a pozorovali jeden druhého s tichou bezradností. Zkosila jejich rodinu jediným úderem. Ale potom se Oliver pomalu vydal k Melce, aby si od ní převzal Sama, který se k němu přivinul stejně jako před lety, když byl ještě malinký. „Všechno bude v pořádku, synku, uvidíš, zvládneme to.“

Sehnul se, aby políbil Melku, ale ta se od něho odtáhla a upalovala po schodech do svého pokoje, kde se za ní za chvilku zabouchly dveře. Když se potom vydal nahoru pomalu i Oliver se

Samem, Sarah osaměla s Benjaminem, který se na ni díval pořád ještě vytřeštěně, a přestože věděl, že slyšel správně, nedokázal tomu uvěřit.

„Proč, mami?“

Je dost starý, aby s ním mohla mluvit na rovinu, a vždycky to taky dělala. „Já ani přesně nevím. Je mi jen jasné, že takhle už dál žít nemůžu, a proto se mi to zdá správné. Nic víc ti nepovím. Chtěla bych něco dokázat, něco víc, než co dělám. Než jen rozvážet děti do školy a čekat, až se Sam vrátí domů.“

Benovi to na chvilku připadalo, jako by jí bylo přímo protivné, že je jejich matka.

„A to jsi nemohla počkat?“ Jiné maminky přece taky čekají.

„Ne, tak dlouho ne. Musím se do toho pustit hned.“ Vysmrkala se , ale slzy jí tekly dál. Je to hrozné, že jim tak ubližuje, ale oni jí nevědomky taky ubližují. Už léta, stejně jako Ollie.

Benjamin přikývl a snažil se všemožně, aby ji pochopil.

Miloval ji a přál jí jen to nejlepší, ale ve skrytu duše byl přesvědčený, že to, co jim provádí, je odporné. Nedovedl si představit, jak někdo může opustit dítě. Nikdy by od ní něco takového nečekal. Ale stalo se, je to tak, a všechno se změnilo. Co jim zbývá? Nic. Pár kamarádů. Tatínek, ale ten je celý den v práci. A najatá paní, která jim vaří. Najednou se nemohl dočkat, až sám na podzim vypadne. Zmizel by i dřív, kdyby to šlo. Žádnou rodinu už nemá. Zbývá tu už jen pár jednotlivců, s nimiž žije pod jednou střechou. Je to horší, než kdyby umřela, protože je jen na její vůli, jestli s nimi zůstane. A právě to, že s nimi nechce zůstat ho bolí nejvíc.

K čemu ty povídačky, jak o ně stojí! Kdyby o ně stála, tak by tu zůstala, jenomže ona odchází. To mluví za všechno. Nejdříve se díval dolů na své nohy a potom zvedl oči zase k ní, ale protože se styděl za své myšlenky, toužil se co nejrychleji z domu vypařit. Vždycky jí důvěřoval. Dokonce víc než tátovi, a teď je najednou všechny takhle podrazila. Z ničeho nic. Jeho,

Melku, Sama, a dokonce i taťku. Toho je mu sice moc líto, jenže co proti tomu on sám zmůže? „Nezlob se, ale rád bych tě poprosil, myslíš, že by taťkovi vadilo, kdybych si na chvilku půjčil jeho auto?“

Zavrtělo hlavou a přemýšlela, co si asi ve skutečnosti

Benjamin myslí. Vždycky jí byl ze všech jejích dětí nejbližší.

„Doufám, že ne.“ Jako by její autorita už neplatila. Předala mu své klíče. Náhle si uvědomila, jaké asi budou víkendy, když přijede domů. Odvyknou si od ní, nebude u nich mít žádnou váhu.

Bude to složité, ať udělá, co udělá. „Jsi v pořádku?“ Dělala si o něho starosti. Věděla, že je hluboce zraněný, i když toho mnoho nenamluví. A je mu koneckonců teprve sedmnáct. Nechce přece, aby se někde opil a potom se vydal autem domů, nebo udělal jinou podobnou hloupost. „Kam jedeš takhle pozdě?“ Bylo po desáté večer na Hod boží a ji nijak netěšilo, že bude

Benjamin někde brázdit silnice.

„Jedu jen za kamarádem. Za chvilku jsem zpátky.“

Dobrá,“ přikývla, ale když odcházel, natáhla se k němu a vzala ho za ruku. „Mám tě hrozně ráda, nezapomeň na to, prosím, nikdy“ Zase se rozplakala, jenže Benjamin si s ní už neměl co povídat, i když by možná chtěl. Tolik mu ublížila, všem jim ublížila. A tak pouze přikývl a pak si jen sebral kabát a spěchal ven. A za malou chvilku byl definitivně pryč.

Když za sebou zabouchl vstupní dveře, Sarah se zachvěla, ale pak se taky pomalu vydala po schodech do ložnice. Slyšela ještě, jak Melka vzlyká ve svém pokoji, ale když zkusila vzít za kliku, bylo zamčeno. Od Sama se sice neozývalo nic, ale

Sarah si netroufala k němu vejít, aby ho neprobudila. Vstoupila k sobě do pokoje, posadila se na postel a připadala si, jako by ji přejel parní válec. Až teprve za dobrou hodinu se objevil taky Oliver. Našel ji, jak leží na posteli s očima, ve kterých se stále ještě třpytily slzy, upřenýma do zdi. „Jak se mu vede?“ Už k němu ani nezašla. Je teď Oliverův, jí už nepatří. Všechny jsou jeho. Klidně tu mohla už vůbec nebýt - a pak si najednou uvědomila, že by bylo nejlepší, kdyby odjela co nejdříve. Všem by se ulevilo, když už vědí, že odjíždí.

„Spí.“ Oliver klesl s vyčerpaným povzdechem do křesla. Byl to dlouhatánský den a nekonečný večer a na hrátky s ní už neměl náladu. Ničí jim všem život jen pro svůj rozmar. Maminka měla pravdu. Jenže teď je pozdě honit bycha. Pěkně se v tom teď topí, a jestli mají jeho děti přežít tohle ve zdraví, musí se on rychle chopit vesla. První studenou sprchu mu připravil Sam, s Melkou to taky nebude procházka růžovým sadem a co teprve s

Benjaminem. Všiml si výrazu jeho očí. I když je mu už sedmnáct, zasadila mu Sarah svým rozhodnutím pěknou ránu. „nevím, jestli se z toho ještě někdo z nich někdy úplně vzpamatuje.“ „Neříkej takové věci, je mi mizerně i bez toho.“

„Láry fáry. Kdyby ti bylo opravdu mizerně, neodcházela bys.

Nikdy už nebudou mít k nikomu důvěru, rozhodně ani ke mně ne.

Co si myslíš, že budou čekat od ostatního světa, když je jejich matka nechala ve štychu? Jak si představuješ, že se to na nich odrazí? Budou z nich snad teď lepší lidi? Ani nápad. Budou mít štěstí, když to nějak překlepou. My všichni budeme mít štěstí.“

„A co kdybych umřela?“

„To by pro ně nebylo tak zlé. Děti se asi cítí i v tom případě odstrčené, ale aspoň by to nebylo z tvé vlastní vůle.“

„Jen si posluž. Chceš na mě asi svalit, že jsem nejhorší ženská pod sluncem.“ Probouzela se v ní zlost. Oliver jí omílá její vinu, jen aby ji udolal, jenže ona si přece připadá i bez toho dost provinile. „Možná, že přesně tohle ti vyčítám, Sáro. Snad opravdu jsi taková. Co když jsi opravdu jen sobecká mrcha, které můžeme být my všichni ukradeni. Vyloučené to není, nemyslíš?“

„Snad. Má to znamenat, že mě už zpátky nechceš?“

„Nevkládej mi do úst, co jsem neřekl.“ Potíž je právě v tom, že ji vždycky chtěl a vždycky ji bude chtít, ať už provede jemu a dětem cokoli. Ale právě teď mu je z hloubi duše protivná, protože jim ubližuje. Sam ho prve držel tak pevně, jako by se topil, a právě takhle dětsky to zřejmě vnímá. Něco takového ho hned tak nepřebolí a Oliver myslel svá slova o Sáře přesně, jak je řekl. Rád by věděl, jestli je to všechny nepoznamená až do konce života. Sama určitě, zvlášť jestli se k nim Sarah natrvalo nevrátí. Oliver to nepovažoval za vyloučené, i když

Sarah přísahala opak, jenže on dobře ví, že všechno pro ni bude vypadat jinak, až se dostane znovu na Harvard. Do jejího života vstoupí noví lidé a Oliver s dětmi budou na hony daleko. Ani jeden, ani druhý teď už nemají nic jisté.

„Myslím, že bych měla odjet co nejdřív. Byla by to pro nás všechny příliš velká zátěž, kdybych tu zůstala ještě čtrnáct dnů.“

„Dělej, jak myslíš.“ Šel se svléknout do koupelny. Najednou v ní už neviděl blízkého člověka. Ačkoli se ještě minulou noc milovali, teď mu připadá jako cizinka, která vstoupila do jeho domu a vykolejila mu citově děti. „Kdy asi chceš odjet?“ zeptal se, když se vrátil a posadil se na postel. „Nejspíš pozítří. Musím ještě leccos zařídit.“

„Asi bych měl s dětmi někam odjet, aby tě neviděly odcházet.“

„To je výborný nápad.“ Smutně se na něho podívala, protože mluvit nebylo o čem. Všechno si už řekli, padla slova obvinění a lítosti, omluv i vysvětlování.

„Nemám, co bych dodal.“ Zvlášť po dnešním večeru, když byl svědkem reakce svých dětí. A ona

přesto odchází.

„Ani já ne.“ Tvářila se otupěle a zlomeně.

Leželi tam ve tmě mlčky, až Oliver ve dvě v noci konečně usnul. Ale Sarah nezamhouřila oči až do svítání, kdy taky zaslechla, jak se vrací domů Benjamin. Přešla to však bez poznámek. Je to hodný chlapec a je to pro něho rána. A bude to ještě těžší. Vždyť je to vlastně dosud malý kluk, říkala si. Jenže z něho se té noci stal muž a byl to pro něho nečekaně krásný zážitek. Sandřini rodiče odjeli.Poprvé se miloval. Jako kdyby vyměnil jednu ženu života za druhou, tu novou za tu, o kterou přišel dříve večer. Byla to pro něho zvláštní, sladce hořká noc včetně nekonečných rozprav o tom, co se stalo u něho doma a co on na to. Se Sandrou se mu povídalo tak krásně jako s nikým jiným a pak přišlo znovu milování, až konečně odjel domů do vlastní postele, kde se mu honilo hlavou, co pro něho znamená jeho nová láska, co maminka, a najednou nebral její ztrátu díky Sandře tak tragicky.

Sarah ležela a naslouchala zvukům domu, kde všichni spali.

Přála si být zase jednou z nich. Jenže už nebyla. Jako by se najednou proměnila a nezbývalo jí než pokračovat v novém životě, na který se velmi těšila bez ohledu na to, co napáchala v jejich srdcích a životech. Vstala, když ještě všichni spali, a pustila se do balení. Uložila si potřebné věci do tří kufrů, a než se Oliver ráno probudil byla se vším hotova. Když se vysprchovala a oblékla, zamluvila si letadlo. Potom zatelefonovala do Cambridge do jednoho hotelu, kde kdysi bydlela. Rozhodla se, že odjede nejpozději odpoledne tentýž den.“Kam se chystáš tak brzy ráno?“ Oliver hleděl překvapeně, že už je oblečená, když on teprve vstává. Něco mu našeptávalo, že se muselo leccos stát, zatímco on spal.

„Ještě nikam. Odjíždím dnes večer. Dětem to řeknu, až vstanou. Nejnešťasnější než jsou, už nebudou. Co kdybys je vzal někam provětrat?“

„Pokusím se. Uvidím, co se dá dělat.“ Při snídani dětem oznámil, že Sarah odjíždí dřív, než měla původně v úmyslu, a že

Oliver s nimi pojede na lyže do Vermontu. Požádal Agnes, aby sbalila Sama, takže jediný, kdo na chvilku zaváhal byl

Benjamin. Vymlouval se, že si potřebuje ve zbývajících dnech prázdnin připravit něco pro školu. „Cože, o vánočních prázdninách?“ Oliver zapochyboval a blesklo mu hlavou, že v tom má prsty nějaká dívka.

„Na jak dlouho jedeme?“

„Na tři nebo čtyři dny.“ Dost dlouho na to, aby se všichni trochu rozptýlili, pokud je to vůbec možné, než se znovu vrátí do domu, kde už Sarah nebude. Její oznámení, že odjíždí tentýž den, je sice trochu vyburcovalo z otupělosti, ale po bolesti, kterou jim způsobila minulý večer, je nemohlo už nic překvapit, a tak jen přitakali nad svými snídaněmi, z nichž sotva uždibli.

Zamlklý Benjamin vypadal unaveně a jídla se takřka nedotkl.

Melce nestál nikdo za jediné slovo a Sam visel očima na otci, jako by se chtěl ujistit, že aspoň on je stále tady a neopustí je.

Nakonec souhlasil i Benjamin, že s nimi do Vermontu pojede, a stihli odjet před čtvrtou, ještě než se Sarah vypravila na letiště. Bylo to srdceryvné loučení, při kterém se Sam znovu rozvzlykal, když ji tam nechávali samotnou. Agnes stála jen strnule na prahu, a tentokrát se neubránil slzám ani Benjamin.

Sarah ze sebe pro pláč nedokázala vypravit ani hlásku. Oliver se jen jednou podíval do zpětného zrcátka a srdce mu div nepuklo žalem, když ji tam viděl stát před domem a mávat jim naposledy na rozloučenou. Celý jeho život vzal v tomto jediném okamžiku za své, tatam je žena, kterou miluje, a všechno, co vytvořil. Všechno zmizelo v nenávratnu výměnou za bláhovost, která ji posedla. A Oliver si říkal, že jeho dětem koneckonců neuškodí, když ho uvidí plakat. Vždyť on sám pociťuje stejně hlubokou bolest jako oni. Ale pak zabloudil pohledem dolů na

Sama. Usmál se na něho uslzeně a přitiskl si chlapce k sobě.

„Tak už dost, kamaráde, však my to zvládneme, uvidíš. A maminka taky.“ Ještě měl sice v očích slzy, ale už se pokoušel povzbudit Sama a ostatní děti úsměvem.

„Uvidíme ji někdy?“

Přesně toho se Ollie obával. Sam už nevěřil ničemu a není divu, vždyť ani Ollie sám si nebyl jistý, jestli něčemu věří.

„To víš, že ji uvidíme. A přijde den, kdy už to nebudeme tak silně prožívat. Ale teď nás to pořádně sebralo, co?“ Hlas se mu zase zadrhl a i Benjamin na zadním sedadle posmrkával. Taky

Melka, která s nikým z nich nepromluvila od rána ani slůvko, plakala ponořená do vlastních myšlenek.

Bude to divná zkušenost dělat jim zároveň matku i otce, poskytovat jim všechno to, co dosud dělala hlavně ona chodit s nimi k lékaři, k ortodontistovi kupovat Samovi boty, kde na to všechno vezme čas? Jak si bez ní poradí? Ale ještě mnohem důležitější bude, jak dokáže žít bez ženy, kterou miluje, bez jejího pohlazení, bez jejího života, bez její útěchy a smíchu. Při předlouhé tiché jízdě do Vermontu nikdo nepromluvil, až teprve daleko v Massachusetts, kde zastavili na večeři. Sarah tou dobou doletěla právě do Bostonu a mířila do

Cambridge, aby tam zahájila svůj nový život. Vytoužený život bez nich.

5

Lyžování se jim líbilo a po prvních několika dnech se začínali všichni pozvolna vzpamatovávat, i když ne každý stejně rychle. Sama pronásledovaly noční můry, a ačkoli měl teď pláč stále na krajíčku, rád se taky zasmál a náramně si s tatínkem na lyžích užíval. Benjamin se dokonce před návratem zúčastnil závodu ve sjezdu, ale každou volnou chvilku, kdy nelyžoval, trávil telefonováním s přáteli, jako by od nich čekal vyřešení svých problémů. Jen Melka se tvářila jako duchem nepřítomná, ani lyžování moc nedala a všem se jim vyhýbala. Byla teď mezi nimi jedinou ženou, a ačkoliv se Oliver všemožně snažil zvednout jí náladu, vůbec mu nedovolila, aby se k ní přiblížil.

Jako by s nimi nenacházela společnou řeč a jediný, s kým vůbec byla ochotna promluvit, byl Sam, ale i vůči němu byla nepřirozeně zamlklá.

Oliver s nimi měl neustále plné ruce práce, když jim vypůjčoval lyže a boty, nakládal věci do auta a vykládal, staral se, aby se všichni najedli, večer ukládal Sama do postele, dohlížel na Melku, pečoval, aby byli pořádně oblečeni, takže pak v osm večer padal únavou. Nemohl se dočkat, až bude po večeři a konečně ulehne do postele zároveň se Samem. Rozhodl se, že si vezmou se Samem společný pokoj, kdyby se chlapci příliš stýskalo. A Sam se opravdu dvakrát v posteli počůral, a tak měl Oliver o práci postaráno i v noci, když měnil prostěradla, otáčel matraci a obstarával čisté přikrývky. Sam bezesporu citově strádal jako všichni, i když Ollie při každodenní honičce neměl ani čas na Sáru pomyslet. Teprve v noci po ní zatoužil celým srdcem, a když se ráno probouzel, doléhala na něj bolest ze vzpomínky na ni jako přetěžké závaží.

Jako by pro ně umřela a Ollie se o ní taky nezmínil až do třetího dne jejich pobytu ve Vermontu. Pak prohodil něco o „mamce“, ale když se k němu jako na povel otočily dětské obličeje se zřetelným smutkem, zalitoval hned, že na ni vůbec zavedl řeč.

Domů se vraceli na Nový rok a ze všech vyzařovala lepší nálada a vtělené zdraví. Teprve když přijeli domů, padly na ně zase chmury. V domě bylo úplné ticho, i pes spal, a dokonce ani

Aggie nebyla doma. Všichni přece jen tajně doufali, jak si

Oliver uvědomil, že na ně Sarah přece jen bude čekat. Byla však dávno pryč, a ačkoli Oliver měl číslo jejího hotelu v Cambridgi, nechtěl jí tento večer volat. Po večeři, kterou mu pomohla připravit Melka, šel uložit Sama, a Benjamin se chystal někam ven. Objevil se v kuchyni, když už ostatní seděli u stolu, a byl očividně vyfintěný na rande.

„Ty máš ale naspěch,“ usmál se na něho Ollie. Ještě ani nevybalili. „Ta určitě stojí za to.“

Benjamin se na otce neosobně zazubil. „Jenom jedna kamarádka.

Půjčíš mi auto, tati, viď?“

„Ne aby ses vracel moc pozdě, chlapče. A dávej na sebe pozor.

Za volanty bude dneska ještě hodně opilců.“ Kvitoval s potěšením, že je syn opatrný a nesedá nikdy za volant, když se něčeho napije. Stalo se jim nejednou, že jim Benjamin zavolal, aby pro něho přijeli, i když vypil s přáteli jen jedno dvě piva. Tohle mu Sarah vtloukla do hlavy, ale nejen to, i řadu dalších věcí. Všechny děti poznamenala svou osobností, a teď je pryč a Oliverovi vrtalo hlavou, kdy asi přijde domů na ten tolik slibovaný víkend. Odjela před šesti dny a jemu se to zdá jako věčnost. Byl to podivný pocit uléhat ten večer do postele sám. Když se v posteli dlouho převaloval, nemohl se zbavit vzpomínek na

Sáru, jako celý minulý týden, ačkoli si sám sobě namlouval, že na ni vůbec nemyslí. O půlnoci rozsvítil lampičku a pokoušel se prostudovat si nějaké listiny, které si přinesl z kanceláře domů. Od jeho šéfa bylo slušné, že mu dal týden volna, i když o ně požádal až na poslední chvíli. Je pravda, že se teď Oliver cítí v mezích možností líp. Ještě nespal, když se v jednu hodinu vrátil Benjamin a zašel mu k jeho dveřím popřát dobrou noc. Oliver si nechal otevřeno kvůli Samovi, aby ho slyšel.Když teď přišel Benjamin položit klíčky od auta na stůl, stál chvíli nad otcem a smutně se na něho díval. „Asi to je pro tebe zlé, taťko Myslím, když tu teď není mamka.“

Oliver přikývl. Nevěděl, co na to odpovědět. Je to zlé pro všechny. „Určitě si zvykneme a ona jistě brzy přijede.“ Příliš přesvědčivě to neříkal a Benjamin jen přitakal. „Vracíš se domů dost pozdě na to, že máš zítra školu.“

„Já vím Zapomněl jsem trochu na čas, promiň, tati.“ Za hodinu nato zaslechl Oliver plakat Sama a spěchal k němu do ložnice. Chlapec tvrdě spal a Ollie se k němu posadil a hladil ho po hlavě. Sam byl celý zpocený, ale nakonec se uklidnil. Ve čtyři hodiny Oliver ucítil, že klouček vklouzl vedle něho do postele. Ihned se k otci přitulil - Oliver ho nejdříve chtěl odnést zpátky do jeho pokoje, ale vlastně byl sám rád, že ho má vedle sebe, a tak se otočil a znovu usnul. A pak už spali otec se synem klidně až do rána.

Při snídani druhý den propukl obvyklý blázinec. Aggie pekla pro všechny vafle a smažila slaninu, což bývala většinou pochoutka vyhrazená pouze víkendům, a i to jen při zvláštních příležitostech. Jako by tušila, že potřebují trochu mimořádné péče. Samovi zabalila zvlášť dobrou svačinu se všemi jeho oblíbenými pochoutkami. Musela se teď ujmout taky rozvozu

Samových spolužáků, takže když se Ollie konečně vypravil na vlak, připadal si neobvykle vykolejený a uhoněný. Co času jen zabralo, než dal všem patřičné pokyny s napomenutím, aby se nikde necourali a udělali si včas úkoly. Dělala to Sarah taky takhle? Kdo ví? Dokud tam byla, probíhalo pod její kontrolou všechno jakoby v klidu a on odcházel do kanceláře v naprosté pohodě. V kanceláři ho tentokrát uvítala běžná práce, která se nakupila za celý týden, a taky hodnocení nedořešených návrhů.

Před sedmou večer odejít nemohl, a než se dostal domů,bylo skoro devět. Benjamin někde lítal, Melka seděla u telefonu a povídala si s přáteli a Sam se díval z otcovy postele na televizi, na úkoly ani nevzdechl , a Aggie ho do nich nenutila.

Vysvětlila Oliverovi, že nechtěla chlapce rozčilovat.

„Smím spát u tebe, tati?“

„Nemyslíš, že je načase, abys spal ve své vlastní posteli, synku?“ Oliver měl obavy, aby se z toho nestal každodenní zvyk.

„Jen dnes v noci prosím budu hodný, slibuju.“

Oliver se na něho usmál a sehnul se, aby ho políbil. „Byl bych mnohem veselejší, kdyby sis byl udělal úkoly.“

„Já zapomněl.“

„To je mi jasné.“ Svlékl si sako a kravatu, aktovku postavil vedle psacího stolu a posadil se na postel vedle Sama zvědavý, jestli snad nevolala Sarah. Ale Sama se neodvažoval zeptat.

„Cos dneska dělal?“

„Nic moc. Když jsem přišel domů, dovolila mi Aggie, abych se díval na televizi.“ Oba dobře věděli, že za Sáry by něco takového nebylo možné. Všechno se tu bez ní rychle hroutí, na

Ollieho vkus až příliš rychle.

„Kde je Benjamin?“

„Někde venku,“ odpověděl Sam bez sebemenšího zájmu.

„To vidím.“ S Benjaminem si musí promluvit. Nemá přece dovoleno chodit ve všední dny večer ven, přestože už je v maturitní třídě. Je mu teprve sedmnáct a Ollie nehodlá připustit, aby bez Sáry zvlčil. „Víš co, kamaráde? Dnes si tu ještě spi, ale je to naposled. Zítra se vracíš do vlastní postele. Platí?“

„Platí.“ Chlapec se usmál, a když si plácli, zhasl Oliver světlo.

„Jdu se dolů najíst. A ty spi.“

„Dobrou noc, taťko.“ Sam se tvářil blaženě, když se uveleboval v Sářině polovině manželské postele. „Spi sladce“ Oliver se na něho ještě hezkou chvilku díval ode dveří a pak zašeptal: „Ty můj miláčku,“ a šel zkontrolovat

Melku. Přetáhla si telefon z předsíně k sobě do ložnice, kde se všechno válelo páté přes deváté, šaty, knihy, elektrické natáčky, boty. Bylo s podivem, že se do pokoje ještě sama vměstnala, a ačkoli věděla, že otec čeká, až dokončí hovor, zakryla jen s tázavým pohledem sluchátko.

„Přál sis něco, taťko?“

„Ano. Uvítal bych například pozdravení a pusu. Udělala sis úkoly?“

„Ahoj. Ano, udělala.“ Podle tónu jejího hlasu ji popudil už jen samotný otcův dotaz.

„Nechceš mi dělat společnost, až budu večeřet?“ Příliš nadšeně se netvářila, ale přesto se zaváháním přikývla. Raději by telefonovala s přítelkyní, jenže otcův dotaz vyzněl tentokrát jako nesmlouvavý povel. Pravda byla, že Oliver nerad jedl sám a ona byla v domě jediná po ruce, když nepočítali

Aggie.

„Dobře. Hned za tebou přijdu dolů.“ Oliver obezřetně našlapoval, aby se dostal přes pokoj na schodiště a dolů k večeři, kterou mu Aggie schovala. Zabalila talíř do alobalu a nechala večeři v troubě, aby zůstala teplá. Když Oliver alobal sundal, nenašel pod ním nic, co by ho příliš lákalo. Jehněčí medajlonky byly převařené, pečené brambory tvrdé a brokolice už dávno zvadlá. Dokonce ani jídlo dobře nevonělo, a tak je vyhodil a usmažil si vajíčka, vymačkal šťávu z čerstvých pomerančů a čekal na Melku, až mu přijde dělat společnost.

Nakonec se vzdal naděje a byl už po jídle, když se Melka konečně objevila dole.

„Kde je Benjamin?“ Připadalo mu, že by to Melka měla vědět.

Pokrčila jen rameny.

„Asi někde s kamarády.“

„Ve všední den večer? Co je to za nápady?“ Znovu pokrčila rameny a tvářila se dotčeně, že by měla dělat bratrovi chůvu místo otce.

„Staráš se trochu o Sama, když přijdeš domů?“ O Sama se nejvíc strachoval, zvlášť když se nemohl dostat včas domů.

Chlapec teď potřebuje mít vedle sebe ještě někoho jiného než jen Aggie.

„Mám moc úkolů, tati.“

„Na úkoly mi to teď v tvém pokoji moc nepřipadalo.“

„Přece je Sam už v posteli, nebo ne?“

„Když jsem přišel domů, tak ještě nespal. Potřebuje tě teď,

Melko. Všichni tě potřebujeme.“ Usmál se na ni. „Jsi teď jedinou paní domu, když tu maminka není.“ Jenže ona nikdy o podobnou odpovědnost nestála. Chce mít svobodu, chce se vídat s přáteli nebo si s nimi aspoň povídat telefonem. Není její chybou, že mamka odešla. To zavinil on. . Určitě jí něco musel provést, i když stále ještě nezjistila, co to vlastně bylo, jinak by od nich Sarah pravděpodobně nebyla nikdy odešla. „Rád bych, aby ses Samovi věnovala. Aby sis s ním povídala,

obětovala mu trochu času a abys mu kontrolovala úkoly.“

„Proč? Má přece Aggie.“

„To není totéž. Melko, buď na něho hodná. Vždycky ses k němu chovala, jako by byl tvůj.“ Ujala se ho dokonce ten večer, kdy jim Sarah oznámila, že odchází. A teď se najednou tváří, jako by ji nikdo z nich nezajímal. Odtáhla se od nich stejně jako

Sarah. A Olivera najednou napadlo, jestli i Benjamin nereaguje podobně. Jako by jen stále toužil vypadnout z domova, ale tomu musí udělat přítrž. Oliver jen litoval, že na ně na všechny nemá trochu víc času, aby jim mohl pomáhat překlenout jejich reakce a problémy. Při jeho rozhovoru s Melkou zazvonil telefon a Oliver jen tiše povzdechl, když uslyšel z druhého konce hlas svého otce. Nemá teď na rozhovor s ním dost sil. Je už po desáté a on se těší, jak si po vysprchování zaleze k Samovi do postele. Má za sebou odporný den v kanceláři a večerní návrat domů taky není žádná slast.

„Ahoj, tati. Jak se ti vede?“

„Mně dobře.“ Otec se chvíli odmlčel a Oliver mezitím pozoroval, jak se Melka při jeho rozhovoru s otcem dává rychle na ústup. „Ale máti ne.“

„Jak to? Je nemocná?“ Oliver byl tentokrát tak unavený, že se ani moc nepolekal.

„To je dlouhé povídání, chlapče.“ Otec si povzdechl a Oliver čekal, co přijde dál. „Byla dnes odpoledne na vyšetření mozku.“

„Kristepane, a proč?“

„Je celá pomatená A minulý týden, když jste tu nebyli, se dokonce ztratila. Tentokrát doopravdy a spadla z nějakých schodů a vyvrtla si kotník.“ Oliver pocítil výčitky svědomí, že nezavolal z Vermontu, ale měl tam i tak starostí nad hlavu.

„Asi měla ještě štěstí, vždyť si přece mohla ve svém věku zlomit kyčel nebo ještě něco horšího.“ Jenže o moc horší, než co se George Watson dozvěděl, to být nemohlo.

„Dobře, tati, ale kvůli vyvrtnutému kotníku se nedělá vyšetření mozku. Tak co je s ní?“ Otec mu připadal zmatený a

Oliver byl na dlouhé historky příliš unavený.

Otec chvilku zase mlčel a potom se váhavě zeptal: „Napadlo mi, nemohl bych teď k vám přijet?“ „Teď?“ zareagoval Oliver ohromeně. „Co se vlastně děje, tati?“

„Jen si potřebuju popovídat, to je všechno. A naše sousedka

Margareta Porterová na maminku dohlédne. Hodně mi pomohla, její manžel měl stejné problémy.“ „Jaké problémy? O čem to mluvíš? Co zjistili?“ Oliver, který padal únavou, neměl s otcem trpělivost jako jindy, a kromě toho se už opravdu vyděsil.

„Není to žádný nádor, nic takového. I když o tom samozřejmě taky uvažovali. Podívej, jestli je moc pozdě“

Očividně se potřeboval někomu vypovídat a Ollie neměl to srdce, aby ho odbyl a řekl mu, že nemá chodit.

„Dobře, tati, tak přijeď.“

Postavil vodu na kávu, sám si nalil šálek pro sebe a přemýšlel, kde asi vězí Benjamin a kdy se vrátí domů. Je venku na školní den moc dlouho do noci a Oliver mu to chtěl rozhodně vytknout. Jako první však přišel otec - celý pobledlý a unavený. Zestárl za ten týden od vánoc zdánlivě o několik let a

Oliver si znovu uvědomil, že jeho otec má slabé srdce.

Jestlipak by vůbec měl v noci sám řídit auto, ale raději mu tu otázku nepoložil, aby ho nerozčilil. „Pojď dál, tati.“ Když uváděl otce do velké, uklizené kuchyně, doufal jen, že zvonek u dveří nevzbudil Sama. Otec normální kávu odmítl, ale vzal si šálek instantní bez kofeinu.

Když ho Oliver sledoval, jak se pomalu usazuje na kuchyňskou židli, poznamenal: „Zdáš se mi strašně unavený.“ Asi neměl vůbec připustit, aby otec přijel, jenže správně uhodl, že si potřebuje vylít srdce. Otec Oliverovi pomalu vylíčil, jak dopadlo vyšetření mozku.

„Má Alzheimerovu chorobu, chlapče. Podle výsledků jí mozek rychle ochabuje. Úplnou jistotu samozřejmě ještě nemají, ale její chování v poslední době tu diagnózu potvrzuje.

„To je směšné.“ Oliver tomu nemohl uvěřit. „Nech udělat novou diagnózu.“ Ale George Watson jen vrtěl hlavou. Věděl své.

„To nemá žádný smysl. Vím, že mají pravdu. Ty si neumíš představit, co v poslední době vyváděla. Ztrácí se, je popletená, zapomíná ty nejjednodušší úkony, které dělala celý život, neumí telefonovat, nepamatuje si jména přátel.“ Oči se mu naplnily slzami. Někdy si plete, i kdo jsem já. Není si jistá, jestli jde o mne, nebo o tebe. Minulý týden mě kolik dnů oslovovala Olivere, a když jsem se jí pokusil opravit, zuřila.

Užívá slova, která by nikdy dřív nevypustila z úst. Někdy se stydím jít s ní vůbec na veřejnost. Nazvala bankovní úřednici, kterou vídáme každý týden, zasranou děvkou. Chudák ženská div neomdlela.“ Oliver se bezděky usmál. Ale nebylo to k smíchu, spíš k pláči. A potom se George najednou zmateně rozhlédl kolem sebe. „A kde máš Sáru, už spí?“

Oliver byl chvíli v pokušení namluvit mu, že si jen vyšla někam ven, jenže nemělo smysl skrývat před ním pravdu. Jednou se to stejně dozví. Kupodivu si přičítal jeho vlastní pohanu, že se mu nepodařilo udržet si ženu, jako kdyby to všechno byla výhradně jeho chyba. „Odešla, tati.“ „Kam odešla?“ Otec se tvářil nechápavě. „Ven?“

„Ne, odešla zpátky do školy. Na Harvard.“

„Ona tě opustila?“ zeptal se George udiveně. „kdy se to stalo? Vždyť tu s vámi o vánocích ještě byla“ Nemohl uvěřit vlastním uším, ale potom si najednou povšiml smutku v synových očích a všechno pochopil. „Bože, Ollie, to je mi líto Jak dlouho jsi to věděl?“

„Řekla mi to asi před třemi týdny. Požádal na podzim, aby ji přijali na přípravku k doktorátu, ale myslím, že to není celá pravda. Tvrdila sice, že se vrátí, ale jí si tím nejsem tak jistý. Myslím, že balamutí sama sebe stejně jako nás. Ještě nevím, co si mám myslet. Počkáme a uvidíme, co se stane.“

„Co tomu říkají děti?“

„Na první pohled to nesou celkem dobře. Minulý týden jsem je vzal na lyže a to nám všem moc prospělo. Proto jsem tě taky nezavolal. Sarah odjela den po vánocích. Ale ve skutečnosti si myslím, že se z toho otřesu ještě nikdo z nás nevzpamatoval.

Melka svaluje všechnu vinu na mě. Sam se každou noc děsí a

Benjamin se s tím podle všeho vyrovnává tak, že se ve dne v noci potlouká někde s kamarády. Ani se mu moc nedivím. Možná, že kdyby se něco takového stalo v jeho věku mně, dělal bych totéž.“ Po Oliverově ohromujícím odhalení se však jejich myšlenky stočily opět na matku. Ani jednomu z nich nešlo na rozum, že by o ni měli přijít. „Co si s máti počneš?“

„Není mi jasné, co mám dělat. Řekli, že při rychlosti, s jakou její choroba postupuje, by u ní brzy mohlo dojít k úplné demenci. Postupně nebude nikoho poznávat, ani mě ne.“ Už při pouhém pomyšlení na to se neubránil dojetí. Připadalo mu, že mu žena den za dnem více uniká a o to lépe dovedl pochopit

Oliverovu bolest nad ztrátou Sáry. Oliver je ovšem ještě mladý a jednoho dne si najde někoho jiného. Pro něj však je Phyllis jedinou ženou, kterou v životě miloval, a po čtyřiceti sedmi letech je těžké vyrovnávat se s myšlenkou, že ji ztratí. Vyndal bavlněný kapesník, aby se vysmrkal, a potom nabral hluboce dech, než pokračoval. „Říkali, že to může trvat půl roku nebo rok, ale taky třebas mnohem méně, kdy už nebude nic vnímat.

Prostě nevědí, ale až se to stane, rozhodně ji prý nemůžu mít doma. Nevím, co mám dělat“ Hlas se mu zadrhl a Oliver ho upřímně litoval. Vzal ho za ruku. Je to k nevíře, že si takhle povídají o jeho vlastní matce, o ženě, která vždycky sršela inteligencí a energií. Teď se jí najednou vytrácí z paměti všechno, co kdy znala, a přivádí tím jeho otce málem do hrobu.

„Nesmíš si to tolik připouštět, nebo ještě sám taky onemocníš.“

„To mi říká Margareta taky. To je ta sousedka, o které jsem ti povídal. Vždycky k nám byla moc milá.

Její manžel měl

Alzheimerovu chorobu řadu let a nakonec ho musela dát stejně do ústavu. Prodělala sama dva srdeční záchvaty a nemohla se o něho dál starat. Trvalo to šest let a nakonec minulý srpen umřel.“ Podíval se na syna nešťastně. „Ollie, nemůžu se vyrovnat s myšlenkou, že ji ztrácím, že si nic nepamatuje, jako bych ji viděl kus po kuse umírat, ale je s ní teď tak těžké pořízení. A přitom bývala vždycky taková dobrosrdečná.“

„Na Hod boží se mi sice zdála trochu rozrušená, ale ani ve snu by mi nenapadlo, že jde o něco tak vážného. Asi jsem měl svých starostí plnou hlavu. Čím ti můžu pomoci?“ Je to hnusný život, když tak najednou člověk ztrácí matku i ženu, a dokonce i dceru, která s ním sotva utrousí slovo. Všechny jeho ženy mu ze života rychle unikají, jenže teď není vhodná chvíle, aby myslel na sebe, především je tu jeho otec. „Co pro tebe můžu udělat, tati?“

„Stačí mi tvoje přítomnost.“ Jejich pohledy se setkaly, a jak se tak dívali jeden druhému do očí, pociťoval k němu Oliver najednou takovou příchylnost, jakou si už léta nepamatoval.

„Mám tě, tati, moc rád.“ Teď se už za tato slova nestyděl, ačkoliv ještě před několika lety by jimi uvedl svého otce do rozpaků. Když byl Oliver mladý, byl na něho otec velmi přísný.

Ale s přibývajícími lety byl čím dál smířlivější, a právě teď syna potřeboval tak zoufale, jako nikoho předtím.

„Já tě mám taky moc rád, synku.“ Ani jeden z nich neskrýval své dojetí a George znova vytahoval kapesník, když uslyšeli, jak se tiše otevřely a zavřely hlavní dveře. Oliver se otočil, aby zavolal na Benjamina, který už utíkal po schodech nahoru.

„Kam ten spěch, mladý pane. Kdes byl do půl dvanácté večer ve všední den?“

Benjamin se k němu otočil celý zardělý zimou i rozpaky, a když tam uviděl sedět dědečka, zatvářil se udiveně. „Venku s kamarády promiň, tati. Nemyslel jsem, že ti to vadí. Ahoj, dědo, co ty tady děláš? Stalo se něco?“

„Babička se necítí dobře.“ Oliver se najednou tvářil přísně a energicky jako dřív. Jako by mu vlila novou energii do žil otcova vřelost, aspoň někdo ještě o něho stojí. A otec i děti ho potřebují, i když Sarah už ne. „Ty víš moc dobře, že nemáš co dělat večer venku, když máš ráno školu. Ještě jednou to zkus a nevytáhneš paty dalších čtrnáct dnů. Je to jasné, mistře?“

„Dobře, dobře, už jsem se přece omluvil.“ Oliver jen přitakal. Něco se mu na chlapci nezdálo. Není ani opilý, ani nafetovaný, ale jako by se celý změnil. Je dospělejší a nestaví se vůbec na zadní. „Co je s babičkou?“

Dědeček se na něho nešťastně podíval a Oliver ho radši rychle s odpovědí předešel. „Má nějaké problémy.“

„Bude zase v pořádku?“ Benjamin se najednou tvářil jako vylekaný kluk. Nemohl se zřejmě smířit s pomyšlením, že by mohl přijít ještě o někoho dalšího. Protože na oba muže hleděl strašně utrápeně, pohladil ho Oliver po rameni. „To víš, že bude. Dědeček jen potřebuje trochu povzbudit, top je všechno.

Snad by sis mohl pro něho taky vyšetřit trochu času, až se utrhneš od těch svých milovaných kamarádů.“

„Jasně, dědo. Přijedu k vám hned tenhle víkend.“

Chlapec měl dědečka rád a George Watson byl do všech svých vnuků blázen. Někdy Oliverovi připadalo, že je má raději, než míval svého jediného syna. Byl teď laskavější a dovedl si je lépe užívat.

„To by nás s babičkou moc potěšilo.“ Vstával unaveně s pocitem stáří a dotkl se přitom letmo chlapcovy paže, jako kdyby z něho chtěl pro sebe načerpat kousek mládí. „Díky vám oběma. Je čas, abych šel. Paní Porterová se už bude taky jistě chtít vrátit domů. Zůstala u nás s tvou babičkou.“ Vydal se pomalu k hlavním dveřím s Oliverem a Benjaminem v patách.

„Zvládneš to, tati?“ Oliver by ho raději odvezl sám, ale otec dával zřetelně najevo, že o přemíru péče nestojí. „Tak aspoň zavolej, až přijedeš domů.“

„Hlouposti,“ odsekl George. Mně přece nic není. Nemocná je máti, ne já.“ Obličej mu ale zase změkl, když k sobě Olivera přitiskl. „Děkuji ti, synku za všechno a moc mě mrzí, co se stalo“ Podíval se nejdříve na Benjamina a potom na ně oba. „To se Sárou Když budete něco potřebovat, zavolejte. Až bude babičce trochu líp, mohl by k nám možná přijet na víkend taky Sam.“ Ale už z jeho hlasu bylo patrné, že jí o mnoho lépe nebude.

Oba se za ním ještě dívali, jak vyjíždí z příjezdové cesty, a

Oliver teprve potom zavřel s povzdechem hlavní dveře. Nic není jednoduché. Pro nikoho. Problémy, které nastaly s matkou, mu ovšem taky pomáhaly zachovat si chladnější mysl. Když se podíval na Benjamina, blesklo mu hlavou, co se asi děje v synově životě, na čem on už nemá žádný podíl. „Kam teď pořád chodíš, s kým se do noci couráš?“ Když dole pozhasínali a šli spolu nahoru, bedlivě si ho prohlížel.

„S kamarády. Pořád s tou samou partou.“ Jenže něco v pohybu jeho úst Olliemu napovědělo, že lže. „Moc rád bych byl přesvědčený, že mluvíš pravdu.“

Benjamin se na něho zadíval a polekaně sebou trhl. „Proč to říkáš?“

„Je v tom nějaké děvče, nemám pravdu?“ Oliver uhodil hřebík na hlavičku přesněji, než si sám myslel. Když potom Benjamin s tichým úsměvem uhnul před jeho pohledem, bylo všechno jasné. „A kdyby. Nic vážného to není.“ Ale bylo to vážné. Moc vážné.

Je to jeho první milostné vzplanutí. každou chvilku, kterou mají pro sebe, tráví v posteli. Její rodiče se doma skoro nezdrží. Oba pracují a taky chodí rádi ven, a protože Sandra jediná jako nejmladší dítě zůstala ještě doma, mají pro sebe s

Benjaminem spoustu volného času a vědí rozhodně velmi dobře, jak s ním naložit. Sandra je jeho první velká láska. Je to hezké děvče od nich ze školy. Chodí spolu na chemii a on jí pomáhal, aby nepropadla. Na rozdíl od něho je samý reparát, ale nic si z toho nedělá. Mnohem víc se zajímá o něho a on je samozřejmě opojený příjemným pocitem z dotyku jejího těla.

Miluje na ní úplně všechno.

„Proč ji někdy nepřivedeš? Zná ji Melka? Rád bych ji poznal.“

„Hm možná někdy Dobrou noc, tati“ Zmizel jako pára ve svém pokoji a Oliver se odebral s úsměvem na rtech do své ložnice, kde už spal Sam. Vtom zazvonil telefon. Oliver si ho rychle odnesl do koupelny a táhl přitom za sebou dlouhatánský kabel, který si nechala udělat Sarah, aby mohla telefonovat i z vany. Pak se tichým hlasem ohlásil. Očekával, že je to jeho otec. Ale srdce se mu zastavilo. Byla to Sarah.

„Haló?“

„To jsi ty?“

„Ano.“ A pak dlouhá odmlka, když se Oliver pokoušel znovu nabýt klid.

„Jak se ti vede, Sáro?“

„Dobře. Dnes jsem si našla byt. Co děti?“

„Drží se.“ Zatoužil po ní, sotva uslyšel její hlas, ale zároveň ji nenáviděl, protože od nich odešla. „Lehké to pro mě není.“

Přešla jeho poznámku mlčením.

„Jak jste se měli na lyžích?“

„Výborně. Děti si užily.“ Chtěl ještě dodat, ale bez tebe to nebylo ono, jenže to nevyslovil. Ačkoli se v duchu zařekl, že se jí na to nikdy nezeptá, položil jí nakonec stejnou otázku:

„Kdy přijedeš domů na víkend?“

„Vždyť jsem odjela teprve před týdnem.“ Tytam jsou sliby, že se bude vracet na každý víkend. Dobře věděl, že to tak nebude, ovšem ona si vedla svou. A teď si klidně mluví docela jinak.

Kdo by věřil, že spolu ronili slzy nad jejím odjezdem. Jako by byla jen náhodná známá, která ho chce pozdravit, a ne manželka, s níž strávil osmnáct let a která se právě ubytovala v hotelu blízko Bostonu. „Připadá mi, že bych měla všem popřát trochu času, aby si zvykli. Po zkušenosti z minulého týdne se mi zdá, že si potřebujeme všichni trochu oddechnout.“ To je tedy hlavní důvod,

proč je opustila, aby si oddechla.

„Co myslíš tím trochu času?“ Hnusil se sám sobě, že na ni naléhá, ale nemohl jinak. „Týden? Měsíc? Nebo rok? Děti by tě rozhodně potřebovaly vidět.“

„Já je taky. Ale myslím, že musíme počkat několik týdnů a dát jim tak možnost, aby se uklidnily.“ S chutí by na ni zařval: A co já? ale neudělal to.

„Moc se jim po tobě stýská.“ Chtělo se mu dodat, a co teprve mně. Bylo ale zřejmé, že je jí rozhovor nepříjemný, a že by ráda už zavěsila. Těžko se totiž vyrovnávala se svým pocitem provinění, když s ním mluvila. „Chtěla jsem ti jen dát adresu svého nového bytu. Přestěhuji se tam v sobotu a zavolám vám, jakmile mi zavedou telefon.“

„A co do té doby? Některému dítěti se třeba může něco stát?“

Děsí ho sice pouhá zmínka o něčem takovém, ale má přece právo vědět, kde ona je. Potřebuje to vědět i kvůli sobě.

„Nevím. Mohl bys nechat vzkaz v hotelu. Anebo poslat telegram na novou adresu, kdyby to bylo nutné. Telefon mi zavedou brzy.“

Hlasem studeným jako led, kterým se jen snažil zahnat bolest, jí odsekl:“Nenech se vysmát.“ „Lepší nápad nemám. Promiň, už musím jít.“

„Proč? Čeká na tebe někdo?“ Div si nedal pár pohlavků za tenhle dotaz, ale když ji slyšel mluvit, žárlil na ni jako divý.

„Nebuď blázen. Je prostě pozdě. Poslyš, Ollie, chybíš mi“ Nic krutějšího říci nemohla. Kdo na ní chtěl, aby byla v takových dálavách? Odešla z vlastního rozmaru, jemu tím div nezlomila srdce, a teď tu troufalost vykládat mu, jak jí chybí.

„Co mi to chceš namluvit, Sáro. Jakou to se mnou hraješ komedii?“

„Žádnou komedii nehraju. Víš moc dobře, proč jsem tady. A musím to dokázat.“

„A co tvoje sliby, že přijedeš na každý víkend domů? Lžeš, kudy chodíš.“

„Nelhala jsem. Jen když o tom teď přemýšlím, připadá mi, že by to byl pro všechny velký otřes. Pro mne, pro tebe i pro děti.“

„To tvoje podivínské studijní volno je taky pro všechny velký otřes. A co asi mám dělat já, zatímco ty jsi bůhvíkde? Mám se zavírat do koupelny s Playboyem?“

„Nech toho, Ollie, prosím, máme to i bez toho oba těžké.“ Je to ovšem z jejího rozhodnutí, ne z jeho.

„Já se na tebe nevykašlal, nikdy bych něco takového nedokázal.“

„Nemohla jsem jinak.“

„Ty jen žvaníš a žvaníš. Moje matka tě už dávno prokoukla.

Jsi sobec.“

„Nezačínej zase. pro Kristovy drahý rány, Ollie, je už po půlnoci.“ A pak u ní najednou nabyla vrchu zvědavost. „Proč vůbec šeptáš?“ Představovala si, že je v posteli, ale neslyšela při rozhovoru obvyklou ozvěnu.

„V naší posteli spí Sam. Já jsem v koupelně.“

„Copak stůně?“ Starost, která se najednou ozvala v jejím hlase, ho ještě víc popudila. A co kdyby byl nemocný, co by asi udělala? přiletěla by snad domů? Možná, že jí měl přece jen namluvit, že Sam stůně. Jenže pravda je snad ještě horší.

„Každou noc ho trápí děsy. A dokonce se do postele počurává.

Chtěl spát dneska večer se mnou.“

Nastala dlouhá odmlka. Představovala si je v té posteli, která ještě před několika dny byla její. Potom se znovu ozvala, tentokrát zastřeným hlasem: „Má štěstí, že má tebe. Dávej pozor. Zavolám, jakmile mi zavedou telefon.“

Chtěl jí toho ještě hodně povědět, ale ona o to zřejmě nestála. „Dávej na sebe pozor.“ Chtěl ji ujistit, že ji stále ještě miluje, ale neřekl to. Nalhávala sama sobě kdeco, že od nich neodchází nadobro, že se k nim vrátí, že bude přijíždět na každý víkend, na prázdniny. Holá pravda je, že on ji

bude bezpochyby, přes všechny rány pod pás, neustále milovat.

6

První týdny bez ní byly krušné. Každé ráno jako by přinášelo pohromu hned se snídaní. Vajíčka nebyla nikdy správně udělaná, ve šťávě zůstalo příliš mnoho dužiny, topinky se připálily, nebo nedopekly a Ollie by byl přísahal, že i káva chutná jinak.

Dobře věděl, že to je nesmysl. Aggie jim vaří už deset let a mají ji moc rádi, ale všichni si zvykli na Sářiny snídaně. Sam nepřestával pofňukávat a Ollie si několikrát všiml, že dokonce kopl psa. Melka byla stále zamračená a Benjamin je už ani neráčil poctít svou přítomností. Vyběhl bez jídla rovnou ven, že prý stejně nikdy nesnídá. Oliver si najednou připadal, jako by s nimi nenacházel společnou řeč. Melka chtěla, aby jí dovolil chodit oba víkendové večery ven. Benjamin se nadále i ve všední dny vracel domů až pozdě večer s tvrzením, že se učil s kamarády, a Sam spal pořád neklidně, stočený noc co noc do klubíčka v Ollieho posteli. Olliemu to zpočátku přinášelo do určité míry útěchu, ale časem se mu to začalo značně zajídat.

Jejich poklidný rodinný život byl tentam.

Jednoho dne, i když se čtrnáctidenním zpožděním proti původnímu slibu, přece jen zavolala Sarah, že jí prý už zavedli telefon. Ale domů se na ně pořád ještě nechtěla přijet podívat.

Stále to považovala za předčasné, proto byl teď každý jejich rozhovor krátký a nepřátelský. Dětem se raději vůbec vyhýbala, jako by bylo nad její síly říci jim pár povzbuzujících slov.

Předstírala nadále, že se k nim domů jednou vrátí, prý jen potřebuje být chytřejší, vzdělanější a úspěšná. Ale Ollie věděl své. Jejich manželství, na kterém si tak zakládal, se ze dne na den rozpadlo. Pod tímto zorným úhlem teď hleděl na všechno kolem sebe, na dům, na děti, na přátele, dokonce i na své klienty v kanceláři. Měl na každého vztek, samozřejmě především na Sáru, ale i na sebe, protože byl v duchu stejně jako Melka přesvědčený, že to musel zavinit on sám nějakou svou chybou.

Když Aggie začala rozvážet děti místo Sáry a novinka o něm a o Sáře se pomalu roznesla, telefonovali mu různí přátelé a zvali ho na návštěvy. O nikoho nestál. Jsou to stejně jen samé zvědavé, dotěrné drby. A ke všemu volal dnem i nocí George s úděsnými zprávami o prudce se zhoršujícím duševním stavu

Ollieho matky. Při stále větší zapomnětlivosti ohrožovala někdy dokonce sama sebe a zdrcený George zoufale hledal útěchu u syna. Jenže Ollie právě teď měl co dělat, aby udržel jakž takž v chodu vlastní život. Neuměl si poradit s dětmi, Uvažoval dokonce o tom, jestli je nemá vzít k psychoanalytikovi, ale

Samova učitelka, s níž to telefonicky konzultoval, mu tvrdila, že všechny jejich reakce jsou naprosto normální. Není divu, že

Sam odmlouvá a stejně jako Melka stále ještě viní z matčina odchodu otce. I školní psycholožka jejich chování považovala za normální. Potřebují prý svalit vinu na někoho jiného než na sebe, a nejvhodnějším obětním beránkem je právě otec. Normální je prý koneckonců i to, že se Benjamin utíká ke svým přátelům, aby unikl z domova, který je teď bez matky prázdný.

Specialisté se sice klonili k názoru, že se všechno zase urovná, jen co si děti zvyknou, ale Ollie měl občas pocit, že to snad nevydrží on sám.

Když se vracel domů večer co večer zoufale vyčerpaný z práce, nečekalo ho tam nic než nekonečný zmatek a nešťastné děti, které se mezi sebou praly. Večeře zabalené v alobalu a vysušené v troubě nebyly k jídlu. Takže když zavolala Sarah, byl by nejradši praštil telefonem o stěnu a zařval na ni. Nechtěl slyšet nic o jejích seminářích a přednáškách, nic o tom, proč nemůže ani tento týden zase přijet domů. Toužebně si přál, aby se vrátila, spala s ním, milovala ho, vařila pro něho a převzala starost o jejich děti. Vždyť i kdyby byla Aggie sebebáječnější, nemohla jim zdaleka vynahradit všechny nepatrné maličkosti, kterými je laskala jejich matka.

Jednou odpoledne seděl ve své kanceláři a díval se z okna, které bičoval déšť se sněhem, typický pro konec ledna v New

Yorku. Uvažoval, jestli se Sarah vůbec někdy vrátí. Právě se chystal začít s předvíkendovým úklidem. Sarah je už pryč celý měsíc a on se cítí nesnesitelně opuštěný.

„Co to vidím za nešťastný obličej, mohu dovnitř?“

Přišla Daphne Hutchinsonová, zástupkyně viceprezidenta jejich firmy, stará Oliverova známá, se kterou často spolupracoval na návrzích pro nové klienty. Byla to hezká žena s černými vlasy, které nosila svázané do pevného uzlu. Oblékala se dobře, s vybranou elegancí a všechno na ní vypadalo úhledně a vyváženě.

Vždycky měla přehozený veliký šál, nosila drahé střevíce a občas nenápadný hezký šperk. Oliver ji měl rád. Byla bystrá a inteligentní a taky neúnavný dříč. Ale i přes své přednosti se z jakéhosi nejasného důvodu nikdy nevdala. Bylo jí osmatřicet let a její zájem o navázání přátelství s Oliverem nepřekročil po celé ty roky platonickou rovinu. netajila se od prvního dne ve firmě s tím, že románky na pracovišti nejsou v jejím stylu.

Od svého počátečního předsevzetí nikdy za žádných okolností neustoupila, ani když s ní někdo měl vážné úmysly. Oliver si jí za to vážil a rád s ní spolupracoval. „Přinesla jsem ti nějaké makety pro příští týden.“ Měla pod paží velké desky, náhle však znejistěla. „Možná že nejdu moc vhod. Nechceš, abych přišla později?“ Už se také doslechla, že ho Sarah opustila, ale nikdy spolu o tom nemluvili. Přesto jí neušlo, jak je dlouhé týdny v obličeji přepadlý.

„Ne, Daphne, to je v pořádku, pojď dál. Teď nebo potom, co na tom záleží.“

Zdál se jí pohublý, byl pobledlý a tvářil se zoufale nešťastně, takže o něho měla starost. Sedla si k němu a začala mu předkládat, co přinesla, ale on se zřejmě nedokázal soustředit. Nakonec mu navrhla, aby se na práci vykašlali a udělali si šálek kávy. „Nemohla bych ti nějak pomoct? Nevypadám sice na to,“ zaculila se na něho, „ale leccos unesu.“

Usmál se na ni. Protože byla každým coulem velká dáma, vlastně mu ani nepřišlo, jak je ve skutečnosti malinká. Je to bezvadná ženská a on by byl zase jednou rád věděl, proč se nikdy nevdala. Snad je příliš pohroužená do své práce a nemá na nic jiného čas. To se nejedné ženě stává, a potom, když přijde čtyřicítka, začnou trojčit. Ale ona rozhodně nevypadá na to, že by vyváděla. Tvářila se spokojeně a vyrovnaně a upírala na něho laskavý pohled, když se s povzdechem opřel o opěradlo židle a zakroutil hlavou. „Já nevím, Daphne Jistě se ti už doneslo“ Jeho oči se vpíjely do jejích jako dvě zelené tůně plné bolesti a ona se měla co držet, aby nepodlehla nutkání a nevzala ho kolem ramen. „Sarah od nás minulý měsíc odešla a vrátila se do školy do Bostonu“ „To přece není na konci světa. Myslela jsem, že je to horší.“

Povídalo se, že se rozvádějí, ale to Daphne Olliemu neřekla.

„Já si osobně myslím, že je to opravdu horší, jenže Sarah to nemá odvahu přiznat. Neukázala se u nás už skoro pět týdnů a děti mi z toho málem cvokatí. Já konečně taky. Každý večer se div nepřetrhnu, abych odtud včas vypadl, ale stejně se mi to většinou před šestou nebo sedmou nepodaří. než přijedu domů, je osm a v té době si už každý z nich dělá, co ho napadne. Večeři mám jako podešev, jeden na druhého ječíme, děti potom brečí a druhý den ráno začíná stejný kolotoč nanovo.“

„Na velkou švandu to rozhodně nevypadá. Proč si nepronajmeš na čas nějaký byt v New Yorku, aspoň bys měl blíž do práce a změna by třebas udělala dětem taky dobře.“ Něco takového mu ani ve snu nenapadlo.Stejně nevěděl, jaký by to právě teď mělo smysl traumatizovat děti ještě změnou kamarádů a škol. A navíc byl přesvědčený, že všichni potřebují čerpat útěchu z důvěrně známého prostředí.

„Jsem rád, že se ještě jakž takž držíme nad vodou, natož abych se stěhoval.“ Vyprávěl jí, jak je na něho Melka naštvaná, že Benjamin bere do zaječích a Sam že se občas v noci počurává a navíc zalézá každou noc k němu do postele.

„Potřebuješ změnu, můj milý. Proč je někam nevyvezeš? Proč neodjedete na týden ke Karibskému

moři nebo na Havaj, někam, kde svítí sluníčko, kde je teplo a veselo?“ Je vůbec někde takové místo? Bude někdo z nich ještě někdy veselý? Zdálo se to takřka neuvěřitelné a jeho to uvádělo trochu do rozpaků, že si před Daphne takhle vylévá srdce. Jí to zřejmě nepřipadalo vůbec divné. „Asi pořád marně doufám, že se vrátí, když zůstaneme, kde jsme, a že potom jen přetočíme čas zpátky.“

„Obvykle to takhle nebývá.“

„Já vím.“ Prohrábl si unaveně vlasy. „To mi už taky došlo.

Nezlob se, že tě s tím otravuju. Někdy to na mě leží jako noční můra. Jak se mám potom soustředit na práci? Ale mohu aspoň vypadnout z domova. Hrozně mě ty večery deprimují a ještě horší jsou víkendy. Připadá mi, jako by nás někdo násilím od sebe odtrhl a my teď už k sobě neumíme najít cestu. Předtím to takové nebylo“ Málem ovšem zapomněl, jaké to doopravdy bývalo. Jako by se trápili nad její nepřítomností už celou věčnost.

„Mohla bych ti nějak pomoct?“ Neznala sice jeho děti, ale byla ochotna se s nimi seznámit. O víkendech má spoustu volného času. „Ráda bych poznala tvé děti. Třebas by je to taky rozptýlilo, nebo myslíš, že by to braly, jako bych tě chtěla odloudit jejich mamince?“

„Nevím, jestli by tě vůbec vzaly na vědomí.“ Oba ale věděli, že to Oliver nemyslí vážně. Vděčně se na ni usmál, že mu naslouchá s takovým pochopením. „Snad bys k nám mohla někdy na den přijet. Hezky bychom si to všichni užili, jen až se situace u nás trochu uklidní. jestli k tomu vůbec někdy dojde. Nedávno mi ještě ke všemu onemocněla matka. Jako kdyby nebylo jednoho dost, hned se na člověka sesype další. Taky sis toho všimla?“

Podíval se na ni s chlapeckým úsměvem, který jitřil ženská srdce, a ona se nahlas zasmála. „Že se ptáš. Mně se to děje každou chvíli. A co je s vaším psem?“

„Se psem?“ Oliver se zatvářil při její otázce udiveně. „Nic.

Co by s ním mělo být?“

„Dávej si na něho dobrý pozor. Teď přišla přesně chvíle, kdy jistě dostane psinku a pokouše dobrý tucet sousedů.“ Oba se rozesmáli, ale on zase hned s povzdechem zvážněl.

„Nikdy mi nenapadlo, že by něco takového mohlo stát právě nám, Daphne. Sarah mě naprosto zaskočila. Nebyl jsem na nic podobného vůbec připravený a děti také ne. Vždycky jsem považoval náš život za ideální.“

„Někdy už to takhle chodí. Přijde třebas nemoc, nebo smrt a všechno je najednou jinak, nebo se někdo do někoho z ničeho nic zamiluje, či udělá jinou podobnou hloupost. Je to smutné, ale je to tak. Nezbývá potom než to brát, jak to je. Možná že až se jednoho dne budeš ohlížet zpátky, dojde ti taky, proč se to stalo.“

„Asi jsem to zavinil já sám.“ Pořád ještě o tom byl přesvědčený, jinak to přece nedávalo smysl. „Třeba se jí zdálo, že ji zanedbávám nebo si jí dost nevšímám a beru ji příliš jako samozřejmě.“ „Nebo si připadala moc svázaná a znuděná a třebas ani není tak skvělá, jak se ti zdá.“ Daphne ani netušila, jak má blízko k pravdě. Ale čas na to, aby si ji Oliver dokázal přiznat, ještě nedozrál. „Možná že jen zatoužila po změně, žít chvíli po svém. Je těžké vmyslet se do jednání druhého. Tvoje děti to asi chápou ještě méně.“ Na svůj věk byla Daphne moudrá žena a

Oliver si znovu uvědomil, jak se mu vždycky líbila - ne k flirtování, ale pro své vzácné morální kvality, na nichž se zakládá pravé přátelství. Už léta, od doby, kdy si vzal Sáru, neměl žádnou ženskou přítelkyni.

„Když tomu nerozumím ani já, jak by to mohly pochopit děti?

Sarah všechno ještě zhoršuje tím, že nikdy nepřijede. Když odcházela, slibovala, že se bude vracet domů na každý víkend.“

„Jistě to pro vás musí být smutné, ale možná že je to k něčemu dobré. Až vás konečně přijede navštívit, budete už mnohem vyrovnanější.“ Oliver se té myšlence trpce zasmál. Nic na to neukazovalo.

„O žádné vyrovnanosti se u nás nedá mluvit. Každý fňuká už od snídaně a nepřestanou s tím, jak je

den dlouhý, ani když přijdu domů, anebo doma dokonce vůbec nejsou, a to je ještě horší. Nikdy mě nenapadlo, že děti dají tolik práce. Vždycky byly takové hodné, poslušné a šťastně přizpůsobivé. A teď málem je nepoznávám, jen si stýskají. Když se večer vracím domů, jsou náladové, hádavé a ufňukané. Vždycky se už těším, až budu zase tady“ Jenže když se nakonec do kanceláře dostane, nemůže to vydržet ani tam, přiznal si v duchu. Snad má Daphne pravdu. Možná že by si měli zase vyjet na dovolenou.

„Nenech se užírat celý zbytek života,“ řekla a z jejího pohledu bylo vidět, že ví, o čem mluví. „Doplácíš na to nejvíc ty sám. Dej jí šanci. Když se vrátí, prima. Když ne, najdi si pro sebe novou cestu životem. Skutečným životem. Nenech se od ní buzerovat. Tohle ti skutečného člověka z masa a krve nenahradí. Mluvím z vlastní zkušenosti. Věř mi.“

„Proto ses nikdy nevdala, Daphne?“ Momentálně mu už nepřipadalo netaktní položit jí takovou otázku.

„Víceméně. Ale u mě se vyskytly i jiné komplikace. Byla jsem pevně rozhodnutá věnovat se až do třiceti výhradně svému profesionálnímu růstu, jenže potom se semlelo ještě leccos dalšího, co mě naprosto zaskočilo, a tak jsem znovu hledala únik v práci. A pak je to dlouhá historie, ale abych ji zkrátila, stačí, když dodám, že můj dnešní život je pro mě jako stvořený. Vyhovuje mi jako šitý na míru. Většině lidí by ovšem uspokojení nepřinášel. Ty máš děti. Ale ani ty sami k životu nestačí. Jednoho dne vyletí z hnízda a tenhle tvůj psací stůl ti po půlnoci bude jen špatným společníkem.“ Všichni dobře věděli, že Daphne někdy vysedává večer v kanceláři třeba do deseti hodin. Snad právě proto patří její návrhy k nejlepším.

Dře jak kůň, aby se jí práce dařila, a je v ní výborná.

„Jsi moudrá ženská.“ Usmál se na ni a podíval se na hodinky.

„Co abychom se pustili do práce, kterou jsi mi přinesla?“ Ještě nebylo pět, takže bylo trochu brzy na to, aby už odjel domů, jak měl chuť.

„Proč jednou nevypadneš domů dřív? Možná že to prospěje jak tobě, tak dětem. Vyveď je někam na večeři.“

Její nápad ho překvapil. Jemu samotnému by něco podobného nepřišlo ani na mysl, protože lpěl zoufal pouze na zavedených pořádcích. „To je výborný nápad. Díky. Nevadí ti tedy, když se k práci vrátíme až zítra?“

„Nemluv hlouposti. Zítra ti předložím návrhů ještě víc.“

Vstala, a když šla ke dveřím, prohodila přes rameno: „Jen se drž. Takováhle bouřka se většinou přižene z ničeho nic, ale jedno mluví v její prospěch, rozhodně netrvá věčně.“

„Můžeš na to přísahat?“

Uličnicky se usmála a s dvěma zvednutými prsty svá slova stvrdila:“Čestné skautské.“

Když po jejím odchodu zatelefonoval domů, přišla k telefonu

Agnes. „Dobrý den, Aggie.“ Tak spokojený si nepřipadal už hezky dlouho. „Dnes nemusíte vařit. Dostal jsem chuť vyjít si s dětmi někam na večeři, až se vrátím.“ Daphin nápad ho velice zaujal, je to opravdu náramně chytrá ženská.

„Vážně?“ Agnes se zdála překvapená.

„Není něco v pořádku?“ Znovu ho zaskočila holá realita. Nic teď není jednoduché, ani vzít děti na večeři.

„Melissa je zase na zkoušce, Benjamin na basketbalovém tréninku a Sam leží s horečkou.“ „Bože, to je škoda, no co, nedá se nic dělat. Půjdeme jindy.“ A potom se zeptal ustaraně:“Co je se Samem?“

„Nic moc, má jenom rýmu a slabou chřipku. Měla jsem už včera podezření, že není v pořádku. A dnes ráno mě volali ze školy, sotva jsem ho odvezla, abych si pro něho zase přijela.“ No prosím, a ani nezatelefonovala! Takže on má nemocné dítě a ani o tom neví. Chudák Sam.

„Kde je?“

„U vás v posteli, pane Watsone. Odmítal jít k sobě a já myslela, že vám to nebude vadit.“

„To víte, že ne.“ Má v posteli nemocné dítě. Taková situace je na hony vzdálená od toho, nač bývala jeho postel zvyklá. S tím vším je zřejmě nadobro amen. Když pokládal se zasmušilým výrazem sluchátko, objevila se v jeho dveřích opět Daphne.

„Ale, ale, zase nějaké špatné zprávy? Snad už nedošlo na psa?“

Ollie se zasmál. Působila na něho povzbudivě - skoro jako oblíbená sestra. „Na psa ještě ne. Sam má horečku. Ostatní dvě nejsou doma. A tak dnes z večeře nic nebude.“ Vtom dostal nápad. „Poslouchej, Daphne, nechtěla bys k nám přijet na neděli? Mohli bychom vzít děti někam spolu?“ „Myslíš, že by jim to nevadilo?“

„Určitě ne. Budou nadšené. Zajdeme si do jedné malé italské hospůdky, kterou mají ve velké oblibě. „Dělají tam nejrůznější mořské dobroty a vynikající špagety. Tak co říkáš?“

„Poslouchá se to náramně. Ale dohodneme se, že to bez váhání, bez zlé krve a bez problémů odvoláme, kdyby přijela nečekaně na víkend jejich maminka.“

„Slečno Hutchinsonová, s vámi je domluva jedna báseň.“

„To proto, že právě v tom tkví můj provozní kapitál. Nebo si myslíš, že bych to jinak dotáhla takhle daleko? Rozhodně nepostupuji pro svůj krásný zjev.“ Byla skromná, chytrá, s velkým smyslem pro humor.

„Kdybys nepovídala.“

Jen mu ve spěchu zamávala a on se sám podivil, když se chystal k odchodu, proč ho fyzicky nepřitahuje. Je hezká, přestože je malá a má náramnou figuru, i když své tvary pečlivě skrývá pod praktickými kostýmy a jednoduchými šaty. Možná že pro něho ještě nedozrál čas, je koneckonců stále pravděpodobně ženatý se Sárou. Ale to není jediný důvod. Daphne vysílá jakýsi varovný signál: „Ráda budu tvou přítelkyní, ale nic víc si, kamaráde, nedovoluj. Žádné důvěrnosti.“ Přemýšlel, jaký k tomu má asi důvod. Zda jde jen o taktiku v kanceláři, nebo o něco víc. Možná že se jí jednoho dne zeptá.

Domů se dostal ve čtvrt na osm, když Sam tvrdě spal s hlavičkou suchou a rozpálenou horečkou. Ostatní doma nezastihl, a tak si šel zase dolů usmažit vajíčka. Žádná večeře pro něho stejně nezbyla. Aggie udělala Samovi kuřecí bujón a francouzské topinky a usoudila, že Ollie se o sebe dokáže postarat sám.

Měla pravdu. Potom Oliverovi už nezbylo než čekat, až se ti dva vrátí domů. Bylo to pěkně dlouhé čekání. Melissa přišla šťastná a vzrušená v deset. Velice se jí totiž líbila hra, v níž měla jednu z hlavních rolí. Jakmile však uviděla Olivera, nasadila si na obličej masku uzavřenosti a spěchala beze slova nahoru do svého pokoje. Na Olivera padl pocit osamělosti, když za sebou zavřela dveře. A jejího bratra, na něhož tiše čekal ve své pracovně, se dočkal teprve po půlnoci.

Sotva uslyšel klapnout venkovní dveře, vyšel rychle do předsíně s velice výmluvným výrazem ve tváři. Benjamin to pořádně slízne.

„Kde jsi byl?“

„Mám v úterý basketbalový trénink.“

Z Benjaminových očí otec nevyčetl nic, ale připadalo mu, že syn kypí zdravím a energií a jako by se celou bytostí dožadoval nezávislosti.

„Až do půlnoci?“ Na to mu tedy Ollie rozhodně neskočí.

„Potom jsem se stavil na hamburger. Byla ho pořádná porce.“

„Já ti dám pořádnou porci. Nevím, co se s tebou děje,

Benjamine, ale myslíš si zřejmě, že když tu není maminka, můžeš si dělat, co se ti zlíbí. Ale nepleť se. Platí stejná pravidla jako předtím. Nezměnilo se nic, až na to, že tu ona není. Pořád ještě očekávám, že budeš chodit včas domů a že se doma taky ve všední den večer zdržíš. Že se budeš učit, budeš komunikovat s rodinou a že tě tu každý den najdu, až se vrátím domů. Je ti to jasné?“ „Jistě. Ale jaký to bude mít smysl?“ Benjamin se tvářil navztekaně.

„Pořád ještě jsme jedna rodina, ať tu ona je nebo není. Sam i

Melka tě taky potřebují stejně jako já“

„To jsou jen řečičky, tati. Sam nepotřebuje nikoho jiného než mamku. A Melka tráví půlku života u telefonu, druhou je zavřená u sebe v pokoji. Ty se stejně nevracíš domů před devátou, a to ještě chodíš tak unavený, že se s námi ani nebavíš. Tak proč tu, k čertu, mám trčet a ztrácet čas?“ Na Oliverovi bylo vidět, jak se ho Benjaminova slova dotkla.

„Protože tu bydlíš. A já z práce nechodím až v devět, bývám doma nejpozději do osmi. Div se nepřetrhnu, abych tenhle vlak každý den stihl, a očekávám, že tě najdu v tu dobu doma. Víckrát to opakovat nehodlám, Benjamine. Takhle se couráš už měsíc. Jsi pryč večer co večer. Jestli toho nenecháš, dostaneš domácí vězení na celý měsíc.“

„To určitě.“ Olivera zarazilo, jak vzpurně se Benjamin najednou chová. Takhle s ním jeho syn ještě nikdy nemluvil, nebyl by se odvážil. Najednou se mu staví otevřeně na odpor.

„Však uvidíme kdo s koho, můj milý. Koledoval sis o to. Od téhle chvíle máš domácí vězení.“ „Jdi do háje, tati!“ Chvíli se zdálo, že snad Benjamin chce tátovi jednu vrazit.

„Přestaň se hádat.“ Křičeli na sebe a ani jeden si nevšiml, že se na ně z kuchyňských dveří dívá Melka, která sešla dolů.

„Budeš se řídit mými příkazy, ať tu maminka je nebo není.“

„A proč by měl?“ ozval se za nimi zlostný hlas. Když se oba udiveně obrátili, ukázalo se, že je pozoruje Melka. „Kdo ti právo nás komandovat? Stejně tu nikdy nejsi. Houby ti na nás záleží. Kdyby ti na nás záleželo, nebyl bys vyhnal maminku. Je to jen a jen tvoje chyba, že odešla. Teď bys na nás chtěl, abychom my lepili rodinu dohromady?“

Bylo mu do breku, když je poslouchal. Vůbec ničemu nerozumějí. Ani nemohou. „Poslyšte, chtěl bych, abyste jedno pochopili.“ V očích mu stály slzy, když se k nim obrátil. „Byl bych udělal nevímco, abych tady vaši maminku udržel, ale přesto, že sám sobě kladu za vinu to, co udělala, mám silné podezření, že v skrytu duše vždycky po něčem takovém toužila.

Toužila vrátit se do školy, osvobodit se od nás ode všech a žít si na vlastní pěst. A věřte, ať už to byla moje vina nebo ne, všechny vás mám ze srdce rád.“ Hlas se mu trapně třásl, nevěděl, jestli bude schopen pokračovat. Nakonec se mu to podařilo. „A mám i ji ze srdce rád. Nemůžeme teď nechat celou rodinu rozpadnout, je pro nás příliš důležitá Potřebuju vás, děti“K Melčinu zjevnému zděšení se rozplakal. „Strašně vás potřebuju a mám vás hrozně rád“ Když se otočil zády, ucítil najednou na rameni Benjaminovu ruku a Melissa se k němu přivinula a chytila ho kolem krku. „My tě taky milujeme, taťko.“ zašeptala ochraptěle. Benjamin nic neříkal, ale zůstal stát vedle nich. „Nezlob se, že jsme na tebe byli takoví zlí.“ Podívala se na staršího bratra, který měl také slzy v očích. Přestože mu bylo otce líto, měl už vlastní život a vlastní problémy.

„Promiňte.“ Oliver se na několik minut odmlčel, než našel znovu hlas. „Je to pro nás těžká doba. Pro ni asi taky.“ Chtěl být k Sáře spravedlivý a nepopuzovat děti proti ní.

„Proč nepřijede domů, jak slibovala? Proč nám nikdy nezavolá?“ stýskala si Melissa, když všichni tři zamířili pomalu do kuchyně. Sarah během svého pobytu v Bostonu opravdu ještě nezatelefonovala. „Já nevím, zlato. Asi má víc práce, než si myslela. Já věděl, že to takhle dopadne.“ Nepočítal ovšem s tím, že za nimi celých pět neděl nepřijede. Vždycky jí důrazně do telefonu připomínal, jak krutě se chová k Samovi, i ke všem ostatním, jenže ona si stále jen vede svou, že pro ni zatím nenastala ta pravá chvíle, aby je přijela domů navštívit. Když se od nich bolestivě odloučila, chtěla si zachovat svou volnost a bylo jí lhostejné, že jim ubližuje. „Však ona domů jednoho dne jistě přijede.“ Melissa zamyšleně přikývla a usadila se ke kuchyňskému stolu.

„Ale stejně to už nebude takové, viď , taťko?“

„Asi ne. Ale třeba to zase nebude tak velký rozdíl. Jen co překousneme tenhle začátek, pak nám bude jistě všem líp.“

„A přitom jsme se měli předtím tak fajn.“

Přitakal, když k němu Melissa vzhlédla. Aspoň se mu podařilo navázat s nimi zase kontakt, a to už je první krok k nápravě.

Pak se obrátil k synovi: „A jak je to tedy s tebou, Benjamine?

Co se děje?“ Oliver dobře vycítil, že toho asi bude dost, jenže syn drží jazyk za zuby. A to je u něho také něco nezvyklého.

Býval doposud vždycky otevřený a upřímný.

„Nic zvláštního,“ odpověděl nejstarší. A pak dodal s nejistým výrazem: „Měl bych radši už jít do postele.“ Když se vzápětí otočil a odcházel z pokoje, měl Oliver sto chutí natáhnout za ním ruku a zastavit ho.

„Benjamine“ Chlapec zůstal stát. Olivera přepadla divná předtucha. „Stalo se něco? Chtěl by sis se mnou popovídat mezi čtyřma očima, než půjdeš spát?“ Benjamin zaváhal, ale potom zavrtěl hlavou.

„Ne, díky, tati. Nic se neděje.“ A potom se zeptal dychtivě.

„Platí ještě pořád moje domácí vězení?“

Oliver nezaváhal ani vteřinu. Nesmí u nich teď rozhodně ztratit svou autoritu, jestli se mu nemají všichni vymknout z rukou. A to nemůže pro jejich vlastní dobro dopustit. „Ano, chlapče, platí. Je mi líto. Každý večer budeš do večeře doma, a to i o víkendech. Celý měsíc. Víš, že jsem tě předem varoval.“

Byl neoblomný, ale jeho oči Benjaminovi říkaly, že je to jen z lásky k němu.

Benjamin sice přikývl, než zmizel z místnosti, ale ani

Oliver, ani Melka netušili, jak hluboký pocit zoufalství v něm

Oliverova odpověď vyvolala. Musí být večer u ní, musí, ona ho přece potřebuje. A on jí taky. Nedovede si ani představit, jak to oba přežijí.

Když Benjamin odešel, upřel Oliver pohled na Melissu a vykročil pomalu k ní, aby se sehnul a dal jí pusu. „Mám tě moc rád, zlato. Opravdu. Myslím, že se teď všichni musíme obrnit trpělivostí. Určitě přijdou lepší časy.“

Vzhlédla s váhavým přikývnutím. Ačkoli o Benjaminovi věděla hodně, nebyla ochotná to otci prozradit. Každou chvíli potkávala Benjamina se Sandrou a věděla taky, že Benjamin chodí za školu. U nich ve škole se o maturantech všechno roznese - dokonce i druhákům. A Melissa má podezření, že to s tímhle děvčetem myslí Benjamin moc vážně, tak vážně, že se postaví na odpor i otci. Sam se v noci vedle Olivera ve spánku ani nepohnul a ráno se probudil bez teploty. Všichni se zdáli klidnější, takže Oliver odcházel do práce s lehčím srdcem. Mrzelo ho sice, že musel u

Benjamina trvat na domácím vězení, ale syn jistě pochopí, že je to jen pro jeho dobro. Muka předešlého večera byla plně vykoupena novými vztahy s Melkou, a když pak Oliver dojel konečně do práce, našel na psacím stole vzkaz od Daphne.

Vzpomněl si, že ji minulý večer pozval, aby k nim v neděli přijela, a tak se stalo, že se poprvé za celý měsíc začal na víkend těšit.

7

Oliver zajel v neděli pro Daphne k vlaku a po cestě z nádraží si povídali o jeho dětech. Melka je k němu poslední týden mnohem milejší, Sam má ještě trochu rýmu a Benjamin, ten na něho nemluví od chvíle, kdy mu Oliver uložil domácí vězení. Ale pravidla dohody dodržuje přesně. Každý den je na večeři doma, hned po ní se ovšem vypaří k sobě do pokoje.

„Musím tě varovat, nejsou teď právě nejlepší společníci, ale jsou to dobré děti.“ Usmíval se na Daphne. Měl radost, že přijela. Sarah jim už nezavolala bůhví kolik dnů a všichni byli z jejího mlčení jako na trní, obzvlášť Ollie.

„Pokusím se přesvědčit je, že jim ode mne nic nehrozí.“

Daphne, která měla na sobě perfektně střižené černé kalhoty a krátký kožíšek, se na Olivera opět usmála.

„Proč to zdůrazňuješ?“ Mimoděk se mu zazdálo, že mu chce

Daphne dát najevo, že rozhodně nepomýšlí na žádné milostné pletky.

„Nejspíš proto, že mám ráda, když se jedná poctivě a na rovinu.“

„Proč tě vlastně muži nezajímají?“ Pokusil se o nenucený tón, protože koneckonců sám v této chvíli o ni nemá sebemenší zájem, ale někdy by mohlo být příjemné si společně někam vyrazit. Každému muži musí Daphne zaimponovat svou inteligencí, vzhledem, kouzlem a vtipem. Má ji opravdu rád. „Znám samozřejmě tvoji zásadu, že co je v domě, není pro mě.“

„Už jsem se totiž kdysi dávno spálila. A pořádně.“ Rozhodla se vyprávět mu svůj příběh. Chtěla mu ho svěřit snad právě proto, že i ona jeho považovala za atraktivního muže. „Když jsem ukončila studium na Smithově univerzitě a byla jsem tři roky ve svém prvním zaměstnání, zamilovala jsem se do předsedy správní rady té agentury, kde jsem pracovala.“ Klidně se na něho podívala a Oliver se k ní obrátil s tichým zahvízdnutím.

„Ty asi příliš často partnery neměníš?“

„Byl to snad nejzajímavější člověk v reklamní branži. Ještě je. Tehdy mu bylo šestačtyřicet. Měl ženu a dvě děti. Bydlel v Greenwichi a byl katolík.“

„Takže o rozvodu nemohla být ani řeč.“

„Vedeš si výborně. Vyhráváš první cenu dvě stě dolarů.“

Netvářila se vůbec zatrpkle, jen věcně. Chce do toho Olivera zasvětit, ačkoli se dosud nikdy nikomu nesvěřila. Sem tam někdo známý sice ví, jak to je, ale většina přátel ne. „Firma patřila fakticky jeho rodině. Je to báječný člověk. A já se do něho zamilovala až po uši a říkala jsem si, co na tom, že je ženatý.“ Přestala mluvit, jakoby pohroužená do vzpomínek se zahleděla na ubíhající krajinu, ale Oliver ji pobídl, ať vypráví dál. Chtěl znát i konec, chtěl vědět, co jí ten člověk provedl, že se teď tolik straní mužů. Škoda, že marní život tak sama, ačkoliv ví bůh, nešťastně nevypadá.

„No a? Jak dlouho jste spolu chodili? A co stalo potom?“

„Ohromně jsme si užívali. Cestovali jsme spolu. Scházeli jsme se každé úterý a čtvrtek v mém městském bytě, který mi platil.

Když nazveme věci pravým jménem, stala jsem se jeho milenkou, i když to nezní moc pěkně. A nakonec mě z firmy vyrazil.“

„Pěkná špinavost.“

„Bál se, že na náš vztah někdo přijde - a semtam se někdo skutečně dopídil pravdy, i když jen vyjímečně. Chovali jsme se naprosto diskrétně. Nikdy mi nic nepředstíral. Miloval svou ženu i děti, které byly tenkrát ještě malé. Jeho žena byla jen o několik starší než já. Ale mě miloval taky. A já milovala jeho. Byla jsem ochotná spokojit se s tím málem, které mi nabízel.“ Nemluvila o něm se zlobou a Ollieho překvapovalo, že ji nechává tak klidnou.

„Jak dlouho jste se neviděli?“

Podívala se na něho se smíchem. „Tři dny. Sehnal mi novou práci. Máme společný byt, trávíme spolu teď tři večery týdně a víc to nikdy nebude. V březnu to je už třináct let, a i když se ti snad zdám bláznivá, jsem šťastná a miluju ho.“ Tvářila se naprosto spokojeně, zato Oliver byl ohromený. Má poměr se ženáčem - a zřejmě je docela spokojená.

„To myslíš vážně, Daphne? A tobě to nevadí?“

„Samozřejmě, že vadí. Děti má na univerzitě. Jeho ženuška se vyžívá v klubu zahrádkářů a nejméně v šestnácti dobročinných spolcích. Ale asi ho přece jen něco na jejich životě přitahuje, když nikdy ani na okamžik nezaváhal. Je mi jasné, že od ní nikdy neodejde.“

„Ale vůči tobě to je pěkná sprosťárna. Zasloužíš si rozhodně lepší život.“

„Proč myslíš? Třeba bych si někoho vzala, nakonec bych se rozvedla, anebo bych se jen užírala. Záruku nemáš s nikým. Dřív jsem občas zatoužila po dětech, ale před pěti lety jsem měla nějaké problémy, takže teď už je stejně mít nemůžu. Jsem spokojená s tím, co mám. Zdám se ti možná divná nebo nenormální, ale nám to oběma takhle vyhovuje. Tím končí můj příběh, kamaráde. Řekla jsem si, že bys ho měl znát.“ Usmála se na něho něžně. „Protože tě mám ráda.“

„Mám tě taky rád.“ Stydlivě se na ni usmál. „Právě jsi mi zlomila srdce.“

Ale ve skutečnosti se mu ulevilo. Spadla z něho určitá tíseň, takže teď už mohou být opravdovými přáteli. „Myslíš, že od své ženy nikdy neodejde?“

„Sotva. Nejsem si ani jistá, že bych si ho potom vzala.

Vyhovuje nám to právě takhle. Mám svůj život, práci, své přátele, a k tomu ke všemu taky jeho. Trochu nepříjemné bývají svátky a víkendy. Ale kdoví, možná že si svého vztahu o to víc vážíme, že známe jeho hranice.“

Daphne je zřejmě moudřejší, než za jakou ji Oliver pokládal, a za svou obdivuhodnou otevřenost a všechno ostatní si získala jeho úctu.

„Rád bych se díval na svět tak vyrovnaně jako ty.“

„Třebas jednou budeš.“

Jemu se Sárou by sotva někdy stačily pouhé dva dny v týdnu.

Rozhodně ne! On sám má větší požadavky. Přeje si, aby se vrátilo všechno, co se Sárou dříve sdíleli, jenže toho se asi už nedočká.

Když zastavili před domem, otočil se k Daphne a řekl: „Díky za tvůj příběh.“ Svá slova myslel upřímně.

„Víš, věřím ti.“ Požádala ho tak vlastně, aby její tajemství před nikým nedal k lepšímu, i když se spoléhala, že by to neudělal. „Řekla jsem si, že bys měl vědět, na čem jsi. A aby si taky tvoje děti nedělaly s námi zbytečně hlavu.“

„fajn.“ Zazubil se na ni. „Takže jak tě mám vlastně představit?“

„Milé děti, nedělejte si hlavu, ta už jednoho milovaného ženáče má.“

Zase zvážněl a něžně se na ni zahleděl. „Jsi ženská k nezaplacení, Daphne. Jestli ti někdy mohu něčím prospět, když budeš potřebovat přítele, stačí zavolat“

„Neměj strach. Však já zavolám. Někdy se cítím strašně osamělá. Ale člověk se naučí spoléhat sám na sebe, protože prostě nemůže pokaždé v noci sáhnout po telefonu a zavolat, že je mu zle. Radši se obrátí na někoho z přátel a naučí se nést sám za sebe zodpovědnost. Myslím, že mi tohle jen prospělo.“

Zakroutil hlavou. „Já asi takhle nikdy nezmoudřím.“ Ve svých čtyřiačtyřiceti letech stále ještě předpokládal, že se o něho při každé sebemenší bolesti hlavy Sarah postará.

„Nic si z toho nedělej. Nejspíš jsem blázen já. Alespoň podle názoru mých rodičů.“

„Copak oni to vědí?“ Byl udivený. To tedy jsou velice tolerantní.

„Přiznala jsem se jim už před mnoha lety. maminka potom několik měsíců proplakala, ale teď si zvykli. bratr má zaplať pánbůh šest dětí. Nemusejí se tedy upínat na mě.“ Oba se zasmáli. Když vystoupili z auta, přiběhl hned Andy, který na

Daphne začal skákat jako blázen, kožené kalhoty nekožené kalhoty, ale jí to zřejmě nevadilo. Uvnitř našli v pokoji u televize Sama, zatímco Melka pomáhala

Agnes v kuchyni„ takže Oliver představil Daphne nejdříve jeho.

Sam si Daphne se zájmem prohlížel, ona se k němu chovala s formální nenuceností.

„Vy pracujete s taťkou?“

„Ano. A víš, že mám synovce asi tak starého, jako jsi ty?

Taky se rád dívá na zápasy.“ Zřejmě byla dobře obeznámená s tím, co u devítiletých kluků frčí, protože Sam spokojeně přikývl. Zdála se mu prima.

„Taťka mě minulý rok vzal jednou na zápas. Bylo to bezva!“

„Taky jsem jednou Seana pozvala. Jemu se to hrozně líbilo, ale mně to připadalo k nepřežití.“ Sam se zasmál, a když se potom přiloudala z kuchyně Melka, představil Oliver také ji.

„Moje dcera Melissa, Daphne Hutchinsonová.“ Podaly si zdvořile ruce, zatímco Agnes někam tiše zmizela a ptala se sama sebe, jestli si snad už Oliver nezačíná s jinými ženskými.

Všechno je tu teď postavené na hlavu, koneckonců by se mu ani nedivila po tom, co mu paní Watsonová provedla. Potřebuje přece ženu, a když je Sarah tak hloupá, že si neváží dobrého bydla, zaslouží si její šťastný život nějaká jiná.

Obě dvě dámy, Melissa a Daphne, navázaly nenucený hovor,

Ollie si ovšem všiml, jak pozorně si Melissa Daphne prohlíží.

Oceňovala Daphnino oblečení, lesklé vlasy, kožíšek i černou hermesovskou kabelu, ledabyle přehozenou přes rameno. Daphne byla vždycky až příliš elegantní na svůj plat a teď Oliver už chápal proč. Lesk jí dodával starší muž, který ji zahrnoval dárky a uváděl ji do světa vybraného vkusu. I šperky nosila příliš nákladné na svobodnou ženu. Oliver se ještě pořád nemohl

vzpamatovat z příběhu, který od ní uslyšel. Rozhodně ho velice zaujal. Melissa vycítila, že od této ženy jim zřejmě nehrozí žádné nebezpečí a že mezi ní a jejím otcem jde opravdu pouze o přátelství. Daphne jí totiž dokázala dát hned od začátku najevo v odpovědích ne její zkoumavé pohledy, že tu jde jenom o přátelství bez jakéhokoli sexuálního podtextu.

„Kde je Benjamin?“ zeptal se Ollie po chvilce.

„Asi někde venku,“ odpověděla Melka. „Co bys od něho čekal?“ pokrčila rameny a zaculila se na Daphne.

„Mám taky staršího bratra. Dobrých osmnáct let jsem ho nemohla ani vystát. S přibývajícími lety se ovšem změnil hodně k lepšímu.“ Je mu teď přesně tolik jako Oliverovi a odtud možná pramení její slabost pro Olivera.

A tak tam seděli ve čtyřech v útulném obývacím pokoji a vyprávěli si celé hodiny, až se nakonec vydali na procházku s

Andym. Těsně před večeří se vrátil domů i Benjamin, celý rozevlátý a zaražený. Údajně byl hrát s kamarády kopanou, jenže skončil jako vždycky u Sandry. Její rodiče se taky rozešli, takže to měli teď Benjamin se Sárou jednodušší. Její matka se doma totiž vůbec nezdržovala a otec se odstěhoval do Filadelfie.

Když se s Daphne seznámil Benjamin, choval se k ní odměřeně a cestou na večeři s nikým nepromluvil slovo. Šli do italské restaurace, o které Oliver Daphne vyprávěl. Bylo jim tam dobře, povídali si, vykládali vtipy a hodně se nasmáli, takže nakonec trochu roztál i Benjamin, třebaže si co chvíli měřil svého otce a Daphne zkoumavým pohledem.

Na moučník, který jim slíbila přichystat Agnes, se vrátili domů. Pochutnávali si před krbem, kde ležel Andy, na jablečném koláči a na domácích sušenkách. Byl to krásný den, první za dlouhou dobu, a všichni měli výbornou náladu.

Sam byl právě uprostřed nějaké duchařské povídačky, když zazvonil telefon a Oliver ho šel zvednout. Volal mu jeho otec a ostatní v pokoji se mohli orientovat jen z té poloviny konverzace, kterou vedl Ollie.

„Ano, dobře, tati, ne tak rychle, kde že je? Ty jsi v pořádku? Hned přijedu Počkej tam na mě. Stavím se pro tebe. Nechci, abys domů řídil sám. Auto tam nech, vyzvedneš si ho zítra.“ Zavěsil se zoufalým výrazem. Když viděl vyplašené obličeje dětí, rychle je začal uklidňovat, ačkoli jemu samému se při pokládání sluchátka třásly ruce. „Nic se neděje. Jde o babičku. Měla malou nehodu. Vzala si auto a najela na jednoho souseda. Nikomu se moc nestalo. Ona má jen trochu pocuchané nervy, a tak si ji nechají dnes v noci v nemocnici na pozorování. Dědeček je z toho celý pryč. Ten soused, do kterého vrazila, naštěstí bleskově zareagoval a vyskočil jí na kapotu, takže si jen zlomil kotník. Mohlo to pro oba dopadnout mnohem hůř.“

„Já myslela, že už nesmí řídit,“ řekla Melissa, stále ještě s ustaraným výrazem.

„Máš pravdu, nesmí, jenže dědeček právě ukládal do garáže nějaké nástroje, když se rozhodla zajet si něco vyřídit.“

Nechal si pro sebe, jak jeho matka tvrdila lékaři, že musela zajet pro syna do školy, a taky to, jak roztřesený hlas měl dědeček, když mu to povídal. Lékaři mu právě řekli, že podle jejich názoru je nejvyšší čas umístit ji v nějakém ústavu, kde bude pod stálým dohledem. „Strašně mě to mrzí,“ otočil se k Daphne. „Ale musím za ním jet. Pravděpodobně má pocuchanější nervy než ona. Nemám tě po cestě zavézt na nádraží?“ Vlak jí měl sice jet až za hodinu, ale Oliver ji v domě nechtěl jen tak nechat a nepostarat se o ni.

„Vezmu si taxíka, jen jeď.“ Podívala se na tři mladé tváře kolem sebe. „Můžu tu zůstat s dětmi, jestli jim nebudu překážet.“ Melka se Samem se hned zaradovali, jen Benjamin mlčel.

„To bude prima,“ Oliver se na ni usmál a instruoval Melku, že má zavolat taxík ve čtvrt na deset. Tak se dostane Daphne na nádraží dostatečně včas na vlak v půl desáté. „Ale mohl by tě tam taky hodit Benjamin.“

„Taxík bude stačit, Benjamin má jistě lepší plány než vozit ve volném čase starou bábu na vlak.“ Vycítila Benjaminovu rezervovanost a nechtěla se mu vnucovat. Za chvilku Oliver odjel a hned nato Benjamin zmizel ve svém pokoji a nechal ji se dvěma mladšími sourozenci.

Sam se vypravil pro další koláč, Melka si běžela nahoru pro scénář jejich hry, aby ho ukázala Daphne. Agnes si šla lehnout, jakmile uklidila kuchyň. A tak se stalo, že byla Daphne v obývacím pokoji sama, když začal vyzvánět telefon. Protože zvonit nepřestával, rozhlížela se Daphne nejistě, kde by koho sehnala, až se nakonec rozhodla, že ho zvedne sama z obav, aby to snad nebyl Ollie a neměl starost, proč to nikdo nebere.

Možná že si něco zapomněl. Když se konečně do telefonu ohlásila, zavládlo na druhém konci náhle ticho a teprve po chvíli požádal ženský hlas, jestli nemůžu mluvit s Olliem.

„Je mi líto, ale není tu. Můžu mu něco vyřídit?“ Daphne mluvila věcným tónem, protože ihned vycítila, že volá Sarah. A nemýlila se.

„Děti tam někde nejsou?“ zeptala se Sarah popuzeným hlasem.

„Jistě. Mám vám je zavolat?“

„Já ano“ A potom: „Promiňte, s kým vlastně mluvím?“

Daphne nezaváhala s odpovědí ani na vteřinu. Právě když vešla do pokoje Melka, lakonicky do telefonu Sáře sdělila: „Hlídám tu děti. Předám vám Melissu.“

Podala Melce s něžným úsměvem sluchátko a pak se šla podívat do kuchyně, jak si tam počíná Sam. Pokoušel se ukrojit pro

Daphne další porci koláče. Přitom ho ale celý rozdrobil a cpal si z něho do úst velká sousta jablek. „Myslím, že volá maminka. Právě mluví s Melkou.“

„Fakt?“ zatvářil se udiveně, ale rovnou všeho nechal a Daphne se za ním dívala, jak peláší vedle do pokoje. Vrátili se teprve za dobrých deset minut celí zkříslí, že nad nimi Daphne div neplakala. Vyčetla jim z očí, jak velice Sáru postrádají, vždyť

Sam si dokonce utíral do rukávu slzičky. Zřejmě plakal. Na

Melissu zapůsobil rozhovor jako studená sprcha.

„Chce ještě někdo koláč?“ Daphne byla ráda odvedla jejich myšlenky jinam, jen vědět jak. Vtom se na ni Melka tázavě zadívala a zeptala se: „Proč jste jí řekla, že nás hlídáte?“

Daphne se jí podívala přímo do očí a vysvětlila jí to stejně upřímně jako Olliemu. „Protože bych jí zbytečně dělala těžkou hlavu. Jsme s tvým tatínkem opravdu jen přátelé, Melko. Mám už jednu velkou lásku, člověka, do kterého jsem blázen, a s tvým tatínkem nebudeme nikdy nic víc než přátelé. Tak proč bych měla působit tvé mamince starosti a vyvolávat mezi tvými rodiči napětí? je to teď pro vás i tak těžká doba, nehodlám vám přidělávat problémy.“

Melka s tichým povzdechem přitakala. „Chtěla nám jen ohlásit, že příští víkend zase nepřijede, protože píše nějakou seminárku.“ Sam se při Melčiných slovech tiše rozplakal a

Daphne ho bezděky k sobě přivinula a objala ho. Gratulovala si za to, že teď snad rozptýlila jejich případné obavy. Ale ještě radši byla, že už dříve si promluvila s Olliem. Téhle rodině se nemá ubližovat, tu má člověk milovat a hýčkat. Pěnila se jí krev při pomyšlení, že je opustila jejich vlastní matka.

„Možná že sem nechce, protože by jí ještě bylo moc smutno.“

Daphne se pokoušela Sáře nekřivdit, ale Melka se hrozně zlobila.

„Proč tedy nemůžeme jet my za ní?“ položil Sam logickou otázku.

„Já nevím, Same.“ Když mu pak Daphne utřela slzičky, posadili se všichni tři ke kuchyňskému stolu, ale na koláč ani nepomysleli, přešla je chuť.

„Tvrdí, že nemá byt pořádně dodělaný a že neví, kam nás uložit, ale to je přece všechno hloupost.“ Sam mezitím přestal plakat a všichni tři si živě povídali, takže na čtvrt na deset docela zapomněli.

„Ach bože.“ Když se Daphne podívala znovu na hodinky, bylo půl desáté. „Jede ještě nějaký další vlak?“ V nejhorším může jet vždycky do New Yorku taxíkem.

Melissa však přikývla. „V jedenáct.ů

„Ten snad chytím.“

„Prima.“ Sam se jí držel za ruku jako klíště, ale na obě děti už padala velká únava. Daphne uložila brzy nato Sama do postele a povídala si pouze s Melkou, ale o desáté hodině navrhla i jí, aby šla spát, že se zbývající půlhodinu něčím zabaví sama, než si zavolá taxík. Melka nakonec odešla zamyšlená taky nahoru.

Ollie po svém příjezdu v půl jedenácté zastihl k svému překvapení Daphne ještě u nich doma, jak si klidně čte.

„Co otec?“

„Snad bude v pořádku.“ Ollie vypadal unaveně. Právě uložil vlastního otce do postele jako nějaké dítě a slíbil mu, že se druhý den určitě staví, aby mu pomohl rozhodnout, co udělají s maminkou. „Je to situace k zbláznění. Alzheimerovou chorobou trpí sice moje matka, ale do hrobu přivede mého otce“

„To je hrůza.“ Daphne byla vděčná osudu, že její rodiče jsou ještě zdraví a plni mladistvého elánu. Je jim sedmdesát a pětasedmdesát, ale málokdo by jim hádal víc než padesát. A potom si vzpomněla na telefonát Sáry. „Mimochodem volala tvoje žena.“

„Ach bože“ Prohrábl si rukou vlasy a uvažoval, jestli jí děti prozradily něco o Daphne, jenže Daphne ihned zareagovala na otázku v jeho očích a rychle ho uklidnila. „Co jí řekli?“

„Nevím. Nebyla jsem při jejich rozhovoru v pokoji. Ale když zvonil telefon, nebyl tam nikdo než já, tak jsem ho zvedla a řekla jsem jí, že tu hlídám děti.“ Usmála se na něho a on se na ni taky zazubil. „Díky.“ A potom se jí zeptal opět s ustaraným pohledem: „A jak se tvářily děti?“

„Byly nešťastné. Ohlásila jim zřejmě, že nemůže přijet ani na příští víkend a u sebe že je taky nemůže mít. Sam to oplakal,

Když jsem ho ale ukládal do postele, byl už v pořádku“

„Jsi pravý poklad.“ A potom s pohledem na hodinky posmutněle poznamenal: „Strašně nerad to připomínám, ale měl bych tě už asi odvézt na nádraží k vlaku. Ještě to stihneme.“

„Byl to pro mne nádherný den, Olivere,“ děkovala mu na cestě k vlaku.

„Co na tom. Nevíš pro samé starosti kam dřív skočit. Ale časem se jistě všechno zase usadí.“ „Rád bych se toho dožil.“ Unaveně se usmál.

Počkal s ní na vlak a potom ji přátelsky objal s tím, že se druhý den spolu uvidí v kanceláři. Zamávala mu ještě z rozjíždějící se soupravy a on se vydal autem pomalu domů s lítostí v srdci, proč všechno nemůže být jinak. Kdoví, jak by to dopadlo, kdyby byla volná, říkal si, ale věděl dobře , že by se nic nezměnilo. Daphne může být sebesvobodnější, sebepřitažlivější a sebeinteligentnější, on nestojí o nikoho jiného než o Sáru. Když přijel domů, vytočil její číslo, ale na zvonění nikdo neodpovídal.

8

Hned následující týden odvezl George Watson ženu do sanatoria. Specializovali se tam na pacienty s Alzheimerovou chorobou a na jiné formy demence. Na první pohled to bylo veselé a přívětivé místečko, ale když Oliver přišel matku navštívit a viděl tamnější pacienty, přepadla ho bezmezná deprese. Matka ho nepoznávala a George považovala za svého syna místo za manžela.

Starý pán si utíral při odchodu oči a Oliver ho vzal v nevlídném větru pod paždím, aby ho zavezl k němu domů. Tam ho nechal samotného, protože spěchal k dětem. Přitom si připadal, jako by opouštěl otce nadobro.

Je to zvláštní shoda, říkal si, že oba, jako, tak jeho otec, ztrácejí své ženy ve stejné chvíli, i když každý jiným způsobem. Pro oba je to k uzoufání. Ale Oliver má aspoň děti, s nimiž je plno starostí a

zaměstnání, kde se dá zapomenout.

Jenže co jiného zbývá jeho otci než samota, vzpomínky a odpoledne co odpoledne bolestná návštěva v sanatoriu u Phyllis.

A pak přišel významný den. Na svátek svatého Valentýna zavolala Sarah, že by chtěla příští víkend vidět děti.

V Bostonu.

„Proč nepřijedeš sem?“ Odcestovala už před sedmi týdny a jak

Oliver, tak děti toužili mít ji u sebe doma.

„Chtěla bych jim ukázat, kde bydlím.“ Oliver spolkl své námitky. Nakonec souhlasil, a jakmile zjistil, v kolik se asi dostanou do Bostonu, zavolal jí zpátky.

„Když poletíme pravidelnou linkou v devět v sobotu ráno, můžeme u tebe být asi v jedenáct.“ Byl by rád přijel už v pátek večer, ale šlo to těžko sladit jak s vyučováním dětí, tak s jeho prací. Sarah konečně navrhla sama sobotu dopoledne. „Máš pro nás dost místa?“ Poprvé po dlouhých týdnech se rozesmál, ona se však na svém konci telefonu odmlčela.

„Nemyslela jsem Představovala jsem si, že by Melka a

Benjamin mohli spát na dvou starých gaučích v mém obýváku A

Sam přespí se mnou“ Oliver naslouchal s rukou přimrzlou k sluchátku ještě hodnou chvíli poté, kdy se její hlas vytratil. Hlavou mu doznívala její slova Sam přespí se mnou, tak to řekla, ne s námi.

„A co bude s námi dvěma, nebo snad bych se měl raději ptát, co bude se mnou?“ Rozhodl se mluvit bez obalu. Chce už jednou provždy vědět, jak na tom s ní vlastně je. Nesnese dál věčnou mučivou nejistotu.

„Myslela jsem, že snad,“ šeptala sotva slyšitelným hlasem,

„bys přespal v hotelu. Bylo by to asi možná pro všechny lepší, Ollie.“ Jí sice ta slova vehnala slzy do očí, ale na něho dolehla jako rána palicí.

„Lepší pro koho? Jestli mě paměť neklame, slibovala jsi právě ty ještě docela nedávno, že se nic nezmění, že neodcházíš nadobro. nebo jsi na to už zapomněla?“

„Nezapomněla, ale všechno je nakonec trochu jinak, když se člověk dostane pryč a otevřou se mu nové perspektivy.“ A proč ještě tedy není taky pro něho všechno jinak? Proč po ní pořád ještě tak neskonal touží? Byl by s ní nejraději zalomcoval, až by z ní duši vytřepal, ale zároveň ji toužil líbat a líbat tak dlouho, až by ho sama prosila, aby se s ní pomiloval. Jenže to už ona neudělá. Nikdy „Tím mi zřejmě naznačuješ, že je po všem. Rozumím ti dobře,

Sáro?“ Srdce mu bušilo až v krku, když se na ni rozkřikl.

„Nechci na tobě nic jiného, než abys přespal v hotelu,

Ollie, pro tentokrát“

„Přestaň! Přestaň mě už jednou ksakru vodit za nos!“

Projevila se u ní najednou krutost, o které neměl doposud ani tušení.

„Nezlob se Jsem stejně vedle jako ty.“ Aspoň v tomto okamžiku její slova nelhala.

„Ty jsi houby vedle, Sáro. Máš moc dobře spočítáno, co děláš.

Už od prvního dne, kdy jsi odtud odcházela.“

„Chtěla bych si tenhle víkend užít s dětmi sama.“

„Dobře,“ odsekl jí hlasem jako led. „Vysadím je u tebe v jedenáct.ů S těmi slovy zavěsil, aby ho nemohla dál mučit. Čeká ho příšerně osamělý víkend, až se Sarah s dětmi budou radovat ze šťastného shledání.

Mohl je k ní sice poslat samotné, ale nevěděl, proč by to dělal. Chtěl být s nimi, zejména až se budou vracet domů. Ve skrytu duše taky sám toužil po její blízkosti. Měl strach především o Sama, i když o druhé dva do určité míry taky.

Benjamin nebyl příliš nadšený, že má někam jet. Prý vynechá zápas, ale Oliver se domníval, že by měl jet. Melka se těšila a

Sam hořel nedočkavostí. Oliver se ovšem hrozil okamžiku, jak jim bude, až setkání s matkou skončí. Děti byly při letu do Bostonu v povznesené náladě, jen Oliver seděl na druhé straně uličky zamlkle, ale když jeli autem k jejímu bytu v Brattle Street, byl rozrušením celý rozechvělý.

Řekl jí sice, že je u ní vysadí, ale když ji uviděl otevírat dveře, div se mu srdce nezastavilo. Slušelo jí to stejně jako vždycky, snad ještě víc. Delší vlasy měla rozpuštěné a džínsy ji obepínaly tak těsně, že Oliver jen stěží před dětmi zachovával klid, jak bolestně po ní toužil. Políbila ho letmo na tvář a pak objala děti a odvedla si je dovnitř na oběd, který pro ně měla už přichystaný. Olivera mezitím odvážel taxík pryč, ačkoli po ní toužil každým nervem svého těla.

Přivedla děti do svého malého bytečku s pohodlným obývacím pokojem a malinkou ložničkou, za níž byla zpustlá zahrádka.

Srkaly polévku, cpaly se jako nezavřené a přitom brebentily jako o závod a upínaly k ní pohledy rozzářených očí, až ze sebe postupně začaly setřásat všechny nahromaděné emoce i strachy. Sam se jí držel jako klíště, a dokonce i Benjamin se po dlouhé době choval opět mnohem nenuceněji. Všichni prožívali šťastné chvíle - až na Olivera, který osaměl ve svém hotelovém pokoji. Nakonec k tomu tedy přece jen došlo, opustila ho. Už ho nemiluje. To pomyšlení ho div nepřivedlo do hrobu. Prochodil hodiny po harvardském areálu a neubránil se dojetí při vzpomínkách na minulost. Obcházel všechna místa, kam spolu před lety chodívali. když se vracel pěšky zpátky do hotelu, zjistil, že mu tečou slzy. Nedokázal to pochopit. Tvrdila, že se nic mezi nimi nezmění, a teď před ním přibouchla dveře. Je po všem.

Jsou si najednou cizí. Připadal si jako opuštěné dítě. A když seděl večer sám a sám ve svém hotelu, rozhodl se, že jí zatelefonuje.

Uslyšel, jak někde v pozadí rámusí muzika, hlasy a smích a to v něm vyvolávalo ještě větší stesk po ní. „Promiň, Sáro, nechtěl jsem vpadnout do tvé zábavy s dětmi.“

„Nevadí. Praží si v kuchyni kukuřici. Co kdybych ti zavolala později?“ Zatelefonovala mu až po půlnoci.

„Co se to s námi stalo, Sáro?“ Musel se jí zeptat a musel se to dozvědět. Po dvou měsících, kdy nedokázal myslet na nic jiného než na ni, touží snad ještě intenzívněji než dříve, aby se k němu zase vrátila. Musí prostě vědět, jestli k němu skutečně hodlá přijít zpátky nebo ne. „Vůbec nic nechápu. Když jsi odcházela, slibovala jsi, že přijedeš na každý víkend domů.

A teď málem po dvou měsících si mě držíš od těla a chováš se, jako kdybychom byli rozvedení.“ „Já sama nevím, Ollie.“ Slyšel její něžný, tak dobře známý mazlivý hlas, na který by byl nejraději zapomněl, kdyby to šlo.

„Když jsem tady, vidím všechno jinak. Došlo mi, nakolik jsem po tomhle všem toužila a že se nemůžu vrátit zpátky k našemu bývalému společnému životu. Možná někdy v budoucnu ale i potom by to muselo vypadat úplně jinak.“

„Jak? Prozraď mi to přece Je pro mne důležité, abych to věděl“ Nejradši by si dal pár pohlavků za to, že mu zase tečou slzy. Uvědomuje si samozřejmě, že se tento víkend stalo něco strašného. všechno, na čem jemu záleží a co by si přál, je jen v jejích rukou a on to nemůže žádným způsobem ovlivnit.

Nemůže ji přimět, aby se vrátila k němu domů.

„Nedovedu na tvé otázky odpovědět. Vím ale jistě, že musím zůstat tady.“

„A co bude s námi dvěma? Proč tohle všechno? Proč jsem nemohl zůstat s vámi?“ Čert vezmi stud i sebeúctu. Nedovede překonat svou lásku a touho po ní.

„Nejspíš se bojím s tebou setkat.“

„Co je to za nesmysl. Proč?“

„Nevím. Možná že toho ode mne příliš mnoho očekáváš, Olivere. já si teď připadám jako někdo jiný. Někdo, kým jsem kdysi byla a kým jsem si přála být. A kdo po všechny ty roky jen dřímal zapomenutý někde v koutečku a teprve teď se zase probudil k životu. A toho se rozhodně nevzdám. Kvůli nikomu. Ani kvůli tobě ne.“

„A co náš společný život? Tak brzy jsi na nás dva zapomněla?“

Vždyť to je teprve sedm týdnů a ona mluví, jako by uplynula věčnost.

„Už nejsem jako dřív. A nejsem si ani jistá, že bych ještě někdy mohla být. Proto se asi bojím s tebou setkat. Nechci tě zradit. Jsem teď docela jiná, Ollie. Možná, že jsem už dávno byla, jenže jsem si to neuvědomovala.“

Se zatajeným dechem jí položil nezbytnou otázku. „Máš někoho jiného?“ Tak brzy? Ale možné to je. Vypadala tak nádherně, když u ní nechával děti. Jako by odchodem z Purchase omládla o několik let, ale jemu se i tenkrát líbila, natož teď.

„Ne, nemám.“ Zdálo se, že s odpovědí trochu zaváhala. „Ještě ne. Chci mít svobodu, abych se mohla seznamovat s novými lidmi.“

Kriste pane. Oliver nemohl uvěřit, že Sarah takhle mluví. Ale je to tak. Je po všem.

„Tím je, myslím, všechno jasné, nezdá se ti? Chceš si zažádat o rozvod?“ zeptal se jí a ruka na telefonu se mu třásla.

„Ne, ještě ne. Nevím přesně, co chci.“ Tak tedy ještě ne.

Řekl to, jen aby ji postrašil, a čekal, že tu představu hlasitě zamítne. Jenže teď je jasné, že se s ní obírá. A stejně jasné je, že jejich společný život definitivně skončil.

„Dej mi vědět, až si to vyjasníš. Ale uvědom si, Sáro, že se chováš jako hotový blázen. Prožili jsme spolu osmnáct nádherných let a ty je jen tak pro nic za nic házíš přes palubu.“ Z jeho hlasu zaznívalo smutné roztrpčení, a když si stíral z tváří slzy, bojovaly v něm lítost se vztekem. „Ollie“ Zdálo se, že Sarah taky pláče. „Pořád tě ještě miluju.“

„Nech toho, nechci to poslouchat.“ Působila mu nesnesitelnou bolest. „Vyzvednu si děti zítra ve čtyři. Pošli je dolů, budu na ně čekat v taxíku.“ Najednou ji už nechtěl ani vidět. A když pokládal tiše sluchátko na aparát u postele, bylo mu, jako by tam s ním odkládal i své srdce. Tatam je Sarah Watsonová, žena, kterou miloval. Je pryč. Jestli vůbec kdy existovala.

9

Když druhý den odpoledne nechal Oliver čekat taxík, než přišly děti, měl srdce až v krku. Vystoupil sice ven, aby zazvonil, ale hned zase zmizel v autě. Těšil se, že děti zase uvidí, že budou zase s ním a že už nebude muset být ani chvilku sám. Byla to osamělá, skličující neděle, když ji musel trávit bez nich. Na tenhle víkend do smrti nezapomene.

První vyšla Melissa s dospělou sebejistotou a velkým půvabem.

Zamávala na otce do taxíku. Oddychl si, když poznal, že je zřejmě v dobré náladě. Prospělo jí, že mohla konečně zase vidět matku. Za ní se objevil Benjamin s vážným a zaraženým výrazem, který u něho nebyl v poslední době žádnou výjimkou.

Neuvěřitelně se změnil za dva měsíce, kdy od nich Sarah odešla.

Třebas jsou to jen známky dospívání. Oliver dost dobře nevěděl, a proto si o něho dělal starosti. A potom se pomalu připloužil

Sam, který nesl velký podivně zabalený balík. Sarah mu věnovala medvěda, a třebaže si nebyla jistá, jestli se mu bude ještě takový dárek líbit, Sam s ním už minulou noc spal, a teď ho svíral v rukou jako nejdražší svátost.

Benjamin vklouzl na přední sedadlo. Melka už taky nastoupila, jen Sam otálel a upíral na otce široce rozevřené, ještě zřetelně uplakané smutné oči.

„Ahoj mladý pane, co to neseš?“

„Maminka mi dala medvěda. Jen pro štěstí, víš“ Styděl se přiznat, jak toho medvěda miluje. Vybrala pro něho instinktivně ten správný dárek, příliš dobře je všechny zná.

Oliver k sobě chlapce přitiskl a cítil z něho ještě její parfém. Jen z pouhé vůně a z pomyšlení na ni ho zabolelo srdce.

A když potom Sam přes něho přelézal a mlátil ho příruční taškou o nohy, otočil se Oliver a uviděl ji

stát ve dveřích. Mávala jim na rozloučenou a jemu se najednou chtělo vyskočit z taxíku, rozeběhnout se za ní, popadnout ji a odvézt nazpátek domů. Co kdyby se mu podařilo přivést ji k rozumu - a i kdyby ne, aspoň by se jí dotkl, cítil ji vedle sebe, přivoněl si k ní. Ale přinutil se odtrhnout od ní oči a pobídl zastřeným hlasem taxíkáře, aby jel na letiště. když se rozjeli, Oliver přesto neodolal, a ohlédl se ještě jednou. Díval se, jak jim půvabná a mladistvá nepřestává mávat ode dveří. Ucítil přitom, jak mu

Melissa strká něco do ruky. Byla to malá, bílá hedvábná tobolka, a když ji Oliver otevřel, našel v ní smaragdový prsten, který Sáře věnoval k vánocům. V přiložených řádcích ho

Sarah prosila, aby prsten schoval pro Melissu. A to bylo dostatečně výmluvné gesto. Po tom krutém víkendu si strčil tobolku bez jediného slova do kapsy a se stisknutými rty a chladným pohledem zíral z okna.

Oliver dlouho děti jen mlčky poslouchal. Štěbetaly o tom, co jim Sarah uvařila k obědu, o kukuřici a jak se jim líbí její byt. I Sam se zdál klidnější. Setkání s matkou na něho nepochybně zapůsobilo jako balzám. Všichni tři byli upravení a

Sam měl vlasy učesané přesně tak, jak to měl jeho otec rád.

Oliver však nelibě nesl, že z nich tak nepochybně čiší její nedávná pečlivá ruka, jako by to byla novorozeňata právě vyklouzlá z jejího lůna. Omrzelo ho poslouchat, jak se měli krásně, jak senzačně Sarah vypadá, jakou má roztomilou zahrádku a co dřiny má se studiem. Nechtěl slyšet nic jiného, než jak se jí po nich stýská, zejména po něm, že se už konečně vrátí domů, že jí leze Boston na nervy a že udělala chybu, když tam odjela.

Věděl však, že tohle od ní nikdy neuslyší.

Ačkoli byl zpáteční let do New Yorku neklidný, děti to zřejmě ani nepostřehly, a v osm hodin večer byli už všichni doma.

Aggie na ně čekala a nabídla se, že jim uvaří večeři. Děti jí vyprávěly všechno o Bostonu, co maminka dělala, co říkala, co si myslí a jak se jí vede. Uprostřed večeře Olliemu povolily nervy. Vstal, praštil ubrouskem o stůl a obořil se na děti, které na něho nechápavě koukaly.

„Už mám toho vašeho řečnění po krk! Jsem rád, že jste se měly tak senzačně, ale nemůžete k čertu mluvit taky o něčem jiném?“

Jejich zdrcené obličeje ho však přivedly do rozpaků. „Promiňte mi, víte ale co“ Nechal je tam a šel nahoru. Zabouchl za sebou dveře svého pokoje. Seděl ve tmě a díval se do měsíčního světla. Nepředstavitelně ho zraňovalo, že musel poslouchat, jak o ní všichni neustále básní. Ano, oni se s ní znovu našli. On ji nadobro ztratil. Teď už není možno zvrátit chod času, není proč schovávat hlavu do písku. Prostě ho nemiluje, ať v telefonu říkala, co chtěla. Je po všem.

Navždycky.

Připadalo mu, že sedí ve tmě snad celou věčnost. Potom se natáhl ještě stále potmě na postel a upíral oči do stropu. Po delší době uslyšel zaklepání. to přišla Melka, která trochu pootevřela, ale zpočátku si ho nevšimla. „Taťko?“ Nakonec vstoupila do pokoje, kde ho v měsíčním světla uviděla na posteli. „Nezlob se, nechtěli jsme ti ublížit, chápej“

„Já vím, holčičko, já vím. Máte přece na svou radost plné právo. Je to vaše maminka. Jen mě na chvilku povolily nervy. I otec se může čas od času zcvoknout.“ Zeširoka se na ni usmál, posadil se a rozsvítil lampičku, protože mu bylo hloupé, že ho přistihla, jak tam potmě trucuje. „Jen mi maminka hrozně schází, jako scházela vám“

„Ale ona tvrdí, že tě ještě pořád miluje.“ Melce ho bylo najednou strašně líto, když uviděla utrápený pohled v jeho očích.

„To je prima, zlato. já ji přece taky miluju. Jen je někdy těžké pochopit, proč se něco mění“ Když člověk ztratí někoho, koho tolik miluje, najednou mu připadá, že celý jeho život skončil. „Neboj se, já si zvyknu.“

Melissa přikývla. Slíbila mamince, že se všemožně přičiní, aby ostatním byla oporou, a chce to dodržet. Večer uložila Sama spát i s medvědem a prosila ho, aby tentokrát nechal taťku na pokoji a

vyspal se ve vlastní posteli.

„Copak taťka stůně?“ Zavrtěla hlavou. „Choval se večer tak bláznivě,“ špitl Sam s utrápenou tvářičkou.

„Je jen vyvedený z míry, to je všechno. Myslím, že na něho nepůsobilo dobře setkání s maminkou.“ „Mně se to zdálo bezvadný.“ Sam se na Melku šťastně culil s medvědem v náručí a ona mu úsměv oplatila s pocitem, že je bůhví o kolik let starší.

„Mně taky. Ale pro ně je to asi horší.“

Sam kývl, jako by jí rozuměl, ale ve skutečnosti nerozuměl ničemu. A potom položil sestře otázku, kterou si netroufal vyslovit ani před jedním z rodičů. „Melko, myslíš si, že se ještě někdy vrátí? Aby to tu bylo jako dřív, sem k taťkovi a ke všemu

Sestra si dala s odpovědí dlouho načas, protože potřebovala nejdřív zpytovat vlastní srdce a rozum, i když odpověď znala vlastně předem stejně jako její otec. „Nevím, myslím ale, že ne.“ Sam znovu přitakal, protože po návštěvě u maminky, která mu slíbila, že může za nějaký týden přijet zase, se dokázal se vším lépe vyrovnat.

Nezmínila se opravdu ani slovem, že by se za nimi chystala do

Purchase. „myslíš, že je na ni taťka naštvaný?“

Melka znovu zavrtěla hlavou. „Ne, zdá se mi, že je mu jenom smutno. To proto na nás dnes večer vyletěl“

Sam přikývl a zabořil se do polštáře. „Dobrou noc, Melko mám tě moc rád.“ Sehnula se, aby ho políbila, a pak ho něžně hladila po vlasech, stejně jako to dělala Sarah v Bostonu.

„Mám tě taky moc ráda, i když jsi někdy pěkný spratek.“ Oba se dali do smíchu. Melka mu pak zhasla světlo, zavřela za sebou dveře, a když se vracela do svého pokoje, viděla Benjamina vylézat z okna a skákat rychle na zem. Skrytě ho pozorovala, ale nezavolala na něj. Stáhla pouze žaluzii a šla si lehnout.

Měla hodně o čem přemýšlet. To platilo tu noc o všech. Nikdo ten večer neusínal a všichni se vraceli v myšlenkách k Sáře. A pokud šlo o Benjamina, ať už zmizel, kam chtěl, Melka to považovala výhradně za jeho věc. Nebylo ovšem těžké uhodnout, kde je: běžel k Sandře, přestože měl stále ještě zakázáno chodit ven.

10

Daphne zašla k Oliverovi do kanceláře druhý den těsně po desáté hodině a na první pohled jí připadalo všechno v pořádku.

Věděla, že jel s dětmi na víkend do Bostonu navštívit Sáru.

„Tak co, jak to dopadlo?“ Ale ještě než otázku dořekla, viděla v jeho očích odpověď. Tvářil se jako spráskaný pes. „Ani se neptej.“

„To je mi líto.“ A opravdu litovala jak jeho, tak dětí.

„Mně taky. Už máš shromážděné ty diapozitivy?“

Přikývla a víc se k tomuto tématu ani slovem nevrátili.

Pracovali v jednom zátahu až do čtyř hodin. Práce mu pomáhala zapomenout. Co mohlo být lepšího než nepřemýšlet o Sáře, nemyslet na děti.

Vrátil se ten večer domů až v devět hodin a každý další večer ještě později. Odstartovávali totiž ve velkém chvatu reklamu pro jednoho důležitého klienta. Ale děti kupodivu žádné potíže nedělaly. Tři týdny po první návštěvě je Sarah opět pozvala do Bostonu, ale to už s nimi Oliver nejel. Místo něho se o Sama měla postarat Melka. Benjamin nechtěl měnit své plány, měl už domluvené lyžování s kamarády.

V pátek se tedy Ollie vrátil pozdě večer do naprosto tichého temného domu, kde nebyla dokonce ani Aggie, která si vzala několik dnů volno a odjela za sestrou do New Jersey. Měl nezvyklý pocit, bloudil tam tak sám bez nich, ale v jistém smyslu si i oddychl. Nepoznal s nimi za ty tři měsíce od

Sářina odchodu za ně nesl odpovědnost, a tak se honil jako štvanec z Purchase do kanceláře a z kanceláře do Purchase. Někdy si dokonce říkal, jestli nemá Daphne pravdu. Snad by bylo jednodušší přestěhovat se do New Yorku, jenže nebyl stále přesvědčený, že právě teď nastala ta pravá chvíle. Možná za rok nebo za dva je to divné dělat si takhle plány do budoucnosti bez ní. Jeho život připomínal vyprahlou pustinu.

V sobotu si vyšel na večeři s otcem a v neděli odpoledne navštívil matku. Byl na ni skličující pohled a přitom nemluvila o ničem jiném, než že chce domů, že chce pracovat na své zahrádce. Neuvědomovala si plně, kde vlastně je, ale občas měla jasnější chvilky.

„Jak to snášíš, tatínku?“ chtěl Oliver vědět, když spolu byli na večeři.

„Jakž takž.“ Starší pán se pousmál. „Je mi bez ní hrozně smutno.“

Ollie si s žalostným úsměvem povzdechl. „Já ti rozumím, tati.

Ještě pořád ho překvapovala ironie osudu, která je oba připravila o manželky ve stejné době. Ironie tragického a nekonečně bolestného osudu.

„Ty si můžeš popovídat aspoň s dětmi.“

„Měl bys k nám za nimi častěji zajet. Sam se na tebe vždycky hrozně těší.“

„A co třeba zítra odpoledne?“ Oliver však musel přiznat, že jsou děti právě u matky v Bostonu. Obě se odtud vrátily v dobré náladě, ale Melka předem Sama varovala, aby o tom před taťkou příliš nemluvil. Obzvlášť mu kladla na srdce, aby se nepodřekl o Jeanu-Pierrovi. To byl mamčin kamarád a přišel na skok v sobotu večer, aby se s nimi seznámil. Melka byla tajně přesvědčena, že se do jejich mamky zakoukal. Vystudoval ve Francii a teď se přišel v pětadvaceti letech učit sem. Dovedl každého rozesmát spoustou vtipů a vykouzlil pro ně v cuku letu pizzu. Samovi připadal senzační, ale Melka bratra ujistila, že tatínek by o něm určitě nerad slyšel.

„Ty myslíš, že Jean-Pierre s mamkou chodí?“ Sam byl jako vždycky samá otázka a měl koneckonců taky dojem, že je jednou viděl líbat se v kuchyni, když si tam zašel pro coca-colu.

Melka jeho teorii rychle vyvrátila. „Prosím tě, neblbni.“

Oba byli velice nadšení, že jim Sarah slíbila vzít je někam na jarní prázdniny. „Kam myslíš, že pojedeme?“ zeptal se Sam.

„Nevím, uvidíme.“

Sarah nakonec vybrala na týden jarního lyžování

Massachusetts, kam s ní měly jet všechny tři děti. Dokonce i

Benjamin s cestou souhlasil. Jenže přesně pět dnů před jejich odjezdem zazvonil u Olivera v kanceláři telefon. Volali mu z Benjaminovy školy. Benjamin prý řadu měsíců chodí za školu a je zralý na vyhazov, a proto by chtěli, aby Oliver věděl, že syna čekají samé reparáty.

„Cože!? Benjamin?“ Oliver je poslouchal zcela vyveden z míry.

Musel k telefonu odběhnout ze schůze a připadal si dotčený.

„Nejde mi to na rozum. Vždyť Benjamin patřil vždycky k nejlepším žákům.“

„To už dávno neplatí, pane Watsone.“ Telefonoval mu sám zástupce ředitele. „Od ledna jsme ho prakticky ve škole neviděli a v tomto čtvrtletí není klasifikován v téměř žádném předmětu.“ „Jak to, že jste mi to neoznámili dřív? Proč jste čekali tak dlouho?“ Pro Olivera to byla velká rána. Měl vztek na chlapce, na sebe , na školu, ale hlavně na Sáru, která byla podle něho prapříčinou všech těchto útrap. A ty jako by nebraly konce.

„Posílali jsme vám celé tři měsíce oznámení, ale vy jste na ně vůbec nereagoval.“

„Ten spratek“ Oliver si hned spočítal, co se asi stalo.

Benjamin zřejmě každé oznámení ztopil, aby se Oliver nic nedozvěděl. „A co bude s jeho přihláškami na univerzity?“

„Ještě nevím. Musíme samozřejmě školy, kam se přihlásil, vyrozumět, ale byl doposud vždycky výborný student. Bereme v úvahu, že jsou tu určité polehčující okolnosti. Snad kdyby se zúčastnil letního kursu a samozřejmě záleží na jeho dalším prospěchu. Velmi důležité bude poslední čtvrtletí.“

„Rozumím.“ Oliver se snažil se zavřenýma očima vstřebávat všechny tyto novinky. „jsou ve škole ještě nějaké problémy, o kterých bych měl vědět?“ Měl totiž dojem, že to ještě není všechno, a najednou dostal téměř strach z toho, co se asi dozví.

„Některé věci nepatří ovšem do naší kompetence“

„Co tím myslíte?“

„Jde o to děvče Carterových. Zdá se nám, že právě ona je částečně zdrojem Benjaminových těžkostí. Měla v tomto roce doma sama problémy, když se u nich rozpadla rodina a rozhodně není tak dobrá studentka, jako býval Benjamin. Myslím, že jejich vztah je přespříliš rozptyluje. Dokonce se prý mluví o tom, že ona snad chce vůbec školy nechat. My jsme už její matce oznámili, že Sandra se svou třídou maturovat nemůže“

K čertu Oliver přece Benjaminovi zakázal chodit ven, má být doma každý den do večeře. A on se přitom ulejvá ze školy a poflakuje se někde s nějakou káčou, která je zralá na vyhazov.

„Já se postarám o nápravu. Byl bych vám velmi vděčný, kdyby se to dalo zařídit tak, aby nebyly ohroženy Benjaminovy přihlášky na univerzitu“ Každým dnem mu teď mají odpovědět z Harvardu Princetonu Yalu A jeho čeká studium na podmínku a reparáty!

„Snad kdybyste mu mohl doma věnovat víc času. Uvědomujeme si, jak je to jistě pro vás obtížné, když není paní Watsonová doma“ Tato slova ťala Olivera do živého, vždyť se všemožně snaží trávit s dětmi co nejvíc času, ale přitom mu v uších znovu zazněla Benjamoniva výčitka: stejně se nevracíš domů žádný večer před devátou

„Udělám, co bude v mých silách. A dnes večer si s ním promluvím.“

„To bude dobře. A my vás z naší strany budeme průběžně informovat o situaci.“

„Příště mě, prosím vás, zavolejte do kanceláře.“

„Jistě.“

Oliver zavěsil a chvíli zůstal bez dechu sedět se skloněnou hlavou. A pak, protože ho nic lepšího nenapadlo, zavolal do

Bostonu Sáru. Naštěstí nebyla doma. Stejně to už není její věc.

Vykašlala se na ně. je to teď jen jeho starost.

Odešel odpoledne z kanceláře ve čtyři hodiny, takže byl doma před šestou. Stačil to ještě dřív, než vešel do dveří Benjamin.

V rukou knihy, na tváři samolibý výraz, ovšem jen dokud ho otec nezarazil a nezpražil studeným pohledem.

„Benjamine, pojď hned ke mně do pracovny, prosím.“

„Co je?“ Benjamin vyčetl zřetelně z otcova obličeje, že se něco děje, ale netušil ještě, co ho čeká. Když vcházel dovnitř, koupil hned mezi dveřmi od Olivera pořádný pohlavek. Bylo to poprvé v životě, kdy Oliver na některé své dítě vztáhl ruku, snad kromě jediného naplácání Benjaminovi, když mu byly čtyři roky a strčil vidličku do elektrické zásuvky. Oliver tehdy chtěl, aby si Benjamin ponaučení pořádně zapamatoval, a tentokrát ho vedla stejná snaha. Ale ještě víc se v tomto Oliverově projevu odrážel pocit viny a frustrace. Ohromený

Benjamin se málem zapotácel, zčervenal v obličeji a pak se beze slova posadil, zatímco Oliver zavíral dveře. Teď bylo

Benjaminovi jasné, že se otec dozvěděl pravdu, i když možná ne celou. A mohl si spočítat, co bude následovat.

„Promiň, to jsem nechtěl, ale cítím se podvedený. Dnes mi volal z tvé školy pan Young, co to ksakru vyvádíš?“

„Já, nezlob se tati“ Nejprve se Benjamin díval do země, ale potom konečně pohlédl přímo na otce. „Prostě mi to nešlo, já nevím.“

„Víš, že budeš studovat na podmínku?“ Benjamin přikývl.

„Uvědomuješ si, že se teď už nemusíš nikdy dostat na žádnou slušnou univerzitu? Nebo že ztratíš pro nic za nic rok a v nejlepším případě budeš chodit do letního kursu? A kam se k čertu poděla

všechna ta oznámení, která mi prý posílali?“

„Vyhodil jsem je.“ Byl aspoň upřímný, a když tak nešťastně hleděl na otce, vypadal zase na deset. „Myslel jsem, že všechno nějak doženu a že se to nemusíš nikdy dozvědět.“

Oliver rázoval po pokoji sem a tam a nakonec se zastavil před

Benjaminem a upřeně se na něho zadíval. „A co to děvče, co ta s tím má společného? Myslím, že se jmenuje Sandra Carterová.“ Ve skutečnosti ho už dávno tajně znepokojovaly některé příznaky a měl určité podezření, že Benjaminova skutečná láska se vymyká normálu. Ale ani ve snu by ho nenapadlo, že zajde Benjamin tak daleko. „Předpokládám, že s ní jistě spíš? Jak dlouho to už trvá?“ Benjamin koukal dlouho do země a neodpovídal.

„Tak mi, sakra, odpověz. Co je s ní? Young povídal, že chce odejít ze školy. Co je to za děvče a proč jsi mi ji nepředstavil?“

„Je to prima holka, tati.“ Benjamin na něho upřel vzdorovitý pohled. „Já ji miluju a ona mě potřebuje.“ Na druhou otcovu otázku raději neodpověděl.

„To je výborné. Takže budete dva vyražení nedoukové.“

„Ona ještě školy nenechává, aspoň prozatím, jen se jí život pořádně zamotal, táta se vykašlal na maminku a, ale co. To by byla dlouhá historie.“

„Abych se nerozplakal. A tvoje maminka se vykašlala na tebe, a tak jste se hledali, až jste se našli. Teď cukrujete jako dvě hrdličky a flákáte školu. A co bude dál? Chceš snad ty prostát celý život někde u benzinové pumpy a ona roznášet jako ficka koktejly? Mám s tebou jiné plány a ty ostatně sám se sebou taky. Máš na víc a ona pravděpodobně taky. Prokristapána,

Benjamine, vezmi rozum do hrsti.“ Tak tvrdý výraz v Oliverově obličeji syn dosud nepoznal - byla to patrná daň, kterou si na

Oliverovi vyžádaly poslední tři a půl měsíce. „Žádám tě, abys s tím děvčetem přestal chodit. A to hned! Rozumíš? Jestli neposlechneš, pošlu tě do nějaké zatracené vojenské školy, když to bude nutné. Nedopustím, abys svůj život promrhal jen proto, že jsi nešťastný, nebo že jsme všichni prožili těžké chvilky.

Život tě postaví ještě před nejednu nástrahu, chlapče. A podle toho, jak si s ní poradíš, z tebe buď něco bude nebo ne.“

Benjamin, stejný paličák jako jeho otec, ba spíš ještě větší jako jeho matka, na něho jen v tichosti upíral zrak. „Já si, tati, známky zlepším, a nebudu chodit za školu. Ale se Sandrou chodit nepřestanu,“ prohlásil.

„To bych se na to podíval, abys nepřestal. Máš to příkazem, rozumíš?“

Benjamin se postavil a z jeho rudých vlasů a modrých očí sršely na otce blesky. „ Já s ní chodit nepřestanu. To mi věř.

A ničím mě nedonutíš. I kdybych se měl odstěhovat pryč.“

„To je tvé poslední slovo k tomuhle problému?“

Benjamin jen přitakal.

„Dobrá. Až dokonce školního roku nesmíš vyjít ani na krok, dokud nebudeš mít tak dobrý prospěch jako dřív a já se nedozvím ze školy, že jsi nepromeškal ani pět minut vyučování, i kdyby to bylo třebas jen na vyčurání, a dokud neodmaturuješ a nedostaneš se na takovou univerzitu, kam patříš. A pak uvidíme, co bude se Sandrou.“ Stáli tam proti sobě jako dva kohouti, oba neústupní a s planoucími pohledy. „A teď padej k sobě do pokoje. A varuju tě, Benjamine, budu tě kontrolovat ve dne v noci, tak toho cukrování raději rychle nech. Jestli to bude nutné, zavolám matce toho děvčete.“

„To si můžeš klidně odpustit. Je stejně pořád někde pryč.“

Oliver kývl. Byl hluboce nešťastný ze svého nejstaršího syna a zaskočený vzdorovitostí a

zbožňováním té dívky. „Musí to být roztomilá slečna.“

„Můžu už jít?“

„Prosím, jen si jde“ Dříve než Benjamin zmizel za dveřmi, dodal něžnějším tónem. „promiň, že

jsem tě praštil. Jsem bohužel taky na pokraji svých sil a ty mi svým hloupým chováním rozhodně nepomáháš.“ Benjamin jen přikývl a vyběhl z pracovny.

Sotva za ním zaklaply dveře, sesunul se Oliver pomalu do křesla a třásl se na celém těle. Po týdnu přemýšlení a úvah dospěl Oliver k rozhodnutí, jak se má zachovat, aby situaci aspoň trochu napomohl a zachránil, co se dá. Zašel si pohovořit s ředitelem školy, a ačkoli se škola ze začátku trochu cukala, nakonec se s Oliverem domluvili.

Jestliže se mu podaří dostat Benjamina so jiného podobného ústavu, dají k tomu souhlas. Je to snad to jediné, co může udělat. Ačkoli tím děti zpočátku možná trochu zaskočí, může to být nakonec nejlepší recept pro ně pro všechny. Oliver poslal na školní prázdniny k Sáře všechny tři děti včetně Benjamina. ten se zpočátku zpěčoval, že nikam nepojede, ale Oliver ho nakonec donutil. Hrozil mu tak dlouho vším možným i nemožným, až hoch odjel s ostatními. Během týdne, kdy byly děti pryč, jednal Oliver se čtyřmi různými školami, až jako zázrakem objevil jednu velice dobrou, která byla ochotna Benjamina přijmout. Rozhodl se, že se co nejdříve odstěhuje do New Yorku, pronajme si tam byt a umístí děti do nových škol. Tím odloučí

Benjamina od děvčete i od dalších případných kamarádů, kteří ho rozptylují, a on sám může být s nimi doma každý večer už v šest hodin. Přesně to mu doporučovala Daphne už před dvěma měsíci. Neustále se bránil, že něco takového nepřipadá vůbec v úvahu, alespoň v nejbližších několika letech. Teď se toho nápadu chopil z čirého zoufalství.

Obě dotyčné školy s Oliverovým plánem souhlasily a škola v Purchase dokonce nabídla, že může Benjamin maturovat se svou třídou, jestliže se bude zbývající dva měsíce školního roku v New Yorku snažit, jestliže složí všechny zkoušky a bude ochotný absolvovat v Purchase letní kurs. Lépe to ani dopadnout nemohlo. Melku přijala bez problémů prestižní dívčí škola v Upper East Side a Sama vzali do lycea. Oliver si nemohl vynachválit, co všechno dokázal tak rychle zařídit. A v posledních dvou dnech před návratem dětí si s Daphne div neprošoupali podrážky, jak se naběhali, než sehnali na roční pronájem krásný byt od jednoho bankéře, který se stěhoval se ženou a s dětmi do Paříže. Byly tam čtyři obstojně velké ložnice, příjemný výhled, výtah s obsluhou, vrátný, velká, skvěle vybavená kuchyně a za ní velice slušný pokoj pro Agnes.

Oliver sice za ten byt vydá celé jmění, ale osobně měl za to, že to jsou peníze, které se rentují. Všechny tyto akce stačil zorganizovat za deset dnů. Teď už zbývá jen oznámit tu novinu dětem, až se vrátí z prázdnin od maminky.

Po podepsání smlouvy o pronájmu seděli Oliver s Daphne v obývacím pokoji a Daphne si Olivera pozorně prohlížela. Na člověka, který ještě před dvěma měsíci nebyl ochoten k sebemenším změnám, má teď najednou velmi naspěch. Je to od chvíle, kdy si uvědomil, že se Sarah nevrátí. „Myslím, že nám tahle změna všem půjde k duhu,“ bezděky se před ní obhajoval, i když neměl proč.

„Jsem o tom přesvědčená. Jak se na to asi budou tvářit děti?“

„Jak se budou tvářit? Při dojíždění přece nemohu dohlížet na

Benjamina. A kdyby se ode dneška do června ukázalo, že to naprosto neklape, můžeme se vždycky odstěhovat zpátky do

Purchase a děti se na podzim vrátí do svých starých škol. Ale kdoví, jestli jsem neměl právě tohle udělat už dávno a na nic nečekat.“

Znovu přitakala. Má pravdu. Nikde není psáno, že tu zůstanou natrvalo, a je to každopádně dobrý pokus, jak odvrátit příliv pohrom, které se v Purchase na Benjamina nezadržitelně valí.

„Jen jestli na to nejdeš až příliš zostra.“

„Tím myslíš, jestli jsem se nezbláznil?“ Nervózně se na ni usmál, neboť sám sobě kladl tutéž otázku, ale přitom byl hrdý, co všechno stihl zařídit od chvíle, kdy děti odjely na prázdniny k mamince. Měl hrůzu z okamžiku, kdy jim to poví, ale zároveň se na to těšil. Bude to pro ně vzrušující, nový život, ať už k němu Olivera přiměly jakékoli důvody. A mělo to být nejlepší řešení Benjaminových problémů.

„Myslím, že ses rozhodl správně, otázka ovšem je, jestli to pomůže. Vzniká problém, že se děti budou muset znovu přizpůsobovat něčemu úplně novému.“

„Třebas konečně něčemu prospěšnému.“ Procházel se po obývacím pokoji. Je to hezký byt a dětem se budou jejich pokoje určitě líbit, zvláště Melisse. Jejich nový domov byl v 84. East

Street, na ulici lemované stromy, jen dva bloky od Central

Parku. Nic lepšího si nemohl Oliver přát, jakmile se rozhodl hledat byt ve městě. „Co říkáš, Daphne? Myslíš opravdu, že jsem se zbláznil?“ Najednou se to bál dětem povědět. Co když se zase budou stavět na zadní? Ale on si byl přitom od samého počátku naprosto jistý, že jedná správně. „Nemyslím, že ses zbláznil, jsem přesvědčená, že to bude prima. Jen nečekej, že budou skákat nadšením, jaký jsi dostal výborný nápad. Ze začátku je tím trochu zaskočíš, i když jim to vylíčíš v těch nejkrásnějších barvách. Dopřej jim trochu času a zvyknou si.“

„Já vím. Taky si to říkám.“

Ale tak bouřlivou reakci, jaká nastala rozhodně nečekal.

Vyrukoval s tím hned příští den, když se děti vrátily z prázdnin od Sáry. Vyzvedl si je na letišti, a jak s nimi jel do města, oznámil jim, že pro ně má překvapení, ale neprozradil jaké. Byly celou cestu veselé, vyprávěly mu, co všechno dělaly a viděly, jak krásně se jim s maminkou lyžovalo. Tentokrát ho to nechávalo naprosto klidným. Upřímně se těšil, co všechno jim v New Yorku ukáže. „To jedeme k Daphne, tati?“ pátrala Melissa, ale on jenom za volantem zavrtěl hlavou. Ráno to už ohlásil Agnes, kterou tím sice zaskočil, ale byla ochotná jít s nimi. Nevadilo jí přestěhovat se do New Yorku, jen když zůstane s dětmi.

Konečně přijeli před jejich dům, kde Oliver na volném místě zaparkoval. A když zamířil dovnitř, kulily děti zvědavě oči.

„Kdo tu bydlí, tati?“ chtěl vědět Sam. Ale Ollie znovu jen zavrtěl hlavou a vydal se k výtahu, kde požádal o sedmé poschodí.

„Prosím, pane.“ Liftboy se usmál. Vrátný Olivera hned poznal, když je vpouštěl dovnitř. To jsou ti noví nájemníci ze 7H, a proto se jich taky nezeptal, ke komu jdou.

Oliver se postavil před dveře bytu, zazvonil, a když jim nikdo nepřišel otevřít, pokrčil jen rameny, vytáhl z kapsy klíč, odemkl a otevřel dětem dveře dokořán. Jenže ony tam stály jako přikované - s udivenými pohledy plnými pochybností, jestli snad nezešílel.

„Tak pojďte přece dál!“

„Čí je to byt?“ špitla Melissa a bála se překročit práh, zato

Sam se hned hrnul dovnitř a rozhlížel se kolem sebe. Doma nebyl nikdo, a tak na ostatní kývl, aby šli taky dovnitř.

Benjamin první pochopil, o co jde, takže vcházel do bytu s velice ustaraným výrazem. Zato Melka, upoutaná různými starožitnostmi, vykřikovala nadšením.

„To jsem rád, že se ti tu líbí, zlato,“ usmál se Ollie. „Je to totiž náš nový newyorský byteček. Co vy na to?“

„No ne,“ vyhrkla Melka vzrušeně. „A kdy sem budeme jezdit, tati?“ Ještě nikdy byt v New Yorku neměli. Teď se zase zatvářil ustaraně Sam.

„Copak ty se už nebudeš vracet ve všední dny domů, tato?“

„Samozřejmě, že budu. A mnohem dřív, než jsem se doteď vracel. Budeme tady totiž bydlet všichni až do konce školního roku a potom se sem zase v září vrátíme.“ Pokoušel se vylíčit jim to co nejdobrodružněji, ale jim se objevil v očích strach, když pochopili, o co jde.

„Snad nechceš říct, že se sem přestěhujeme?“ zděsila se

Melka. „A co naši kamarádi?“

„Uvidíte se s nimi o víkendech a v létě. A když to tu nebude k vydržení, nemusíme se sem už na příští rok vracet. Ale já myslím, že to za zkoušku rozhodně stojí.“

„Přece nemyslíš, že mám teď změnit školu?“ Melka nemohla jeho slovům uvěřit a on před ní musel s pravdou ven. A tak jen přisvědčil a zahleděl se do jejich obličejů. Sam se tvářil ohromeně, Melka

se s pláčem sesula na židli. Jen Benjamin se mlčky díval na otce s ledově ztvrdlými rysy. Ví moc dobře, že se tohle děje částečně kvůli němu, ale proto není jeho vztek o nic menší. Otec nemá právo s nimi takhle manévrovat, vůbec žádné právo. Copak není dost na tom, že od nich odešla maminka?

Teď mají ještě ke všemu měnit školy a stěhovat se někam do New

Yorku. Zase je čeká samá změna. A právě to měl Oliver v úmyslu.

Zvláště pokud jde o Benjamina, jak on sám dobře věděl.

„Tak co říkáte, děti, bude to přece zábava, ne? Berte to jako nový vzrušující zážitek.“

„A co bude s Aggií?“ Sam se najednou zatvářil ještě ztrápeněji. Nechce přijít o nikoho dalšího, koho má rád. Ale tatínek ho rychle uklidnil.

„Aggie půjde s námi.“

„A Andy?“

„Ten taky, jestli se bude ovšem slušně chovat. Kdyby tu chtěl sežrat všechen nábytek, musel by zůstat u dědečka a my bychom si ho brali jen na víkendy.“

„Bude určitě hodný, slibuju.“ Sam měl oči jako koule, ale neplakal. „Můžu se podívat do svého pokoje?“

„To víš, že můžeš.“ Ollie byl rád, že aspoň Sam spolupracuje, když se k tomu nemají ti druzí dva klacci. Melissa si hrála pořád na dámu s kaméliemi a Benjamin koukal roztrpčeně z okna. „Prozatím to tu není ono, ale až si přineseme nějaké své věci, krásně se tu zabydlíme.“ Majitel bytu měl dva syny a dceru, takže dva pokoje byly zařízené chlapecky a jeden byl růžový.

Jenže Melissa se tam nešla ani podívat. A byl přitom dvakrát větší než její pokoj doma a zařízený s tak vybranou rafinovaností, na jakou nebyla vůbec zvyklá. Sam jí hlásil, když se vrátil do obývacího pokoje:

„Je prima, Melko, růžový, bude se ti líbit“

„mně je to fuk. Nikdo mě sem nedostane. Zůstanu u Carol a

Debbie.“

„Ani nápad.“ Oliver promluvil tiše, ale rozhodně.

„Přestěhuješ se sem společně s námi. Přihlásil jsem tě do výborné školy. Já vím, že je to složitá změna, ale právě teď je to nejlepší řešení. Věř mi, Melko, opravdu.“

Když otec domluvil, Benjamin se k sourozencům prudce otočil.

„Chce vám totiž naznačit, že mě potřebuje držet přísně pod dohledem a co nejdál od Sandry. A co bude o víkendech, tatínku?

To mi ji taky zakážeš?“ Mluvil roztrpčeně a nazlobeně.

„Samozřejmě, máš ji přece zakázanou, dokud si nezlepšíš prospěch. Říkal jsem ti, že si ze mne nebudeš dělat blázny.

Všechny šance na slušnou univerzitu jsi už pomalu promrhal.“

„A co na tom! Mně na tom nezáleží!“

„Ale záleželo ti na tom, a hodně, když jsi podával přihlášky, jak si jistě pamatuješ.“

„Od té doby se spousta věcí změnila,“ zamumlal Benjamin tajemně a otočil se znovu k oknu. „Tak co, všichni už viděli, co chtěli?“ Oliver se přese všechno stále ještě pokoušel o veselý tón, ale jen Sam byl ochotný k domluvě.

„A je tu nějaký dvorek?“

Oliver se na něho usmál. „To zrovna ne. Ale dva bloky odtud je Central Park. Takový park by ti měl přinejmenším stačit.“

Sam přisvědčil. „ Tak jdeme už?“

Melissa spěchala ke dveřím a za ní se vydal pomaleji a zamyšleněji Benjamin. Do Purchase jeli mlčky, každý ponořen do vlastních myšlenek, pouze Sam se občas na něco vyptával.

Agnes pro ně doma uchystala večeři a Sam jí vyprávěl, jaké je to v jejich novém bytě. „S míčem si můžu hrát v Central

Parku a mám hezký pokoj, velký pokoj a sem přijedeme na léto hned po konci školy. Jak se jmenuje moje nová škola, tati?“

„Lyceum.“

„Lyceum,“ opakoval Sam a Aggie, která ho pozorně poslouchala, přitom pokukovala po ostatních dvou dětech. Benjamin a Melka mlčeli jako ryby od chvíle, kdy se posadili ke stolu. „Kdy se budeme stěhovat?“

„Příští víkend.“

Při těchto otcových slovech si položila Melissa obličej na loket a propukla v pláč, kdežto Benjamin po chvíli otálení vstal od stolu, mlčky sebral ze stolu v předsíni klíčky od auta a hned poté beze slova odjel. A Oliverovi nezbylo než za ním jen bezmocně hledět.

Melka ten večer už ze svého pokoje nevyšla, a když Oliver vzal u ní za kliku, měla zamčeno. Jen Sam se na stěhování těšil. Spatřoval v tom nové vzrušení. Oliver ho uložil do postele a sešel dolů, aby čekal na Benjaminův návrat. Musí si s ním vážně promluvit o jeho zpupné neposlušnosti. Benjamin se vrátil až ve dvě v noci. Ollie na něho stále ještě čekal, a to s čím dál tím většími obavami. Nakonec přece jen uslyšel zaskřípat na příjezdové cestě štěrk, jak zastavilo auto. Než se stačily dveře tichounce otevřít, stál už Oliver v předsíni.

„Nepromluvíme si v kuchyni?“ položil Oliver čistě řečnickou otázku.

„A o čem?“

„Já si myslím, že se toho najde habaděj, když tě to zaměstnává až do dvou do noci. Nebo tomu mám rozumět tak, že právě takhle si představuješ nadále komunikaci se mnou?“ Oliver vykročil jako první do kuchyně, aniž čekal na odpověď. Vytáhl dvě židle, ale Benjaminovi, kterému se očividně do rozhovoru nechtělo, trvalo hezkou chvíli, než se posadil. „Co se děje,

Benjamine?“

„Nic, o čem bych chtěl s tebou mluvit.“ Najednou tu proti sobě seděli jako nepřátelé. Došlo k tomu z jednoho dne na druhý, ale pro rozčarovaného Olivera to nebylo proto o nic méně bolestné. „Proč jsi na mě tak zlý? Kvůli mamce? Ještě pořád dáváš vinu mně?“

„To je tvoje záležitost. Moje chování je zase moje záležitost. Nemám rád, když mi diktuješ, co mám dělat. Na to jsem už moc velký.“

„Je ti sedmnáct a nejsi dospělý, i když bys rád byl. A nemůžeš porušovat všechna pravidla, nebo na to dříve či později někde doplatíš. Neexistuje život bez pravidel, ať jsou ti po chuti nebo ne. Právě teď se možná nedostaneš ani na univerzitu.“

„Čert vem univerzitu.“ Jeho slova Olivera zarazila.

„Co to má znamenat?“

„Musím myslet na důležitější věci.“

Oliver si kladl v první chvíli otázku, jestli snad není

Benjamin opilý, ale nezdál se být a Oliver se obával, že skutečně není.

„Na jaképak věci? Na to děvče? Na Sandru Carterovou?

V tvém věku nemívají takové lásky dlouhé trvání, Benjamine. A i kdyby tahle měla, na nějaké řešení si počkáš ještě hezky dlouho. Musíš dokončit školu, jít na univerzitu, obstarat si práci a vydělávat, abys uživil ženu a děti. Čeká tě dlouhá cesta a radši bys z ní teď neměl uhýbat, jestli se nechceš, dřív než se naděješ, dostat do pěkné bryndy.“ Benjamin se tvářil při těchto Oliverových slovech mírně zchlíple, ale potom se podíval otci do očí. „Já s vámi do New Yorku nepůjdu a hotovo.“ „Nic jiného ti nezbyde. Musíš s námi. Kromě víkendů bude tenhle dům uzavřený. A já ti prostě nedovolím, abys v něm sám bydlel. A jak dobře víš, stěhujeme se do New Yorku částečně kvůli tobě, aby ses zase dostal do normálu, než bude pozdě, a abych s vámi mohl trávit večer více času.“ „Na to je teď už stejně pozdě. A já s vámi nepůjdu.“

„Proč ne?“ V místnosti bylo ticho jako v hrobě, zatímco

Oliver čekal, co přijde. Konečně chlapec odpověděl.

„Já Sandru nemůžu opustit.“

„Proč ne? I kdybych ti povolil vídat se s ní o víkendech?“

„Její maminka odjíždí do Kalifornie a ona nebude mít kde bydlet.“ Oliver div nezaúpěl nad synovým vykreslením situace.

„Copak Sandra s matkou nepojede?“

„Moc si nerozumějí. A otce už vůbec nesnáší. Tak nechce žít ani s ním ve Filadelfii.“

„Co tedy bude dělat?“

„Odejde ze školy, najde si práci a zůstane tady. Ale jí ji nechci nechávat samotnou.“

„To je od tebe věru ušlechtilé. Ale připadá mi dost samostatná.“

„Není. Potřebuje mě.“ Benjamin se o ní poprvé otevřeně rozpovídal. Olivera to sice dojímalo, ale na druhé straně ho děsilo, co slyšel. Sandra mu nepřipadala jako děvče, s nímž je dobré se zaplést. Věštila jen samé nepříjemnosti. „Já od ní nesmím odjet, tati.“

„Stejně ji budeš muset opustit na podzim, až půjdeš na univerzitu. Tak bys to mohl vyřešit už teď, než to bude ještě větší problém.“ Benjamin se nad ironií jeho slov jen pousmál.

„Já nemůžu odjet.“ Oliver byl najednou jeho vytrvalou neústupností celý zmatený.

„Na univerzitu, nebo do New Yorku?“ S něčím takovým se u něho

Oliver opravdu ještě nesetkal.

„Ani tam, ani tam.“ Benjamin se tvářil zatvrzele a taky trochu zoufale.

„Ale proč?“

Po delší odmlce se syn nakonec podíval otci do očí a rozhodl se povědět mu celou pravdu. Už dlouho se s tím potýká sám. Když otec tolik stojí o to, aby se dozvěděl, o co jde, tak ať to slyší. „Protože je těhotná.“

„Bože na nebesích, můj bože! Proč jsi mi o tom, ksakru, neřekl?“

„Nevím Nezdálo se mi, že bys to chtěl vědět a stejně je to jen moje věc.“ Svěsil hlavu pod plnou tíhou problému, který na něm leží už měsíce jako balvan.

„To kvůli tomu ji její maminka opouští a odjíždí do

Kalifornie?“

„Tak trochu. Ale stejně si nerozuměly a její maminka se našla nového přítele.“

„A co tomu říká, že je dcera v jiném stavu?“

„Myslí si, že je to jen Sandřina věc a ne její. Poradila jí, aby si nechala udělat potrat.“

„A co ona? Nechá si ho udělat?“

Benjamin zavrtěl hlavou a se srdcem na dlani upřel na otce oči, z nichž mluvila víra v uznávané hodnoty, zděděná po otci.

„Nedovolil bych jí to.“

„Pro boha živého, Benjamine“ Oliver vstal a začal pochodovat po kuchyni. „Ty bys jí to nedovolil? A proč ne? Co si, propánakrále, počne sedmnáctiletá holka s miminkem? Nebo ho chce nabídnou k adopci?“

Benjamin znovu zavrtěl hlavou. „Ne, říká, že si ho chce nechat.“

„Benjamine, prosím tě, měj rozum. Ničíš tím hned tři životy, nejenom jeden. Přemluv ji, aby šla na potrat.“

„To nejde.“

„Proč?“

„Je už ve čtvrtém měsíci.“

Oliver dosedl znovu těžce na židli. „To ses tedy dostal do pěkné kaše. Není divu, že chodíš za školu a ulejváš se z vyučování. Ale mám pro tebe dobrou novinu, my tu kaši zvládneme společně. Odjedeš s námi příští týden do New Yorku, i kdyby na sůl nebylo.“

„Copak jsem ti to už nevysvětlil, tati?“ Benjamin vyskočil ze židle s netrpělivým gestem. „Já ji prostě neopustím. Zůstala sama a je v jiném stavu. Nosí moje dítě a já o ni stojím, a o to miminko taky.“ A potom se mu najednou v očích zaleskly slzy z únavy a vyčerpání a nechtěl se už dál hádat, vždyť už tak je to pro něho k nesnesení a otec mu to ještě ztěžuje.

„Tati, já ji miluju, prosím tě, nepleť se mi do toho.“

Benjamin se mu nesvěřil, že si chtěl Sandru vzít, ale že ona manželství považuje za blbost. Nechce prý skončit rozvedená jako její rodiče.“

Oliver popošel k Benjaminovi a objal ho kolem ramen. „Musíš si udržet chladnou hlavu, musíš udělat, co je správné pro oba. A nikomu nepomůžeš tím, že svůj život promrháš. Kde teď Sandra bydlí?“ Olliemu se při tomto rozhovoru honilo hlavou tisíc možností, jedna z nich například, že je ochoten platit za ni výdaje v domově pro svobodné matky.

„Doma, ale přestěhuje se do bytu v Port Chesteru. Pomáhám jí tam platit činži.“

„To je od tebe sice šlechetné, ale ona bude velice brzo potřebovat mnohem víc než jen to. Máš vůbec pojem, kolik takové miminko stojí? Kolik zaplatíš jenom za jeho narození?“

„A co mi navrhuješ, tati?“ ozval se najednou Benjamin roztrpčeně. „Aby šla na potrat, protože je to levnější? Má moje dítě a já cítím stejnou lásku k němu i k ní. Žádného z nich se nevzdám, dovedeš to trochu pochopit? A do New Yorku se nepřestěhuju. Zlepším si prospěch tady, na to nepotřebuju nikam jezdit. A můžu vždycky bydlet u ní, když to jinak nejde.“

„Co k tomu mám ještě dodat? Víš jistě, že je ve čtvrtém měsíci?“ Benjamin přikývl a Oliver se se zoufalstvím uvědomil, že k této Benjaminově malé „nehodě“ došlo právě v době Sářina odchodu. Všichni v té době ztratili na chvíli rozum, jenže

Benjaminovo pobláznění mu vydrží na celý život. „Nabídne Sandra dítě k adopci?“

Benjamin znovu zavrtěl hlavou. „Ne, nenabídneme ho k adopci, tati. To je divné, vždycky jsem měl dojem, že ty jsi proti potratům.“ To byl tvrdý zásah. Vždyť Oliver přece sváděl pokaždé se Sárou boj, aby zachránil své tři děti, a teď najednou si přeje potrat Benjaminova dítěte. Tohle je ovšem něco úplně jiného.

„Většinou proti nim jsem. Jenže tobě tenhle tvůj postoj zničí život a mně ležíš na srdci víc ty než nějaké mimino.“

„To miminko je přece částí mě samotného a částí tebe a mamky a Sandry a já nikomu nedovolím, aby je zabil.“

„Jak se o ně chceš postarat?“

„Budu po škole pracovat, když to jinak nepůjde. A Sandra může taky pracovat. Nechce ze mě,tati, nic vytáhnout. Prostě se teď snažíme najít nejlepší řešení toho, co se stalo.“ A že to není řešení nejlepší, chápal i on sám.

„Jak dlouho to už víš?“ Tím se samozřejmě vysvětluje, proč se v posledních měsících Benjamin tvářil vážně, choval se tak nedůtklivě a proč pořád někam mizel.

„Poměrně dlouho. Myslím, že asi dva měsíce. Sandra si nebyla zpočátku jistá, protože to nedostává dost pravidelně, ale potom jsem ji přiměl, aby si zašla do poradny“

„Tos udělal jistě dobře. A co teď? Je pod řádným lékařským dohledem?“

„Beru ji jednou za měsíc k doktorovi.“ Je to k nevíře jeho prvorozený chlapeček a teď z něho bude otec. „To snad stačí, co myslíš?“ Najednou vypadal Benjamin zase ustaraně.

„Teď ještě ano. Myslíš, že by byla ochotná jít do domova pro svobodné matky? Tam by se o ni postarali a později by jí pomohli zařídit všechno potřebné pro miminko.“

„Co zařídit?“ V Benjaminově hlase zaznělo ihned podezření.

„To záleží na ní a na tobě, ale bylo by to slušné místo, kde by žila společně s jinými dívkami, které jsou ve stejné situaci jako ona.“

„A kdy se vůbec má dítě narodit?“

„Koncem září.“

„To ale budeš už pryč na univerzitě.“

„Možná.“

Tohle je další dlouhá bitva, na kterou jsou teď oba příliš vyčerpaní. Byly čtyři hodiny pryč, už vlastně svítalo, a oba padali únavou.

„Jdi spát. Probereme to zítra.“ Oliver pohladil s něžností a smutkem Benjamina po rameni. „Moc

mě to mrzí, chlapče. Mrzí mě, že se to muselo stát právě vám dvěma. Ale něco už vymyslíme.“ „Díky, tati.“ Ani jeden z nich se však netvářil, že by tomu věřil. Konečně se odebrali každý se svými vlastními myšlenkami a problémy nahoru spát.

Dveře do ložnic se za oběma zavřely s tichým klapnutím.

11

Probírali to dlouho do noci téměř každý den po celý týden, aniž k něčemu dospěli. Jeden večer si dokonce Oliver zašel za

Sandrou a seznámení s ní ho sklíčilo. Byla to hezounká, ne příliš bystrá holčina, vystrašená a osamocená, která patřila k jinému světu. Na Benjaminovi visela jako na jediném svém spasiteli. Ale v jednom dokázala neoblomně vzdorovat stejně jako Benjamin, že si chce dítě nechat.

Oliver z čirého zoufalství nakonec jednoho dne zavolal Sáru.

„Víš, co se děje v životě tvého nejstaršího syna?“ I jeho vlastním uším zněla ta slova

melodramaticky, ale něco se přece musí stát, aby Benjamin nepromarnil celý život jen s tím děvčetem a jejich společným dítětem.

„Volal mi to včera večer. Myslím, že by ses jim do toho neměl míchat.“

„Zbláznila ses?“ Kdyby mohl, nejradši by ji tou šňůrou od telefonu zaškrtil. „Copak nechápeš, co to pro něho znamená?“

„A co chceš? Aby to děvče zabil?“

„Co to mluvíš za nesmysly?“ Oliver nemohl uvěřit, že právě

Sarah reaguje takhle. „Měla si dítě nechat vzít, anebo je aspoň nabídnout k adopci. A Benjamin by měl konečně dostat rozum.“

„Takhle, že by mluvil Oliver, kterého já znám? Od kdy jsi takový propagátor potratů?“ „Od té doby, kdy můj sedmnáctiletý synáček zbouchnul svou sedmnáctiletou spolužačku a ve své šlechetnosti se rozhodl zničit jim oběma život?“

„Nemáš právo zrazovat ho od něčeho, co on považuje za správné.“

„Nechce se mi věřit, že mi to říkáš právě ty. Co se s tebou děje? Copak ti nezáleží na jeho vzdělání. Neuvědomuješ si, že chce hned teď vypadnout ze školy, nedokončit gymnázium, vykašlat se nadobro na univerzitu?“

„Však on se vzpamatuje. Jen počkej, až mu bude doma miminko řvát ve dne v noci, jako řvával on. Pak za tebou přiběhne s prosíkem, abys ho vytáhl z bryndy, ale až do té doby musí dělat to, co sám považuje za správné.“

„Připadá mi, že jsi stejně bláznivá jako on. Nejspíš to bude mít v genech. Nic lepšího jsi mu poradit neuměla?

„Řekla jsem mu, že má jednat tak, jak považuje za správné.“

„Pěkná pitomost.“

„A co mu navrhuješ ty?“

„Aby se vrhl do práce, zlepšil si prospěch a seděl pěkně ve škole na zadku, poslal holku bydlet do domova pro svobodné matky a nabídl dítě k adopci.“

„Máš to opravdu krásně vymyšlené, nalinkované. Je v tom ovšem jediný háček, že s tebou Benjamin nesouhlasí.“

„On se mnou nemusí souhlasit, Sáro. Je ještě nezletilý. Musí se řídit naším nařízením.“

„Ale vůbec ne, může tě poslat do háje, a to taky udělá, jestli ho budeš zahánět příliš nelítostně do kouta.“

„Jako jsi mě poslala do háje ty?“ Nenáviděl ji za to, že si pro své zpropadené liberální názory takhle klidně pohrává s

Benjaminovým životem.

„Nemluvíme přece o nás, ale o něm.“

„Mluvíme o jednom z našich dětí, které si ničí život. A ty neumíš než žvanit nesmysly.“

„Pochop už jednou, Olivere, že je to jeho dítě a jeho život.

On se zachová přesně podle svého. ať se to tobě bude líbit nebo ne, tak si zbytečně neužeň vředy.“ Když rozhovor nikam nevedl,

Oliver nakonec zavěsil a byl ještě znechucenější než předtím.

V sobotu dopoledne, sotva se objevil na příjezdové cestě stěhovací vůz, přišel za otcem Benjamin. Posílali si do New

Yorku nějaké drobnosti a nejnutnější prádlo a šaty.

„Tak co, už ses připravil na cestu, chlapče?“ Oliver se snažil mluvit vesele a tvářit se, že se nic neděje, jako by tím mohl něco změnit a Benjamina přesvědčit. Ale Benjamin se choval klidně a rozhodně.

„Přišel jsem se s tebou rozloučit, taťko.“

Po jeho slovech se nejprve rozhostilo hluboké ticho.

„Ale ty s námi přece musíš odjet, synku. Pro své vlastní dobro. A možná že i pro Sandřino dobro.“ „Ale já s vámi nikam nejedu. Zůstávám tady. Rozhodl jsem se, že odejdu ze školy hned teď. Sehnal jsem si práci v jedné restauraci a můžu žít u Sandry v jejím bytě.“ Oliver do New

Yorku do určité míry neústupně prosazoval a teď toho málem litoval.

„A když tě nechám bydlet dál tady v domě? Vrátíš se do školy?“

„Mám školy po krk. Chci se starat o Sandru.“

„Benjamine, prosím tě, postaráš se o ni líp, když budeš mít nějaké vzdělání.“

„Můžu se přece vždycky do školy vrátit, někdy později.“

„Ve škole už o tom vědí?“ Když Benjamin přisvědčil, zhatil tím poslední z otcových nadějí. „Oznámil jsem jim to včera odpoledne.“

„A co říkali?“

„Přáli nám hodně štěstí. Sandra už své třídní o dítěti řekla.“

„Nemůžu tvému rozhodnutí uvěřit.“

„Chci být s ní a se svým dítětem tati, ty bys byl přece udělal totéž.“

„Snad, ale ne stejným způsobem. Ty děláš správnou věc, ale špatným způsobem a z chybných pohnutek.“

„Snažím se o to nejlepší, co dovedu.“

„Já vím, že se snažíš. Ale co kdybys složil na gymnáziu vyrovnávací zkoušky, dal si teď trochu oddech a šel na podzim přece jen na univerzitu. Tu možnost ještě máš.“

„Ano, jenže já už o nic takového nestojím, tati. Chci konečně okusit skutečný život. Mám teď vlastní zodpovědnost za ženu, kterou mám rád, a od září za miminko.“

To byla nezvratná realita, i když mohla působit sebesměšněji.

Oliverovi bylo do breku, když tam tak stál na trávníku před svým domem a pozoroval, jak speditéři nosí podle Aggiených instrukcí bedny dovnitř a ven. Všechno je postavené na hlavu.

Sarah dokázala za pouhé čtyři měsíce naprosto rozcupovat jejich životy a teď už se nikomu z nich jeho starý život nevrátí.

Oliver se sám sobě divil, proč se vlastně stěhuje do New Yorku, když s nimi Benjamin neodjede. Ale přesto se mu některé stránky tohoto nápadu nepřestávaly zamlouvat, například to, že se dostane večer dřív domů a může trávit s Melkou a Samem víc času. Melka se v posledním týdnu uklidnila. Uvědomila si, že jde prozatím jen o dva měsíce, vlastně jen na zkoušku, a že budou jezdit do Purchase na všechny víkendy a potom na celé léto. Ještě závažnější bylo ovšem to, jak

zaimponovala všem svým kamarádům, kteří se nemohli dočkat, až ji přijedou do města navštívit. „Už musím jít, tati, práce mi začíná ve dvě hodiny a v bytě na mě čeká Sandra.“

„Zatelefonuješ mi?“

„Jistě. Přijeď nás navštívit, až budeš mít cestu do městečka“

„Mám tě, Benjamine, moc rád. Opravdu, můžeš mi věřit.“ Objal chlapce. přitiskl si ho k sobě a

oběma bylo do pláče.“

„Díky, tati. Všechno bude v pořádku, uvidíš“

Oliver sice přisvědčil, ale nevěřil tomu. Nic už nebude nikdy v pořádku, alespoň ještě pěkně dlouho ne.

Otci stékaly po tvářích slzy, když hleděl za odjíždějícím synem a pomalu mu mával, pokud mu Benjamin nezmizel z dohledu.

Bezděky uspíšil vyvrcholení celé té zamotané šlamastyky, takže

Benjamin teď nadobro praštil se školou, bude pracovat někde v hospodě a žít na hromádce s tou svou cuchtičkou, ale kdoví, možná to jednou taky bude k něčemu dobré jednou, až někdy v daleké budoucnosti

Uvnitř v domě bylo přes veškeré snahy všechno páté přes deváté. Všude se pletli stěhováci, pes štěkal jako blázen a

Sam, který nemohl samým vzrušením vydržet na místě, pobíhal kolem domu s medvědem v náručí. Melka se nehnula od telefonu takřka do samého odjezdu a Aggie trvala neodbytně na svém, že se musí všechno uvést nejdříve do pořádku. Ale nakonec se přece jen vyhrnuli ven a s posledním milovaným pohledem na milovaný dům se vydali za stěhovacím vozem a vstříc novým

dobrodružstvím v New Yorku. Čekala tam na ně od Daphne kytička v kořenáči, pro děti ovoce a sladkosti a pro Andyho krabice psích sucharů. Bylo to dokonalé přivítání a Melka výskala vzrušením, když uviděla svůj pokoj. Nejdříve se ovšem vrhla rovnou k telefonu.

Pomalu se zabydlovali, ale Oliver přitom nemohl myslet na nic jiného než na nejstaršího syna a jeho nový život, kterého bude

Benjamin jednoho dne trpce litovat, a nebude to rozhodně dlouho trvat. Oliverovi připadalo, jako by postupně ztrácel jednoho po druhém všechny své blízké, které nejvroucněji miluje.

12

Během několika dnů se Oliver přesvědčil, že přestěhování do

New Yorku byl nejlepší nápad, který pro ně za mnoho let vymyslel. Samovi se velice zalíbilo ve škole, kde navazoval - celý spokojený - nová přátelství. Melka se do své nynější školy úplně zbláznila, a navíc každou volnou chvilku trávila s

Daphne, doprovázela ji k Bloomingdaleům a pak obtelefonovala každého doma, na koho si vzpomněla, aby mu poreferovala o všech novinkách svého fascinujícího současného života ve městě. A

Oliver nejvíc oceňoval, že se dostane domů bez obtíží každý den ještě před večeří, takže se může věnovat po libosti dětem.

Melka většinou sice stále ještě vysedávala jen u telefonu, ale aspoň viděl, že je doma. A se Samem si mohl hodiny povídat, číst si s ním a hrát různé hry, a když se potom začátkem května oteplilo, chodili si spolu někdy po večeři do parku zasportovat s míčem. Takový život Oliverovi vyhovoval. Kdyby ovšem nebylo

Benjamina, po kterém se mu neustále stýskalo a o nějž se nepřestával ani na chvilku strachovat. Přišel teď už o dva členy rodiny, třebaže ani jediný týden nezapomněl za chlapcem zajít, kdykoli přijeli do Purchase na víkend. Zval ho stále k nim na večeři, ale Ben večer pracoval. Otci div nepuklo srdce, když se jednou zastavil v restauraci, kde Benjamin sklízel za nepatrnou mzdu špinavé nádobí. Oliver mu znovu nabídl, že může bydlet v jejich domě, i když ho velice trápilo, že by tam měl syn zůstat sám, a nepřestával ho taky prosit, aby se vrátil do školy. Ale Benjamin odmítal Sandru opustit. Oliver se zděsil, když ji jednou v sobotu odpoledne zahlédl. Vypadala na víc než na pět měsíců a Oliver by byl rád věděl, jestli nosí opravdu dítě jeho syna. Zeptal se na to Benjamina, jakmile se naskytla vhodná příležitost. Ale chlapec jen dotčeně potvrdil, že to samozřejmě je jeho dítě. Je si tím naprosto jistý. Oliver na něho nechtěl víc naléhat. Nejsmutnější ale byl, když

Benjaminovi začaly přicházet hory odpovědí z různých univerzit.

Čekaly doma každý víkend, protože Benjamin si stále ještě přál, aby mu pošta docházela tam. Škola univerzity nevyrozuměla, že

Benjamin studia nechal, takže ho přijaly všechny univerzity kromě Dukeovy. Byl by mohl jít na Harvard, Princeton i Yale - a místo toho vytíral v restauraci zbytky z talířů po cizích lidech a v osmnácti budou mít se Sandrou dítě. Olivera jen pouhé pomyšlení na to drtilo. Sám na všechny dopisy odpovídal s vysvětlením, že nabídku nemůže přijmout, protože se mu momentálně zkomplikovala rodinná situace, ale že by se rád přihlásil znovu příští rok. Stále ještě doufal, že dostane

Benjamina do New Yorku, aby dokončil školu. Chlapec ztratí rok života, ale víc už by ztrácet neměl. Před ním o tom radši znovu nemluvil. Byla to citlivá otázka a Benjamina teď zřejmě nezajímalo nic jiného než jeho život se Sandrou.

„Co kdybys někdy přijel na několik dnů do New Yorku?“ Oliver by udělal cokoli, aby ho tam přilákal. Ale chlapec bral své povinnosti příliš vážně, a tak pokaždé odmítl s omluvou, že tu nemůže nechat samotnou Sandru, kterou Oliver nikdy nepozval. Od chvíle, kdy Benjamin odešel z domova, nebyl ani za matkou v Bostonu, ačkoli si s ní zřejmě občas telefonoval. Melka se

Samem ji letěli navštívit, sotva se zabydleli v novém domově. tentokrát však byli po návratu domů při vyprávění zdrženlivější. Oliver měl dojem, že Samovi něco dělá těžkou hlavu. Když se jednou pokusil dozvědět se něco od Melky, odpovídala jen vyhýbavě, že prý má mamka ve škole spousty práce. Oliver však vycítil, že je jádro problému ještě v něčem jiném a teprve jednou večer, když hrál se Samem karty, se ukázalo v čem. Melka se tentokrát výjimečně učila ve svém pokoji.

„Co si myslíš o Francouzích, taťko?“ Při tomto prapodivném synově dotazu svraštil otec čelo a zmateně se na Sama podíval.

„O Francouzích? Jsou fajn. Proč?“

„Ale nic. Jen se tak ptám.“ Ollie ovšem vycítil, že za

Samovým dotazem se skrývá něco, o čem by chlapec rád mluvil, kdyby se nebál.

„Máte snad ve škole nějakého kluka z Francie?“

Sam jen zavrtěl hlavou, odhodil kartu, a zatímco čekal, až otec vynese, hladil po hlavě Andyho. Velice teď miloval společné večery s taťkou. Pomalu se mu začínal jejich nový život opravdu líbit. Pořád se mu ale ještě stýskalo po mamince,

Benjaminovi, jako ostatně jim všem.

„Víš, maminka má jednoho takového přítele“ Tato poznámka

Samovi uklouzla, když si při hře prohlížel svůj list karet, a vyburcovala plně otcovu pozornost. Tak je to tedy, Sarah má milého.

„Jakého přítele?“

Chlapec jen pokrčil rameny a natáhl se pro další kartu. „Já nevím, asi je prima.“ Melka, která šla náhodou kolem, se zastavila a pokoušela se na Sama mrknout. Bratr se na ni v tu chvíli ale nedíval. Zato Oliver zachytil výraz v její tváři, když se k nim pomalu přitočila.

„Kdo vyhrává?“ Melka se pokoušela Samova slova zamluvit.

Věděla, že by o tom neměli hovořit, třebaže je o to Sarah přímo nepožádala. Rozumělo se to jaksi samo sebou.

„Sam. Právě si tu o něčem povídáme.“

„Ale.“ Melka si Sama kriticky změřila. „Něco jsem zaslechla.“

„Maminka má nějakého nového francouzského přítele?“

„Ale vůbec ne nového,“ dodal rychle Sam. „Už tam byl předtím.

Potkali jsme ho tam už dřív. Ale teď u mamky bydlí. Víš, jako takový její kamarád. Je z Francie a jmenuje se Jean-Pierre. Je mu pětadvacet let a dostal tu na dva roky výměnné stipendium.“ „Ten se má.ů Oliver si vytáhl s pevně stisknutými rty další kartu, aniž vnímal jakou. „Maminka se asi taky má. Jaký je?“

Bylo mu sice proti mysli tahat informace ze syna, ale potřebuje si udělat hned jasno. Sarah tedy žije na hromádce s nějakým pětadvacetiletým mladíčkem a vystavuje děti jeho vlivu. Oliver byl bez sebe zlostí, jen na to pomyslel.

„Nic zvláštního, tati. Když jsme tam byli, spal na gauči.“

Oliverovi se drala na jazyk otázka: A co když tam nejste. Kde spí potom? Jenomže o tom nikdo z nich nepochyboval. Komentoval to dokonce i Sam, když se ptal na zpáteční cestě Melky, jestli si myslí, že mamka Jean-Pierra miluje. A Melka opět Sama zavázala slibem, že o tom bude před otcem mlčet.

„Ti se mají,“ opakoval Oliver znovu. „Je prima?“

„Asi je,“ odpověděl Sam bez valného zájmu. „Strašně s mamkou nadělá. To nejspíš proto, že je Francouz. Kupuje jí kytky a kdovíco a dal nám k jídlu croissants. Byly docela dobré, ale mně chutnají anglické vdolečky líp. Nic zvláštního.“

Oliver, který div nepukl vzteky, to ovšem viděl jinak. Nemohl se dočkat, až uloží Sama do postele a zbaví se ho, což tentokrát trvalo podle jeho názoru nekonečně dlouho. Potom se pro změnu objevila Melka, která tušila, jak taťkovi po Samově prořeknutí asi je.

„Nechápu, proč ti to prozradil. Je mi to líto, taťko. Myslím, že je to jen mamčin kamarád. Ale bylo nám tam trochu divně, když tam bydlí on.“

„To se vůbec nedivím.“

„Říkal, že mu už skončil podnájem a že ho tam mamka nechává přespat na gauči, dokud si nesežene jiné ubytování. Byl na nás hodný. Nemyslím, že to něco znamená.“ Dívala se na otce velkýma smutným očima a oba věděli, že to znamená mnohem víc, než Melka připouští. Znamená to, že se Sarah odhodlala k dalšímu kroku ve svém novém životě. Našla si jiného muže, zatímco Oliver noc co noc touží jen po ní a žádné pletky po jejím odchodu nevyhledává a ani o ně nestojí. „Netrap se tím, Melko.“ Oliver se snažil alespoň kvůli ní předstírat větší lhostejnost, než jakou cítil. „Maminka si teď může dělat, co chce. Má volné ruce. Já nejspíš taky.“

„Ale ty přece nikam nechodíš, taťko.“ Ulpěla na něm pohledem plným pýchy a on se na ni usmál. Zvláštní, za co na něho může být dcera pyšná.

„To bude nejspíš tím, že se nikam nedostanu.Mám kvůli vám plnou hlavu starostí.“

„Ale asi by sis měl občas někam vyjít. Daphne říká, že by ti to prospělo.“

„Nepovídej, to že říká? Tak jí vyřiď, ať se stará o sebe. Mám už tak dost zamotaný život, než abych si ho ještě víc komplikoval.

Opět se na něho podívala a uhodla pravdu. Bylo jí ho líto.

„Ty mamku pořád ještě miluješ, viď, taťko?“

Hodnou chvíli váhal, protože mu připadalo hloupé o tom mluvit. Potom přitakal a řekl: „Ano, Melko, miluju. Někdy mi připadá, že ji budu milovat pořád. Ale teď už to nemá žádný smysl. Pro nás všechno skončilo.“ Je načase, aby se Melka dozvěděla pravdu, kterou nejspíš všichni stejně znají. Sarah je opustila před pěti měsíci a nedodržela nic z toho, co jim slibovala. Žádné víkendy, žádné prázdniny a v poslední době dokonce skoro ani nezatelefonuje. Teď je mu ovšem jasné proč, když žije s nějakým pětadvacetiletým mladíčkem Jeanem-Pierrem z Francie.

„Já si to myslela.“ Melce z toho bylo smutno. „Rozvedete se?“

„Jednoho krásného dne nejspíš ano. Ale já na to nespěchám.

Uvidíme, co podnikne maminka.“ A když odešla spát taky Melka, zavolal Oliver bez otálení Sáru a při vzpomínce na Samovo vyprávění se tentokrát na svoji ženu rovnou obořil. A proč taky ne? Doba, kdy s ní dělal cavyky, je dávno tatam.

„Nezdá se ti mírně nevkusné pozvat si děti a mít doma mužského?“ Tentokrát z jeho hlasu nezazníval vztek, ale jen znechucení. Už to přece není jeho Sarah, kterou znal a miloval. Je někým jiným. Teď patří jakémusi mladíkovi Jeanu-Pierrovi. je ovšem taky matkou jeho dětí, a to pro něho hraje podstatně větší roli.

„Prosím tě, vždyť je to jenom kamarád, Ollie. A spal na gauči. Děti přespaly se mnou v mém

pokoji.“

„Nemysli si, že jsi snad někoho obalamutila. Oba dobře vědí, co se děje. Melka rozhodně, na to můžeš vzít jed, a Sam taky tuší pravdu. Nevadí ti to? Nestydíš se mít u sebe milence?“ Teď už ji obvinil přímo, nejvíc ze všeho ho ovšem dopaloval mladíkův věk. „Už tě nejspíš vůbec neznám. A nejsem si ani jistý, že bych o to stál.“

„Do toho mi, Olivere, už nic není. A jak já žiju a s kým, do toho zase není nic tobě. Možná, že by dětem jen prospělo, kdybys svůj život taky trochu znormalizoval.“

„Neříkej. Mám si sem snad tahat nějaké devatenáctky, abych dětem dokázal, jaký jsem ještě frajer?“

„Já nic dokazovat nechci. Dobře si rozumíme. Na věku houby záleží.“

„Dělej, jak myslíš, mně je to fuk. Ale existuje určitá slušnost, která by měla platit, aspoň když tam máš moje děti. A tu koukej dodržovat.“

„Jen mi nevyhrožuj, Olivere. Nejsem jedno z tvých dětí.

Nejsem tvoje služka. Už si mě nevydržuješ na práci. A jestli jsi měl tohle na mysli, když říkáš, že mě neznáš, máš naprostou pravdu. Nikdy jsi mě neznal. Byla jsem pro tebe jen nájemná síla, která ti měla držet děti na uzdě a starat se ti o prádlo.“

„Že se nestydíš takhle mluvit. Znamenali jsme jeden pro druhého mnohem víc a ty to dobře víš. Kdybys pro mě byla jenom služka, nebyli bychom spolu ksakru skoro dvacet let.“

„Třebas si to ani jeden z nás nikdy neuvědomil.“

„A co se teď tak podstatného změnilo, až na to, že jsi opustila vlastní děti? Je ti o tolik líp? Kdo asi vaří? Kdo uklízí? Kdo vynáší odpadky? Někdo to dělat musí. Já měl své povinnosti a ty taky. A vytvořili jsme společně něco nádherného, dokud jsi to svým odchodem nezlikvidovala a nepodupala, a to včetně nás všech. Provedla jsi nám všem, ale především mně, hnusnou sprosťárnu. Ale já aspoň vím, co jsme ztratili. Měli jsme krásný, smysluplný a slušný život. Neočerňuj ho teď jenom proto, že jsi mu dala sama vale.“

Na jejím konci telefonu se rozhostilo dlouho ticho. Oliver si chvíli dokonce nebyl jistý, jestli Sarah nepláče. „Promiň, máš asi pravdu, víš, promiň, Ollie, ale mě to ubíjelo“

Oliver zareagoval najednou něžnějším hlasem. „Škoda.“ A potom laskavým, ale chraplavým tónem dodal: „Tolik jsem tě miloval,

Sáro, a když jsi nás opustila, byla to málem moje smrt.“

Usmívala se za závojem slz. „Jsi až moc hodný a až moc energický, tebe hned tak nic nadlouho nezdolá. Třebas o tom ani, Ollie, nevíš, ale ty vždycky vyhraješ, máš to v sobě.“

„Jak jsi na to přišla?“ Žalostně se zašklebil. „Mně se fakt nezdá, že jsem vyhrál. Když jsem tam naposled mrknul, rozhodně jsem tě v ložnici nenašel.“

„A přesto jsi možná vyhrál. Snad tentokrát potkáš někoho lepšího. Někoho, kdo se bude k tobě a k tvým představám lépe hodit. Ty sis měl vzít nějakou optimistickou, chytrou holku, která by ti chtěla vytvořit krásný domov a dát spoustu dětí“

„Ale přesně to jsem našel v tobě.“

„Jenže se mnou to nebylo skutečné. Já to všechno dělala, že jsem musela. v tom byl ten omyl. Nikdy jsem si nepřála nic jiného než žít volně jako teď. Nemít žádné závazky, leda sama k sobě. Já nechci někoho a něco vlastnit. Nikdy jsem o to nestála. Přála jsem si jen svobodu. A tu teď mám.“ „Nejhorší vtip je, že jsem o tom neměl ani tušení, nikdy jsem si neuvědomoval“

„Já taky dlouho ne. Proto sis to neuvědomoval ani ty.“

„A jsi teď šťastná?“ Potřeboval to pro klid své duše vědět.

Obrátila jim život naruby, ale jestli nakonec našla, po čem toužila, snad to má nějaký smysl. Jen snad.

„Zdá se mi, že ano. Každopádně šťastnější. A ještě mnohem šťastnější budu, až si budu myslet, že jsem dosáhla něco kloudného.“

„Copak jsi nedosáhla? Jen si to neuvědomuješ. Dala jsi mi dvacet nádherných let a tři překrásné

děti. Možná že je to dost. Možná že člověk nemůže s něčím počítat navěky.“

„A co tvůj francouzský přítel? Splňuje tvé očekávání?“

Nedovedl si představit, že by v pětadvaceti mohl, ale při její zvláštní povaze. kdoví. Třebas si něco takového právě teď přeje.

„V současné chvíli ano. Máme velmi existenciální dohodu.“

Oliver se opět usmál. Tato slova už kdysi před dávnou dobou slyšel. „Mluvíš přesně tak jako z dob v SoHo. Jen by sis měla,

Sarrie, dát dobrý pozor, abys mířila dopředu a ne dozadu. To totiž nefunguje.“

„Já vím. Proto jsem taky nikdy nepřijela domů.“ Teď už ji chápal. Nebyl proto méně smutný, ale aspoň jí porozuměl.

„Mám zažádat o rozvod?“ Poprvé jí tuto otázku položil přímo a poprvé při těch slovech nic u srdce necítil. Možná že už konečně i pro něho dozrál čas.

„Až budeš mít chuť. není žádný spěch.“

„Je mi to líto, miláčku“ Cítil, jak ho pálí slzy v očích.

„Zbytečně.“ A pak mu popřála dobrou noc a on zůstal sám se svými vzpomínkami, lítostí a s představami o

Jeanu-Pierrovi, o tom šťastném mizerovi

Sam vklouzl tu noc k otci do postele, poprvé od chvíle, kdy se přistěhovali do New Yorku, ale Oliverovi to nevadilo. Bylo to povzbuzující mít ho vedle sebe.

Na víkend jeli do Purchase, s Benjaminem se však neviděli.

Děti si užívaly s kamarády, Sářina zahrada byla v jednom květu, a tak Aggie měla plno práce, aby ostříhala všechno, co chtěla vzít s sebou do města, a pak najednou v sobotu ráno, když

Oliver ještě ležel v tichém snění v posteli, zazvonil telefon.

Volal George. Oliver se při jeho slovech rychle v posteli posadil. Příliš otci nerozuměl, ale pochopil, že matku srazil autobus a že je v kómatu. Jeho otec mu oznamoval ochraptělým a zlomeným hlasem plným vzlyků, že matka je zase v nemocnici.

„Hned jsem tam, tati. Kdy se to stalo?“ Došlo k tomu v osm, hodin ráno.

Oliver byl v nemocnici za necelou hodinu jen tak v khaki kalhotách a košili z minulého večera, ani vlasy si nestačil pořádně učesat. Když ho uviděl otec, který tu na chodbě tiše plakal, natáhl k němu ruce jako ztracené dítě.

„Proboha, tati, co se stalo?“

„Je to všechno moje vina. Bylo jí už několik dnů líp, a tak jsem si prosadil, aby mi ji dali na víkend domů.“ Tolik se mu po ní stýskalo. Toužil, aby ji měl zase vedle sebe v posteli, kterou spolu sdíleli takřka půl století, a protože mu připadala v lepším stavu, dělal si iluze, že jí pár dnů pobytu doma jen prospěje. Doktoři se mu sice snažili rozmluvit, ale on byl hluboce přesvědčen, že se o ní umí postarat stejně dobře jako oni. „Musela asi vstát, dříve než jsem se probudil. protože když jsem otevřel oči, viděl jsem, že je úplně oblečená.

Tvářila se sice trochu popleteně, ale řekla, že jde připravit snídani. Dovolil jsem jí to, protože jsem si myslel že ji taková důvěrně známá činnost udělá dobře. Vstal jsem, ale než jsem se vysprchoval a oholil, v kuchyni už nebyla. Dveře na ulici byly dokořán a jí ji nemohl nikde najít. Hledal jsem ji všude, v zahradě, v kůlně, jezdil jsem po celém okolí a pak“

Zase se mu roztřásl hlas. „Uviděl jsem záchranku, řidič autobusu tvrdil, že mu vstoupila přímo pod kola. Dupl sice ze všech sil na brzdy, ale zastavit včas nedokázal. Přivezli ji sem polomrtvou a teď nevědí Ollie, připadá mi, jako bych ji sám zabil. Tolik jsem si přál vrátit čas zpátky. předstírat sám sobě, že je zase v pořádku, ale samozřejmě že nebyla, a teď“ Umístili ji na jednotku intenzivní péče a Oliver byl zděšený, když mu ji ukázali. Utrpěla rozsáhlá poranění hlavy a měla polámané takřka všechny kosti. Od momentu, kdy do ní autobus narazil, byla podle slov lékařů milosrdně v bezvědomí, ani to však nebyla velká útěcha.

Oba muži čekali na chodbě, jen v poledne Oliver otce přiměl, aby s ním zašel na oběd do

samoobslužné restaurace. Každou hodinu je k ní na kratičkou chvilku pustili, ale její stav se neměnil. O půlnoci bylo oběma jasné, že je jejich noční bdění zbytečné. Doktoři jim nedávali žádnou naději a časně zrána postihla Phyllis těžká mrtvice. V té době už otec odešel domů, takže tam čekal jen Oliver sám. Několikrát volal k sobě domů, aby Aggie informoval, jak situace vypadá. Nepřál si, aby se to děti ještě dozvěděly. A tak jim Aggie namluvila, že se otec musel vrátit do města, protože tam má nějakou neodkladnou práci.

V šest hodin ráno vyšel na chodbu za podřimujícím Oliverem lékař. Matku viděl Oliver naposled před dvěma hodinami. Na jednotce intenzivní péče se nerozeznal den od noci, všechno bylo jasně osvětlené, přístroje bzučely, ventilátory pracovaly, občas zapípal počítač a sem tam se ozval smutný osamělý vzdech.

Matka se ani nepohnula, když se na ni díval.

Jakmile se doktor dotkl jeho paže, byl Oliver ihned vzhůru.

„Ano?“ „Pane Watsone, vaši matku postihlo těžké mozkové krvácení.“

„Je?“ Je to?“ Ještě teď mu připadalo příšerné zformulovat ten dotaz. I ve svých čtyřiačtyřiceti letech se stále ještě nechtěl smířit se ztrátou matky. Chtěl ji mít živou. Napořád.

„Srdce ještě pracuje a je připojen na ventilátor. Ale nejsou zachytitelné žádné vlny mozkové aktivity. Je mi líto, ale už není důvod bojovat.“ Právně je mrtvá, i když technicky s jejich pomocí ještě dýchá. „Můžeme ji na přístrojích držet, jak dlouho si budete přát, ale nemá to opravdu smysl. Záleží to pouze na vás.“

Oliver přemýšlel, zda by si jeho otec přál, aby se rozhodl za něho. Najednou si byl jistý, že by si to nepřál.

„Co chcete, abychom udělali? Můžeme počkat, až se poradíte s otcem.“ Oliver přitakal a přitom se cítil strašně osamělý.

Smutek se mu zarýval do srdce jako dýka. Před pěti měsíci ho opustila žena, teď ztrácí i matku. Ale na sobecké úvahy není vhodná chvíle. Musí myslet ne George a co pro něho znamená odchod manželky, se kterou prožil čtyřicet sedm let. Bude to pro něho krutá rána. Ve skutečnosti o manželku ovšem přišel už před řadou měsíců, když začala mentálně chátrat. A její stav by se v dalším roce prudce zhoršoval. I když je to strašné, je to takhle možná lepší

„Zavolám mu.“ Ale na cestě k telefonu si to rozmyslel, vyšel do voňavého jarního rána a zamířil ke svému autu. Venku bylo nádherně, v omamném vzduchu a na teplém sluníčku se už rozezpívali ptáci. Kdo by uvěřil, že je matka už prakticky po smrti a že on teď musí jít a povědět to svému otci. Odemkl si klíčem, který u sebe nosil pro případ nepředvídaných okolností, a vešel tichounce do rodičovské ložnice. Nic se tam za ta léta nezměnilo až na to, že otec ležel teď sám v posteli s nebesy, kterou měli od svatby.

„Tati?“ zašeptal Oliver. A když se otec pohnul, něžně se ho dotkl. Bál se, aby ho nepoděsil. „Tati“ Ve svých dvaasedmdesáti letech má otec sice slabé srdce a ochablé plíce, ale je stále ještě energický, vystupuje důstojně a jeho syn si ho váží. Otec se s trhnutím probudil a podíval se na Ollieho.

„Je už? Je“ Posadil se s vyděšeným pohledem.

„Stále ještě tam je, ale musíme si spolu promluvit.“

„Proč? Co se děje?“

„Probuď se přece na chvilku.“ Otec se pořád tvářil jako člověk vytržený z hlubokého spánku. „Vždyť jsem vzhůru. Stalo se něco?“

„Maminka měla mrtvici.“ Ollie se s povzdechem opatrně posadil k otci a vzal ho za ruku. „Udržují ji sice na přístrojích, ale to je, tati, to je všechno, co zůstalo“ Přestože mu to bylo sebevíc proti mysli, musel nakonec dodat prostou pravdu:

„Došlo k mozkové mrtvici.“

„A co máme podle nich dělat?“

„Jakmile se rozhodneš, mohou ji odpojit od přístrojů.“

„A tím umře?“ Když Ollie přikývl, klesl starý pán znovu na polštáře a po tvářích mu pomalu tekly slzy. „Bývala tak krásná,

Olivere, tak sladká, když byla mladá, tak nádherná, když jsem si ji bral. Jak ode mne mohou chtít, abych ji zabil? To není správné. Jak jí to můžu udělat?“ Smutně vzlykl a Oliver měl taky co dělat, aby se sám při pohledu na něj nerozplakal.

„Mám to zařídit sám? Jen jsem si myslel, že bys to měl vědět, je mi to líto, tati.“ Teď už plakali oba, ale to nezměnilo nic na skutečnosti, že žena, kterou oba milují, před chvilkou zemřela. Teď už se opravdu nedalo nic dělat.

George se znovu pomalu posadil a otřel si oči. „Chci být při tom, až se to stane.“

„Ne,“ protestoval jeho syn.“Nechci, abys tam byl.“

„Ty to za mne nemůžeš rozhodnout, to musím udělat já sám.

Dlužím jí to. Po celých téměř padesát let se na mě spoléhala.

Nemohu ji teď nechat na holičkách.“ Znovu zaslzel. „Olivere, já ji mám tak hrozně rád.“

„Já vím, tati. Ona to taky věděla. Taky tě milovala. Nemusíš tam chodit a mučit se.“

„Stalo se to jen mou vinou.“

Oliver pevně stiskl ruce starého muže ve svých. „Rád bych, abys mě teď dobře poslouchal. Z maminky už nezbylo nic, nic z toho, co jsme znali a milovali. To všechno je už dávno pryč, a co se stalo včera, není tvoje vina, je to tak i lepší. Kdyby žila, pomalu by odumírala, a než by nakonec zemřela, nikoho z nás by už nepoznávala, nepamatovala by si na nic z toho, co měla v životě ráda a co milovala, na tebe, na vnoučata, na mě, na své přátele, na dům, na zahradu. Byla by žijící mrtvola v péči sanatoria a to by se jí samotné nelíbilo, kdyby to věděla. Toho teď je ušetřená. Přestaň se tedy obviňovat a dívej se na to třeba jako na zásah osudu nebo boží vůli. Ty už nemáš na nic vliv. Ať uděláš cokoli, ať se stane co stane, je to vůle osudu. A tím, že ji umožníme odejít, ji osvobodíme.“

George přisvědčil vděčen za synova slova. Možná že má Oliver pravdu. A stejně se už nic nedá změnit.

George Watson se pečlivě ustrojil do tmavého obleku s úzkým proužkem a do naškrobené bílé košile s tmavě modrou kravatou, kterou mu Phyllis koupila před deseti lety. Vypadal důstojně, ale přestože se ovládL, stejně se ještě naposled ohlédl, když vyšli z domu. Jako by čekal, že tam Phyllis uvidí, a pohlédl na syna a zavrtěl hlavou.

„Je to zvláštní pomyšlení, že tu ještě včera ráno byla.“

Ale Oliver odpověděl jen nesouhlasným gestem. „Ne, nebyla tu, tati. Nebyla tu už hezky dlouho. Však ty to dobře víš.“

George přisvědčil a potom jeli do nemocnice mlčky. Bylo krásné ráno, příliš krásné na umírání, opakoval si neustále v duchu Oliver. Vyšli po pár schodech a vyjeli výtahem do čtvrtého poschodí, kde si přáli mluvit s ošetřujícím lékařem.

Službu měl stále tentýž lékař. Ujistil je, že stav paní

Watsonové zůstává beze změny. Navíc měla mezitím několik záchvatů, což se po krvácení dalo čekat. jinak žádný důležitý obrat nenastal. Došlo k mozkové smrti, a to se nezmění, naživu už ji drží jen přístroje.

„Otec si tu přál také bát,“ vysvětloval Oliver.

„To je pochopitelné,“ odpověděl mladý lékař se soucitnou laskavostí.

„Chtěl bych být u ní, až až budete“ Georgeovi se nepodařilo zformulovat rozechvělým hlasem slova, ale lékař s pochopením přitakal. Poznal takových situací na desítky, a přesto nebyl ještě dost otrlý.

Když vešli dovnitř, byla u Phyllis sestra a přístroje pulsovaly a pípaly. monitor vykresloval rovnou, nepřerušovanou čáru a jim všem bylo jasné, že to znamená konečný ortel.

Phyllis však vypadala, jako by jen klidně spala. Oči měla zavřené, vlasy čisté a ruce jí ležely podél těla. George se pro jednu ruku natáhl a uchopil ji do své. Zvedl se ji k ústům a políbil ji na prsty.

„Miluju tě, Phyllis, nikdy tě nepřestanu milovat, však se jednoho dne zase shledáme.“ Lékař i Ollie se odvrátili.

Synovi přitom stékaly po tvářích slzy a nebyl by si nic vroucněji přál, než aby všechno mohlo být jinak, při starém, aby matka žila ještě dlouhé roky a viděla vyrůstat Sama a potom i jeho děti. „Spi pokojně„ miláčku,“ zašeptal George naposled a pohlédl napjatě na lékaře. Svíral její ruku ve své poté, co přístroje přestaly pracovat. A tak Phyllis Watsonová tiše a klidně dodýchala a její manžel ji přitom držel za ruku ve smrti jako v životě.

George Watson zavřel na dlouhou chvíli oči, než se nakonec naklonil, aby ženu ještě políbil, a pak položil zpátky její ruku, hladil ji pomalu po tváři a dlouho„ předlouho se na ni jen díval, aby si vtiskl tento poslední pohled natrvalo do srdce. A pak vyšel ven oslepen slzami. Sdíleli spolu čtyřicet sedm let. Láska, která je tak úzce po většinu jejich života spojovala, skončila. Ale způsob, jakým se to stalo, v sobě měl i cosi krásného, snad právě proto, jakými lidmi oba byli. Ani sám lékař se neubránil dojetí, když odcházel podepsat papíry.

Oliver otce přiměl, aby se na chodbě posadil do křesla, než ho zavezl zpátky do jeho domu. Zůstal s ním celé dopoledne, ale potom musel spěchat k sobě domů a začít zařizovat všechno potřebné. Tam na něj čekaly děti a Melka ihned poznala, že se něco stalo. Tatínek vypadal neupraveně, vyčerpaně a Agnesina povídačka Melku stejně ani na chvíli nepřesvědčila. „Co se stalo, taťko?“ Slzy mu vstoupily do očí. „Babička právě umřela, zlato. Bylo to moc smutné, ale zároveň i dojemně krásné. Pro dědečka to bude velká rána.“

Melka se rozplakala a k ní se po chvilce přidal i Sam, který také vytušil, že něco není v pořádku. Když mu Ollie vysvětloval, co se stalo, nedokázal sám potlačit slzy. Bude se mu po matce moc stýskat.

„Můžeme jít dědečka navštívit?“

„Brzy. Nejdřív ale musím všechno zařídit.“ Bylo třeba objednat pohřeb, zajet ještě do nemocnice dokončit nějaké formality. Rozhodl se, že děti odjedou odpoledne s Agnes domů vlakem. Zavolal ještě Daphne a požádal ji, jestli by za nimi nezaskočila do newyorského bytu. Ujistila ho svou upřímnou účastí. Nepovažuje prý za spravedlivé, že právě jeho tohle všechno potkalo, a on jí za to byl vděčný. Také Benjaminovi oznámil, co se stalo. Přitom ho požádal, aby za dědečkem občas zajel, když mu vybude chvilka času. Ujistil ho, že mu ještě zavolá, kdy bude pohřeb. Podle jeho názoru by to mělo být ve středu.

A potom se vrátil zase zpátky k otci, kterého našel ke své úlevě v péči paní Porterové, jejich věrné sousedky. Byla tichá, slušná, velice milá a k otci laskavá. Když se nakonec vyčerpaný

Oliver vrátil domů, zavolala ho Sarah. Chtěla mu vyjádřit svou upřímnou soustrast a omluvit se předem, že nepřijede na pohřeb, protože má zkoušky.

„Já to otci vysvětlím.“

„Řekni mu, že je mi to hrozně líto.“

I ona plakala.

„Díky, Sáro.“ A tentokrát k ní už necítil vůbec nic. Nemohl myslet ne nic jiného než na otcův obličej, když držel matčinu ruku ve své, a na něhu a lásku v jeho očích, upřených na matku.

Přesně něco takového by si od života přál také a doufá, že se to i jemu jednou poštěstí. Teď ale věděl, že se Sárou to nebude.

Zajel k otci opět ráno, když měl všechno zařízeno. Děti přijely v úterý večer na pohřeb, který se konal ve středu. Byl to jednoduchý a líbezný obřad s matčinou zamilovanou hudbou a s náručemi květin z její vlastní zahrady. A potom, když pomalu rakev spustili do země a když tam Phyllis nechali, odvezl

Oliver otce k němu domů. Tam teď osiří jen se svým smutkem, aby dožil dny bez tolik zbožňované ženy.

13

Než všichni znovu nabrali dech, byl červen. Škola skončila a oni se přestěhovali na léto na venkov. Občas k nim zajel na návštěvu George, který vypadal unaveně a zdálo se, že hodně zestárl. Nesmírně se mu stýskalo, dokonce mnohem víc, než dokud byla Phyllis v ústavu. Tam ji alespoň mohl navštěvovat, zatímco teď si o ní už mohl jen povídat s rodinou a s přáteli.

Ollie musel opět v létě dojíždět, jak ostatně chtěl. O to víc ovšem oceňoval svůj dobrý nápad s pronájmem newyorského bytu.

Byla to stále stejná potíž vracet se k dětem pozdě večer, ale v létě se to dalo lépe vydržet. Když přijel domů, zaplavali si spolu v bazénu. Děti také chodily později spát než v zimě.

Čtvrtý červenec oslavili s několika přáteli piknikem u ohníčku a za čtrnáct dnů měla už Melka se Samem odjet a strávit zbytek léta se Sárou. Sarah je s sebou chtěla vzít do Francie, na měsíc cestování se Jeanem-Pierrem. Sarah to Oliverovi oznámila telefonicky a on se rozhodl nic nenamítat. Děti už byly dost velké, aby pochopily situaci. Melce bylo šestnáct a

Samovi téměř deset a oba se na cestu velice těšili.

Na piknik k nim přišel i George a přivedl si s sebou

Margaretu Porterovou, kterou všichni už znali. Byla to příjemná, sympatická a živá šedovlasá žena. V mládí bývala zdravotní sestrou a její nebožtík muž byl lékařem, a tak se o Ollieho otce dovedla zřejmě dobře postarat. Dohlížela nenápadně, ale pozorně, aby se posadil, kdykoli byl unavený, nosila mu jídlo a žertovala přátelsky s jejich přáteli a

Georgeovi to podle všeho nebylo proti mysli. Vzpomínal hodně na

Phyllis a Oliver věděl, že si ještě stále přičítá vinu za nehodu, která způsobila její smrt. Ale zdálo se, že se pomalu vzpamatovává. Všichni, každý po svém, se už dostávali z ran, které jim tento rok zasadil. I Ollie si připadal víc ve své kůži. Požádal v červnu o rozvod, a protože do něho Daphne stále hučela, smluvil si dokonce jednu schůzku, která ovšem skončila naprostým fiaskem. Pozval na rande jednu talentovanou dívku z konkurenční agentury, ale po setkání už o ní nikdy nemluvil jinak než jako o úplném cvokovi. Chtěla na něm, aby zkusil šňupat kokain a jejím nejmilejším sportem byl ženský zápas.

Daphne se ho kvůli tomu něco naškádlila, ale byl to alespoň jakýs takýs začátek.

Na piknik přišli také Benjamin se Sandrou, která byla už v sedmém měsíci. Olliemu jí bylo líto, když viděl, jak směšně se její hloupoučká dětská tvářička vyjímá nad kulatým břichem.

Stále mluvila jen o miminku. Olivera na chvíli přepadl strach, jestli se nakonec nechtějí s Benjaminem přece jen vzít. Když se ho na to však zeptal, řekl mu Benjamin, že prozatím nic takového v plánu nemají. Jsou na to prý oba ještě příliš mladí.

Melka se pokoušela se Sandrou několikrát zavést rozhovor, ovšem bez valného úspěchu, a tak toho nakonec nechala a šla se zase bavit se svými kamarády. Přijela taky Daphne, která většinu času proklábosila u bazénu v živém rozhovoru s

Margaretou Porterovou.

„Bylo tu nádherně,“ děkovala Daphne Oliverovi, než se vydala na zpáteční cestu. „Pravý tradiční čtvrtý červenec v kruhu dobrých přátel. Co víc si může člověk v životě přát.“ Šťastně se usmívala. Oliver se také zasmál při vzpomínce na zašlé časy.

„Já bych věděl, co. Ale radši toho nechám. Ještě jedna taková kráska jako ta minule a je se mnou amen.“ Oba se rozesmáli, když si vzpomněli na jeho rande se zápasnickou fanynkou.

„Tvůj otec se zdá v docela dobré kondici a jeho přítelkyně se mi moc líbí. Je to zajímavá paní. Procestovala s mužem Dálný východ a na dva roky si dokonce zařídili ambulanci v Keni.“ „Zdá se, že je s ní otci dobře. Alespoň nějaká úleva. Jen bych si přál, aby se vzpamatoval také Benjamin. To jeho děvče je sice milounké, ale jestli si Benjamin nedá pozor, zničí mu život.“ „Dopřej mu trochu času. Snaží se udělat, co považuje za správné, jenže pořád ještě neví, co to vlastně je.“

„Nedovedu si vůbec představit, že bude mít vlastní dítě. Sám je to ještě kluk a ona vypadá na

čtrnáct. Je to taková dojemná husička. Daphne, že je to až k nevíře.“

„Není tu prostě ve svém prostředí a musíš uznat, že její pozice tu rozhodně není záviděníhodná. Ví, co si o ní všichni myslíte a čeho se pro ni Benjamin vzdal. To je pro ni sakra složitá situace.“ Oliver se na svoji přítelkyni smutně usmál. „Když o ní tak mluvíme, nepřekvapily by mě trojčata.“ „Nebuď na ni ošklivý,“ napomenula ho.

„A proč ne? Copak neničí mému synovi život?“

„Co když ne. Co když to bude fantastický kluk jak buk.“

„Stejně bych byl radši, kdyby dítě nabídla k adopci.“

Daphne zavrtěla hlavou, promluvila si totiž jak se Sandrou, tak s Benjaminem a věděla své. „Myslím, že by to Benjamin nepřipustil. Je ti příliš podobný, je až přehnaně morální a slušný a bude vždycky úzkostlivě zastávat své zásady a dbát, aby nikomu neublížil. Je to nádherný chlapec. Nakonec všechno dobře dopadne, uvidíš.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Copak není tvůj syn?“ A potom odjela do New Yorku a ostatní brzy po ní také odešli. Ollie pomohl Agnes uklidit, a když ležel pozdě večer sám u bazénu, nemohl se ubránit zvědavým myšlenkám, co asi právě dělá Sarah. Čtvrtý červenec býval vždycky jejich oblíbeným svátkem. A tohle léto by byli svoji právě devatenáct let. Myslil i na jiné věci na rodiče na otce a na Margaretu Porterovou. Rád by věděl, jestli se o otec zajímá, nebo zda je jí jen vděčný za pomoc a šťastný, že si má a kým povídat. Možná že tak trochu obojí. Je to zvláštní pomyšlení, že by jeho otec mohl po smrti Phyllis jevit zájem ještě o někoho jiného.

Je to s podivem, že si každý z nich někoho našel Sarah

Jeana-Pierra, otec ať tak nebo onak Margaretu, Benjamin má děvče, které nosí pod srdcem jeho dítě. Jen Oliver zůstal jako kůl v plotě a čeká, jestli se v jeho životě neobjeví někdo, kdo by mu ho znovu naplnil. Rád by věděl, jestli se to někdy stane.

„Taťko?“ Melka ho hledala šeptem ve tmě. „Jsi tam venku?“

„Ano, jsem u bazénu. Co je?“

„Jen jsem měla strach, jestli se ti nic nestalo.“ Přiloudala se ven a sedla si vedle něho.

„Je mi prima, zlato.“ Pohladil ji po dlouhé blond hřívě a usmál se. Je to bezvadná holka a dobře si teď spolu rozumějí.

Od té doby, co se odstěhovali do New Yorku, se očividně uklidnila a byli si znovu bližší. Rozhodně bližší, než je Melka se Sárou. „Měli jsme se dnes prima, co říkáš?“

„Ano, moc.“ A pak dodala jako ozvěna na jeho vlastní myšlenky: „Co říkáš dědečkově přítelkyni?“ „Margaretě? Líbí se mi.“

„Myslíš, že se s ní dědeček ožení?“ Melka nezapřela zvědavost a Ollie se na ni usmál.

„Divil bych se. Na to měl babičku příliš rád. Taková láska člověka nepotká víckrát než jednou za život.“

„Jen mě to tak blesklo hlavou.“ A potom se zeptala s novým znepokojením: „Myslíš, že maminka vezme Jeana-Pierra? Je pro ni moc mladý“ Matce by něco takového ovšem nebyla nikdy řekla. „Nemyslím, zlato. Jen se dobře baví.“

Melissa s úlevou přikývla. „Sandra vypadá příšerně, co?“

Oliver souhlasně přitakal a musel se v duchu smát, jak tu spolu všechny hosty drbají, jakmile se za nimi zavřely dveře, docela jako to dělávají manželské páry. Hned si nepřipadal tak opuštěný. „Je mi nanic, když se představím, jak si s ní

Benjamin ničí život, že musí sklízet nádobí a dřít se, aby ji uživil.“

„Co si s tím dítětem počnou?“

„Bůhví. Pořád si myslím, že by je měli nabídnout k adopci, ale Benjamin tvrdí, že si je chtějí nechat. A co dál? Jestli si myslí, že mnu dovolím, aby se vzali, tak jsou na omylu.“

„Podle mne si ji ani brát nechce. Jen se snaží hezky se k ní chovat. Ale nedivila bych se. kdyby se s ní už taky pořádně nudil. Sandra hází očkem po každém klukovi, který jde kolem.

Připadá mi, že ani neví, co vlastně chce. Bože, taťko jen si to představ pořídit si v sedmnácti dítě!“ „Dobře si to má milá připomeň, až se v tobě jednou probudí volání divočiny!“ Pohrozil jí prstem a ona se ve tmě zasmála a zapýřila.

„Neboj, tak pitomá nejsem.“ Nebyl si docela jistý, co tím míní. Jestli to má znamenat, že k ničemu nenechá nikdy dojít, nebo že když nechá, dá si větší pozor. Poznamenal si v duchu, že musí požádat Daphne, aby s ní o těchto otázkách hodila řeč, dříve než Melka odjede do Francie.

„Sam už spí?“

„Jako dudek.“

„Asi bychom měli jít taky na kutě.“ S protáhnutím se zvedl a potom se spolu pomalu vydali ruku v ruce dovnitř. Po nádherném slunečném a horkém dnu přišel večerní chládek. Přesně jak to má Oliver rád.

Políbil Melku před jejími dveřmi na dobrou noc, a jakmile ležel ve své posteli, v mysli znovu probíral, co mu uplynulý rok přinesl. Jaký to je rozdíl, jak se všichni změnili. Před pouhým rokem bylo na čtvrtého července všechno docela jinak.

Byla tu Sarah i jeho matka Benjamin se ještě choval jako dítě. Všichni za ten rok dospěli, nebo alespoň většina z nich.

Kdo ví, jaká je Sarah. Oliver má podezření, že ještě nenašla samu sebe. Ale o sobě byl přesvědčen, že konečně stojí zase nohama pevně na zemi. Než ho úplně ukolébal spánek, zabloudil znovu v myšlenkách k otci a k Margaretě Porterové.

14

V červenci odjela Melka a Sam se Sárou a jejím francouzským přítelem do Evropy a Oliver se nastěhoval zpátky do newyorského bytu. Teď když byly děti pryč, nemělo smysl každý večer dojíždět. bylo pro něho jednodušší zdržet se déle v práci a vracet se na 84. Street. Pracoval teď hodně dohromady s Daphne a v pondělí a v pátek spolu večer pravidelně chodili na špagety. Ostatní tři všední večery trávila se svým přítelem, o kterém občas Olliemu vyprávěla. „Proč sama sebe takhle poškozuješ?“ huboval ji často. „Ty by ses ve svém věku měla provdat a mít někoho, kdo by ti věnoval víc času než jen tři večery v týdnu. Zasloužíš si to, Daphne.“

Ale ona na to vždycky jen se smíchem krčila rameny. Byla naprosto spokojená s tím, co jí život nabízel. Líčila svého přítele jako báječného chlapíka a o nic jiného nestála. je to prý inteligentní, laskavý, velkorysý člověk a ona ho miluje. A když nemůže mít děti, nepřipadá jí manželství tak strašně důležité.

„Jednou toho budeš litovat.“ nesouhlasila s ním. Jí takové uspořádání věcí naprosto vyhovovalo, přestože svého přítele postrádala, když s ní nebyl.

„Ani nemyslím, Ollie.“ Oliver se jí přiznal , jak je sám bez dětí osamělý. Chybí mu, že si nemá s kým večer popovídat, chybí mu společnost Sáry, na kterou byl dvacet let zvyklý. jezdil teď do Purchase jen navštívit Benjamina a svého otce.

Sandra kynula před očima. Zato Benjamin mu poprvé za svůj život připadal pobledlý. Nepřišel už vůbec na slunce. Pořád jen pracoval. Teď měl dokonce dvě zaměstnání. Obsluhoval u benzinového čerpadla a večer sbíral špinavé nádobí. Snažil se ušetřit peníze, aby mohla Sandra do pořádné porodnice, aby měl na činži za byt, kde společně bydleli, a ještě aby mu zbylo něco na hotovosti, až se miminko narodí. Veškeré Oliverovy návrhy, že jim vypomůže, Benjamin odmítal.

„Tohle je teď už moje starost, tati, ne tvoje.“

„Nebuď směšný. Jsi ještě dítě. Měl bys sedět ve škole a učit se a já bych se o tebe měl starat.“ Ale Benjaminovi uděloval život jiné lekce - s jak krušným údělem se totiž musí vyrovnávat osmnáctiletý člověk, který ani nedokončil střední školu, když se má sám postarat o rodinu. Sandře nakonec nezbylo než nechat práce, protože měla kotníky oteklé jako konve a doktor se obával, aby nebyla toxémická. A tak Benjamin v poledne utíkal domů, postarat se jí o oběd a ona odpočívala před

televizí na gauči, nepřestávala fňukat, že ho teď už vlastně pomalu vůbec nevidí. Vracel se domů, jakmile mohl, ale obvykle pracoval až do dvou do rána. Oliver byl bez sebe zoufalstvím, jakmile na to pomyslel. Neustále se pokoušel podstrčit Benjaminovi peníze, aby mu ulehčil jeho těžkosti, až konečně přišel na jednodušší řešení. Dával teď peníze Sandře, která vždycky ochotně přijala, cokoli jí nabídl. Přemlouval se, aby se alespoň chodili k nim domů koupat do bazénu, ale Sandře se nikam nechtělo a Benjamin neměl čas. Dřel jako kůň.

Není tak docela nepodobný své matce, řekl si jednou Oliver, když vyplňoval šek na 500 dolarů pro Sandru, aby si koupila pro dítě všechno potřebné. Sarah si od něho taky nevzala ani krejcar od chvíle, kdy odešla. Žila z toho mála, co jí odkázala babička, protože nepovažovala za správné, aby ji Ollie podporoval. Musela hodně šetřit, takže děti stále častěji hlásily, že si nemohly to či ono dopřát, když byly u ní na návštěvě, protože si to „mamka nemůže dovolit“. Ale přesně po takovém životním stylu Sarah vždycky bažila. To, co jí v životě poskytoval Oliver, pro ni už nemělo sebemenší význam. Věnovala hory oblečení Melce a zbytek nechala v domě v Purchase. Stačily jí teď džínsy, trička a sandály. Byli s Jeanem-Pierrem pyšní, že cestují po Evropě bez groše v kapse. Oliver sice dostal od dětí několik pohlednic od té doby, co odjely, ale nezavolaly mu ani jednou. Nebyl si nikdy docela jistý, kde právě jsou. Občas ho to maličko znervózňovalo, protože Sarah mu neřekla nic jiného, než že budou u příbuzných Jeana-Pierra ve Francii a v mládežnických ubytovnách v ostatních zemích, kam pojedou. Bude to pro děti určitě nová zkušenost, která jim nakonec nemusí být na škodu. A Oliver věřil, že se Sarah o ně dobře postará. Je koneckonců jejich matka, vždycky na ni po této stránce spoléhal. Jenže když teď všichni odjeli, byl přímo konsternovaný z toho, jak se mu stýská. Večer cítil při návratu do prázdného bytu málem fyzickou bolest. Aggie dostala na léto volno a Oliverovi se starala o byt jednou týdně najatá úklidová služba. Dům v Purchase Oliver uzamkl a psa dal ke svému otci.

Aspoň má George nějakou společnost. Když za ním jednou v neděli odpoledne zajel vlakem, byl dojatý, protože otec právě s láskou pečoval o zahrádku své mrtvé manželky. Práci v zahradě odjakživa nenáviděl, ale teď považoval za velice důležité, aby růže, které mívala tak ráda, byly v pořádku.

„Jak se ti daří, tati?“

„Celkem dobře. Je tu až moc velký klid, zvláště když nejsi s dětmi aspoň někde poblíž. Zajdeme si někdy sice s Margaretou na večeři, ale když mám udržet v pořádku maminčinu zahradu, mám pořád napilno.“ Dost práce mu taky dal výpočet daní pro notářství, a kromě toho chtěl převést na Ollieho děti nějaké akcie, které zůstaly po Phyllis.

Po odpoledni stráveném u otce se vracel večer Ollie na vlak zamyšlený a smutný. Měl tentokrát auto v opravě a připadalo mu nezvyklé cestovat domů vlakem. Pohodlně se usadil v pulmanu, vzal si do ruky knihu, kterou si s sebou přinesl, ale místo vedle něho zůstávalo ještě řadu stanic neobsazené. Posléze vklouzla na vedlejší sedadlo do hněda opálená mladá žena s dlouhou černou hřívou vlasů, kterou Oliver zaznamenal, když zvedl oči od čtení.

„Promiňte,“ omluvila se, když do něho vrazila příruční taškou. Měla s sebou zřejmě nejrůznější víkendové vybavení a její tenisová raketa, připevněná na tašce, mu neustále vrážela do nohy, dokud tašku nepostavila jinam. „Promiňte, mám s sebou takových krámů.“ Ujistil ji s pokývnutím, že mu to vůbec nevadí a vrátil se ke své knize, zatímco ona si vyndala jakýsi rukopis a začala si dělat poznámky. Oliver na sobě několikrát ucítil její pohled, a když se na ni nakonec s pousmáním podíval, musel uznat, že je velice přitažlivá. Z obličeje postříkaného semtam pihami, který nevypadal starší než na pětadvacet nebo šestadvacet let, koukaly modré oči. Vlasy měla vzadu sepnuté a nebyla na ní patrná ani stopa líčidla.

„Jak se vám ta kniha líbí?“ zeptala se, když zastavili v další stanici.

„Celkem ujde.“ Byl to bestseller toho léta, který dokonce i jeho zaujal, ačkoli obvykle románům příliš neholdoval. Ale dostal ho od Daphne, která ho ujišťovala, že se mu určitě bude líbit. „To upravujete svůj vlastní rukopis?“ Byl zvědavý, co je zač. Když zavrtěla se smíchem hlavou, připadala

mu najednou o něco starší. Je jí určitě třicet let, ale vypadá od přírody tak dobře, že by se mohla vydávat za Melčinu kamarádku. Mluvila hlubokým, přátelským hlasem a z očí jí vyzařovala inteligence, když mu vysvětlovala, co čte a proč.

„Jsem redaktorka a kniha, kterou zrovna čtete, vyšla právě u nás. Proto jsem se vás ptala, jestli se vám líbí. Bydlíte tady za městem?“ Byla taky zvědavá, co je Oliver zač, ale zajímala se asi o každého. Chovala se nenuceně a uvolněně a Oliver si povšiml, jaké má v letních šatech hezké paže a ramena. „Dříve jsem tu bydlívala. teď ale bydlím ve městě. Aspoň většinou.“

Pro sebe si řekla: to bude nějaký papínek na neděli. „Byl jste navštívit děti?“

Zavrtěl hlavou pobaven přímostí jejích otázek. „Ne, otce.“

„Já taky.“ Usmála se. „Právě povil se svou ženou miminko.“

Dodala, že jejímu otci je třiašedesát let a že je potřetí ženatý. Její matka se taky znovu provdala a žije v Londýně.

„Vypadáte na zajímavou rodinku.“

„To taky jsme,“ zazubila se. „Otcova žena je o čtyři roky mladší než já. Otec nikdy neztrácí dlouho čas.“ Neprozradila mu ovšem, že se její matka provdala za lorda Bronsona a že se o ní a o přepychových večírcích v jejích zámeckých letních sídlech drbe po celé Evropě. Sama ale toužila před tím vším uniknout, a tak si našla normální práci v New Yorku jako všichni ostatní.

Nepotrpí si příliš na smetánku, k níž patří její rodiče „A co děláte vy?“

Rozesmál se. Je to legrační holka. Legrační, upřímná, příjemná a velice přitažlivá. „Dělám v reklamě.“

V tu chvíli by ji zajímalo, jestli je ženatý, ale na to se ho nezeptala.

„Můj otec taky.“ Zatvářila se pobaveně. „Možná, že ho znáte,

Robert Townsend.“

A vida, tak to tedy je. Robert Townsend patřil k nejdůležitějším mužům v reklamní branži. „Ano, setkal jsem se s ním. Že bych ho doopravdy znal, to ovšem tvrdit nemohu.“ A potom se rozhodl, že se jí představí. „Já jsem Oliver Watson.“

Podala mu ruku a pevně ji stiskla. „Megan Townsendová.“

Odložila rukopis a potom si už po celý zbytek cesty povídali.

Líbilo se mu vykládat si s ní, takže na románový bestseller dočista zapomněl, a když přijeli na nádraží Grand Central

Station v New Yorku, nabídl se, že ji zaveze domů.

Bydlela na rohu Park Avenue a 69. Street, pouhých patnáct bloků od jeho bytu, a Oliver se rozhodl, když ji vysadil, že nechá taxík odjet a půjde domů pěšky. Byl teplý večer a jemu se v létě v New Yorku líbilo. Město bylo takřka vylidněné až na pár zažraných místních nadšenců nebo neúmorných dříčů, jako byl on sám, a na hrstku turistů.

Sotva došel domů, zazvonil telefon. Čekal, že to bude jistě

Daphne. Nikdo jiný teď stejně nikdy nevolá, když jsou děti pryč, jen občas ještě otec. Udivilo ho, když uslyšel hlas ženy, kterou právě dovezl domů. Volala Megan Townsendová.

„Ahoj, právě mi něco napadlo. Nechtěl byste se vrátit na skleničku a na salát? Moc vařit neumím, ale tohle ještě svedu.

Jen mi napadlo“ Najednou znejistěla. Blesklo jí hlavou, že třeba může být ženatý, v jeho věku většina mužů bývá. Ale potom si pomyslela, že jestli se obrátila na špatnou adresu, on se jistě umí ozvat. Odhadovala ho na docela rovného chlapa.

„To by bylo opravdu velice příjemné.“ Byl to pro něho nový zážitek, nechat se nabalit cizí ženou a být pozván na nedělní večeři. Vždyť jeho dokonce ani nenapadlo zeptat se jí na její telefonní číslo. Daphne má pravdu, vyšel zoufale ze cviku. „Mám s sebou něco přinést?“

„Všechno je připravené. Řekněme v osm?“

„Výborně,“ a potom dodal: „Jsem rád, že jste zavolala.“ „Asi se to tak většinou nedělává,“ zasmála se do telefonu, ale bylo evidentní, že ji její současné jednání vůbec nevyvádí z míry, takže se Oliver

marně sám sebe ptal, jestli něco podobného dělá často. „Ale život je moc krátký a mně se líbilo, jak jsme si spolu ve vlaku povídali.“

„Mně taky.“

A potom se rozhodla, že se ho zeptá rovnou, aby zbytečně neztrácela čas. Ženáči nejsou její parketa, i když pro nějaký ten občasný oběd s nimi si taky nedělá vrásky. „Mimochodem jste ženatý?“

„Já“ Nevěděl přesně, co jí má odpovědět. Je ženatý, ale ne tak, aby na tom ještě sešlo. Nakonec zvolil pravdu. „Jsem ale sedm měsíců už spolu nežijeme.“

Jeho odpověď ji zřejmě uspokojila. „Když jsem vás zpočátku viděla, myslela jsem si, že jste dnes byl asi navštívit děti.“

„Odjely na léto do Evropy, aspoň dvě z nich. Další pracuje v

Port Chesteru.“ Neřekl jí ovšem, že je Benjaminovi osmnáct a že žije se svou bývalou spolužačkou, oba vyhození ze školy, a že čekají, až se jim narodí dítě.

„Tak na shledanou v osm.“ S úsměvem zavěsila, spokojená, že udělala, co udělala. Oliver byl rovněž spokojený, když se o půl hodiny později vydal procházkou zpět po Park Avenue.

Měla byt v nejvyšším poschodí s velice hezkou střešní zahrádkou. Bylo to v menším exkluzivním domě, o kterém Oliver správně soudil, že patří družstvu spolumajitelů. Tohle nebylo žádné obyčejné pracující děvče a Oliver si byl dobře vědom, že

Robert Townsend není jen jednou z hlavních velice úspěšných postav v reklamě, ale že pochází ještě k tomu z velice prominentní bostonské rodiny. A Megan svůj původ v ničem nezapřela - od svých vlasů až po střevíčky, od kultivovaného hlasu až po drahou hedvábnou bílou košili, kterou si na jeho počest oblékla k džínsům. Oliver zálibně oceňoval její rozpuštěné vlasy, které jí splývaly po zádech a ramenou. Nebyla jen hezká, ale přímo nádherná a nápadně okouzlující. Uvědomil si, že je mírně nalíčená, když ho vedla do vzdušného obývacího pokoje celého bílého a chromového s černobílou mramorovou podlahou, na které byly pod ohromným skleněným stolem jakoby nedbale položené dvě předložky ze zebří kůže. Celá jedna stěna byla zrcadlová, aby se v ní odrážel výhled ven, a v malinké jídelně bylo už na skleněném stolku prostřeno pro dva. I v pouhých džínsech a hedvábné košili působila Megan velice noblesním dojmem.

„To je ale nádhera!“ obdivoval se Oliver výhledu a ona ho odvedla na terasu, kde mu nabídla džin s tonikem.

„Tohle je moje jediná luxusní záliba.“ Její otec ji hned na začátku roku sice nabízel, že jí k třicátým narozeninám koupí ve městě dům, ale ona o to vůbec nestála. Milovala svůj byt, který jí velikostí vyhovoval, a Oliver dovedl plně pochopit, proč se jí líbí. „Trávím tu spoustu času. Zůstávám tady většinou i o víkendech zahrabaná do rukopisů.“ Nenuceně se zasmála a on se na ni taky usmál. „Umím si představit horší osud.“ A potom se rozhodl, že přijme její způsob hry. Najednou se chtěl o Megan Townsendová dozvědět co nejvíce. „A jak je to s vámi? Jste vdaná nebo rozvedená? Nemáte snad někde tucet dětí?“ I když přinejmenším tohle se zdálo značně nepravděpodobné. Vypadala každým coulem na naprosto svobodnou, nikým neomezovanou ženu.

„Vždycky jen a jen svobodná. A bezdětná. Nepotrpím si ani na kočky, psy nebo ptáky. Ani na ženáče jako na milence.“ Oba se zasmáli a on se posmutněle zazubil.

„Tím tedy vypadávám ze hry.“

„Vrátíte se ke své ženě?“ vyptávala se ho, když se usadili venku na bílá lehátka značky Brown Jordan.

„Ne, nevrátím.“ Podíval se jí přímo do očí. Nepřiznal se ale, že by to byl ještě donedávna rád udělala. „Vydali jsem se každý v životě naprosto jiným směrem. Ona se teď jako studentka Harvardu připravuje na doktorát a pokouší se uspět na literární dráze.“

„To zní obdivuhodně.“

„Ne tak moc.“ nedokázal ještě svůj hlas oprostit od stopy hořkosti, když mluvil o Sáře s cizími lidmi. „Dala Harvardu přednost přede mnou a před třemi dětmi, a vykašlala se na nás.“

„To musel být pěkný cirkus.“

„Taky že byl.“

„A ještě stále trvá?“ Reagovala rychle a zdálo se, že má zájem poznat ho co nejlépe.

„Někdy. Ale v poslední době je to už lepší. Člověk se nemůže pořád jen užírat vzteky,“ usmál se smutně. „I když mě to drželo hodně dlouho. Pořád mě totiž balamutila, že se vrátí. Ale myslím, že tuhle komedii už jsem konečně prokoukl. Děti si zvykají a já taky“ Usmál se na ni a potom se najednou dal sám do smíchu. „Musím se vám ovšem přiznat, že tohle je moje první rande po dvaceti letech. A tak vám může moje dvoření připadat trochu předpotopní.“

„Vy jste si s nikým nedal schůzku od té doby, co od vás odešla?“ To Megan zarazilo. Jaká asi musela být ta žena, která ho opustila, rozhodně ne ledajaká. Ona sama by určitě dobrovolně nevydržela bez muže déle než měsíc. Posledního milence pustila k vodě teprve před třemi týdny po pohodlných šesti měsících, kdy o n neustále pendloval mezi jejím domem na střeše a svým domem ve městě na 5. Avenue. Pohybovala se jinak mezi samou bohémskou smetánkou, ale teď ji něco přitahovalo k Oliverovi, snad jeho vzhled, kouzlo a pak možná to, že jí její šestý smysl říkal, jak je velice osamělý. „To myslíte vážně?“

A on si najednou vzpomněl na dívku, která byla velkým fanouškem ženského zápasu, a znovu se rozesmál. „Ne, vlastně nemluvím docela pravdu měl jsem před několika měsíci schůzku, ale skončilo to úplným fiaskem. Málem mě to nadobro vyléčilo.“

„Můj bože, Olivere,“ zasmála se a odložila na stůl zbytek džinu s tonikem. „Vy jste snad málem panic.“

„Dalo by se to tak brát.“ Smál se, ale přitom se sám sebe ptal, jestli se tentokrát příliš nezamotává. Sedm měsíců se s žádnou ženou nemiloval a kdoví, jak to teď dopadne, jestli se o to pokusí. Sedm měsíců nezatoužil po nikom jiném než po Sáře.

A dvacet let předtím taky s nikým jiným nespal. Nebyl své ženě jaktěživ nevěrný, ale tahle dívka vypadá, že je zvyklá dostat do postele každého, koho si zamane. Najednou si připadal jako malý kluk, který by nejradši upaloval co nejrychleji domů, trochu jako Sam. Tak zase vstal, aby se znovu pokochal krásným výhledem, zatímco Megan zašla dovnitř připravovat slibovaný míchaný salát. „Varovala jsem vás, že vařit neumím. Míchaný salát s vejci a ančovičkami je vrchol mého kuchařského umění. Jinak se držím výhradně pizzy a čínské kuchyně přes ulici.“

„Nemohu se dočkat. To všechno mám moc rád.“ A měl rád taky ji, i když mu trochu naháněla strach.

Posadili se k jídlu do její jídelničky a povídali si o práci a Oliver se už přestával cítit jako na jehlách, zejména když se ho nakonec začala vyptávat na děti a on se jí je pokoušel vypodobnit.

„Byla to pro ně velká rána, když od nich matka odešla, a pro mě taky. Ale myslím, že se z toho už dostávají.“ Až na

Benjamina, který si zavařil se Sandrou pěknou kaši.

„A co vy? Jak to vy teď snášíte?“ Zdála se po trošce dobrého francouzského bílého vína trochu citověji naladěná a on sám se taky choval uvolněně. Bavili se mnohem nenuceněji, když tak hloubali při své jednoduché večeři nad životem.

„Já nevím. Ani nad tím příliš nedumám. Koukám, abych stačil udělat práci a obstarat děti. Už hezkou dobu jsem se nezamýšlel nad svými pocity. Snad je to dobré znamení.“

„Nechybí vám pořád ještě vaše žena?“ „Chybí, jistě. A bylo by bláznovství, kdyby mi po dvaadvaceti letech nechyběla. Osmnáct let jsme manželé a už čtyři roky předtím jsme spolu chodili. To je dlouhá doba v životě každého člověka. V mém případě celá polovina.“

„Vám je čtyřiačtyřicet?“ Zavrtěla s úsměvem hlavou. „Byla bych vám hádala devětatřicet. „A já vám pětadvacet“

„Mně je třicet.“ Oba se rozesmáli.

„A jak tu třicítku nesete? Je to opravdu tak příšerný pocit?

Sarah byla zděšená, když jí bylo třicet, připadalo jí, že už má celý život za sebou. Ale to byla

maličkost proti tomu, když jí pak bylo devětatřicet a čtyřicet a jednačtyřicet

Myslím, že tohle byla ta poslední kapka. Propadla panice, že nikdy nic nedokáže, než doopravdy zestárne. Tak radši utekla.

Byla to hloupost, protože aspoň podle mne dokázala hodně, ale ona si tak nepřipadala.“ „Já si s tímhle nemusela nikdy lámat hlavu, asi proto, že nejsem vdaná a žádné děti se mi nevěšely na sukně. Celý život jsem vždycky dělala přesně jen to, co jsem chtěla, asi byste nebyl daleko od pravdy, kdybych vám připadala pěkně rozmazlená,“ pronesla s rozpustilým pohledem a on se jen zasmál, přesvědčen, že má určitě pravdu. Stačilo rozhlédnout se po draze zařízeném bytě. „Řekněte mi, co považujete v životě za důležité? Myslím, na čem vám doopravdy záleží?“ Přece na mně samotné, vyhrkla málem, ale potom se rozhodla držet trochu svoji přímočarost na uzdě. „Asi na mé práci. Na mé nezávislosti. Na vlastním životě, se kterým mohu nakládat naprosto podle libosti. Nerada se o něco dělím a neumím taky dobře přizpůsobovat svůj život očekávání druhých. Každý člověk má svá vlastní pravidla hry a já mám ta svá ráda. Nevím, proč by člověk něco musel dělat, musel se vdávat, mít děti, přizpůsobovat se určitým zvyklostem. Já se chovám, jak uznám za vhodné, a to mi vyhovuje.“

„Jste prostě rozmazlená slečinka,“ konstatoval suše, ale momentálně mu to nevadilo.

„Moje maminka mi vždycky říkala, že se nemám nikdy řídit pravidly hry jiného člověka. Já to taky nikdy nedělala. Vždycky se mi daří udržet si určitý odstup. Někdy se v tom zračí síla charakteru, ale někdy taky strašná slabost. Občas to pro mne bývá i nevýhoda, protože nedovedu pochopit, proč si lidé tolik komplikují život. Člověk musí v životě dělat to, co si přeje, a na ničem jiném nezáleží.“ „A co když přitom ubližuje jiným?“ Tady se Megan pouštěla na vratkou půdu, ale byla dostatečně inteligentní, aby si to uvědomovala.

„Člověk už někdy musí takovou cenu zaplatit. Tomu se v životě nevyhne, ale zároveň musí zůstat poctivý sám k sobě, což je někdy důležitější.“

„Takový je asi taky Sářin přístup. Já s ním ale nesouhlasím.

Někdy má člověk větší povinnosti k ostatním, než sám k sobě, a musí zatnout zuby a udělat, co je dobré pro ně, i když na to sám doplácí.“ V tom se právě on sám liší od své ženy a pravděpodobně i od Megan.

„Já necítím povinnosti k nikomu než sama k sobě a prozatím mi to tak vyhovuje. Proto taky nemám děti a nepotřebuji se nutně vdávat, i když mi je už třicet. Myslím, že právě o tom teď vedeme řeč. Do určité míry s vámi souhlasím. Když člověk má děti, má povinnosti hlavně k nim a nejen sám k sobě. A když to nechce respektovat, nemá je mít. Já o všechnu tu zátěž nestojím, a proto děti nemám. Vaše manželka je ovšem měla.

Podle mého názoru základní chyba, které se dopustila, byla především ta, že si vás vůbec brala a že děti měla.“ Meganin postřeh byl vnímavější, než sama tušila, neboť k Oliverovu velkému překvapení trefila Sářinu filozofii rovnou na hlavičku.

„Asi je to všechno moje chyba. Ke všemu jsem ji přemluvil. A potom po dvaceti letech se najednou znovu vrátila do starých šlépějí, k tomu, jaká bývala, když jsme se seznámili a vzala nohy na ramena“

„Za to nemůžete dávat vinu sobě. Nesla přece taky svůj díl odpovědnosti. Copak jste ji nutil k manželství násilím? Dělal jste jen to, co jste považoval ze svého hlediska za správné.

Nemůžete na sebe brát v životě zodpovědnost za chování druhých.“ Tato naprosto emancipovaná žena nelpěla na nikom a na ničem, ale aspoň se tím netajila.

„Co si o vašem způsobu života myslí vaše rodina?“ zeptal se zvědavě a Megan se na chvíli hluboce zamyslel.

„Nejspíš jim lezu na nervy. Ale už nade mnou dávno zlámali hůl. Tatínek jde z jednoho manželství do druhého a pořizuje si další a další děti. S mou matkou měl nás dvě, s druhou ženou čtyři a právě teď se mu narodilo sedmé miminko. Maminka se sice taky pořád znovu vdává, ale na další děti zřejmě nepomýšlí, a to je dobře, protože vlastně o děti nikdy nestála. Je to taková matička na

baterky. Od sedmi let jsme se sestrou prožily většinu času v drahých penzionátech. Odložili by nás tam už i dřív, kdyby nás do těch škol vzali, jenže mladší děti tam nepřijímali.“

„To je hrůza.“ Oliver se tvářil zděšeně. Nedovedl si představit, že by mohl poslat děti někam pryč. Vždyť v sedmi letech byl Sam ještě úplně malý klučina. „Nemělo to na vás špatný vliv?“ Ještě svoji otázku ani nedořekl a už si uvědomil, jak je hloupá. Má zřejmě své dobré důvody, proč teď na nikom a na ničem nelpí.

„Asi mělo. Nedaří se mi například vytvářet to, čemu Angličané říkají trvalé svazky. Lidé v mém životě přicházejí a odcházejí.

Nic jiného jsem nepoznala a jsem na to zvyklá až na několik výjimek.“

„Se sestrou si rozumíte dobře?“

Zastavila se a upřela na něho zvláštní pohled. „Rozuměly jsme si. Moc dobře. Byla jediný člověk, na kterého jsem se mohla ve všem spolehnout. Byly jsme jednovaječná dvojčata, jestli si dovedete představit, co to s sebou přináší. Něco jako dvojnásobné trampoty. Až na to, že ona byla mým pravým opakem.

Byla hodná, laskavá, vychovaná, solidní, slušná, jednala vždycky na rovinu a věřila všemu, co jí kdo namluvil.

V jednadvaceti se zamilovala do ženatého mužského. A protože on odmítl opustit svoji ženu, spáchala sestra sebevraždu.“ Když mu

Megan příběh dovyprávěla, vyčetl Oliver z jejích očí, že se tím pro ni změnil celý svět.

„To je smutný příběh.“

„Ano, je. Nikdy už jsem neměla takovou přítelkyni, jako byla ona. Připadalo mi tenkrát, jako by jedna polovina mého já zemřela. Ta lepší polovina. Ona ztělesňovala všechno dobré a sladké, čím já nikdy nebudu.“

„Nesmíte sama sebe posuzovat tak přísně.“ Mluvil k ní něžným hlasem, jeho účast však její bolest jen ještě prohlubovala.

„Já se nesoudím přísně. Jsem pouze sama k sobě poctivá. Být to já, tak jsem toho mizeru zabila, nebo bych zastřelila jeho ženu, nezabila bych sebe.“ A potom dodala se sklíčeným pohledem. „Při pitvě zjistili, že byla ve čtvrtém měsíci. Nikdy se mi slůvkem nezmínila. Já byla tady ve škole. A ona žila s matkou v Londýně.“ Upřela na něho tvrdší pohled a zeptala se:

„Vezmete si kávu?“

„Ano, děkuji.“ Podivný příběh. Neuvěřitelné, co se v lidských osudech může přihodit, jaké tragédie, strasti i zázraky, chvilky, které převrátí celý život naruby. Hádal, že Megan asi bývala před sestřinou smrtí úplně jiným člověkem, to se však už nikdy nedoví.“

Když přišel za Megan do kuchyně, podívala se na něho s přátelským úsměvem. „Asi jste hrozně hodný člověk, Olivere

Watsone. Obvykle nemívám ve zvyku vyklopit lidem příběh svého života, rozhodně ne při prvním setkání.“

„Vážím si vaší důvěry.“ Hodně mu tím o sobě objasnila.

Vrátili se na terasu, aby si vypili omamně vonící kávovou esenci, kterou Megan připravila v espresu. Když se potom spolu kochali nádherným výhledem, posadila se Megan těsně vedle něho. Vytušil, že ho vyzývá k něčemu, na co on ještě není připravený.

Bylo to na něho příliš rychlé a taky se stále ještě obával, jak to asi dopadne, když se přiblíží k jiné ženě než k Sáře.

„Nechtěla byste si se mnou zajít někdy v týdnu na oběd?“

„Samozřejmě, velmi ráda.“ Usmála se. Je tak milý a nesmělý, ale zároveň energický, slušný a laskavý. Ztělesňuje přesně to, čeho se celý život bála a čemu se vyhýbala. „Nechtěl byste tu se mnou zůstat na noc?“ zeptala se ho beze všech ceremonií a zaskočila ho svým dotazem, právě když odkládal šálek. Podíval se na ni s chlapeckým úsměvem, který na něm byl tak hezký.

„Když odpovím ne, nebudete to považovat za odmítnutí? Nerad věci uspěchávám. Zasloužíte si

něco lepšího. A já taky.“

„Ale já o nic jiného nestojím.“ Nedala se jí rozhodně vytknout neupřímnost. To byla taky jedna z jejích mála dobrých vlastností.

„Ale já ano. A vy byste taky měla. Když se spolu vyspíme jen pro trochu zábavy a potom si půjdeme každý po svém, co z toho budeme mít? Co nám to dá? I kdybychom spolu měli strávit jen jedinou noc, bylo by pro nás oba příjemnější, kdyby to pro nás něco znamenalo.“

„Vy to všechno berete příliš vážně.“

„Možná, že by bylo jednodušší, kdybych prostě řekl, že pro mne ještě nenastala vhodná chvíle? Nebo mě pak budete považovat za sraba?“ „Vzpomeňte si, Olivere, co jsem vám říkala. Musíte hrát podle svých vlastních pravidel. Vy máte svá. A já mám taky svá. Dohodněme se tedy na obědě, jestli nejste příliš pohoršený, že jsem se vám sama nabídla“

Zasmál se a bylo mu zase dobře. Je zřejmě naprosto povolná, přístupná a tolerantní, a tak přitažlivá, že by si dal nejraději pár facek, že ji nevezme za slovo a nepomiluje se s ní hned tam, dokud si to ona sama znovu nerozmyslí.

„Zavolám vám zítra.“ Vstal. Už je čas, aby šel. Než udělá něco, čeho bude později litovat. „Děkuji za výbornou večeři.“

„Budete kdykoli zase vítán.“ Pozorně ho sledovala, když spolu šli ke dveřím, a potom se mu zadívala do očí pohledem, kterému porozumělo jen málo mužů. I když se s mnoha z nich vyspala, jen málokterý ji skutečně znal. „Olivere děkuji vám za všechno“

„Není zač, vždyť jsem se jen cpal, řečnil a těšil se z vaší přítomnosti. Vy mně rozhodně nemáte za co děkovat.“

„Díky za to, jaký jste i kdybyste mi už nikdy nezavolal.“

Na to byla taky zvyklá, obvykle ovšem až po noci plné nespoutané vášně. Jak mu vysvětlila, lidé v jejím životě přicházejí a odcházejí. Zvykla si na to. Ale kdyby jí nezavolal, trochu by jí chyběl. „To bych řekl, že zavolám.“ A s těmito slovy se sehnul, vzal ji do náruče a políbil ji. Její tělo bylo svěží a žádoucí a ústa vyzývavá a on od odchodu své manželky dosud žádnou ženu nepolíbil. Chtělo se mu nade všechno se s ní pomilovat, ale věděl, že je čas odejít. Chtěl si to všechno nechat projít hlavou. Tak dynamickou ženu nelze brát lehkovážně.

„Dobrou noc,“ zašeptala, a když přijel výtah, díval se jí

Oliver s úsměvem přímo do očí, dokud se za ním dveře nezavřely.

Dlouho tam stála, než se pomalu vydala zpátky do svého bytu a zaklapla za sebou dveře. Vrátila se na terasu, kde se usadila a přemýšlela o něm a také o své sestře, o níž se nikomu už léta ani nezmínila. A potom se dala tiše do pláče, aniž věděla, proč vlastně pláče a kvůli kterému z nich.

15

Hned ráno jí zavolal, jak slíbil, a pozval ji tentýž den na oběd do Čtvero ročních období. Převaloval se v noci v posteli a celé hodiny na ni myslel a přitom si nadával, proč u ní nezůstal a nepomiloval se s ní. Nabízely se mu všechny krásy světa na stříbrném podnosu a on vzal do zaječích. Připadal si jako hotový blázen a byl přesvědčen, že si totéž o něm musí myslet i Megan.

Setkali se v poledne v Čtveru ročních období a ona pro něho ve svých jasně červených hedvábných šatech a černých lakových sandálech na vysokých podpatcích představovala nejžádoucnější ženu, jakou kdy viděl. Tím větší blázen si připadal kvůli předešlému večeru a taky jí to hned vyklopil, sotva se posadili ke stolu. Uprostřed místnosti vodotrysk rozstřikoval jemnou spršku a všude kolem seděli známí z jeho i z její profese.

Rozhodně si nezvolili místo k diskrétnímu setkání, ale ani jeden z nich se nepotřeboval ničím tajit. Vyprávěla mu o jedné nové knize, kterou by ráda vydala, a on se zase obšírně rozpovídal o jakémsi jejich novém klientovi. A když se nakonec rozhlédli kolem sebe, zjistili, že tam ve tři hodiny zbyli v restauraci jako jediní hosté. Megan se rozesmála a Oliver zrozpačitěl.

„Co byste řekla večeři zítra večer?“ zeptal se jí, když odcházeli.

„Umíte vařit?“

„Ne,“ zasmál se. „Ale mohu to předstírat. Co byste ráda?

Pizzu? Čínu? Chlebíčky s mletým masem? Hamburger se sýrem z

Hamburgerového ráje?“

Zasmála se na něho. „A co kdybych vybrala něco u svého oblíbeného lahůdkáře, z čeho potom něco uklohníme společně?“

„To je bezvadný nápad.“ Lahodila mu příjemná představa útulnosti a zejména pomyšlení, že ji zase uvidí.

„Jíte rád musaku?“

„Strašně.“ Ale mnohem větší zájem než o jídlo měl o ni, a když jí pomohl do taxíku a políbil ji na tvář, vydal se pěšky do své kanceláře.

„To byla nějaká nová klientka?“ zeptala se ho Daphne, když se ve čtyři hodiny stavila v jeho kanceláři, aby mu ukázala nové makety.

„Kdo?“

„Ta kráska, s kterou jsem tě viděla u oběda.“ Zubila se na něho rozradostněně přes desku psacího stolu a on se začervenal a rychle předstíral soustředěné studium makety na televizní reklamu. „Jak tomu mám rozumět? Snad mě nešpehuješ?“

„Co to cítím ve vzduchu? Volání jara, nebo je to její parfém?“

„Nech toho.Nejspíš cítíš Antiinsect. Objevil jsem tu dnes ráno pod stolem švába.“

„Kdybys nepovídal. Tady v té díře by zašla i umělá kytka, natož hezounký zdravý švábeček. Je to senzační kus. Kdo to je?“

„Taková nedávná náhodná známost.“

„To ti chválím. Je to vážné?“ Chovala se k němu se sesterským zájmem a on ji za to měl moc rád. „Ještě ne. A asi ani nikdy nebude. Patří taky k těm náramně emancipovaným dámám jako moje exmanželka, která hledí jen na svoji kariéru a svobodu a na nikoho se nechce moc vázat.“ Takhle pojmenoval Sáru poprvé, a to je sám o sobě jistě krok správným směrem.

„Jak tě tak poslouchám, čeká tě s ní velký malér. Aspoň si užij své, než ti zlomí srdce.“

„Pokusím se.“

„Tak tedy blahopřeji.“

„Díky. Snad abychom se pustili znovu do práce, nebo si chceš radši hrát na rádkyni zhrzených milenců?“

„Nebuď takový netykavka.“ A potom spolu pracovali dlouho do večera a nešli ani na smluvenou večeři. Když odcházel Oliver domů, zavolal ještě Megan. Nebyla sice doma, ale měla zapnutý záznamník. Uvedl své jméno a řekl, že ji chtěl jen pozdravit a ujistit se, že jejich schůzka na příští večer platí.

Přišla úderem osmé s plnou náručí dobrot, které vybalili společně u něho v kuchyni.

„Máte to tu hezké,“ pochválila zdvořile. S jejím bydlením se to nedalo srovnat a kromě toho ještě stále nevyprchal z bytu cizí neosobní přídech. jen děti vtiskly svým pokojům svůj osobitý ráz. Ollie však ve zbytku bytu mnoho neudělal, a když nebyla doma ani Aggie, nezdobily byt dokonce ani květiny.

Vzpomněl si na ně příliš pozdě, až ve chvíli, kdy už byl doma a otvíral jim k večeři láhev vína. „Jak jste se dnes měla?“

„Ušlo to. A vy?“ Tvářila se nenuceně a šťastně ve své bílé hedvábné sukni s rozparkem až po stehno a v tyrkysové blůzce, která ještě do temna zvýrazňovala její medově opálenou pokožku. Když jedli u kuchyňského stolu musaku, Olivera těšilo, že má komu vyprávět, co celý den dělal. „Musí vám tu být samotnému smutno, když děti odjely.“

Usmál se na ni a uvažoval, jestli to nemá být pozvání, aby se vrátili k ní. „Je tu bez nich trochu moc ticho. Ale většinou jsem pracoval dlouho do večera.“ Najednou však měl pocit, že z takové práce už

o mnoho déle nic nebude.

Bavili se o nejrůznějších hloupostech, o pólu, baseballu, znovu o jejích rodičích a o tom, jaký odpor má k Angličanům.

Oliver ji podezíral, že to je kvůli chlapíkovi, který zavinil smrt její sestry. Měla na všechno velmi vyhraněné názory, a když mu pomáhala uklidit nádobí, padl Oliverův zrak znovu na rozparek v její sukni. Ten pohled najednou probudil neodolatelnou touhu.

Potom se usadili v obývacím pokoji, kde popíjeli při řeči víno, až najednou leželi na gauči, aniž Oliver věděl, jak k tomu došlo, a líbal ji a nade všechno si přál se s ní pomilovat. Měla sukni vykasanou nad nahými stehny až do pasu, a jak jí Oliver přejížděl rukou po saténově hebké pokožce, zjistil, že pod sukní nemá nic než své tělo. Unikl mu toužebný sten, když je pod sebou ucítil. Vyhledal prsty po čem bažil, a ona jen tiše úpěla, když ze sebe Oliver setřásl svá leta a byl zase zamilovaným mladíkem plným touhy. Stáhl jí blůzku a ona si kouzelnickým pohybem uvolnila sukni, takže tam ležela nahá a nádherná pod jeho rukama a jemu se při pouhém pohledu na její krásu tajil dech.

„Bože, Megan bože“ A potom z něho ona zkušenými, dráždivými a škádlivými pohyby snímala jeden kus oděvu po druhém, až tam na gauči leželi a milovali se, jak to nikdy předtím Oliver nepoznal. Používala triky, o kterých se nikdy ani neodvážil snít, takže se ho zmocňovalo takové vzrušení, že do ní nakonec vnikl jako soptící vulkán. Potom na ní ležel a cítil, jak se pod ním chvěje po celém těle, jenže zanedlouho se začala znovu pomalu celá kroutit. Nemohl věřit, že by mohla chtít ještě víc, ale ona si přitáhla jeho ruce znovu na sebe a potom mu postrčila hlavu mezi svá stehna, aby ji laskal jazykem v těch místech, kde si přála. Vrtěla se, vykřikovala a úpěla, dokud do ní za chvíli opět nevklouzl, a tak tam leželi a milovali se celé hodiny, znovu a znovu. Když ho stáhla na podlahu, odvedl ji do své ložnice. Nakonec vedle sebe leželi vyčerpaní, ale ona si ho se svým hlubokým hrdelním smíchem znovu k sobě přitáhla a on jen zničeně zabědoval.

„Bože ženská, vždyť mě zabiješ.“

„Ale bude to nádherná smrt, to uznáš.“ Oba se zasmáli. Potom vstala, aby mu připravila koupel, takže se milovali ve vaně.

Pro oba to byla nezapomenutelná noc a první sluneční paprsky je ještě zastihly, jak se šťastně ráchají ve vodě. Nikoho takového, jako byla ona, dosud nepoznal, touha z ní přímo tryskala a totéž vzbuzovala u něho. Nikdy by si nepomyslel, že by byl schopen všech hrátek, ke kterým ho ona přiměla, ale našel v nich velké zalíbení.

„Uvědomuješ si, že se milujeme plných deset hodin? Už je sedm ráno.“ Nepřestával se divit, co všechno spolu prováděli. Divil se, ale byl také spokojený jak sám se sebou, tak sní. To bylo jiné milování než se Sárou a on si vždycky myslel, jak dokonalý je jejich milostný život.

„Nemyslíš, že sis to po sedmi měsících zasloužil?“ Usmála se na něho a on se taky rozesmál. „Z tohoto aspektu jsem to neposuzoval. Snad abychom si to rozdali ještě jednou.“ Myslel to samozřejmě žertem, ona ovšem ne. Posadila se na něho ve vaně rozkročmo a on se jen zasmál, když ho znovu nažhavila, neboť k jeho značnému údivu postačila vždycky jen chvilka, aby po ní znovu zatoužil. Potom se ve vaně převalovali, cákali a skotačili jako dva delfíni, až si ji nakonec přitiskl na okraj vany a ponořil se do ní, zatímco ona jen nekontrolovatelně úpěla a prosila ho, aby nepřestával, dokonce hlasitě křičela, a teprve potom se oba vyhrnuli z hloubky teplé a napěněné vody. „Megan, Megan co mi to provádíš!“ bědoval Oliver hlubokým hrdelním hlasem a přitom ji líbal na krk. Otevřela oči, aby se na něho podívala a pohladila ho po blond vlasech celých pocuchaných od jejich vášnivého milování. „Nikdy jsem nikoho, jako jsi ty nepoznal.“

„Taky jsem ještě něco tak krásného nezažila.“ Něco takového ještě nikdy nikomu neřekla a myslela to upřímně. „Jsi obdivuhodný, Olivere.“

„Však jsi taky nepředstavitelná.“ Strojil se do práce jen s největší námahou. Když se konečně úplně oblékl a byli už oba na odchodu, přitiskl se k němu Megan znovu a začal ho hladit na místech, kde měl být vyčerpaný, ale nebyl. „Nemohu tomu uvěřit,

Megan my se odtud snad vůbec nedostaneme“ A začal uvažovat o tom, že by snad ani neměli. „Co kdybychom oba ohlásili, že nám není dobře,“ zašeptala a stáhla ho v předsíni na podlahu, kde ho začala kousat do krku, cumlat mu obličej a vyzývavě ho hladit. Znovu se jí zmocnil s plnou vervou, větší, než by u sebe byl vůbec kdy předpokládal a s větší vehemencí, než jakou by byl po dvanáctihodinovém milování s Megan Townsendovou ještě u sebe čekal.

Nakonec udělali přesně to, co navrhla. Oba zatelefonovali, že jim není dobře, a zůstali celý den v posteli, na podlaze, na gauči či ve vaně. Milovali se dokonce i jen opření o kuchyňskou zeď, když si tam nakonec zašli ohřát zbytek musaky. Jako by oba propadli amoku. Když ji pak v noci držel v posteli v náručí, vkládala mu Megan do úst sladké čokoládové lupínky.

„Neměli bychom zavolat doktora?“ zeptala se šťastně. „Co jestli je to nějaká nemoc nebo nafetování?“ „Asi z těch čokoládových lupínků.“

„Hm dobře dej sem ještě nějaký“ Jen stěží si dokázali představit, že by měli být od sebe zase odloučeni, vždyť pomalu byla i potíž zůstat oblečený. A potom si Oliver najednou vzpomněl, na co měl pomyslet už předešlý den, a zeptal se jí, jestli se nebojí otěhotnění.

„Vůbec ne.“ Tvářila se naprosto klidně. „Mám už devět let podvázané vaječníky.“

„Od jednadvaceti?“ zeptal se ohromeně a potom pochopil. V tu dobu zemřela její sestra, která byla ve čtvrtém měsíci.

„Děti jsem stejně nikdy nechtěla mít, a tak jsem se rozhodla, že žádnému parchantovi nedovolím, aby mi provedl to, co se stalo Priscille.“

„A nikdy jsi toho nelitovala? Co když jednou po dětech zatoužíš?“

„Nezatoužím. A kdyby přece, je tu možnost adopce. Ale silně pochybuji, že to někdy udělám. Prostě o tyhle starosti nestojím. Proč se ptáš? Ty bys chtěl ještě další děti?“

„Kdysi jsem chtěl. Ale Sarah další děti odmítala. Taky si dala po narození Sama podvázat vaječníky. Mně to vždycky mrzelo, ale ji ne.“

„A teď bys chtěl další děti?“ Nedělalo ji to těžkou hlavu, jen ji to zajímalo. Pokud šlo o ni, nedovedla si představit, že někdo může chtít vůbec nějaké děti, natož víc dětí.

„Já nevím. Asi už je trochu pozdě. Ale myslím, že bych nebyl proti, kdyby k tomu došlo.“ „Se mnou ovšem nepočítej.“ Zazubila se na něho a opřela se o polštáře.

A potom, protože mu s ní bylo tak dobře, jí upřímně pověděl o Benjaminovi. „Představ si, že můj osmnáctiletý syn čeká v září dítě. Je to velká pohroma. Uklízí v restauraci nádobí, aby to své děvče uživil. Oba se nechali vyhodit ze střední školy, přestože Benjamin se mohl dostat až na Harvard.“ „Třeba se tam ještě jednou dostane.“ Ale bylo na ní vidět, že

Ollieho lituje. Vždyť nebylo pochyb, že mu chlapec dělá velkou starost. „Chtějí si to dítě nechat?“ „Ano, chtějí. Přestože jsem jim to všemožně rozmlouval.

Alespoň že se zaplať pánbůh nechtějí brát.“ Byl Sandře za tento její nesmlouvavý postoj vděčný. „Možná, že dostane rozum, až se budou muset vyrovnávat s holou realitou. Miminka jsou rozkošná jen v reklamách na plenky. Jinak jsou to mrňaví ďáblíci.“

„A kolik miminek jste ráčila poznat, slečno Townsendová?“

„Co nejméně, díky bohu.“ Překulila se na bok a uchopila pevně do ruky jeho úd, který si tolik oblíbila, a když odhodila deku, přejížděla mu po něm něžně jazykem. „Dávám osobně přednost tatíčkům před děťátky“

„To jsem opravdu rád.“ Usmál se a zavřel oči, ale potom si ji k sobě přivinul a oplatil jí stejnou mincí. Ale ten večer konečně po půlnoci vyčerpaně usnuli. Byl to hotový maratón, den, na který se nezapomíná. Zázrak zvaný Megan Townsendová.

16

Jejich milostný románek planul v nežhavějším měsíci roku. Počasí v srpnu bylo horké a palčivé jako jejich vášnivá láska.

Střídali jeho byt s jejím a jednu noc se milovali dokonce na terase. Neštěstí byla výš než ostatní domy kolem.

S Daphne se už málem z nedostatku času Oliver ani nevídal, ale ona věděla, co se s ním děje, a přála mu to. Z očí mu nezmizel skelný a vágní výraz, byl neustále jako duchem nepřítomný a Daphne jen doufala pro jeho vlastní dobro, že se pomiluje opravdu do sytosti.

Jednou si Oliver s Megan vyjeli do Purchase, protože Oliver potřeboval navštívit Benjamina a otce, u kterého Megan zůstala, dokud se pro ni Oliver nestavil na zpáteční cestě do města. Do jejich domu ale spolu nezašli. Oliverovi bylo proti mysli, že by tam měl Megan vzít. Ještě tam viselo ve vzduchu mnoho vzpomínek na Sáru.

Ale při tom na ni vzpomínal již jen zřídka. Byl jako posedlý po Megan, po jejich milování a po jejím těle. A potom jednoho nedělního odpoledne za pekelného horka, kdy chodili po jeho bytě nazí, zazvonil telefon. Oliver si nedovedl představit, kdo to může být. Možná Daphne chce vědět, jak se má, i když ho teď volá málokdy. Prý aby nerušila.

Když Oliver zvedl sluchátko, ozval se mu v uších praskot mezinárodního spojení, ale potom telefon zmlkl. Když zazvonil znovu, ohlásila mu zaoceánská ústředna, že s ním chce na účet volaného mluvit San Remo. Nebylo skoro nic slyšet, a tak se

Oliver usmíval na Megan, která se před ním promenovala. Na chvíli si se smutkem uvědomil, nakolik se budou muset omezovat.

Děti se totiž vracejí domů už příští víkend.

„Haló?“ Něco z dálky zaslechl. Připadalo mu to jako pláč, ale jistě šlo jen o atmosférickou poruchu. „Haló?“ zakřičel znovu a potom najednou uslyšel plakat Melku, která znovu a znovu volala jen: „Taťko“

„To je Melissa? Melisso! Řekni něco!“ Jenže vtom se spojení zase ztratilo a potom uslyšel znovu Melissu jako ozvěnou, ale trochu zřetelněji. „Co je? Co se stalo?“

„neštěstí“ Bože drahý, jen ať to není Sam jen ne

Sam prosím a ani Sarah

„Neslyším tě, holčičko! Mluv hlasitěji!“ Oči se mu naplnily slzami, když tam tak čekal a Megan z něho nespouštěla oči.

Oliver ovšem naprosto zapomněl, že tam vůbec je, jen se zoufale pokoušel porozumět své dceři. „neštěstí smrtelné mamka“ Ach bože, tak tedy

Sarah

Stoupl si, jako by tím mohl spojení zlepšit, a křičel do telefonu ze všech sil. V Itálii je půlnoc. „Co se stalo mamince?“

„auto řídil jsme v San Remu Jean-Pierre“

„Melisso, stalo se něco mamince?“ A Megan v tu chvíli z jeho tváře vyčetla, že manželku pořád ještě miluje, ale po dvaceti letech nebylo ani divu. Stála tam taky jako ohromená strachem. Připomnělo jí to telefon, který u ní zazvonil téměř před deseti lety volala matka miláčku, ach miláčku jde o Priscillu

„Mamince se nestalo nic“ Slzy mu vytryskly na tvář, když uslyšel její slova.

„A Samovi? Co je se Samem?“

„Sam si zlomil ruku taťko, bylo to příšerné“ A potom se znovu rozplakala a on jí vůbec nerozuměl. Ale jestli žije

Sam snad žije, nebo ne?.. a Sarah taky a Melissa telefonuje „Narazilo do nás auto přímo řidič je mrtvý a dvě děti a Jean-Pierre byl mrtvý na místě ach, taťko to byla hrůza“ Ach bože chudák kluk ale aspoň že jsou děti naživu. Aspoň ty jeho, když ne ty druhé. Je to sice hrozně egoistický přístup, ale cítí hlubokou vděčnost, že to dopadlo takhle.

„A co ty holčičko, jsi v pořádku? nejsi zraněná?“

„Ne, mně nic není“

„Kde je mamka?“

„V nemocnici řekla, ať ti zavolám musíme se vrátit do

Francie na pohřeb přiletíme v pátek.“

„Ale tobě není opravdu nic? Jsi si jistá? Je maminka zraněná?“

„jen modřinu na oku pořezaná ale jinak je v pořádku“ Bylo to jako hra na tichou poštu, ale jsou naživu, i když s nějakou tou modřinou a zlomeninou. Ale viděli zemřít milence své matky a k tomu ještě dalšího muže a dvě děti. Jen při pouhém pomyšlení na to se celý rozechvěl.

„Nemám za vámi přijet?“

„myslím, že ne zůstaneme u rodičů Jeana-Pierra vracíme se tam dnes večer mamka říká, že číslo máš.“

„Ano mám. Zavolám vás. A holčičko,“ stál tam s telefonem v roztřesené ruce a tekly mu slzy, „ mám tě moc rád vyřiď taky Samovi, jak ho mám rád a mamince řekni, že je mi to líto.“ Melka se zase rozplakala, ale spojení bylo po chvíli tak špatné, že museli zavěsit. Když Ollie odkládal sluchátko, upřel nesmírně otřesené oči na Megan. Dokud mluvil s dcerou, vůbec nevnímal, že tam Megan je.

„Nestalo se jim nic?“ Megan před ním stála krásná ve své nahotě a podávala mu sklenici brandy. „Doufám, že ne. Bylo příšerné spojení. Došlo k nehodě několik lidí je mrtvých, pokud jsem dobře rozuměl. Manželčin přítel zemřel na místě. Řídil. V San Remu.“

„Bože, to je hrůza.“ Posadila se vedle něho a napila se trochu brandy, kterého se on ani nedotkl. „Dětem se nestalo nic?“

„Sam si zlomil ruku. Melisse není, myslí, vůbec nic. Sarah je pořezaná, ale jinak jsou, zdá se, v pořádku. Muselo to být příšerné.“ A potom stále ještě otřesen se podíval na Megan.

„když začala mluvit, myslel jsem že Sam nebo možná

Sarah Jsem rád, že to nebyli oni, i když vím, že je hrozné něco takového vůbec říkat, když se jedná o smrt jiných lidí.“

„Já vím.“ Objala ho jednou paží a přitiskla se ho k sobě. Tak tam seděli dlouho bez hnutí. Zůstali tu noc u něho, kdyby náhodou děti znovu volaly, a poprvé za celý měsíc se vůbec nemilovali. Oliver neměl myšlenky na nic jiného než na své děti. Po tom šoku začali pomalu oba dva zase střízlivě uvažovat. Až se děti vrátí, budou mít Oliver a Megan po své divoké idylce. Oliver se těžko může zdržovat celou noc mimo domov a ona nemůže zůstávat přes noc u něho v bytě. Budou se muset kvůli dětem chovat mnohem obezřetněji. Ačkoli si z jedné strany chtěli spolu ještě co nejvíc užít, dokud jsou sami, z druhé strany pouhé vědomí toho, co je brzy čeká, už samo o sobě měnilo situaci.

Ve čtvrtek večer byli oba nervózní a deprimovaní. Celou noc nezamhouřili oko, jen se milovali a povídali si a toužili, aby všechno bylo jinak.

„Nemohli bychom se jednoho krásného dne vzít?“ navrhl Oliver zpola žertem, ale ona se na něho podívala se strojenou hrůzou.

„Nebuď labuť. To by snad bylo trochu drastické řešení, nemyslíš?“

„Zdá se ti?“ Nikdy nepoznal nikoho, kdo by se jí podobal a momentálně mu naprosto učarovala. „Pro mne rozhodně, Olivere, já si nikoho brát nebudu. Nejsem ten typ, jak dobře víš.“

„Ale dovedeš ohřívat výbornou musaku.“

„To se radši ožeň s tím lahůdkářem, který mi ji připravil.“

„Sice jsem ho nikdy neviděl, ale rozhodně nemůže být tak rozkošný jako ty.“

„Mluv vážně. Co bych si počala s mužem s třemi dětmi?“

Tvářil se, že o tom vážně uvažuje a ona se rozesmála. „Pár věcí bych už vymyslel“

„Na to naštěstí není třeba manželství.“ Prožili spolu nádherný měsíc, ale ona se už chovala, jako by všechno skončilo. „Já prostě o nic víc nestojím.“

„Jednou třeba ještě budeš.“

„Jestli ano, budeš první, komu dám vědět. Čestně.“

„Vážně?“

„Tak vážně, jak jenom dovedu tyhle věci brát. Řekla jsem ti to hned, já nejsem stavěná na manželství. A ty nepotřebuješ další manželku, která by ti za velkého cirkusu vzala roha. Ty potřebuješ nádhernou, inteligentní a zamilovanou krasavici, která tě bude nosit na rukou, starat se ti o děti a povije ti tucet dalších miminek.“

„Ty máš nápady. Asi si mě pleteš se svým otcem.“

„Ne tak docela. Ale já rozhodně nejsem vhodným lékem na tvé neduhy, Olivere. Mám samu sebe dobře prokouknutou, částečně to se mnou jde a částečně ne. Svým způsobem se asi hodně podobám tvé ženě, jenže přesně to ty nepotřebuješ. Už si to jednou přiznej.“

Byl by sám rád věděl, jestli nemá Megan pravdu a jestli si nenašel jen novější a trochu pikantnější vydání Sáry. Nikdy ho něco takového nenapadlo, ale vyloučené pomyšlení to není, i když je deprimující. „A co se stane dál?“

„Budeme si co nejvíc užívat tak dlouho, jak to půjde, a až to pro některého z nás bude příliš komplikované, řekneme si s obejmutím a polibkem na rozloučenou ahoj, bylo to krásné ,díky.“

„Nic víc?“

„Nic víc.“

S tím na mě nechoď. Člověk v životě k lidem přece přilne.

Nemyslíš, že když jsme spolu strávili celý měsíc každou volnou chvilku, že jsme jeden k druhému přilnuli?“

„Jistě. Ale nepleť si perfektní sex s velkou láskou. Není to vždycky jedno a totéž. Mám tě ráda, stojím o tebe a není vyloučené, že tě dokonce miluju. Jenže až se děti vrátí, bude všechno úplně jiné. Možná až příliš jiné pro nás oba a jestli k tomu dojde, musíme se s tím prostě smířit, protože život jde dál. Nemůžeš se nechat ubíjet takovými problémy. Nestojí to za to.“ Říkala to s takovou neuvěřitelnou nonšalancí a samozřejmostí, jako když si ho tenkrát nabalila ve vlaku a

zatelefonovala mu, aby přišel na večeři. Dokud si člověk užívá, je to prima, a když zábava pomine, stačí se otřepat. Asi má pravdu. Namlouval si, že se do ní už pomalu zamiloval. Ale možná, že má i pravdu, a že se ve skutečnosti zamiloval jen do jejího těla.

„Snad máš pravdu. Já nevím.“ Té noci se znovu milovali, i když to tentokrát nebylo takové. A druhý den ráno se Megan vrátila do svého bytu a zahladila po sobě všechny stopy, které po ní za poslední měsíc v jeho bytě zůstaly. Odnesla si líčidla, deodorant, prášky proti eventuální migréně, parfém, který jí koupil, elektrické natáčky, Tampax i pár šatů, které měla u něho ve skříni. Cítil se osamělý, když uviděl uprázdněná místa. Připomnělo mu to bolest nad ztrátou Sáry. Proč musí vždycky všechno skončit? Proč se všechno mění a pokračuje jinak? On by nejraději na všem lpěl věčně. Holá realita se projevila ještě patrněji a důrazněji, když uviděl vystupovat z letadla své děti, a za nimi jako poslední

Sáru. Měla ve tváři ještě vepsaný duševní otřes, jaký u ní nikdy nepoznal, ale taky smutek a opuštěnost. Na bradě jí zakrýval obvaz čtrnáct stehů, v očích s dvěma ošklivými monokly měla zbědovaný pohled. Bylo vidět, že je to pro ni horší bolest, než jakou kdy prožívala kvůli němu. Sam, který vypadal taky vyděšeně, měl jednu ruku i s paží v sádře od konečků prstů až po rameno, a tou zdravou rukou se držel pevně matky. Melissa se dala do pláče, jakmile Olivera uviděla. Potom se mu vrhla s nekontrolovatelným vzlykotem do náručí a o chvíli později objímal Oliver i Sama, který se k svému taťkovi tiskl trochu neohrabaně, protože mu překážela ruka v pásce.

A když Oliver obrátil pohled na ženu, která bývala dříve jeho manželkou, pochopil teprve, jak asi musela milovat toho mladíka, který zahynul v San Remu.

„Je mi to líto, Sarrie je mi to moc líto“ Když ji viděl tak zdrcenou, bylo to, jako by ztrácel kus sebe sama.

„Nepotřebuješ nějakou pomoc?“ Zavrtěla jen hlavou, a pak se pomalu vydali vyzvednout zavazadla. Melissa přitom vyprávěla o pohřbu. Jean-Pierre byl jedináček a bylo to prý příšerné.

Oliver přikývl a pokoušel se je utěšit a potom se přes Samovu hlavičku podíval na Sáru. „Nechtěla

bys zůstat v Purchase? My můžeme bydlet ve městě až do víkendu čtyřiadvacátého září, do Dnu práce.“

Ale ona jen zavrtěla hlavou a usmála se. Jako by v sobě měla víc klidu a moudrosti, i když nepůsobila starším dojmem. „V pondělí mi začíná škola. Musím zpátky. Mám spoustu práce.“ Neprozradila mu, že v létě začala konečně psát svůj román. „Ale díky za nabídku. Děti za mnou přijedou za několik týdnů, to už budu v pořádku.“ Přímo se hrozila toho, až bude muset po návratu do Cambridge probírat Jean-Pierrovy věci. Najednou si taky jasněji uvědomila, co to asi muselo pro Olivera znamenat, když mu odešla. Bylo to vlastně taky tak trochu, jako by umřela. Jeana-Pierra milovala jako syna a přítele, jako milence i otce a dokázala mu nabídnout všechno, co v posledních letech Oliverovi odpírala, především taky proto, že od ní

Jean-Pierre nic nevyžadoval. Naučila se od něho hodně, jak se má dávat, milovat a umírat Sotva Sarah předala děti do Oliverovy péče, odletěla dál do

Bostonu, a Oliver se s nimi vydal taxíkem do města. Byly tiché, zakřiknuté a rozrušené. Vyptával se Sama, jestli ho zlomenina nebolí, a rozhodl se, že ho vezme ještě k americkému lékaři.

Domluvil návštěvu o ortopéda hned na tentýž den později odpoledne, ale když tam přišli, ujistil je ortopéd, že Samovi paži ošetřili v San Remu dobře. Melka s vlasy ještě blonďatějšími za léto zase povyrostla a zkrásněla i po prožitém traumatu.

Bylo mu s nimi znovu tak dobře, že si najednou uvědomil, jak se mu po nich stýskalo, aniž si to připouštěl. Zamýšlel se také náhle nad svým bláznivým milostným poměrem s Megan. Hned příští den se chystali na víkend do domu v Purchase a on tam na neděli pozval Megan, aby ji seznámil se svými dětmi. Aggie se měla vrátit až v pondělí. Do té doby si poradí sami, jak to půjde.

Když se vrátili do bytu, udělal dětem míchaná vajíčka s topinkami. A ony mu postupně kousek po kousku vyprávěly, co v létě zažily. Až do toho neštěstí se měly nádherně. A když je poslouchal, uvědomil si znovu, jak vzdálený je dnes Sářin život od jeho. Už si nebyl ani jistý, jestli ji stále ještě miluje.

Děti šly hned po jídle do postele. Sam usínal dokonce už u kuchyňského stolu. Dolehl na něho časový posun a kromě toho byli oba s Melkou vyčerpaní.

Oliver zachumlal Sama v posteli do přikrývky a podložil mu opatrně paži polštářem, jak jim poradil doktor. Potom šel zkontrolovat Melissu, ale ta se právě nechápavě mračila na tajemný předmět ve své ruce, který objevila u sebe v ložnici.

„Co to je?“ Byla to dámská blůzička, smotaná dohromady s podprsenkou. Oliverovi ztuhl výraz v obličeji, když je uviděl v Melčině natažené ruce, a ovanul ho přitom Meganin parfém.

Úplně zapomněl, jak ji honil až do Melčina pokoje, kde z ní za veselého smíchu jich obou strhl šaty a potom s ní uháněl rychle k sobě do pokoje, aby se pak pomilovali ve vaně.

„Ukaž, já nevím“ Co jí má povědět? Těžko mohl začít své šestnáctileté dceři vysvětlovat, co se tu za poslední měsíc dělo. „To není tvoje?“ Snažil se tvářit, že nemá ani tušení, co to je, a ona byla ještě tak mladinká, že mu téměř uvěřila.

„Ne, není.“ Asi takovým hlasem ho mohla kárat manželka.

Připadal si jako blbeček v situační komedii, když se vzápětí plácl do čel se slovy:

„Já už vím, kde se to tady vzalo. Jeden víkend jsem tu nechal přespat Daphne, když jsem byl v Purchase. U ní v bytě se totiž malovala.“ Melisse spadl viditelně kámen ze srdce a on ji hned na to políbil na dobrou noc. Když zmizel ve svém pokoji, měl pocit, jako by právě unikl nejvyššímu trestu. Pozdě večer zavolal Megan, aby si jí postěžoval, jak se mu po ní stýská. Nemůže se prý už dočkat neděle. Druhý den dopoledne odjel s oběma dětmi na venkov. Otevřeli dům, který čpěl zatuchlým horkem, zapnuli klimatizaci a šli nakoupit potraviny.

Po obědě potom jeli k Oliverovu otci pro Andyho. Zastihli dědečka ve výborné kondici, sice se zase páral s něčím na manželčině zahrádce, ale tentokrát mu pomáhal sousedka

Margareta Porterová. Měla nový sestřih a on zase nový, světle modrý plátěný blejzr, a když Ollie s dětmi zastavil, slyšeli je, jak se oba smějí. Oliver byl rád, že vidí otce zase tak spokojeného. Spadl

mu aspoň jeden kámen ze srdce. Kdykoli se s ním totiž v poslední době Oliver sešel, pronásledovala ho vždycky znovu představa, jak jeho otec drží umírající matku za ruku a jak ji líbá na rozloučenou. Oliverovi to div neutrhlo srdce, ale teď po třech měsících vypadal George mnohem lépe. „Vítejte doma!“ zavolal na děti a Margareta spěchala hned dovnitř pro citrónovku a domácí sušenky. Bylo to málem jako za starých časů, jen Sam si pochvaloval, že jsou sušenky ještě lepší. Ale Margareta se hned s úsměvem zastala své mrtvé přítelkyně.

„Nikdy jsem nepoznala lepší kuchařku, než byla tvoje babička.

A od nikoho mi jaktěživ nechutnal sněhový citrónový koláč tak, jako od ní.“ Georgeovi vyvolalo pomyšlení na to úsměv na rtech a Ollie se vrátil ve vzpomínkách do dob dětství.

„Co pořád děláš, tati?“ zeptal se Ollie, když se usadili venku pod starým jilmem. Otec s matkou si nikdy nepořídili bazén a George stále tvrdil, že ho nepostrádají. Když si někdy chtějí zaplavat, mohou prý vždycky zajet navštívit děti v Purchase.

„Měli jsme spoustu práce. Zahrádka dá zabrat. A minulý týden jsem si zajeli do New Yorku. Margareta si tam potřebovala něco zařídit. A taky jsme šli na jednu hru, kterou dávali ještě nedávno na Broadwayi. Byla kupodivu velice dobrá.“ Přiznal to s jakýmsi údivem a podíval se s úsměvem na Margaretu, ale to už neskrýval údiv ani Oliver. Jeho otec chodil odjakživa do divadla hrozně nerad. George se potom zahleděl na Sama. „Kde jsi k tomuhle přišel, chlapče?“ Sam se rozpovídal o neštěstí,

Melissa ho doplňovala a oba staří lidé jen zděšeně lomili rukama, a byli stejně vděční jako Oliver, že to děti přežily.

„Aspoň jste jistě oba pochopili, jaký cenný dar je život,“ řekl

George mládeži. „A jak krátký. Vašemu příteli bylo teprve pětadvacet let. To je strašné neštěstí strašné“ Ollie si všiml, že George vzal Margaretu za ruku, a bylo by ho zajímalo, co to asi znamená. Za chvíli nato odvedla Margareta děti dovnitř na další citronádu a čerstvou várku sušenek.

„Vypadáš dobře, tati,“ poznamenal Oliver s důrazem, když děti odešly, neboť se v duchu ptal, jestli pro to není nějaký zvláštní důvod, tím spíš, že si náhle vzpomněl, jak si sám vyhazoval z kopýtka s Megan. Jeho otec se možná trochu dvoří své sousedce. V tom není nic špatného. Je jim oběma už přes sedmdesát, jsou osamělí a mají nárok semtam na trochu přátelství a společnosti. Oliver dobře věděl, jak se jeho otec cítil bez matky opuštěný.

„Mám se dobře, synku. Margareta se o mě velice dobře stará.

Bývala kdysi zdravotní sestrou, jak možná víš. A za manžela měla lékaře.“

„Vzpomínám si.“

„Rádi bychom vás pozvali někdy na večeři. Snad někam do města. Margareta si občas ráda vyrazí do New Yorku. Říká, že ji to udržuje mladou. Já sice nevím, jestli je to opravdu tím, ale má větší energii než leckterá o polovinu mladší. Je to holka k pohledání.“ Oliver se usmál, že někdo může říkat holka o nějaké ženě, které je přes sedmdesát, ale koneckonců proč ne.

Ale potom se málem skácel ze židle, když se na něho otec s rozpustilým výrazem usmál a prohlásil. „Příští měsíc se budeme brát, Olivere. Já vím, že to jen těžko pochopíš, ale nejsme už nejmladší. Nevíme, kolik času nám ještě zbývá. A nechtěli bychom to, co máme ještě vyměřeno, promarnit. Myslím, že tvoje maminka by mě pochopila.“

„Cože se budete?“ Oliver se v křesle otočil a vytřeštil na otce oči. „Maminka je teprve tři měsíce mrtvá a ty si bereš vaši sousedku?“ Copak se zbláznil? Nebo je už senilní? Co se s ním děje? Jak může na něco takového vůbec pomyslet? Taková nechutnost!

„To snad nemyslíš vážně?“ Oliver byl zsinalý neskrývaným vztekem.

„Myslím to naprosto vážně. Nezdá se ti, že mám právo na víc než jen vysedávat tu sám v křesle? nebo tě snad uráží, že může mít v našem věku někdo ještě taky poměr, jak tomu vy mladí říkáte? Mohli bychom spolu sice žít jen na hromádce, ale mně se zdá, že si Margareta zaslouží, abych se s ní jako slušný člověk oženil.“

„Jako slušný člověk dlužíš mamince ohled k její památce.

Ještě v hrobě ani nevychladla!“ Oliver vyskočil a rázoval sem a tam, ale George Watson ho jenom klidně pozoroval, zatímco

Margareta sledovala to dění usouženě kuchyňským oknem. Říkal

Georgeovi, že to takhle dopadne, ale on tvrdil, že mají právo na vlastní život. Ještě nejsou mrtví, třebaže brzy možná budou, a on nechtěl marnit čas, který jim zbývá. A kromě toho ji miluje, i když jinak než Phyllis.

„Památka tvé matky je mi svatá, Olivere. Ale mám taky právo na vlastní život. Stejně jako ty. I ty se jednoho krásného dne jistě znovu oženíš. Nemůžeš přece celý svůj život jen truchlit pro Sáru.“ „Díky za radu.“ Bylo to nepředstavitelné. On sám ještě před několika týdny vysedával doma v asketickém celibátu, zatímco jeho otec už měl pletky se sousedkou. „Myslím, že by sis to měl ještě pořádně rozmyslet.“

„Mám všechno rozmyšlené. Budeme se brát čtrnáctého a udělal bys nám radost, kdybys s dětmi přišel, jestli ovšem chceš.“

„Ani mě nenapadne. Doufám, že ještě dostaneš rozum.“ Ale už při těch slovech si nemohl Oliver nevšimnout něžného a milujícího pohledu, který si mezi sebou otec s Margaretou vyměnili, když se k nim Margaret vrátila, aby Georgeovi přinesla slamák, studený nápoj a pilulku na srdce, kterou bral každé odpoledne.

Až do odjezdu se pak Oliver tvářil škrobeně a neústupně a spěchal, aby už děti seděly v autě, nicméně Margaretě zdvořile poděkoval a teprve v půli cesty do Purchase si najednou uvědomil, že zapomněli na Andyho. Zavolal tedy otci po příjezdu domů, že si psa vyzvednou příští víkend. „To nevadí. Máme ho tu rádi.“ A potom otec dodal. „Mrzí mě, že jsem tě rozrušil. Olivere, Já vím, jak ti asi je. Ale pokus se vidět to taky z mé stránky. A je to výborná žena.“

„Já ti to přeju, tati.“ procedil Oliver mezi zaťatými zuby.

„Ale stejně si myslím, že trochu moc spěcháš.“

„Snad. Ale každý musí dělat, co považuje za správné. A v našem věku nám už příliš času nezbývá. Aspoň ne takového, který by za něco stál. Nikdy nevíš, co za neštěstí na člověka čeká za rohem. „Tím spíš není nejmenší důvod spěchat.“

„Záleží na tom, z jaké stránky se na to díváš. Uvidíme, co budeš říkat, až ti bude tolik, kolik je mně.“ A když Oliver odkládal sluchátko, uvědomil si, že ho nejvíc pohoršuje pomyšlení na fyzickou lásku mezi otcem a Margaretou. Svěřil se s tím večer do telefonu Megan.

„Nebuď k smíchu. Copak myslíš, že tvoje sexuální touhy umřou dřív než ty sám? Já rozhodně doufám, že ne. Tvůj otec má pravdu a je to kabrňák. Proč by tam měl vysedávat sám? Ty máš svůj vlastní život, tvoje děti taky. A on má právo na víc než jen trávit sám zbytek svých dní ve vzpomínkách na tvou matku.

Opravdu bys mu nic lepšího v životě už nepřál?“ Samozřejmě že přál, ale na druhé straně zase nepřál, a Meganin pohled na tuto otázku ho dopálil.

„S tebou není řeč stejně jako s ním. Asi jste jeden jako druhý posedlí sexem.“ A potom jí vyprávěl, jak Melka našla její blůzu a podprsenku, ale ona se tomu jen smála.

„Dobře si na ten večer vzpomínám,“ poznamenala rozverně.

„Já taky. Kdybys věděla, jak mi chybíš. Připadám si jako feťák bez drogy.“

„Rozdáme si to zítra jednou rychlovkou v bazénu.“ Otřásl se jen při pouhé představě, že děti budou někde nablízku. Všechno teď bude opravdu značně komplikované.

„Možná, že budeme muset počkat až na pondělí.“

„S tím tedy nepočítej. Však my už něco vymyslíme.“ Usmíval se, když odkládal telefon, a uvažoval, jestli nemá Megan pravdu, pokud jde o jeho otce. Ale nechtělo se mu o tom přemýšlet. Když si člověk představí, že se jeho otec ve svém věku žení! Už jen pouhé pomyšlení na to je pobuřující.

17

Když si Oliver vyzvedával u vlaku Megan, měla na sobě kraťounké šortky s bílým černě tečkovaným živůtkem. Netoužil po ničem jiném, než aby z ní mohl její oblečení strhnout a pomilovat se s ní rovnou v autě, ale ovládl se, přestože ho se smíchem hladila na zpáteční cestě domů k dětem v rozkroku.

„Nechte toho Megan Townsendová, nebo se z vás zblázním!“

„O to přece taky jde, můj milý, nebo ne?“ A potom najednou začala z jiného konce, jako by přehodila výhybku, a dala se do vyprávění o páteční velice úspěšné aukci

Když přijeli k domu, byly děti k bazénu. Sam s paží zabalenou do ohromného igelitového pytle na odpadky, aby mohl plavat, a

Melka na nafukovací matraci v nových bikinách, které si koupila na jihu Francie. Obě děti okukovaly Megan s nezastíraným zájmem, když k nim s otcem přicházela. Oliver všechny navzájem představil, než odvedl Megan do malé šatničky v domě. aby se převlékla. Jakmile jí ji ukázal, vtáhla ho rychle za sebou dovnitř, strčila mu ruku do šortek a hladila ho, až jen šeptem sténal:

„Nech toho, Megan jsou tu děti“

„Psst nic se nedovědí.“ Vždyť ho postrádala stejně jako on ji. Po měsíci erotického hýření se museli jeden bez druhého obejít plné tři dny. V mžiku zamkla dveře, stáhla mu kalhoty pod kolena a pak ho olizovala, cucala a líbala, dokud jí i on nestáhl živůtek a nevysvlékl ji ze šortek. byla pod nimi jako obvykle nahá. Klekla si na kolena, aby ho zlíbala, a on ji potom něžně položil na podlahu šatny, kde se s ní miloval tak vášnivě, až se chvěla a vzdychala. V okamžiku, kdy také on sténal živočišnou rozkoší, uslyšel volat Sama, který narážel do různých dveří, jak ho hledal, až nakonec začal hlasitě klepat na dveře šatny. Olivera to tak vyděsilo, že nadskočil o čtvrt metru. S očima upřenýma na Megan položil prst na rty a prosil ji, aby ho nevyzradil, ona se ovšem jen hihňala. „Taťko, jsi tam?“ Byla to malinká místnůstka a Oliver byl přesvědčený, že ho syn musí slyšet dýchat. Zakroutil na Megan hlavou, aby řekla, že tam není.

„Ne, tady není. Já hned přijdu.“ Volala to z podlahy se

Samovým otcem splaveným hrůzou na sobě.

„Dobře. A nevíte, kde je?“

„Ne, nevím. Říkal, že pro něco jde.“

„Aha.“ A potom, když znovu prásklo několik dveří, jak Sam odcházel pryč, byl Ollie v mžiku na nohou, nacákal si na obličej studenou vodu, natáhl si kalhoty a za Meganina veselého smíchu se pokoušel uhladit si vlasy.

„Však jsem ti říkala, že to nějak zvládneme.“

„Jsi blázen, Megan!“ Mluvil jen šeptem s přesvědčením, že syn o něm ví, ale ona neměla nejmenší obavy.

„Dej si pohov. Vždyť je mu teprve deset a nemá sebemenší ponětí o tom, co jeho tatíček provádí.“ „Moc bych na to nesázel.“ Rychle ji políbil a odemkl dveře, zatímco ona lovila ještě nenuceně v tašce své bikinky. „Uvidíme se u bazénu.“ Doufal jen, že se aspoň tam bude Megan držet na uzdě, aby se Melka nezhrozila. Na druhé straně je pravda, že dcera strávila právě celé léto se svou matkou a jejím pětadvacetiletým milencem. Copak on nemá právo na vlastní život? Když mu tato myšlenka probleskla hlavou, uslyšel jako ozvěnu slova svého otce ale tohle snad je něco jiného. Nebo ne?

Sam na něho čekal v kuchyni. Chtěl se napít coca-coly a nemohl žádnou najít. „Kde jsi byl, taťko?“ „V garáži. Hledal jsem tam hasák.“

„K čemu?“ Bože, kdyby mi tak dali všichni pokoj. Copak já vím o co bylo všechno jednodušší, dokud byli pryč. Teď je to hotová cvokárna.

Nalil Samovi colu a vrátil se k bazénu, kde se Megan právě pomalu spouštěla do vody v miniaturních červených bikinkách.

Záplavu tmavých vlasů měla sepnutou na temeni hlavy a Melka ji oceňovala od hlavy k patě

ženským pohledem.

Obě ženy na sebe nepromluvily ani slovo a Oliver si připadal jako velké odrostlé štěně, jak kroužil kolem bazénu, sledoval obě s nepředstavitelnou nervozitou a ještě k tomu dohlížel na

Sama.

„Máš hezké plavky,“ prohodila Megan k Melce. Byly růžové s volánky a poměrně cudné v porovnání s jejími, které jí dvěma kousíčky látky sotva zakrývaly prsa a dole se omezily pouze na jakousi uvázanou bederní zástěrku. Ale její překrásné postavě slušely.

„Ty mám z Francie.“

„Líbilo se ti tam?“

„Celkem ano.“ Melce se nechtělo mluvit znovu o neštěstí a netušila, že o tom Megan ví. Tatínek přece říkal, že je to jen náhodná známá, kterou už dlouho neviděl. „Jsme doma teprve dva dny.“ Megan kolem ní plavala dlouhými pravidelnými tempy a za chvilku skočila z nafukovačky do vody taky Melka velmi efektní šipkou. Jako by chtěly jedna druhou přetrumfnout a toto napětí u bazénu trvalo celé odpoledne a sršelo zejména mezi oběma ženami.

K obědu si opekli párky v rohlíku a Megan začala vyprávět o svém dětství v Anglii. Ale na Melku to očividně nedělalo žádný dojem. A Megan se ani nenamáhala, aby se jí nebo Samovi zalíbila. Oliver je všechny pozoroval s nepříjemným pocitem a málem se mu ulevilo, když večer vysadili Megan u jejího domu ve městě. Poslala mu pohledem políbení, a když se zamáváním zašla do domu, Melka si v autě viditelně oddechla a Sam si odfrkl.

„Je fajn, nemyslíte?“ řekl Ollie, ale sotva vypustil ta slova z úst, ihned jich litoval. Melka se na něho obrátila s rozzuřeným pohledem jako nějaká kobra.

„Vypadá jako běhna.“

„Ale Melisso, jak to mluvíš.“

„Všiml sis jejich plavek?“

„Samo,“ zaculil se Sam na zadním sedadle, ale hned nasadil cudný výraz, když ho sestra zpražila pohledem.

„Je to moc milá paní,“ hájil Oliver Megan po cestě domů.

„Myslí, že o děti moc nestojí,“ přispěl do diskuse Sam.

„Jak tě to napadlo?“

„Já nevím,“ pokrčil Sam rameny. „Moc toho nenamluvila. Ale je to kočka, tati, co?“

„Navíc je inteligentní. Je redaktorkou v jednom nakladatelství.“

„A má být? Má jediný zájem, blýskat se svou figurou.“ Melka správně vycítila Meganinu sexuálnost, která se jí z duše protivila. V tom se rozhodně lišila od svých mužských příbuzných, kteří od Megan celé odpoledne neodtrhli oči.

Oliver se rozhodl dopřát tomuto problému čas. Ale když už Sam ležel večer v posteli, přišla za otcem z pokoje podmračená

Melka. „Myslím, že bys jí tohle mohl vrátit.“ Podala mu blůzu a podprsenku, které našla před dvěma dny ve své ložnici. „Jsou přece její, taťko, ne?“

„Proč si to myslíš?“ Připadal si jako přistižený při činu, jako by zneuctil jejich domov, což byla ovšem pravda. Copak ale nemá právo dělat si, co chce? Je koneckonců dospělý mužský.

„Řekl jsem ti, že patří Daphne.“

„Ne, nepatří. Daphne má mnohem větší kozy. Tyhle patří

Megan.“ Svými slovy ho obviňovala a Oliver cítil, jak se při pohledu na svou dceru červená. „Podívej, Melko, dospělí někdy dělají věci, do kterých dětem nic není, a děti by se do toho raději neměly plést.“

„Je to coura,“ vypálila na něho Melka s planoucíma očima, ale tím otce rozzlobila.

„Jak můžeš něco takového vypustit z úst! Vždyť ji ani neznáš.“

„Ne, neznám, a ani ji nechci poznat. Stejně jí můžeme být ukradení. Jede jenom po tobě a div přitom neslintá. Chová se jako nějaká čubka či co. Nemůžu ji ani vystát.“ Když Melku poslouchal,

připadalo mu divné, že na sebe ty dvě ženské kvůli němu tak urputně sočí. Byl by rád věděl, proč vlastně Melka

Megan tolik nesnáší. Musel si přiznat, že se Megan nijak zvlášť nenamáhala získat si jejich přízeň. Většinou se bavila jen s ním a pouze výjimečně prohodila něco i k jeho dětem. Opravdu to nedopadlo tak, jak by si přál.

„Jsme jen přátelé, to je všechno. není to nic důležitého,

Melko. Klidně na to zapomeň.“

„Opravdu?“ Melka si zjevně oddychla.

„Co opravdu?“

„Nejsi do ní zamilovaný?“

„Já nevím. Mám ji rád.“

„Ona tebe rozhodně moc ne. Má radši sebe.“ Vrtalo mu hlavou, jestli nemá Melka pravdu, jestli je jen žárlivá nebo přímo jasnozřivá.

„Nedělej si s tím hlavu.“ Když Melka z pokoje odešla, stočily se jeho myšlenky znovu na otce. Je snad sám taky jen dětsky žárlivý jako Melka, nebo se staví proti otcovu sňatku s

Margaretou Porterovou oprávněně? A má vůbec jakékoli právo plést se mu do života? Copak mu snad bude on dělat společnost za nocí a o víkendech? Bude mu snad podávat prášky na srdce? Sám si trvá na svém vlastním životě a jeho otec má jistě právo na totéž, i když to v Oliverovi probouzí tím větší stesk po mamince.

Ollie se rozhodl promluvit s otcem hned ten večer, ale k telefonu přišla Margareta. To Olivera trochu zaskočilo. Potom se uklidnil a požádal ji, jestli by nemohl mluvit s otcem.

„Ahoj, tati Chtěl jsem ti jen povědět“ Nevěděl, jak do toho. „Mám tě moc rád, to hlavně. Udělej, co považuješ pro sebe za dobré, a na ostatní kašli. Jsi už dostatečně starý, abys věděl sám nejlíp, co chceš a co potřebuješ. A jestli s ní budeš šťastný,“ slzy ho při těch slovech pálily v očích, „tak jen do toho! Máš moje požehnání!“

Na druhém konci si George Watson dojatě odkašlal, než synovi poděkoval. „Je to moc hodná ženská, synku jako tvoje matka není, to rozhodně ne,“ doufal jen, že Margareta jeho slova neslyší, ale tolik alespoň Oliverovi dluží. Koneckonců byla

Phyllis jeho matka. „Je to dobrá duše a já ji mám moc rád.“

„Tak tedy mnoho štěstí vám oběma.“

„Přijdeš nám na svatbu?“

„To bych prosil, že přijdu.“

„Čtrnáctého září. nezapomeň.“ Oliver se zasmál. Otec mluvil zase jako mladík a Oliver mu jeho štěstí přál. Má na ně přece plný nárok. Je to nesporně pašák, že si dovedl najít ženu, kterou miluje a je s ní šťastný.

Jakmile Oliver zavěsil, zavolal ještě Megan, protože mu už zase trochu otrnulo. Nebyla doma a jemu trochu zabolelo srdce, když nechával na záznamníku své jméno a když si potom lehal do prázdné postele, která tam po ní zbyla. Přemýšlel, jestli to nebyl všechno jen bláznivý sen a jestli nemá pravdu Melka.

Megan však nikdy nepředstírala, že je jiná, než ve skutečnosti byla. Chtěla se dobře bavit a nikomu neubližovat. O nic jiného nestála nestála o žádná pouta o manžela o domov nebo o děti a jak tam Oliver tak ležel a přemýšlel o ní, napadlo ho, jestli není s jeho letním románkem už amen. Bylo to krásné, ale teď to rozhodně nebude dál tak jednoduché. A Megan nepatří zaručeně k ženám, které by na něho jen nečinně čekaly.

A dětem k srdci nepřirostla ani za mák. Život někdy opravdu není peříčko.

18

Víkend na Den práce si všichni hezky užili starém domově.

Opékali si jako obvykle u bazénu maso na ohni, děti si pozvaly přátele a přišel dokonce Oliverův otec s Margaretou. Přivezli sušenky a různé dobroty, domácí chleba a taky psa. Tentokrát jim Oliver oběma pogratuloval a řekl otci, aby už ohlásil tu novinu dětem. Tvářily se nejdříve trochu zaraženě, ale řídily se podle otce. Když se taťka domníval, že je to tak v pořádku, pak to podle nich jistě bylo také. Přijela dokonce Daphne.

Souhlasila, že u nich zůstane celý víkend. Jen Megan odřekla.

Jela místo toho do East Hamptonu, což Ollie těžce nesl, ale nedokázal ji přesvědčit, aby k nim přijela. Prohlašovala upřímně, že děti, psi a táboráky nejsou její gusto, takže jim nechce překážet. Pravdou ovšem bylo, že ji to nudilo. Neviděl ji už celý týden a strašně se mu po ní stýskalo, jenže jak on, tak ona byli dlouho do večera v práci. Oliver navíc taky čekal, až se děti po návratu domů zase usadí, což Megan zřejmě nepovažovala za důležité.

Zato přišli k ohni Benjamin se Sandrou, která teď už byla opravdu k politování. Měla obličej tak opuchlý, že ho měla dvojnásobný, a vůbec se pro tloušťku sotva valila, takže by stěží někdo uhodl, jak bývala hezká. Benjamin se vedle ní zdál hubený a pobledlý, jak klesal pod tíhou dvojího zaměstnání.

Někdy mu připadalo, že si snad zoufá, když Sandra pořád jenom fňuká. Melka odvedla Sandru hned do domu, aby si na chvíli lehla, a Oliver si zkoumavě prohlížel syna, když mu nabídl pivo. Ptal se sám sebe, kdy už konečně Benjamin přizná, že mu síly nestačí, nebo jestli se snad raději nechá zabít.

„Tak jak jde život, synu?“

„Ujde to. Budu si muset brzy hledat jinou práci. To čerpadlo se zavírá, a tak mě za několik týdnů propustí. A v restauraci nevydělávám dost. Ale mám nějaké docela dobré typy a Sandra slibuje, že se vrátí co nejdřív po narození dítěte taky do práce.“

Benjamin se sice snažil mluvit optimisticky, ale jeho otci bylo jasné, že ho to už naprosto přestává bavit, a taky nebylo divu. Čekat v osmnácti dítě, mít na krku sedmnáctiletou pseudomanželku a pracovat ve dvou zaměstnáních, to se stěží slučuje s představou šťastného života, aspoň podle názoru

Benjaminova otce.

„Dovolíš, abych ti trochu vypomohl, dřív než z toho budeme mít oba smrt, nebo budeš pořád stejně umíněný?“ Chlapec se usmál a měl v očích dospělejší a moudřejší pohled, než míval. Poslední měsíce ho mnohému naučily, i když rozhodně ne snadnou a zábavnou cestou, a jeho otce při pohledu na něj bolelo srdce.

„Uvidíme, tati. Dítě se má narodit za tři týdny a potom bude všechno v pořádku.“

„Mít miminko není žádná legrace.“

„Já vím. Chodili jsme do kursu v YWCE, tam nás učili, jak se o miminko postarat moderní metodou a tak. Chtěl bych být u porodu, abych Sandře pomohl.“ Nic z toho, co na sebe vzal, si neulehčí. Oliver ho aspoň pro to, když už pro nic jiného, musel obdivovat, ale stejně o něho měl velkou starost. „Zavoláš mě, když budeš potřebovat nějakou pomoc?“

„Jistě.“

„Slibuješ?“

Benjamin se zase zazubil a na kratičkou chvíli to byl skoro zase ten starý Benjamin. „Jistě, zavolám, tati. Díky.“

Potom se připojili k ostatním a povídali si o dědečkově svatbě. Benjamin taky slíbil, že přijde, a Oliver se nabídl, že povede nevěstu k oltáři. Daphne z toho měla kvůli nim radost a později se v jedné poklidné chvíli zeptala Olivera, co je s

Megan, ale on jen nešťastně pokrčil rameny a přiznal se, že momentálně neví.

„Přijela sem minulý týden, aby se seznámila s dětmi, ale byla to dost katastrofa. není na takové věci stavěná a já mám teď plné ruce práce. Dokud byly pryč, bylo to něco docela jiného.

Ale teď vlastně nevím, jak to je, Daphne.“

„Na laskavý mateřský typ mi rozhodně nepřipadá, ale to zaručeně asi taky nebyl hlavní směr tvého zájmu.“

Oliver se na přítelkyni usmál a potom se rozesmál nahlas.

„Vystihlas to celkem přesně.“

„Když nic jiného, tak tě aspoň vytrhla z letargie.“ To rozhodně ano. Zase se na Daphne zazubil. „Tvému tatínkovi to ze srdce přeju.“

„Nezdá se ti všechno tak trochu postavené na hlavu, Daphne?

Benjamin čeká dítě, dědeček se nám žení, jen já zůstávám pořád na ocet.“

„Však i to se jednou poddá.“ Ale on nemá naspěch. Jestli románek s Megan skončil, nevidí v tom rozhodně konec světa.

Ještě není ani rozvedený a nedovede si představit, že by se měl znovu oženit. Má co dělat sám se sebou, s dětmi a se svou prací. Na všechno ostatní je momentálně času dost.

Koupali se dlouho do večera, potom děti zpívaly, až se nakonec rozloučil Oliverův otec a potom Benjamin, který musel do práce. Daphne pomohla Oliverovi uklidit. Kromě toho byla už doma taky Aggie, odpočinutá po letních měsících. Jako by každý z nich ušel od začátku léta velký kus cesty. A když si potom

Oliver vzpomněl na předchozí rok, kdy s nimi byla ještě Sarah a život plynul jednoduše a rozumně, cítil už jen nepatrné bodnutí u srdce. Nic už není jednoduché. Nikde není žádná jistota. Ale život chutná stále sladce a on je vděčný za všechno, co mu poskytuje. I kdyby už nikdy neměl mít nic víc, spokojil by se s tím málem.

Konečně se sešel i s Megan, tentokrát v jejím bytě hned večer po návratu z víkendu. Po hodinách milování si nakonec vyjasnili své problémy a ona se mu přiznala, že odjela do East Hamptonu s jedním bývalým milencem. Sice to neslyšel bez bolesti, ale potvrdila tím jen jeho podezření. „Takže se chceš rozejít?“

„Ne tak docela.“ Ležela malátně v posteli a dívala se na něho. „Kdykoli tě ráda uvidím. Ale nehodlám tvým dětem dělat matinku, jestli sis něco takového představoval. nemáš už pro mne tolik času, jako jsi míval, dokud byly pryč. Někdy už se věci tak semelou, Olivere. Ale mezi námi se nezměnilo nic.“

Jako by mluvila o housce na krámě, všechno pro ni bylo jednoduché, bez citových svazků, jen čistý sex. Zpočátku ho přesně tímto přístupem velmi zaujala, ale teď mu to už nestačilo. Nechce se o ní s nikým dělit, ani nechce vést život odděleně od svých dětí. Není jednoduché žít s někým, kdo o ně nejeví sebemenší zájem a koho děti nesnášejí. Teď už pochopil, že jim Megan nepodá ani prst. prostě se jí nechce. To už s sebou nese její usilovná snaha k nikomu se citově nevázat.

Nakonec tedy ona vítězí. Ovšem v prohrané hře.

„Mrzí mě, že to takhle končí,“ prohlásil upřímně, když se oblékal. Megan s ním tentokrát nebojovala, aby ho znovu svlékla. I pro ni se situace změnila, ať si to přiznává nebo ne.

„Jinak to ani dopadnout nemohlo. Upozorňovala jsem tě na to od samého začátku. Ty

nepotřebuješ ženu, jako jsem já, Olivere.

Zasloužíš si někoho lepšího. Zasloužíš si taky někoho lepšího, než byla Sarah. Neupni se znovu na někoho podobného, kamarád.

Jestli to uděláš, budeš vždycky bit, a to si nezasloužíš.“

„Proč vlastně nechceš něco hlubšího?“ Proč vlastně nechce?

Proč jsou tak rozdílní?

„Nejsem prostě asi na něco takového stavěná. Priscilla byla ale já nikdy. Zdá se mi to nejspíš příliš vyčerpávající. Nejsem ochotná podstupovat podobná rizika, zahazovat své srdce, dávat svůj život a srdce napospas. Chci si prostě jen užívat, Ollie. O víc nestojím. To je všechno.“ A bylo. Měli se krásně. Báječně. Užívali si divoce a nádherně.

Podle Olivera to mohlo trvat věčně, až na to, že by jim jejich musaka nakonec stejně zplesnivěla. Člověk potřebuje něco hlubšího. Alespoň on jistě, jestli ona ne.

„Jakými slovy se mám rozloučit?“ zeptal se jí smutně, když stál v předsíni s vědomím, že už se tam nikdy nevrátí. „Díky?“

„Řekni jen řahojř, řna shledanouř a řdíky za hezké chvíleř.“

„Díky za víc než jen za to Díky za velice mimořádné chvíle. Jsi velice mimořádná žena. Pamatuj si to. A možná jednoho dne sebereš odvahu.“

„S tím nepočítej.“ Políbila ho letmo na rty a stiskla tlačítko výtahu. Když se zavíraly dveře, uviděl ji naposled, jak se na něho usmívá zahalená do bílého saténového kimona s hřívou ebenových vlasů, které jí lemovaly obličej jako ze slonoviny.

Nepochyboval, že ji bude postrádat. Zároveň ji litoval, když se ten večer vracel pěšky domů. Litoval ji pro to, co nikdy nebude mít, po čem netouží, po čem se bojí vztáhnout ruku. A vysoko nad ním stála Megan na terase, dívala se za ním a tiše mu zamával. Potom se vrátila do obývacího pokoje a pustila si hudbu. Dopila brandy, které po něm zbylo, a posadila se s pocitem osamění na gauč, aby vzpomínala, jak příjemné jí byly dotyky jeho těla.

„Tobě by se moc líbil,“ šeptala vzpomínce na dvojče, které už dávno nebylo mezi živými. k ní by se dokonale hodil a Megan by ji škádlila, že si vybrala takového slušňáka a poctivce, kterého si otočila kolem prstu. Usmívala se pro sebe, když na oba myslela, a potom se pomalu vrátila do ložnice. Má ještě spoustu práce a zítra ji čeká knižní aukce, jaký smysl má přemýšlet o minulosti. Odklidila je oba násilím ze svého srdce jako přebytečné kusy nábytku, a když se vysprchovala, vyčistila si zuby a zhasla, lehla si do postele s vědomím, že pokud to trvalo, bylo to krásné, ale teď už je s Oliverem Watsonem konec. Neplakala, ani netruchlila. Byla zvyklá překonávat takové situace a přinutila se myslet při usínání na něco jiného. Její čas s Oliverem vypršel.

19

Svatba George Watsona s Margaretou Porterovou byla přesně taková, jaká měla být. Neokázalá, dojemná a jednoduchá. Když vyslovili manželský slib, v Daphniných očích se zatřpytily slzy. Takhle na ni působila každá svatba, snad právě proto, že se sama nikdy nevdávala. Tenkrát na ni zapůsobila ještě víc, neboť oba novomanželé byli velmi roztomilí drahoušci.

Nevěsta si oblékla jednoduché béžové krajkové šaty a v ruce držela kytici malých béžových orchidejí. Na hlavě měla malý elegantní klobouček a Oliver splnil slib, že ji odvede k oltáři. Hned nato si se zvlhlýma očima stoupl za zvuků varhan vedle svých dětí.

Po krátkém a věcném obřadu se všichni odebrali do domu v

Purchase na malou recepci. Přál si ji pro ně uspořádat Oliver a pozval několik starých přátel. Někteří z nich byli sice na počátku pohoršeni, ale postupně zjihli jako Oliver. Těžko se dalo odepřít oběma štěstí, které zřejmě prožívali a které si rozhodně zasloužili.

Bylo slunné zářijové odpoledne a nevěsta s ženichem odjeli v pět hodin do města. Měli přespat v hotelu Plaza a potom odletět na dva týdny do San Francisca. Margareta tam měla příbuzné a chtěli také navštívit operu. Několik dnů stráví v Carmelu a potom se vrátí do San Francisca, odkud odletí domů. Byl to výlet, který se hodil přesně pro ně, protože Margareta nechtěla být moc daleko od „civilizace“, ačkoli to nahlas nepřiznávala.

S ohledem na Georgeovo srdce se zdržovala raději poblíž míst, kde věděla, že by našel dobrou lékařskou pomoc. Když však odjížděli do města, nevypadal George rozhodně na to, že by potřeboval cokoli jiného kromě její něžné ruky. Jak jim hosté házeli na cestu růžové plátky, oba staří lidé se nadšeně usmívali a mávali.

„Bylo to nádherné, dokonalé!“ básnila Daphne, když si šli sednout do obývacího pokoje. „Možná se taky provdám, až budu v jejich věku.“ Oliver se jen s pokýváním zaculil.

„To by ti bylo podobné. Třebas bych se k tobě potom taky připojil.“ Prozradil jí, že jeho románek s Megan už skončil.

Daphne tím nepřekvapil, i když ho litovala. Poskytlo mu to v posledních dvou měsících dobré

rozptýlení, a když teď bylo po všem, objevil se mu v očích znovu opuštěný výraz, třebaže se dušoval, že je mu fajn.

„Budeš asi muset začít zase od začátku.“

„To bude pěkná otrava.“ Představa, že by měl zase navazovat s někým známost, ho vůbec netěšila. Ale přiznával si, že jeho dobrodružství s Megan bylo značně vyčerpávající a, řečeno co nejmírněji, taky dost neobvyklé. Asi by nakonec bylo jednodušší najít si někoho, jehož životní hodnoty jsou trochu normálnější.

Večer odvezl Daphne k vlaku, protože tvrdila, že se musí vrátit domů. Druhý den byla pozvaná na jakýsi slavnostní oběd a kromě toho odjela z města manželka jejího přítele a ona s ním chtěla strávit noc. Ten muž s ní nikam nechodil. Dával si pozor, aby je spolu nikdo neviděl. A ona se mu v tom přizpůsobovala jako ve všem ostatním.

„Má to ten mizera ale štěstí,“ opakoval Oliver stále, ale

Daphne se jen smála. Její současný život s ním ji plně uspokojuje. Bezmezně ho miluje a je ochotná se přizpůsobit jeho omezením. A Oliver ji už dávno přestal přesvědčovat, aby si našla někoho jiného.

Později večer, když otec s Melkou přetřásali v obývacím pokoji svatbu, zazvonil najednou telefon. Melka se k němu vrhla s přesvědčením, že volá některý její kamarád. K jejímu údivu tomu tak nebylo. Podala sluchátko otci. Volal Benjamin a chtěl mluvit výhradně s ním. Melka tedy předala otci telefon, políbila ho a šla nahoru spát.

„Dobrou noc, taťko.“

„Na shledanou ráno, zlato. Vyspi se dobře.“ A potom už Oliver zaostřil pozornost na jejího staršího bratra. „Co se děje,

Benjamine? Viděli se přece odpoledne na svatbě. Benjamin si vzal den volna a přišel na svatbu sám. Sandra se necítila dobře. Má prý chřipku, a to nebylo v jejím stavu nic dobrého.

Dítě se čekalo až za deset dnů a na Benjaminovi byl už značně patrný stres. Vypadal příšerně. „Ahoj, tati,“ ozval se Benjamin úsečně. „Už to na ni přišlo.

Jsme v nemocnici už od osmi.“

„Je všechno v pořádku?“ Oliver přitom vzpomínal, jak přicházely na svět jeho děti, na své tehdejší vzrušení, jenže

Benjamin se zdál spíš vyděšený než vzrušený.

„Není to nejlepší. Nepostupuje to tak rychle, jak by mělo a tati ona má tak příšerné bolesti. Sice jí něco dali, ale je to houby platné.“

„A co vaše slavné metody?“

„Už to tak nechce. A tati ona si myslí, že s dítětem není všechno v pořádku.“ Bože, ještě tohle. Poškozené dítě.

„Chceš, abych za tebou přišel?“

„Ano já vím, že je pozdě, promiň. Ale přijď, jestli můžeš.“

„To víš, že přijdu.“ Benjamin mu udal jméno nemocnice. „Hned tam budu.“ Oliver popadl klíče od auta a spěchal ven potěšený, že mu Benjamin zavolal. Sandře samozřejmě nepomůže, tu může jen litovat. Holka nemá vlastně žádnou rodinu, která by se o ní postarala, žádnou maminku, která by ji držela za ruku. Ale on tam bude alespoň kvůli Benjaminovi a o Sandru se jistě postarají doktoři. Když tam dojel, přecházel Benjamin nervózně po chodbě v zelených nemocničních kalhotách a v bílém plášti a na hlavě měl jakousi legrační zelenou sprchovací čepičku. Otec se bezděky usmál, když ho tak viděl, a vzpomněl si, jak se na maškarní veselici o Halloweenu, v předvečer Všech svatých, oblékl

Benjamin za doktora. Byly mu tenkrát čtyři a Olliemu teď nepřipadal o mnoho starší. „Vypadáš jako dr. Kildare. Jak se jí vede?“

„Příšerně. Pořád jen křičí a křičí. Poslali mě ven, aby ji mohli zase vyšetřit, ale ona mě prosila, abych nechodil

Nevím, jak bych jí mohl pomoci, taťko.“

„Uklidni se chlapče. Všechno bude v pořádku. Nemáš chuť na šálek kávy?“

Benjamin zavrtěl hlavou, a tak si Ollie šel pro kávu sám.

Vypil na svatbě dost vína a nechtěl být ospalý, až ho bude

Benjamin potřebovat. Když přišel s kouřícím šálkem zpátky, radili se s Benjaminem právě dva lékaři ve stejném oblečku, jako měl na sobě on. Oliver se zastavil kousek od nich a viděl, že Benjamin zavřel oči a přikývl.

„Chtějí jí udělat císařský řez. Teď už by hrozilo nebezpečí dítěti. Já vím, že to nechtěla, ale oni říkají, že nemohou nic jiného dělat.“ Sundal si z hlavy pomalu tu svou sprchovací čepičku. „Teď už mi nedovolí, abych u ní byl. Dají jí celkovou narkózu.“

„Jen se drž, bude v pořádku.“ Oliver stiskl Benjaminovi silnou rukou rameno a odvedl ho něžně k židli.

„Co jestli nebude dítě v pořádku?“ zeptal se Benjamin nešťastně, když se otec posadil vedle něho. „To budeme řešit, až přijde čas, ale já bych se vsadil, že to bude náramný cvalda.“ Měl sice chuť zeptat se Benjamina znovu, jestli nechtějí nabídnout dítě k adopci, ale viděl, že teď není vhodná chvíle.

Čas se nekonečně vlekl, jak tam tak seděli. Oba sledovali pomalý pohyb ručiček na hodinách. Byla jedna pryč. Potom vyšla ven sestra. Když se zeptala, jestli tam je pan Watson, vyskočili oba muži najednou, ale Oliver se hned zase s hloupým pocitem posadil. Jasně že se ptají po Benjaminovi. Chlapec spěchal ke dveřím.

„pan Watson?“

„Ano.“

„Někdo by se rád s vámi seznámil.“ A potom podali

Benjaminovi, který tam stál na chodbě uprostřed noci v těch zelených nemocničních kalhotách, beze slova jeho syna. Malinký zabalený uzlíček zavrněl, když ho sestra položila Benjaminovi do náručí, a ten si ho přivinul něžně na prsa. Po tvářích se mu koulely slzy, když se na dítě naprosto ohromeně díval, ale pak se zazubil na Olivera s dítětem pevně přitisknutým k tělu.

„Je to kluk, tati! Kluk!“ Oliver se šel rychle na mrňouse podívat. Srdce se mu při tom pohledu zachvělo. Jako by se díval na Benjaminovu tvářičku chvíli po jeho narození. Jako by to bylo stejné dítě, se stejným obličejíkem, stejně zrzavými vlásky a udivenýma očičkama, tak podobné Sáře. Jak se na ně

Oliver díval, uvědomil si najednou něco, o čem dosud neuvažoval. Tohle není jen dítě Benjamina a Sandry, to je jeho vnouče. Je částí jeho samého a všech, kteří byli před ním jeho otce jeho matky a jejich rodičů. Je částí jich všech, to už déle nemůže popírat. Dotkl se něžně se slzami v očích děťátka, které teď patřilo jim všem.

„jak se vede Sandře?“ Benjamin se na ni najednou s provinilým pocitem vzpomněl. „Je v pořádku?“ zeptal se sestry.

„Teď je jí už dobře. Necháme si ji nějakou dobu na intenzivní péči. Nechcete s námi na chvíli zajít do miminkárny? Můžete si dítě podržet, než ho prohlédneme.“

„Je v pořádku?“

„Jistě, je bezvadný. Váží tři kila devadesát a body podle

Apgarové jsou výborné. To znamená, že je to čilý, zdravý kluk.“

Vzala novopečenému otci, zářícímu štěstím, dítě z náručí a vykročila před Benjaminem do pokoje kojenců. Oliver v chodbě osiřel. Prožíval neuvěřitelný životní okamžik. V pětačtyřiceti je z něho dědeček, ale navíc se pořád ještě nestačil vzpamatovat z toho, jak se jeho vnuk podobá vlastnímu synovi. A protože měl potřebu se s někým o své pocity podělit, šel Oliver k telefonnímu automatu, nechal si hovor započítat na svůj domácí účet a vytočil číslo.

Když zvedla Sarah sluchátko, usmál se sám pro sebe a potom řekl něžným, ochraptělým hlasem. „Tak tě zdravím, babičko.“

„Kdo volá?“ Sarah myslela, že je to nějaký blázen, a chtěla zavěsit.

„Máš vnuka, Sáro.“ Zase ho pálily v očích slzy, neboť si opět vzpomínal, jak přicházely na svět jejich děti.

„Nepovídej. Je v pořádku?“

„Je perfektní. Váží tři kila devadesát a vypadá přesně jako

Benjamin po narození.“

„Jak se daří Sandře?“

„To už je horší. Museli jí dělat císařský řez. Ale bude v pořádku. Klučina je rozkošný, Sarrie počkej, až ho uvidíš.“

„Takže si ho nechávají?“ Teď už byla úplně probuzená.

„Ano,“ odpověděl tiše a pocítil najednou k děťátku něco, o čem už pochyboval, že ještě někdy ucítí - málem jako by to bylo jeho vlastní dítě. „Myslím, že si ho nechají.“ Teď, když svého vnuka uviděl, souhlasil naprosto s Benjaminem.

„Jak se drží Benjamin?“

„Byl z toho celý pryč, ale teď se tváří jako hrdý otec. Měla bys ho vidět, Sáro.“ Byl na Benjamina pyšný, radoval se s ním, ale zároveň mu za něho bylo smutno.

„Jsi takový sentimentální janek, Olivere Watsone. Měl by sis ještě pořídit co nejdřív pár vlastních dětí.“ Znělo to od ní sice divně, ale patří teď oba k naprosto rozličným světům.

„To už jsem někde slyšel. A jak se vlastně vede tobě?“

„Jsem v pořádku.“

„A co tvoje oči?“

„Ještě pořád jsou někdy zarudlé, ale to se poddá. Pozdravuj

Benjamina. Zavolám mu zítra.“

„Dávej na sebe pozor.“ Z jeho hlasu zazněl opět smutek. Někdy ho telefonování s ní ještě bolelo, ale stejně byl rád, že jí zavolal. Vždyť je to také její vnouček. Oliver měl chuť jí tu novinu oznámit. „Tak ti tedy gratuluji, usmála se do telefonu, ty jeden dědečku.“

„Nápodobně. Už jsme starouškové, nezdá se ti?“

„Nevím, nevím. Ale mně se to docela líbí.“

Zavěsil a čekal, až přijde Benjamin. Potom ho odvezl do jejich domu v Purchase, a tak se stalo, že poprvé po šesti měsících spal Benjamin ve svém starém pokoji. Odešel ze vzdoru a vrátil se jako otec. Jaký to je zvláštní svět, říkal si

Oliver, když se po cestě do svého pokoje obíral v myšlenkách miminkem, které se té noci narodilo. Přál mu dobrý život, klidné zázemí a lepší cestu k dospělosti, než jakou právě podstupoval jejich otec. A Benjamin zatím usínal ve své posteli celý rozzářený nad svým synkem.

20

Oliver je odvezl z nemocnice do jejich ponurého bytu v Port

Chesteru protože je ani sebevětším přemlouváním nepřiměl, aby se vrátili do domu v Purchase. Měl přesto podezření, že Sandra by jeho návrh velice uvítala, kdyby Benjamin netrval na svém , že se o sebe postarají sami. Chtěl o ni i o dítě pečovat sám.

Vzal si v práci dva týdny volna a do té doby prý jistě všechno zvládnou. Ale kdykoli je potom Oliver zavolal, vždycky slyšel dětský nářek, a když je další týden navštívil, zhrozil se, jak

Sandra vypadala. Byla bledá, tmavé kruhy pod očima a zřejmě měla nějaké bolesti. Benjamin si počínal jako smyslů zbavený a byt byl vzhůru nohama.

O čtyři dny později zazvonil v Oliverově newyorském bytě uprostřed noci telefon. Volal Benjamin. Sandře se zanítila rána po císařském řezu, a tak ji odvezli do nemocnice. Benjamin se stará o dítě sám. Protože do telefonu brečel, Oliver se sebral a dojel pro něho. Sbalil mu všechny dětské věci a přivezl oba s sebou domů.

„Agnes se o Alexe postará a ty se pro změnu můžeš trochu vyspat.“ Tentokrát nepřipustil žádné námitky. Tak hrozně

Benjamin ještě nikdy nevypadal. Benjamin přenechal v této chvíli s patrnou úlevou své problémy někomu jinému, a když se příští den Oliver vrátil z kanceláře, posadil si ho k důkladnému rozhovoru. Dítě prý křičí ve dne v noci a Sandra pořád fňuká. Benjaminovi se nedaří najít druhé zaměstnání, a tak jen těžko s penězi vycházejí. Když se Benjaminovi všechno najednou sesouvalo pod nohama, propadl panice. Oliver znovu zalitoval, že se to miminko vůbec narodilo, i když bylo rozkošné.

„Musíš si, chlapče, důkladně promyslet situaci. Považuješ tohle opravdu za cíl svého života? Máš dost sil, abys dítě vychoval? Nejdůležitější je, co si představuješ, že budeš dělat ty sám? Copak chceš až do konce života jen sbírat špinavé talíře? A co bude se Sandrou?“

Všechny tyhle otázky chlapce trápily už dlouhé měsíce. Teď ho úplně deptaly. Přiznal otci, že už Sandru nemiluje a že pochybuje, že ji vůbec miloval, a když, tak jen velice krátkou dobu. Nemohl snést pomyšlení, že by s ní měl žít do konce života. Situaci teď ovšem komplikovalo dítě, které Benjamin miluje.

„Je to přece můj syn, taťko. Nemohu ho opustit. To bych nemohl udělat ani jemu, ani sobě. Ale přitom se mi zdá, že to s ní už dlouho nevydržím když však od ní odejdu, musím nechat Alexe u ní.“ Navíc má vážné obavy, že Sandra nebude jako matka stát za nic. Vůbec se v ní neprobudily očekávané instinkty.

Nemyslí na dítě, ale jako vždycky předtím jen na sebe.

„Proč jí nedopřeješ trochu času, aby se vzpamatovala? Nebylo by vůbec lepší, kdybys ji jen podporoval a nežil s ní?“ Kde by na to vzal? Z mytí nádobí? Nebo z práce u benzinky? „Já ti budu všemožně pomáhat. Co aby sis teď několik dnů odpočinul a všechno si pořádně promyslel?“ Benjamin ho poslechl, ale znovu se v něm probudil pocit zodpovědnosti. Jakmile se Sandra vrátila z nemocnice, bylo mu jí líto, a tak sebral dítě a vrátil se k ní. Aggii usedalo srdce, když miminko odnášel, a

Oliverovi zase, když viděl odcházet Benjamina, aby se zachoval tak, jak považoval za správné. Benjamin prostě nedokázal neplnit předpokládané závazky a Olivera bolelo srdce, když si představil, jak si asi poradí s miminkem a tím děvčetem. Vnutil

Benjaminovi přes protesty pět tisíc dolarů. Syn je nechtěl ani za nic přijmout.

„Ber to tedy jako půjčku. Nedopustím, abys hladověl, protože živíš tři lidi. Měj proboha rozum.“ Nakonec se Benjamin dal přesvědčit, ovšem s tím ,že peníze vrátí, jakmile to půjde.

O čtrnáct dnů později se všechno ještě víc zkomplikovalo.

Olivera si zavolal šéf firmy s nabídkou, která Oliverovi vyrazila dech. vedoucí kanceláře v Los Angeles umíral na rakovinu. Během týdne měl trvale odejít na nemocenskou podporu a někdo musel nastoupit na jeho místo. Kromě toho prý chtějí tamější kancelář rozšířit a pozvednout ji na takovou úroveň, jakou má kancelář v New Yorku. Jde jim o to dosáhnout

„rovnováhy na obou pobřežích“, proniknout co nejblíže k televiznímu průmyslu, který je pro ně tak důležitý, a získat přitom větší a lepší klienty i na západním pobřeží. Předseda správní rady vybral do čela tamější kanceláře Olivera jako nejvhodnějšího ze všech.

„Pro boha svatýho to přece nejde mám tu ve škole dvě děti, dům, zaběhnutý život nemohu je přece od všeho vytrhnout a odstěhovat se o tři tisíce mil dál. A ještě je tu

Benjamin se svými problémy a miminkem. Copak se na ně můžu vykašlat a zachovat se stejně jako před rokem Sarah? Musím si to nejdřív rozmyslet.“ Nabídli mu však tak ideální plat a podmínky včetně spolupodílnictví, že by jen blázen odmítl, což

Oliver dobře věděl.

„Nebuď labuť, Olivere, vezmi rozum do hrsti. Ber to! Takovou nabídku už nikdy od nikoho nedostaneš. Nakonec to ještě dotáhneš na předsedu správní rady.“ Daphne mu mluvila večer do duše, když seděli v jeho kanceláři dlouho poté, co všichni ostatní odešli domů.

„Ale co děti? Co náš dům? Co otec?“

„Nenech se vysmát. Tvůj otec má vlastní život a milující ženu. Benjamin má taky vlastní život. Dřív nebo později si s ním poradí, ať tu budeš, nebo ne. Je už takový. Přesně jako ty.

A Melce se Samem se tam bude ohromně líbit. jen si vzpomeň, jak ochotně se přestěhovali do New Yorku.“

„Proboha, Daphne, to se přece nedá srovnávat. Odtud do

Purchase je necelých padesát kilometrů. Los Angeles je téměř pět tisíc kilometrů od domova.“ „Ale ne, když si vybuduješ domov tam. Melissa je už v předposledním roce. Za dva roky bude pryč někde na vysoké.

Nevymlouvej se na ně. Vezmi to! Je to báječná příležitost.“ Jak má jít až do Los Angeles? Do Kalifornie? Jeho domov je přece tady.

„Nevím. Budu o tom ještě přemýšlet. Taky si musím promluvit s dětmi, co tomu řeknou.“ Obě byly sice zaražené, když jim to pověděl, ale ne tak zděšené, jak očekával. Dokonce se zdálo, že je ten návrh po krátkém váhání dokonce láká. Vadilo jim, že budou muset opustit své přátele, a Samovi dělalo starosti, jak často se uvidí se

Sárou. Ale Ollie ho ujistil, že k ní mohou jezdit poměrně často a mohou s ní taky trávit prázdniny. Jen pro Ollieho to pořád ještě bylo hrozné pomyšlení a úděsná vyhlídka. Navíc chtěli, aby tam nastoupil nejdéle do měsíce a pokud možno ještě dříve.

„Tak co, mládeži?“ Zeptal se jich, když o tom diskutovali už celé dny. Do konce týdne se měl rozhodnout. „Co říkáte? Jedeme do Kalifornie, nebo zůstáváme tady?“

Melka se Samem si vyměnili dlouhý opatrný pohled a Ollie jen doufal, že řeknou ne.

„Já jsem pro,“ prohlásila k jeho údivu Melka a Sam se jen s uculením rozvalil pohodlněji v křesle. „Ano, jedeme. Můžeme chodit každou neděli do Disneylandu.“

Oliver jen seděl a zíral na ně ohromený jejich rozhodnutím.

„To myslíte vážně?“ Oba přikývli. Druhý den šel Oliver do práce jako ve snu, aby tam oznámil, že pojede. Hned v neděli odletěl do Los Angeles, kde si našel dům na pronájem, pak obcházel tři dny různé školy. Další týden se seznamoval s lidmi v kanceláři a potom se vrátil, jen aby v New Yorku ještě dokončil, co bylo nezbytně nutné.

Věrná Aggie souhlasila, že pojede s nimi. Oliver se rozhodl neprodávat dům v Purchase a nechat si ho, dokud nebude vědět, že se jim na západním pobřeží líbí. Nejhorší ze všeho bylo povědět o jejich odjezdu Benjaminovi, ale alespoň s ním udělal dohodu, která byla trochu náplastí na jeho svědomí, pokud šlo o syna. Benjamin se Sandrou totiž souhlasili, že se s dítětem přestěhují do Purchase. Řekl jim, že se o dům mohou starat, a tím mu pomohou zbavit se jedné starosti. „Fakt, tati? Neděláš to pro nás jen jako laskavost?“

„Ne, chlapče, nedělám. Ale měl bych pro tebe ještě jinou alternativu.“ Zatajil dech. „Mohl bys nechat Sandru s Alexem tady a odjet na západní pobřeží s námi.“ Ale Benjamin jen zavrtěl smutně hlavou. Neopustí je. Nemůže. Sandra nemá ani ponětí, jak se o Alexe postarat. A je to jeho dítě. „Bude nám tu dobře.“ Našel si už nové zaměstnání. A když nebude muset v otcově domě platit činži, budou mít o jedno vydání méně.

Přišlo to všechno jako smršť. Sbalili se a jeli. Ještě naposled s pláčem zamávali. Týden před Dnem dikůvzdání odletěli do Los Angeles, aby začali v Kalifornii zcela nový život.

Když letadlo přistávalo na letišti v Los Angeles, zadíval se

Oliver na Melku se Samem a sám sobě se divil, do čeho se to vlastně pustil.

„Už jste se duševně připravili?“ Nervózně se na ně zazubil a modlil se, aby se jim líbil dům, který si pronajal v Bel Air.

Bylo to neuvěřitelné bydlení, s umělou terasou ve stráni, se saunou, s bublinkovou lázní v každé koupelně a s dvakrát větším bazénem, než měli v Purchase. Dům patřil nějakému zkrachovalému herci, který ho pronajímal, dokud se nerozhodne ho prodat.

Aggie si narovnala klobouk a usmála se, když šli do výdeje zavazadel, aby si vyzvedli velkou klec, v

níž přicestoval Andy.

Na letišti na ně čekala limuzína, do které se hrnuly děti s očima navrch hlavy a Andy se štěkotem a vrtěním ocasu. Oliver se snad už po sté ptal sám sebe, jestli neprovedl nějakou totální blbost. Ale jestli ano, nikomu to zřejmě nevadí. Aspoň prozatím. Pohodlně se tedy opřel a vzal ruce obou dětí pevně do svých.

„Doufám, že se vám náš dům bude líbit, mládeži.“

„Určitě,“ ubezpečil ho rozzářený Sam, který koukal zvědavě z okna. Melka se tvářila najednou velice dospěle, když se proplétali provozem v Los Angeles k svému novému domovu, který pro ně otec vybral v Bel Air. Byl to pro ně docela nový svět, nový život, ale jim to zřejmě nevadilo. A jak vyhlíželi z okna, děsil se budoucnosti, do které se vrhají, pouze Oliver.

21

Přesně o takovém domě děti snily. Byl pro ně jako stvořený a

Oliver byl šťastný. Uběhlo jen několik týdnů a už se v něm zabydleli a všichni tři přímo kvetli. I Agnes byla z jejich nového domova nadšením bez sebe, jen potřebovala prochodit okolní obchody a dopídit se všeho, co jí v domácnosti chybělo.

Melce se ve škole moc líbilo a Sam si už pozval dva nové kamarády na večer před Dnem díkůvzdání, aby si přišli zaplavat do jejich bazénu. Jen svátek samotný jim připadal trochu nezvyklý bez Benjamina a dědečka. Byli také strašně daleko od

Sáry. Na vánoce ale za ní pojedou. Bylo až k neuvěření, jak ten měsíc uběhl, a už si zase balili zavazadla, aby za ní odjeli do

Bostonu.

Oliver je odvezl na letiště, a přestože věděl, že se mu po nich bude o vánocích pořádně stýskat, byl zároveň rád, že získá několik týdnů, kdy bude moci zůstávat v kanceláři dlouho do večera a pohnout trochu s prací. Potřeboval ten čas jako sůl, aby si mohl pořádně prostudovat návrhy, které tam na něho čekaly, ještě než nastoupil. Kdo mu ovšem opravdu chyběl, byla

Daphne. Postrádal její dobré oko, pronikavou inteligenci, jasný úsudek a tvůrčí řešení problémů v kanceláři. Kolikrát jí buď telefonoval o radu, nebo jí posílal spěšně poštou různé listiny, aby se vyjádřila k jeho názorům na nové reklamní kampaně pro nové klienty. Přál by si, aby poslali do Los Angeles taky, ale zároveň věděl, že by tam nikdy nejela. Vztah k jejímu partnerovi v New Yorku pro ni znamenal příliš mnoho.

Raději by se zřekla své práce než svého ženáče, pro kterého se vzdala svého života už před třinácti lety.

Několik posledních týdnů uplynulo opravdu jako voda a najednou byly vánoce tady. Děti ještě před odletem ozdobily stromeček a vyměnily si s tatínkem dárky a teprve potom odjely na vánoce k Sáře. Když se po jejich odletu vracel Oliver do prázdného domu, uvědomil si najednou, že to budou jeho první vánoce o samotě, první vánoce bez dětí a bez Sáry. Bude lepší na to nemyslet a vrhnout se do práce. Má věru co dělat za těch čtrnáct dnů, kdy budou pryč. Druhý den odpoledne zaklepala k jeho údivu nesměle na dveře jeho kanceláře jedna úřednice.

„Pane Watsone, Harry Branston se domnívá, že byste měl tohle vidět.“ Dívka před něho na stůl položila pozvánku, na niž ale

Oliver jen zběžně mrknul. Pro samou práci si ji pořádně přečetl až za několik hodin. Zvali ho na vánoční recepci, kterou pořádala každoročně jedna televizní společnost pro své hvězdy, zaměstnance, přátele a pro velké reklamní firmy. Právě tato televizní společnost byla jedním z nejdůležitějších klientů jeho agentury. Asi by bylo diplomatické tam jít, přestože na to nemá ani čas, ani náladu. Odložil pozvánku stranou, že se rozhodne až podle toho, jak mu to ten den vyjde. Pozvánka byla už čtyři dny stará a to páteční odpoledne, kdy ji objevil

Oliver ve stozích papírů na stole, neměl rozhodně sebemenší pomyšlení na návštěvu nějaké

recepce. Neznal tam živou duši a nedovedl si představit, jak by si někdo mohl všimnout, že tam právě on není. Znovu pozvánku odložil, když vtom jako by zaslechl Daphnin hlas, který ho nabádal, jen ať jde. Přesně to by mu Daphne doporučila jak pro dobré jméno agentury, tak proto, aby sám sobě dodal důležitosti jako nový šéf losangelské odbočky. „Dobře dobře,“ zamumlal, „však už jdu.“ A potom se usmál při vzpomínce na ni a na jejich špagetové večeře, po kterých se mu tolik stýská. To byla nejhorší stránka jeho odchodu do Los Angeles - nemá tu žádné přátele. A rozhodně nikoho, kdo by vyrovnal Daphne.

Zavolal si úřední limuzínu, kterou sice užíval jen zřídka, ale v takových případech byla praktická. Řidič bude vědět, kam jet, a jemu odpadnou problémy s parkováním.

Recepce se konala v ohromném komplexu ateliérů, a když si to limuzína přišustila do prostorů pro exteriéry, ověřila nejdřív stráž jeho jméno v seznamu, než jim pokynula, aby jeli dál.

Připadal si pořád ještě jako ve snu, nebo jako by hrál úlohu ve filmu, který nezná.

Dvě mladé ženy mu ukázaly, kudy má jít. Najednou se octl uprostřed stovek svátečně nastrojených lidí, kteří popíjeli šampaňské v prostorách ateliéru připomínajícího ohromnou hotelovou halu. Nad Oliverem čněl obrovitý vánoční strom a vysocí úředníci televizní společnosti vítali každého jednotlivě. Oliver si tam připadal hloupě, skoro jako dítě v nové škole, ale nikdo si ho zvlášť nevšímal. Semtam se někomu představil a tajně si přiznal, že na něho udělalo dojem, když uviděl známé tváře z úspěšných pořadů, slavné hvězdy, na kterých se blyštěly flitry a brilianty. Samé překrásné ženy a hezcí muži, takže najednou zalitoval, že tam s ním není Melka.

Byla by z toho úplně na větvi a strašně by si užívala. Uviděl dokonce i hlavního herce ze Samova oblíbeného programu, takového pihovatého kluka, jehož bonmoty opakoval Sam do omrzení. Ve chvíli, kdy se Oliver otočil, aby nechal nějaké lidi projít, šlápl bezděky komusi za sebou na nohu. Uskočil, a když se s omluvou na rtech obrátil dozadu, uviděl, že hned za ním stojí nejkrásnější žena, jakou kdy spatřil. Měla dokonalý obličej, zelené oči a vlasy jako naleštěnou měď. „Promiňte já nerad“ Uvědomil si, že ji už někde viděl, jen si nevzpomínal kde. Podívala se na něho s úsměvem, který odhalil její dokonalé zuby. Přes svůj neuvěřitelný zjev se zřejmě cítila velmi dobře v obyčejných červených kožených kalhotech a v černém svetru. Měla úsměv malého žabce nikoli televizní hvězdy. Byla neuvěřitelně drobounká a všechno se na ní zdálo malé a dokonalé. „Prosím tisíckrát za prominutí,“ omlouval se

Oliver a znovu jí dupl v té tlačenici plnou vahou na nohu. Opět se jen zasmála.

„Pěkný blázinec, co? Chodím sem rok co rok a vždycky se nestačím divit proč. Připadá mi, jako by zavolali do oddělení pro obsazování rolí a řekli: řposlyš, Joe, pošli nám sem grupu lidí, točí se recepceř. Potom se vrazí každému do ruky sklenice šampusu s připomínkou, že teď přichází chvíle veselé zábavy.“

Znovu se zasmála s pohledem na tu melu kolem nich, a potom se zadívala Oliverovi přímo do očí. Taková žena byla pro Olivera úplně neobvyklým jevem. Měla dokonalý obličej a bezvadně upravené rudé vlasy. Podle Oliverova názoru ovšem vypadal každý v Los Angeles jako ze žurnálu díky rafinovanému oblečení a nalíčení, ale tahle dívka mu připadala v něčem jiná.

„Asi bych se vás neměl ptát, asi bych to měl nejspíš vědět, ale pracujete tady?“

„Dalo by se to tak brát. Ale vy nejspíš ne, nemám pravdu?“

Kdyby tam totiž pracoval, věděl by dobře, kdo je, ale neměla mu za zlé, že to neví. Bylo jí to dokonce v mnoha směrech příjemnější.

„Pracuji v reklamní agentuře.“ Nechtěl se před ní vychloubat, že ji řídí. „Teprve před několika týdny jsem se přistěhoval z New Yorku. Tady je úplně jiný svět, ale mně se tu líbí.“

„Jen počkejte za nějakou dobu. někdy je to tu hotový cvokhaus. Jsem tu už deset let a pořád si ještě připadám jako

Alenka v říši divů.“ Jemu už taky nebyl tento pocit tak zcela cizí a najednou ho napadlo, jak by asi vypadala bez svého bezvadně upraveného účesu a dokonale naneseného líčidla.

„A odkud pocházíte vy?“

„Z Nebrasky.“ Zasmála se. „Věřil byste tomu? Přijela jsem sem studovat na Kalifornskou univerzitu, abych to dotáhla na hvězdu. U nás doma si pořád ještě všichni myslí, že jsem blázen, když tu vydržím. Někdy si to myslím taky, jenže člověka práce v téhle branži za chvíli tak strhne, že jí úplně propadne.“ Oči jí při těch slovech vzrušeně zářily a Oliverovi se její pohled líbil. Byla plná života a radosti a jako by nic z toho všeho nebrala vážně. Jak si povídali, přistoupil k ní někdo a požádal ji o autogram. Bez dlouhých okolků se mu podepsala, s úsměvem poděkovala, a potom se obrátila znovu k Olliemu. V té chvíli byl Oliver ve vážných rozpacích, protože mu došlo, že by ji asi měl znát. „Tak dobře. Asi chcete, abych se zítra dokonale ztrapnil. Až se totiž budu jako úplný buran snažit vypátrat, kdo vlastně jste. Proč mi to nepovíte rovnou, budu si sice jistě i tak připadat jako ignorant a hlupák, ale hlavně, že to budu už mít za sebou.“ Taky se na ni usmíval. „Kdo vlastně jste?“ „Červená karkulka,“ škádlila ho. „Abych vám řekla pravdu, byla jsem ráda, že mě neznáte. Je mi dost proti mysli, že to mám pokazit.“

„Slibuji, že na to hned zapomenu, sotva mi to povíte.“

„Tak dobře.“ Podala mu ruku a formálně se představila. „Tak tedy já jsem Charlotta Sampsonová.“ Byla hlavní hvězdou jednoho z nejúspěšnějších dramatických pořadů této televizní stanice, který běžel každý týden v nejsledovanějším čase. Společně s ní v něm hrála ještě jedna mužská hvězda a k jejich publiku patřilo nějakých osmdesát miliónů diváků.

„Můj ty bože“ Připadal si jako opravdový moula. To bude

Melka koukat, až se dozví, s kým se seznámil. „Je to možné?“

„Když jsme tedy tohle vyřídili, povíte mi vy, kdo jste?“

Potřásl jí sice rukou, ale své jméno si nechal pro sebe. Nemohl uvěřit, že ji nepoznal. Ale nikdy ho nenapadlo, že je tak maličká, temperamentní a hezká. V tom pořadu byla totiž velice vážná, vlasy měla učesané většinou jinak, a tak na ni teď civěl a připadal si jako opravdový balík, než se jí konečně představil.

„Nezlobte se. Ale vyrazila jste mi dočista dech. Já jsem

Oliver Watson. Pro nás tatíky z toho našeho východního balíkova je to trochu moc Hollywoodu najednou. Musíte mi prominout, ale nejsem zvyklý narazit každý den na filmovou hvězdu, natož jí dupat po nohou.“

„Nic si z toho nedělejte. Když tu byl naposled můj tatínek, namířil si to v ateliéru rovnou k Joan Collinsové a svěřil se jí, že mu hrozně připomíná jednu učitelku z nedělní školy, kterou zná u nich v Nebrasce. tenkrát jsem ji poprvé viděla ztratit řeč. A jak šel kolem, poplácal ji ještě po zadečku.“ „Snad abych to taky zkusil. Jenže vy mi učitelku z nedělní školy nepřipomínáte.“ Spíš nějakou holčičku od sousedů. A to moc krásnou holčičku. Byla opravdu nádherná a Oliver byl fascinovaný jejími ohnivě rudými vlasy. Podle barvy smetanové pokožky si byl jistý, že je rudovláskou od přírody. „Nikdy bych nehádala, že vy děláte v reklamě. Vypadáte spíš jako nějaký můj kolega z našeho programu.“ Její smích prozrazoval, že se směje často. Dobře se s ní povídalo, protože se chovala přirozeně a neafektovaně, což nebylo u tak význačných a úspěšných lidí běžné.

„To sotva.“

„Mimochodem, proč jste sem vlastně přijel?“ Z té tlačenice kolem na ni neustále někdo mával, posílal jí pusinky, gestikuloval na ni, ale ona zůstávala i nadále zřejmě spokojeně při zábavě s Olliem.

„To kvůli naší agentuře. Onemocněl tu jeden člověk, a tak mě sem poslali na jeho místo. Bylo to všechno ve velkém spěchu, ale nakonec to dobře dopadlo.“ A potom se najednou zatvářil velice provinile. „Asi bych vás neměl tolik zdržovat, slečno

Sampsonová? Jistě si chcete promluvit se spoustou mnohem důležitějších lidí, než je nějaký reklamní agent.“

„A proč, svoji daň jsem už splatila. Přišla jsem včas, vypila jsem sklenici šampusu a políbila na čílko vedoucího stanice. Co víc by ještě chtěli? Mám jim tu snad pro potěšení zastepovat?

To mám v popisu práce. Ale teď mám volno. Ráda si povídám s vámi. Je to mnohem příjemnější než

kecání se spoustou hereckých celebrit, které jsou často i nervózní, když jejich programy ztrácejí na divácké popularitě.“ Jí zřejmě něco takového nehrozilo. Dostala se letos do nominace na Emmy, i když nakonec cenu nezískala. Oliver si připadal o to větší hlupák, že ji ihned nepoznal. „Co jste už v Los Angeles podnikal od té doby, kdy jste sem přijel, Olivere?“

„Pracoval pracoval a zase pracoval a zabydloval se abych pravdu řekl, nepoznal jsem tu ještě nic než svůj dům a kancelář.“

„To nezní příliš vesele. Už jste byl někde na večeři?“

„Ještě ne, jenom s dětmi. Zašli jsme si do Hard Rock Café, kde jsem si připadal starý jako Metuzalém a div jsem nepřišel o uši, ale děti jsem tam odtud nemohl dostat.“

Zasmála se, protože i jí samotné se tam líbilo, i když měla z druhé strany stejné pocity jako Oliver, zejména proto, že tam prakticky nebylo slyšet vlastního slova. Ale výzdoba je senzační a ona má zvlášť ráda staré auto Elvise Presleyho, které tam ční, div střechu neprorazí. Pohled na ně ji vždycky jako by vrací do dětských let. „Už jste byl ve Spagu?“

„Bohužel ne.“

„Někdy si tam musíme zajít.“ Vyznělo to jako losangelská obměna známého „jednou si spolu musíme zajít na oběd“ a Oliver taky její slova nebral vážně. Potom se ho se zájmem zeptala: „Jak staré jsou vaše děti?“

„Mám sedmnáctiletou dceru, desetiletého syna a ještě jednoho syna osmnáctiletého, ten zůstal na východě.“

„To musí být prima,“ usmála se na něho s mírným náznakem lítosti. Doopravdy se jí líbil. „A kolik je vaší ženě?“

Zadívala se mu přímo do očí. Musel se zasmát upřímnosti, s jakou mu tuto otázku položila. „Fakticky dvaačtyřicet, ale jsme rozvedení.“ Nebo málem. Na papíře to dostane definitivně až za dva měsíce, ale důležité je, že už nemá své srdce svázané žádným poutem. Po této jeho odpovědi se na něho Charlotta Sampsonová zeširoka usmála.

„To opravdu ráda slyším! Už jsem si začínala dělat starosti.“

Byl polichocený jak jejími slovy, tak její štědrou pozorností.

Nebyl si ovšem jist, jestli je takové pozornosti hoden. Možná že to je u ní jen ostýchavost, pro kterou si nepotrpí na velkou společnost. „Děti máte teď tady?“

„Ne, právě před několika dny odjely na východ, aby byly o vánocích s maminkou v Bostonu.“ „Neříkal jste, že jste bydleli v New Yorku?“ zatvářila se zmateně. „A proč nejsou o vánocích s vámi?“ „Protože se mnou jsou celý rok. Bydleli jsme opravdu v New

Yorku. Ale ona teď žije v Bostonu. Odešla od nás před rokem a vrátila se do školy a“ Podíval se na ni a Hollywood sem nebo tam najednou si přál vypovědět jí svůj příběh, i když si nebyl jistý, jestli ji vůbec zajímá. Přesto mu připadala jako hodná dívka a tvářila se zaujatě. „Odešla od nás ode mne, od dětí a tak teď mám děti u sebe já.“

Podívala se na něho najednou vážně a setřásla si z ramen dlouhé zrzavé vlasy. „To je smutná historie a asi vás na dlouho poznamenala.“

„To bych řekl. Alespoň na nějakou dobu. Teď už je to jen minulost. Ona je šťastná. Nám se vede prima. Člověk si zvykne i na šibenici, když není zbytí.“

„Děti taky?“

Přikývl. „Je jim prima. Myslím, že po téhle sprše už dokáží překonat všechno. Jsou fajn, všichni.“ „A vy jste zřejmě fajn tatínek.“

„Díky, madam.“ Mírně se jí uklonil a oba se právě smáli, když k nim přistoupil sám velký šéf televizní společnosti, aby se s nimi pozdravil. Políbil Charlottu na obě tváře, s Oliverem si potřásl pravicí s tím, že po něm prý pátrá už dobrou hodinu.

„Chtěl bych vás představit některým našim přátelům, ale vidím, že s dámou mého srdce jste se už seznámil sám.“

„Div jsem ji totiž nezašlápl, jakmile jsem vešel, ale ona mě ve své velkodušnosti nedala ani vyhodit

ze dveří, ani mě nepředala soudu. Asi jsem ji zchromil tak, že se nemůže hýbat.

Tak tu teď stojíme a povídáme si a já ji přitom nudím vyprávěním o svých dětech.“

„Povídala jsem si s vámi opravdu ráda, Olivere.“ Když se tomu šéf její společnosti zasmál, zatvářila se málem uraženě, a pak se k němu trochu rozdurděně obrátila. „Ty mi ho nejspíš chceš teď odvést?“

„Měl bych. Ale přivedu ti ho zpátky, jestli chceš,“ a potom se obrátil k Oliverovi se slovy předstíraného varování. „Dejte si na ni pozor, nesnáší filmové hvězdy, miluje děti a psy a nikdy nezapomíná text své role. Takovým ženám není co věřit, nemyslíte? A ještě k tomu je zpropadeně krásná. Měl byste ji vidět ve čtyři ráno, to se člověku dělá až špatně, že někdo může mít i bez líčidla takovou andělskou tvářičku.“

„Nech už toho, Howie!“ Ty tak určitě víš, jak já vypadám po ránu!“ Smála se a Oliver se taky bavil. Zřejmě nepokazí žádnou legraci. Opravdu by ji velmi rád viděl ve čtyři hodiny ráno ať nalíčenou, nebo nenalíčenou. „Lže jak když tiskne, já děti a psy přímo nesnáším.“ Ale nezdálo se, když se spolu bavili o jeho dětech.

„Tak Charlie, běž si teď pěkně hrát a já to tu zatím

Oliverovi ukážu. Za chvíli ti ho přivedu zpátky.“ Ale když od ní k velké Oliverově lítosti odešli, představil ho „Howie“ snad kdekomu, kdo v ateliérech aspoň něco znamenal, takže se na místo, kde ji opustil, vrátil Oliver až za hodinu. Samozřejmě byla pryč. Nemyslel si, že by na něho čekala aspoň ne doopravdy i když by ho to nesmírně potěšilo. Když tiše odcházel, aby vyhledal svoji limuzínu, spatřil ji ke svému ohromnému údivu, právě jak nastupuje opodál do červeného mercedesu. Vlasy měla zapletené do dvou cůpků, tvář odlíčenou a měla na sobě starý černý kožený kabát. Zamával na ni. všimla si ho a taky mu zamávala, a potom chvíli jako by váhavě čekala, jestli se k ní vydá. Spěchal k ní, aby ji ujistil, jak velkým potěšením mu bylo setkání s ní. Zazubila se na něho, když k ní přicházel.

„Už jedete domů?“ Úsměvně přitakal a vypadala najednou jako dívenka. Moc hezká dívenka, jestli měl věřit svým očím.

„Mám dva týdny volna, celé svátky. Od dnešního dne pauzírujeme. A co vy? Už jste tam udělal zadost svým úředním povinnostem?“ usmála se na něho nenuceně a on přikývl. Byl by ji rád pozval na večeři, ale jaksi si netroufal. Pak si řekl a proč by ne, nic horšího se mu nemůže stát ani s Charlottou

Sampsonovou, než že odmítne.

„Už jste jedla?“

Zavrtěla hlavou a obličej se jí rozzářil: „Nechcete jít na pizzu do Spaga? Neručím za to, že tam najdeme místo, ale zkusit to můžeme. Většinou tam mívají dost nabito.“ To byl ovšem slabý výraz. Obvykle tam lidi čekali do omrzení hlava na hlavě na vynikající dobroty od Wolfganga Pucka, ale taky alespoň na letmý pohled na různé hvězdy, které tam s oblibou chodily.

„Moc rád.“ Zatvářil se nadšeně a ohlédl se přes rameno po své limuzíně. „Mohu vás svézt, nebo mám jet za vámi?“

„A co kdybyste jel rovnou se mnou?“

„Jestli vám to nebude vadit.“ Rozhodně by to tak bylo nejjednodušší.

Zase se na něho mile usmála. Líbil se jí pohled jeho očí i způsob mluvy. Taky se jí líbilo, jak přirozeně, rozvážně, ale zároveň sebejistě se chová. Vypadá na spolehlivého člověka.

„Samozřejmě že ne.“

Rychle propustil řidiče, jako by měl strach, aby si to nerozmyslela, a vklouzl na přední sedadlo vedle ní. Najednou se k němu otočila. „Mám lepší nápad. V Spagu bývá někdy hrozný rámus. Znám ještě jinou italskou restauraci na Melrose: Jmenuje se to tam Chianti. Tam nás v tom příšeří nikdo nepozná. Můžeme tam rovnou odtud zavolat, jestli pro nás budou mít místo.

Ukázala na malý červený telefon zavěšený na palubní desce, a zatímco jednou rukou vytáčela číslo a druhou startovala, on ji pobaveně pozoroval. „Copak se vám nezdá?“

„Nic. Jen nestačím žasnout.“

„Viďte,“ zazubila se. „tohle všechno má hodně daleko k

Lincolnu v Nebrasce.“

Restaurace odpověděla na první zazvonění, že s potěšením rezervují slečně Sampsonové stůl. Charlotta nemohla vybrat líp.

Byla to malá hospůdka s intimním přítmím bez jakýchkoli

„novotářských výmyslů“. Vypadala přesně tak jako dřív všechny italské restaurace a jídlo se podle jídelního lístku zdálo také výborné. Sotva se pohodlně usadili na lavici vedle sebe, přišel si vrchní pro objednávku. Oliver se ještě stále nestačil vzpamatovat. Večeří s Charlottou Sampsonovou, tou slavnou

Charlottou Sampsonovou. Ale je přece v Hollywoodu, tak co? Na okamžik mu bleskla hlavou vzpomínka na Megan v New Yorku. Tohle je něco docela jiného. S ní to byla příliš intelektuálsky blazeovaná a dekadentní hra, zato teď probíhá všechno nekomplikovaně. Ale Charlotta je už zřejmě taková. Její chování je přirozenost sama.

„To byl výborný nápad.“ Oliver se tvářil spokojeně a oba se vrhli rovnou na slané tyčky. Umírali hlady.

„Je to náramný pocit nemuset druhý den ve čtyři ráno do práce. To někdy člověku pořádně zamotá společenským životem.

Většinou jsem tak unavená, že večer nevytáhnu paty a koukám jen doma v posteli. Sotva se vykoupu, zalezu si na kutě s rolí na příští den v ruce a v devět zhasnu a jsem v limbu.“

„A jak je to s těmi slavnými hollywoodskými večírky?“

„Ty jsou dobré tak pro nějaké debílky. Když nejde právě o zdvořilostní záležitost jako dneska. Všechny ostatní mi mohou být ukradené. Člověk by si mohl zbytečně někoho z televizní společnosti proti sobě popudit.“

„Už jsem o tom leccos slyšel. Je to opravdu tak o nervy?“

„Někdy, když člověku klesá popularita. Tohle je nevděčná branže.“ Zasmála se. „Ale já ji zbožňuju. Zbožňuju všechno to vzrušení, tvrdou dřinu, náročné zvládání obtížných rolí. Je sice ještě pár věcí, kterým bych dala přednost, ale tohle je neocenitelná zkušenost.“ Hrála v tomto programu už dva roky.

„Čemu byste dala přednost?“

„Myslíte profesně?“ Zajímavá otázka. Pravděpodobně

Shakespearovi. Hrála jsem na univerzitě v dost širokém repertoáru a potom ještě v letním repertoáru, když jsem nemohla sehnat žádnou jinou práci. Mám živé divadlo ráda. Pro jeho náročnost, pokaždé člověk musí vydat ze sebe maximum a musí si zapamatovat každé slůvko své role a tu večer co večer správně zahrát. Myslím, že bych za svůj největší úspěch považovala roli na Broadwayi.“ S pochopením přitakal. To by byl jistě pro její uměleckou kariéru vrchol, ale její dnešní práce má taky svou hodnotu. Velice ji za ni obdivoval. A je to větší dřina, než by se zdálo. To už pochopil.

„Hrála jste taky ve filmu?“

„V jednom.“ Zasmála se. Ale dopadlo to katastrofálně. jediný člověk, který ten film viděl a líbil se mu, byla moje babička v Nebrasce.“

Oba se dali do smíchu, ale vtom jim už přinášeli večeři. měli si při ní stále o čem povídat, o zaměstnání, o jeho dětech, o náročnosti práce jich obou a o jeho pocitech, když se teď najednou octl v čele losangelské odbočky. „Taková reklama musí dát pěkně zabrat. Stačí jednou vyšroubovat ceny a máte po klientovi.“ Slyšela o tom celá léta vyprávět všelijaké hrůzné historky, ale on se zdál neuvěřitelně klidný, jako by ani nepracoval ve stálém stresu.

„To, co děláte vy, bude asi dost podobné. Taky vám nezůstane moc na vybranou.“

„Proto člověk potřebuje ještě něco jiného, aby se nad různé takové situace mohl povznést. Potřebuje mít v životě ještě něco, na čem mu záleží.“

„A co by to mělo být?“

Odpověděla bez zaváhání. „Muže, manželství a děti. Lidi, které člověk miluje, a taky potřebuje umět dělat ještě něco jiného, protože jednou všechny ty programy, autogramy a frmol vezmou za své a člověk si musí dávat sakramentský pozor, aby nevzal za své s nimi.“ To byl jistě moudrý pohled na její práci a Oliver si ji za něj vážil, ale zároveň se nad jejími slovy vznášely i určité otazníky. „Zamlčujete mi snad něco, slečno Sampsonová? Mám čekat, že se tu každou chvíli objeví váš muž a dá mi jednu do nosu?“ Zasmála se té myšlence a zavrtěla hlavou, ale od svých špaget se odtrhnou nenechala.

„Bohužel ne. Kdysi před mnoha lety jsem byla vdaná, když mu bylo jednadvacet. Ale po skončení univerzity to už dlouho netrvalo.“

„Co se stalo?“

„Nic neobvyklého. Byl to herec a z ničeho nic zemřel. A od té doby jsem nepotkala nikoho, koho bych si chtěla vzít. V této branži se člověk nesetká s mnoha lidmi, se kterými by chtěl strávit celý život.“ Několik let prý žila s jedním producentem, ale to k ničemu nevedlo. A potom po dlouhá mezidobí nechodila s nikým. Pokud ano, tak s někým, kdo nepatřil k jejímu světu.

„Asi jsem příliš vybíravá. Maminka říká, že teď už mám stejně zmeškáno.“ Podívala se na něho vážně, ale v očích jí uličnicky hrálo. „Příští měsíc mi bude čtyřiatřicet. Už jsem asi na manželství trochu stará.“

Musel se její poznámce srdečně zasmát. Vypadala na dvacet.

„To bych tedy rozhodně neřekl, nebo to snad tady tak berete?“

„Komu je tu přes pětadvacet, je odepsaný. Ve třiceti si člověk nechá udělat první face-lift. V pětatřiceti máte za sebou druhý a přinejmenším jednu operaci víček. A možná dvě. Ve čtyřiceti je se vším amen. Proto říkám, že člověk musí mít v životě ještě něco jiného.“ Když jí poslouchal, připadalo mu, že mluví z upřímného přesvědčení.

„A co jiného než manžela a děti?“

„Něco, k čemu se člověk duševně upne. Věnovala jsem se hodně dobrovolné práci s postiženými dětmi. Ale v poslední době na to nemám příliš času.

„Mým byste se věnovat nechtěla?“

„Jaké jsou?“ Z jejího hlasu zazníval dojímavý zájem. Člověk mohl jen stěží uvěřit, že je to úspěšná a slavná žena. Velice se mu líbila její opravdovost a realističnost. Doposud na ní z toho, co poznal, nenašel chybičku. Dokonce už ani valně nevnímal, jaká je krasavice. V porovnání s jejími dalšími přednostmi se její vzhled nezdál už tak důležitý. Mnohem víc ho přitahoval její obdivuhodný vnitřní svět. Na to právě myslel, když se jí pokoušel odpovědět na její otázku, jaké jsou jeho děti. „Melka je inteligentní a zodpovědná holka a hrozně touží stát se herečkou. Alespoň v této chvíli si to myslí. Kdoví čím bude chtít být později. Ale chce na univerzitě dělat dramatické oddělení. Je teď v předposlední třídě střední školy. Je vysoká, blonďatá a milá. Myslím, že se vám bude líbit.“ Bral najednou jako samozřejmost, že se s Melkou setkají, i když na chvíli zapochyboval, jestli si může dovolit považovat něco takového za samozřejmé. Když to Charlotta přijala bez mrknutí oka, pokračoval: „Sam je sladký desetiletý klučina, kterého je všude plno. Každého si dokáže otočit kolem prstu.“ A potom jí vyprávěl o Benjaminovi a o Sandře a o jejich miminku.

„To bylo tedy pěkné zaškobrtnutí. A je to pro něho jistě pořádná zabíračka.“

„To víte, že je. Ale je rozhodnutý udělat, co považuje za správné, i kdyby ho to mělo zabít. Zdá se, že to děvče ani nemiluje, ale je blázen do svého syna.“

„Takže vy jste už dědeček.“ Podívala se na něho šibalskýma očima. Byly stejně zelené jako jeho, ačkoli si toho ani jeden z nich doposud nevšiml.

„S tím jste se nepochlubil, když jsme se seznámili.“ Ollie se zasmál tónu jejího hlasu.

„Bude mi to připočteno hodně k tíži?“

„To bych řekla. Jen počkejte, až to prozradím doma, že randím s jedním dědouškem. Budou celí blázni, co tu vlastně provádím.“

Zdálo se, že má ke své rodině blízký vztah, a to se Oliverovi také líbilo. Dokonce se rozpovídal i o svém otci a o Margaretě.

„Přijedou se sem v lednu podívat na děti. Nikdo lepší než

Margareta nemohl otce potkat, přestože jsem to zpočátku takhle neposuzoval. Hrozně mě zaskočilo, že si ji bere tak brzy po maminčině smrti.“

„Je to legrace, že když jde o naše rodiče, zůstáváme pořád dětmi, a nezáleží vůbec na tom, kolik nám je. Nezdá se vám?“

„Zdá. Nejdřív jsem jí nemohl přijít na jméno. Ale otec má ve svých posledních letech právo na kousek štěstí.“

„Může se dožít vysokého věku,“ usmála se.

„Doufám taky, že se dožije.“

„Ráda bych je poznala,“ řekla tiše.

Po večeři si ještě chvíli povídali u kávy, když se vydali zpátky k jejímu autu, zastavili ji po cestě dva lidé s žádostí o autogram. Ale jí to zřejmě nevadilo. Byla přátelsky laskavá a málem vděčná. Oliver se tomu podivil, když došli k autu, a ona se na něho podívala s vážným výrazem v široce rozevřených zelených očích.

„Při tomhle zaměstnání nesmí člověk ani na chvíli zapomenout, že právě na těchhle lidech záleží, jestli jste tím, kým jste.

Bez nich jste nula. A já na to nikdy nezapomínám.“ A nejlepší na tom bylo, že jí sláva nestoupla do hlavy. Byla neuvěřitelně skromná, ba málem až pokorná.

„Díky, že jste se mnou šla dneska na večeři.“

„Měla jsem se nádherně, Olivere.“ Její slova zněla upřímně.

Zavezla ho k jeho domu v Bel Air. Když u něho zastavili,

Oliver se po krátkém zaváhání, jestli ji může pozvat dovnitř, nakonec rozhodl, že to zkusí. Charlotta se omluvila, že je hrozně unavená. A potom najednou dostala nápad.

„Co budete dělat o svátcích, když tu nemáte děti?“

„Nic moc. Chtěl jsem trochu dohnat práci v kanceláři. Budou to mé první vánoce bez nich.“ „Obvykle taky jezdím domů. Ale tenhle rok to nejde. Příští týden točím nějakou reklamu a chtěla jsem si prostudovat další role. Píše pro nás teď nový člověk. Chtěl byste si v neděli někam vyjít?“ Šlo právě o Štědrý večer, na který dosud raději ani nemyslel. Teď její značně lákavou nabídku neodmítl.

„To by bylo nádherné. Mohli bychom se tady u nás naobědvat.“

Agnes zůstala doma, ačkoli děti odjely, ale Charlotta měla lepší nápad.

„Co byste řekl tomu, kdybych vám udělala krocana? Takového pravého, domácího. Potěšilo by vás to?“

„Strašně.“

„Pak bychom mohli zajít do kostela. A na Hod boží chodím obvykle k jedněm přátelům. Nechtěl byste mi dělat společnost taky tam?“

„Bylo by to nádherné, Charlotto. Ale jste si úplně jistá, že nemáte žádný lepší program? Nechtěl bych vám být na obtíž. Mně bude docela dobře, opravdu.“ Docela dobře, ale hodně smutno. „Nemám,“ odpověděla s pousmáním. „Byla bych opravdu zklamaná, kdybyste nepřišel. Vánoce pro mne mnoho znamenají a trávím je ráda s lidmi, na kterých mi záleží. Nesnáším umělé vánoční stromečky postříkané stříbřenkou a jiné podobné nesmyslnosti, ty typické hollywoodské vánoční radovánky.“

„Dobře, rád přijdu. V kolik?“

„Přijďte v pět. Jíst budeme v sedma pak půjdeme na půlnoční do kostela.“ Načmárala mu adresu a on vystoupil z auta jako omámený. Charlotta s opětným poděkováním a zamáváním odjela. Dlouhou dobu tam stál a díval se, jak její červené autíčko mizí pod kopcem, a ptal se sám sebe, jestli se mu to všechno jen nezdá. Jestli se to skutečně stalo. A vánoce s ní budou teprve jako sen.

Očekávala ho v bílé odpolední róbě. Dům měla překrásně vyzdobený. Stál na hollywoodských kopcích v ulici Spring Oak

Drive. Útulností připomínal starou farmu. Charlotta se se smíchem přiznala, že to má být vzpomínka na Nebrasku. Podlahy byly z tesaných prken, stropy trámové a na každé straně pokoje ohromný krb, před nímž byly rozestavěné ohromné měkce čalouněné pohovky. v kuchyni, která se velikostí málem rovnala obytnému pokoji, byl další krb a pohodlný stůl prostřený pro dva. V rohu zářivě blikal vánoční stromeček. V patře měla Charlotta dvě hezké ložnice, jedna z nich, potažená růžovým, květovaným kartounem, patřila zřejmě jí. V druhém, veselém žlutém hostinském pokoji bydlívali její rodiče, když za ní přijeli, což k její lítosti nebývalo příliš často. Tento dům v sobě neměl ani zlomek rafinovanosti Meganina střešního bytu v New

Yorku, ale působil neskonale útulněji a Olivera nadchl.

Charlotta dala pro Olivera zchladit láhev bílého vína a krocan se pomalu pekl v troubě. Udělala kaštanové pyré, bramborovou kaši, sladké brambory, mladý hrášek, brusinkové želé a spoustu nádivky. když zasedli k jídlu, bylo to jako královská hostina. Svou neobřadností mu ovšem připomínala vánoce, jak je oslavoval doma se Sárou nebo dříve se svými rodiči. Myslel, že se odbyde v kanceláři chlebíčkem s mletým masem nebo se zastaví po cestě domů v Hamburgerové vísce.

Něčeho takového se nenadál ani ve snu a ještě k tomu s

Charlottou Sampsonovou. Spadla mu do vínku jako dar z nebes.

Když usedl ke stolu, položil na něj pro ni malý dáreček. Byl tak vděčný za pozvání, že jí chtěl dát k vánocům něco hezkého.

Byla tím velice dojatá a na chvíli ji přivedl do rozpaků, protože sama pro něho žádný dárek neměla. „Copak tohle všechno není dostatečný dárek, vy hloupoučká. Je to vánoční večeře jako z pohádky.“ Tvářila se spokojeně, že pro něho tolik znamená. Pak si povídali a smáli se, až po večeři

Oliver zavolal na svoji kreditní kartu děti k Sáře. Bylo to divné, mluvit s nimi z dálky, ale zdálo se,že se děti výborně baví. Byly samý smích a pištění, když si předávaly telefon.

Oliverovi dokonce ani nevadilo mluvit se Sárou. Popřál jí všechno nejlepší a hned zavěsil. Zavolal taky otci, který se zdál mnohem šťastnější, než jak ho znal už dlouhou dobu. Bylo to až k nevíře, že je to teprve přesně rok, co od nich Sarah odešla. Oliver se o tom rozpovídal také před Charlottou. S ní se vůbec mluvilo lehko. Jako moučník upekla Charlotta jablkový závin s kandovaným ovocem, rozinkami a oříšky, na který navršila koňakový krém a šlehačku.

„Ještě se vám po ní stýská, Olivere?“ zeptala se, když seděli před oknem s krásným výhledem a dojídali štědrovečerní dobroty.

Když zavrtěl hlavou, myslel to upřímně. „Teď už ne. Už se mi zdá neuvěřitelná i pouhá vzpomínka na to, že jsem s ní byl ženatý. Připadá mi teď jako naprosto cizí člověk a asi taky je.

Ale zpočátku to bylo k nepřežití. Myslel jsem si doopravdy, že se zblázním. Ale musel jsem se držet kvůli dětem. Ty mě zachovaly při zdravém rozumu.“ Přitakala, protože mu dobře rozuměla. Říkala si, jaké jsou pro něho děti požehnáním.

„Nejspíš jsme nikdy se Sárou netoužili po stejných věcech a já se to snažil všechny ty roky ignorovat. Ale ona nikdy na své tužby nezapomněla.“

„Je to divné, že taková vytrvalost může být někdy dobrou vlastností a jindy zase špatnou, nemyslíte?“

„Myslím, že v jejím případě bylo prostě velkým omylem manželství, ale jsem rád, že k němu došlo, jinak bychom neměli naše děti.“

„Jsou pro vás tím nejdůležitějším na světě, Olivere, nemám pravdu?“

„Ano,“ přiznal se. „Možná, že až příliš. Sám sobě jsem za poslední rok moc času nevěnoval.“ Když nepočítá Megan, to chvilkové poblouznění, měsíc kompletního, naprostého a nádherného šílenství. „Asi jste potřeboval čas, abyste si všechno rozmyslel a rozhodl se, co teď chcete.“

„Nejspíš. Nejsem si ovšem jistý, že jsem na to už přišel, ale snad prozatím ani nemusím.“ Usmíval se

na ni, když mu nalévala šálek výborné vroucí kávy. Byl přejedený k prasknutí a přesně tak to mělo o štědrovečerní večeři být. Byl šťastný a nacpaný a ohromně se s touto ženou bavil. byla pro něho jako stvořená, až na to, že to byla Charlotta Sampsonová. „A co vy?“ obrátil se na ni s otázkou. „Víte, co chcete od života?“

Zazubila se na něho. „Byla bych opravdu ráda, kdybyste mi říkal Charlie. Tak mě nazývají všichni moji blízcí přátelé.“

Bylo ohromující, že ho mezi ně počítá, ale musel přiznat, že mu to nebylo proti mysli. „Vždycky o tom na konci roku přemýšlím kam se ubírám kam bych se chtěla příští rok dostat a co bych chtěla dělat. Asi totéž co dosud, aspoň tak dlouho, pokud to půjde.“ Oba věděli, že tím myslí svůj televizní program. „A jinak co se naskytne a taky co se mi bude zdát správné. Mám své sny jako každý člověk, ale mnoho z nich se mi už splnilo.“ Byla se svým životem zřejmě naprosto spokojená. Nepídila se a nepachtila za ničím, ani netoužila po něčem jiném, než co má. „Strašně ráda bych se vdala a měla děti, ale jestli mi to není souzeno, tak to asi tak má být.

Člověk si nemůže z něčeho takového zoufat, protože se vždycky stane jen to, co se stát má.“ Vyznačovala se podivuhodnou rozvahou a pozoruhodnou vyrovnaností.

Pomohl jí uklidit a v deset hodin si dali další šálek kávy.

Krátce před půlnocí ji odvezl na Beverly Hills do kostela

Dobrého pastýře, kde seděli při půlnoční mši těsně vedle sebe.

Bylo to všechno přesně, jak má být. Nakonec si při slavnostním osvětlení, vůni kadidla a stromečků zazpívali všichni společně vánoční koledy. ven vyšli až v půl druhé a Oliver měl šťastný a hřejivý pocit dokonalosti, když ji pomalu odvážel domů. Dokonce natolik, že se mu ani nestýskalo po dětech.

Když se k ní vrátili, chtěl ji jen vysadit před domem, ale ona na něho upřela zkoumavý pohled. „Asi se vám to bude zdát divné, Olivere, ale mně je hrozně smutno, když se mám o Štědrém večeru vrátit domů sama. Nechtěl byste tu zůstat v mém hostinském pokoji?“ Seznámili se teprve před dvěma dny. Prožili spolu právě Štědrý večer a ona ho teď zve k sobě domů jako svého hosta. Přitom z ní nevyzařuje ani stopa smyslnosti, jako tomu bylo s Megan, jen laskavost, vřelost a respekt. Oliverovi se najednou nade všechno na světě chtělo zůstat. Přál by si s ní zůstat nejen tenhle večer, týden a rok, ale možná celý život.

„To bych opravdu strašně rád, Charlie.“ Naklonil se k ní, aby ji cudně a něžně políbil. Potom se vzali za ruce a odebrali se do jejího domu, kde mu Charlotta nahoře rozestlala postel.

K jeho pokoji patřila vlastní koupelna, prádlo a župan.

O Olivera pečovala jako úzkostlivá matka, až ho nakonec nechala samotného a popřála mu ještě s vřelým úsměvem „šťastné vánoce“.

Dlouho se převaloval na posteli v jejím hostinském pokoji, myslel jen a jen na ni a strašně se mu chtělo za ní jít, ale věděl, že by nebylo slušné zneužít jejího pohostinství. Tak tam jen ležel a připadal si jako dítě, které by si přálo zalézt do postele k mamince, ale přitom se trochu ostýchá. Sotva se druhý den probudil, zavoněly mu do nosu lívanečky, klobásky a horká káva. Vyčistil si zuby novým kartáčkem, který tam byl připravený, oholil se a seběhl v županu dolů zvědavý, co tam Charlotta vlastně kutí.

„Veselé vánoce, Olivere!“ zavolala, když ho uviděla v kuchyňských dveřích, odkud ji s úsměvem pozoroval, jak se rychle otáčí, aby už měla nachystanou přepychovou snídani. Bylo tam všechno, co mu už předtím tak krásně vonělo, a k tomu ještě slanina, vejce, čerstvě namačkaná pomerančová šťáva a káva.

„Veselé vánoce, Charlie. Nikdy mě už odtud nedostanete, jestli mě budete takhle vykrmovat. Je to tu jako v dokonalém hotelu.“

Šťastně se na něho zaculila. „jsem opravdu ráda, že se vám u nás líbí, pane.“

Bezděčně se naklonil, aby ji políbil. tentokrát to už byl vřelejší polibek, než na jaký si troufl předešlý večer. Když se mu nakonec vykroutila, popadali oba sotva dechu. „No ne,

Olivere, to je vydatné přání dobrého jitra.“

„To aby se vyrovnalo kvalitě snídaně.“ Uždíbl si dvakrát vajíčka a zase jí popadl do náručí. najednou se už nemohl držet od ní dál. Byla jako z pohádky. bál se, že se mu snad rozplyne před očima, když si ji nepodrží.“

„Chovejte se přece slušně, Olivere,“ hubovala ho s úsměvem, „ a dojezte snídani.“

„Nejsem si jistý, co mě víc láká,“ zazubil se najednou jako dítě v předvánočním hračkářství, „jestli tahle snídaně nebo vy.“ A potom se na ni podíval a zeširoka se usmál. „V této chvíli máte navrch vy.“ „Kroťte se, nebo vám Ježíšek nic nenadělí. A dojezte to.“

„Jak poroučíte, milostivá.“ Ve skutečnosti si stále ještě myslel, že mu Ježíšek nadělil do punčochy ji. Šéf její televizní stanice měl pravdu, vypadala po ránu skutečně senzačně bez sebemenší stopy líčidla, s čistým a svěžím obličejem a vlasy sepnutými dozadu.

Když dojedli, Charlotta odběhla a vrátila se s malou modrou sametovou krabičkou, kterou položila vedle něho. Vzpomněla si na ně pozdě minulý večer, když se vrátili z kostela, a teď ho radostně sledovala, jak ji otvírá. Byly v ní nádherné starožitné kapesní hodinky s elegantně jednoduchým ciferníkem s římskými číslicemi. Zíral na ně v němém úžasu.

„Patřily mému dědečkovi, Ollie líbí se vám?“

„Jsou překrásné! Ale přece mi nemůžete dávat takovýhle dárek!“

Vždyť se sotva znají. Co kdyby byl nějaký mizera a podvodník, nebo co kdyby ho už nikdy neviděla. nepřipadalo mu to správné.

Když jí chtěl hodinky vrátit, odmítla je přijmout.

„Chci, abyste je měl vy! Jste velice mimořádný člověk a pro mne byly velice mimořádné i tyhle vánoce. Vyprávěla jsem vám, že každý rok jezdívám o vánocích domů, a tenhle rok jsem nemohla. Ze všech lidí, které tu znám, se mi nechtělo s nikým trávit vánoce, až na vás a to už mluví samo za sebe a tohle je pro vás ponechte si to na tyhle vánoce nezapomeňte.“

Slzy mu pálily v očích, když k ní vzhlédl, aby jí poděkoval, ale místo toho si ji přivinul k sobě a políbil ji tentokrát s ještě větší něhou. Chutnala po pomerančové šťávě a lívanečcích a voněla levandulí a fialkami. Nejradši by ji tak držel až do skonání světa.

„Jsem do tebe blázen, Charlie,“ zašeptal. „Dává ti to nějaký smysl po třech dnech? Vlastně promiň, teď už po čtyřech.“

Seznámili se ve čtvrtek a teď bylo pondělí.

„Ne,“ odpověděla šeptem, „a jsem z toho k smrti vyděšená ale mám stejné pocity a moc se mi to líbí.“

„Co si počneme, když se chováme jako dvě bláznivé děti? Sotva jsme se poznali a já se do tebe zamiloval. Do tebe, do takové slavné televizní hvězdy, co mi to k čertu provádíš? Co si o tom mám myslet?“

„Já nevím,“ tvářila se zamyšleně a trochu posmutněle, „jen to, že moje role v televizi s tím nemá vůbec nic společného. to vím určitě. myslím, že jsme jen dva lidé, kteří se potkali ve správné chvíli. K velkému štěstí.“

„Opravdu myslíš, že to je tím?“ Nebo to snad bylo něco víc?

Byl to osud? Předurčení? Nebo to byla jen vášeň a touha nebýt osamělý? Ale ať je to jak chce, je to nádherné a mohou o tom aspoň spolu mluvit jako o svém soukromém tajemství.

„Nechtěla bys se mnou zajít k nám, abych se převlékl?“ zeptal se jí rozesmátě.

Nadšeně přikývla. Vždyť je Boží hod a půjdou spolu k jejím přátelům. Pak pro něho zase uvaří večeři. Přála by si, aby to trvalo stále, beze změny, a nikdy to neskončilo, a Ollie si přál totéž. Chtěl být jen s ní, a tak čekal, až se oblékne, a potom ji zavezl k svému domu v Bel Air. Agnes na víkend odjela a on Charlottu provedl po domě, ukázal jí pokoje dětí a hromady fotografií, které si přivezli z New Yorku. Když tam vedle sebe seděli a prohlíželi si jednu po druhé celé hodiny a Ollie jí přitom vysvětloval, co je co a kdo je kdo, byli sami jako dvě děti.

„Máš nádherné děti, Olivere.“

„Ty jsi taky nádherná,“ zašeptal ochraptělým hlasem a znovu ji políbil. Nevěděl, jak dlouho se ještě dokáže krotit. Tolik po ní toužil, vždyť byla tak úžasná, i když tam jen seděla na gauči vedle něho. „Nechceš se jít na chvíli posadit k bazénu?“

Byl krásný den, slunečný a teplý, a když ji odvede ven z domu, snad se mu podaří nevrhnout se na ni. Chtěl se ovládnout a počkat, dokud si nebudou oba dva jistí, že jednají správně.

Leželi tam potom vedle sebe na slunci dlouhou dobu si jen povídali. Měli zřejmě stále o čem mluvit, vždyť se toho potřebovali jeden o druhém tolik dozvědět, tolik si vysvětlit a tolik toho pochopit.

Zavolal odpoledne také Benjamina a Charlotta poslouchala jeho rozhovor se synem s něžným úsměvem. Miminko je v pořádku.

Sandra je někde venku. V jejich domě jim je prima. Rádi by ho zase brzy viděli a ne, nic zvláštního se neděje. Charlotta se zase usmála, když Oliver zavěsil. „Ty jsi do toho svého kluka úplný blázen, viď?“

„Ano,“ usmál se pochmurně. „Jen bych si přál, aby se už vyhrabal z toho příšerného propletence a nastartoval si to sem, abych ho měl pod kontrolou. A taky abych ho přiměl vrátit se do školy. Marní s tím děvčetem čas a v jeho věku je to zločin.“

„Dej mu šanci. Však on si pro sebe časem všechno vyřeší. Jako koneckonců my všichni.“ A potom ji dodatečně napadlo se zeptat.

„Brát se snad nechtějí, co říkáš?“

„Ne, myslím, že ne.“ S povzdechem ji objal jednou paží a potom se vydali na návštěvu k jejím přátelům. Byli to dva režiséři, kteří natočili pár zajímavých věcí a měli některé velice milé přátele. Pozvané byly jak různé celebrity, tak spousta anonymních lidí a všichni se chovali prostě a upřímně a nikdo se zřejmě nepodivil, že vidí Charlottu s Oliverem. Naopak se starali, aby se Oliver cítil jako doma, a on se výborně bavil. Zdrželi se tam déle, než předpokládali, a teprve v devět hodin se vrátili do Bel Air s tím, že si zaplavou v jeho bazénu. Sice nevečeřeli, ale oba byli ještě najedení od snídaně a od oběda a ze všech těch chuťovek, které zobali u jejích přátel.

Oliver půjčil Charlottě jedny z Melčiných plavek a šel se převléknout. Když se vrátil, byla Charlotta už v bazénu a kroužila kolem něho vybroušenými tempy, až doplavala k jeho konci.

„Plaveš výborně. Je vůbec něco, co bys nedovedla?“

„To bych prosila. Spousta věcí.“ Usmívala se na něho nahoru.

„Plavu hlavně, abych měla pohyb, udržuje mě to v kondici.“

Rozhodně jí to nesmírně prospívalo. Byl u vytržení z její postavy, když vylezla z vody, aby si skočila z prkna. Měla ideální proporce a nádherně formované nohy. Byla to prostě neuvěřitelně nádherná holka ať mokrá či suchá, ráno či večer, v kteroukoli denní dobu, kdykoli, kdekoli a on si přál dostat ji právě teď a tady u svého bazénu a věděl přitom, že jí to nemůže udělat. Potopila se a pak se vynořila nedaleko místa, kde plaval on, aby se nadýchla. „Nedáme si závod?“ Žertovala s ním a on se na ni usmál. Býval kapitánem plaveckého týmu, a ačkoli to bylo před dávnými lety, nebyla pro něho žádný partner. Připažil jí ruce a opřel si ji o okraj bazénu, aby ji políbil. „Jsi taky docela dobrý.“ „O jakém umu to teď mluvíš, drahoušku?“ škádlil ji.

„Když se to tak vezme, vlastně o obou.“ A pak se za ním ponořila pod vodu a podplavala ho až na druhý konec bazénu jako rybička. Najednou se už nemohl ovládnout, a tak se pustil za ní. Objal ji rukama v pase, a když se spolu oba vynořili, aby se nadýchli, přitiskl si ji k sobě a Charlie ho objala kolem krku a znovu políbila.

„Abys věděla, já nevím, jestli se ještě dokážu udržet na uzdě.“ Chtěl k ní být hned od začátku co nejupřímnější.

„A já nevím, jestli to po tobě chci, Ollie.“ A potom ho políbila s plnou vervou a jeho se zmocnila neodolatelná touha, když z ní pomalu svlékal plavky a přejížděl jí rukama po jejím nádherném těle. Dýchali najednou v dokonalé souhře, a tak se také pohybovali, když mu také stáhla plavky a laskala ho rukama.

„Můj ty bože,“ vzdychal, když na sobě cítil její dotyku.

Jak já tě, Charlotto, miluju“ Byl sice ze svých slov v rozpacích, ale vyslovil je. Miloval ji pro její způsob myšlení, pro její citlivost i proto, jak příjemné mu bylo se jí dotýkat.

Něžně ji laskal prsty mezi nohama a potom doplavali pomalu k schůdkům oba stravováni touhou. Tam ho líbala, zatímco si ji opatrně opřel a vklouzl do ní, a když se pak vyklenula do oblouku, pohybovala se v teplé vodě, která je obklopovala, donekonečna v rytmu jeho těla, bylo to něžné a krásné, jako by byli dva lidé, kteří se setkali v čase a prostoru a tam se vznášeli tak dlouho, dokud to jen šlo, až se nakonec Oliver neovladatelně zachvěl a ona se k němu přitiskla ještě úžeji a vybuchla také. A když pak otevřela oči a pohlédla na něho, začala ho znovu líbat a říkala mu všechna ta slůvka, která od ní chtěl slyšet od chvíle, kdy se poznali. Zdálo se to sebebláznivější, ale najednou věděl, že to je pro oba z nich skutečnost.

„Ollie,“ zašeptala ve vlahém nočním vzduchu, „já tě miluju.“

Oliver ji něžně zahalil do osušek a odvedl ji od bazénu do svého pokoje. Šeptali si v jeho posteli dlouho do noci, chichotali se jako dvě děti a svěřovali si svá tajemství a sny.

A když se s ní znovu začal milovat, bylo jim už oběma jasné, že je to přesně ono. Poprvé v životě byli oba přesně tam, kde chtěli, se správným partnerem a ve správné chvíli, prostě všechno bylo, jak má být.

„Je to všechno jako sen, nezdá se ti?“ šeptala ještě, když usínali blažení jako děti.

„Veselé vánoce, Charlie,“ odpověděl jí Oliver šeptem, s paží ovinutou těsně kolem jejího pasu a s obličejem přitisknutým na její krk. Krásnější vánoce ještě nikdy nezažil a lepší si už nikdy ani přát nebudou. A jestli to je sen, Oliver jen doufal, že se z něho nikdy neprobudí.

22

Děti se vrátily po dvou týdnech z Bostonu. když jim Oliver jel naproti, cítil se šťastný, uvolněný a rozjařený svou láskou k Charlottě. Stýskalo se mu po nich jako vždycky, když byly pryč, ale tentokrát měl bez nich svůj vlastní život, takže těch pár dnů uteklo jako voda. trochu ho znervózňovalo, jestli na něm po svém návratu nepoznají nějakou změnu, a doufal jen, že se jim Charlotta zalíbí. Měl už jednu zkušenost, kdy jeho lásku pohřbil nesoulad milované ženy s jeho dětmi. Zachvěl se při pouhé vzpomínce na to, jak to dopadlo, když představil své děti

Megan. Jenže s Charlottou teď prožíval něco diametrálně odlišného. Byla laskavá a něžná, milá a zábavná. Záleželo jí na tom, aby nezraňovala jeho city a na rozdíl od Megan se nesmírně těšila, až se s jeho dětmi seznámí a spřátelí se s nimi.

Sam mu skočil do náručí, sotva vystoupil z letadla, a hned za ním se hrnula s veselým úsměvem Melka, krásně opálená z lyžování. Sarah je vzala o novoročním víkendu na několik dnů lyžovat do New Hampshiru.

„No ne, vypadáte oba nádherně!“ Měli se dobře a Melka v autě po cestě domů klidně

poznamenala, že se maminka už pomalu vzpamatoval ze smrti Jeana-Pierra. Sarah se vrhla s plnou vervou do svého románu, který chtěla dedikovat právě

Jeanu-Pierrovi. Oliver se neptal, jestli má někoho jiného. Ve skutečnosti to ani nechtěl vědět, protože cítil, že je to teď pouze Sářina věc a ne jeho.

„Tak co, taťko,“ Sam se k němu v autě přivinul. „Stýskalo se ti po nás?“

„Že se ptáš, mladíku. V domě to bylo bez vás dvou jako po vymření.“ Ale teď s Charlottou rozhodně ne vždycky, usmál se pro sebe

„Bylo mi tu bez vás strašně smutno.“ Usmál se přes Samovu hlavu na Melku a všiml si, jaká se z ní klube pěkná dívka. Za posledních pár měsíců se začala úplně jinak nosit a teď po dvou týdnech, kdy ji neviděl, byla zase trochu jiná.

„Jak se má Andy?“ zajímal se Sam o psa.

„Dělá stejný binec jako vždycky,“ zazubil se otec. „Nedávno se nejdřív vyráchal v bazénu a potom si to namířil rovnou přes ten bílý gauč. Aggie se za ním hnala se smetákem a těžko se dá určit, kdo

vyhrál. Hned nato jí totiž rozkousal záclony.“

Všichni se při té představě rozesmáli a Oliver jen tak mimochodem poznamenal. „Dnes přijde na večeři jedna moje známá, s kterou jsem se spřátelil.“ Snažil se sice, aby jeho hlas zněl co nejlhostejněji, ale pochyboval, že se mu podařilo při bystrosti jeho dětí obalamutit jiného než sebe. „Říkal jsem si, že se s ní třebas rádi seznámíte.“

„Nějaká dobrá známá, taťko?“ Melka nadzvedla s tajemným úsměvem jedno obočí. To byla také novinka. Ještě před půl rokem by nenáviděla do hloubi duše jakoukoli sukni, která by projevila jen náznak zájmu o jejího otce. Ale najednou bylo všechno jinak. Dospívala, bylo jí už téměř sedmnáct. Sama se velice zajímala o jednoho chlapce u nich ve škole a po létu stráveném s matkou a s Jeanem-Pierrem si konečně uvědomila, že se k sobě rodiče už nikdy nevrátí. Sam se s tím vyrovnával trochu hůř, ale byl přece jen ještě naivnější, takže si zřejmě nevšiml zadrhnutí v otcově hlasu, které Melce neušlo.

„Jenom jedna přítelkyně.“

Melka mu po cestě domů nedala pokoj. „A kdo to je?“

„Jmenuje se Charlie vlastně Charlotta a je z Nebrasky.“

Nevěděl, co by ještě dodal, protože nechtěl vypadat jako chlubil a vyprávět Melce, že Charlotta hraje v úspěšném televizním programu. Stejně na to brzy přijdou sami. Jako na to přišla Aggie. když poprvé Charlottu uviděla, otevřela údivem pusu dokořán. Ale obě se rychle skamarádily a Charlotta vyhověla Aggiinu přání a přinesla jí podepsané fotografie, aby je mohla Aggie rozesílat svým přátelům, a také malé upomínky na svůj televizní program. A tak si Charlotta Aggii získala ještě před návratem dětí.

Předjeli před dům. Aggie už je očekávala, aby je objala, a očekávaly je také její sušenky. Andy se div nezbláznil, když je uviděl. Večeře měla být až za dvě hodiny a Sam toužil ještě si před ní zaplavat. Nemohl se dočkat po dvou týdnech na mrazivém východě, až se dostane zpátky domů do Kalifornie k jejich bazénu. Tvrdil, že mu ještě v životě nebyla taková zima jako v Bostonu.

Melka si ještě nestačila ani vybalit a už se vrhla k telefonu, aby obvolala známé a zjistila, kdo dělal co s kým a o co přišla během svátků, kdy byla pryč. Oliver byl rád, že se oba zřejmě těšili domů. Jen ho mrzelo, že neměl ani jeden z nich tentokrát příležitost vidět se s Benjaminem. Ten pracoval ve svých zaměstnáních opět na plný úvazek a kromě toho byli se Sandrou uvázáni k dítěti.

Když se Melky v autě vyptával na Benjamina, zdálo se, že je všechno při starém, jen jí prý připadal deprimovanější, ale mohl prý být taky jenom unavený. Po dvakrát, když Melka

Benjaminovi volala, byla Sandra ještě po půlnoci někde venku a dítě hlídal on.

Úderem sedmé, když Oliver s nedočkavostí a netrpělivostí vyhlížel ze své pracovny a poslouchal přitom známé zvuky od dětí nahoře, předjel před dům malý červený mercedes. Oliverovi poskočilo srdce a byl by nejradši k Charlie vyběhl a políbil ji. Ale musel se držet na uzdě. A tak ji jen sledoval, jak vystupuje z auta, a potom se rozvážně vydal k předním dveřím, aby jí otevřel a byl by přitom rád viděl, jestli je děti pozorují.

„Ahoj, holčičko,“ zašeptal a vtiskl jí letmý polibek na krk a potom na tvář. „Stýskalo se mi po tobě.“ Připadalo jim to od posledního setkání jako věčnost, ale ve skutečnosti spolu byli ještě ten den ráno.

„Taky se mi po tobě stýskalo,“ zašeptala spiklenecky. „Jak se mají děti?“ „Bezvadně. Výborně se bavily, ale zdá se, že jsou oba rádi doma. Řekl jsem jim o tobě hned v autě a prozatím proběhlo všechno hladce.“ Bylo to horší, než představovat svoji dívku její budoucí tchyni. Věděl, jak dovedou být děti neústupné, obzvláště ty jeho. Charlotta i Oliver byli oba stejně nervózní jako dvě rozpačité děti. Když si ji Oliver přivedl do pracovny, usadili se každý z nich do měkce čalouněného křesla na opačném konci pokoje, ale tím by nikoho neošálili. Vrhali totiž na sebe pohledy plné zbožnění. Oba dva věděli, že je v posledních dvou týdnech potkalo něco mimořádného. A Charlotta si dobře uvědomovala, že to musejí prožívat všichni společně.

Oliver vyskočil z křesla a spěchal nahoru pro děti. Charlie zatím bloudila po pokoji, dotýkala se

různých předmětů, dívala se do prázdna a upírala nevidomé oči na obrazy. Co když jim bude protivná, co když je jeho dcera rozmazlená káča a jeho milovaný Samíček nesnesitelný frocek. Ale než mohla vzít do zaječích, vtrhlo najednou do pokoje psisko, hned za ním pak Sam s Melkou a jako poslední Oliver. byl to hotový nájezd a pokoj se najednou naplnil samým hlukem, brebentěním a smíchem, dokud ovšem všichni při pohledu na ni nezmlkli.

Oliver rychle vykročil dopředu, aby je představil. Melka si změřila Charlottu od hlavy až k patě, když jí podávala ruku, ale zřejmě ji uspokojilo, co viděla. Charlotta na ni rozhodně udělala velký dojem. A Sam na Charlottu zíral s přivřenýma očima, jako kdyby si chtěl něco vybavit, jen nevěděl přesně co. Nedalo se popřít. že je hezká. Na setkání s nimi se oblékla usedlou tmavě modrou sukni s tmavě modrými pleteným punčochami a s tmavě modrými hezkými lodičkami a k tomu bílý svetřík s rolákem a blejzr. Nebyla ani tolik nalíčená jako Melka, což nebylo mnoho, a vlasy měla sepnuté na zádech do dlouhého lesklého ohonu. Melka ihned zaznamenala, že má přesně stejný odstín vlasů jako Benjamin.

„Jsem moc ráda, že vás oba poznávám,“ usmála se na ně

Charlotta. „Tatínek mi o vás hodně vyprávěl.“

„Vážně? A co?“ Sam se na ni potěšeně zazubil. Je roztomilá a

Sam se hned rozhodl, že se mu asi bude líbit.

„Taky vám vyprávěl, jak dělám vědecké pokusy?“ Byl na ně velice pyšný, zato Melce stačilo vzpomenout si na ně a už úpěla.

„Jen to ne, prosím tě“ Správně uhodla, co přijde dál.

„Chtěla byste se podívat?“ Sam se usmíval na celé kolo, ale

Melka se pokusila vztaženou rukou Charlottu zarazit, aby mu na to náhodou neskočila.

„Jestli vám mohu radit, nechoďte tam. Pěstuje si dešťovky. Je to úplný hnus.“ Přinutily ho s Agií, aby si je choval v garáži, a on teď přímo dychtil po tom, až je předvede otcově přítelkyni, jednak, aby se pochlubil, a jednak, aby ji podrobil zkoušce.

„Taky jsem to dělala,“ usmála se Charlotta na hocha. „Ale maminka mi je vyhodila. Měla jsem taky hady a bílé myšky a taky morče. Už jsi měl někdy morče, Same?“ Zavrtěl hlavou a bylo na něm vidět, že na něho Charlotta udělala patřičný dojem. Je zřejmě fajn. „Morčata jsou bezvadný. Já měla angoráka. Vypadalo tak trochu jako kříženec pejska s králíčkem.“

„No ne, to musí být prima,“ a potom se Sam otočil a vykulil kukadla na otce. „Mohl bych mít morče, taťko?“

„To se asi budeš nejdřív muset zeptat Aggie. Nejspíš zbyde čištění na ni.“

Ale vtom už Aggie zvala na večeři a usadila je obřadně ke stolu v jídelně. Charlotta si rozložila úhledně na klín bílý škrobený ubrousek a cítila na sobě Melčin zkoumavý pohled, kterým na ní všechno hodnotila, od lesklých vlasů až po ruce s bezvadnou manikýrou.

Měli karbanátky s bramborovými hranolky, Samovo oblíbené jídlo, a k tomu spoustu salátu a domácí vdolečky. Oliver si v tu chvíli vzpomněl na jednoduchá jídla, která si spolu s

Charlottou v posledních dvou týdnech připravovali v její kuchyni. Uvědomil si najednou, jak mu budou chybět okamžiky, které měli pouze pro sebe, ale slíbil si už, že i po návratu dětí stráví s Charlottou každou možnou volnou chvilku. Má na to koneckonců právo a děti si budou muset zvyknout. A potom najednou uprostřed večeře Sam vyjekl a civěl upřeně na

Charlottu. Pusu měl dokořán, oči vykulené, ale potom zavrtěl hlavou to přece není možné to nemůže být ona anebo snad ano

„Jste ta byla jste někdy“ Nevěděl, jak svou otázku položit, a Charlotta se na něho je něžně usmála. Byla zvědavá, jestli na to přijdou, ale spletla se, když si myslela, že ji první pozná Melka. „Myslím, že jsem,“ odpověděla skromně s nezbedným úsměvem.

„Jestli se , Same totiž ptáš na to, co si myslím.“

„Vy hrajete v televizi! No tohle! Jste to vy, že je to tak? Myslím“

„Ano, ano máš pravdu.“ Podívala se na obě děti omluvně a trochu v rozpacích.

„Proč jste nám to neřekla?“ Sam se tvářil málem uraženě a

Melka zmateně. Věděla, že jí Charlotta někoho připomíná, jen si neuvědomovala koho, a teď už se styděla zeptat. Zřejmě ji měla poznat a nepoznala. Připadala si jako opravdový hlupák.

„Podle mě to není zase tak důležité, Same.“ Nejkrásnější na tom bylo, že to Charlotta myslela upřímně.

„A to nám vyprávíte, že jste měla morče! Ale že máte televizní program, jste nám neprozradila!“ Všichni se zasmáli jeho logice a Charlotta se jen zazubila a zavrtěla hlavou. „To je něco jiného, víš, Same.“

A potom to najednou došlo i Melce, která na Charlottu rozevřela své ohromné oči. „Ale, bože! Vždyť vy jste Charlotta

Sampsonová!“

„Ano, jsem,“ odpověděla Charlotta klidně, a Aggie zatím nabízela kolem z dalšího vrchovatého košíčku výborné vdolečky a přitom si pyšně Charlottu prohlížela. Jako by spolu byly staré přítelkyně a Charlotta na ni vděčně pohlédla a špitla „díky,

Aggie“, když si od ní brala z košíčku další vdoleček.

„Proč jste nám to neřekla?“ opakovala Melka jako ozvěnou bratrova slova a Charlotta se na ni vážně zadívala.

„Měla bys mě snad proto radši? Ale to by nebylo správné, rozumíš? Něco takového je sice příjemné, ale zdaleka ne tak důležité.“

„Já vím, ale“ Melka se už nemohla dočkat, až vylíčí přátelům ze školy, že doopravdy večeřela s Charlottou

Sampsonovou! Tady sice spousta mládeže nějaké slavné herce zná, dokonce s nimi jsou třebas i příbuzní, ale ona ještě žádného neviděla. Když si teď Charlottu prohlížela ještě důkladněji, zdála se jí fantastická. Jejímu otci ovšem taky. Miloval její chování vůči jeho dětem, věci, které říkala, jak se tvářila, hodnoty, které vyznávala a pro které byla sama sebou, a ne jen slavnou herečkou. „No ne, to je tedy opravdu vzrůšo, že jsem se s vámi seznámila,“ řekla Melka s upřímností, které se Charlotta zasmála. Takový kompliment pro ni mnoho znamenal, zejména když jí ho složila Ollieho dcera.

„Děkuji ti, Melko. Pro mne je zase vzrůšo, že jsem se seznámila s tebou. Byla jsem tak nervózní, než jsem sem dnes večer jela, že jsem se snad desetkrát převlékala!“ Ollieho to dojalo a Melka byla u vytržení.

„Cože? Vy jste byla nervózní , že se s námi máte setkat? To snad není možné. Jaké to je, hrát v televizi?“ Potom ji Melka se Samem zahrnuli stovkami otázek o tom, koho zná, koho viděla, s kým pracovala, jaké to je, vidět se na obrazovce, učit se role, jestli má někdy trému a jestli se jí to doopravdy líbí?

„Nechte už toho, mládeži,“ zasáhl nakonec Oliver, „a dejte

Charlie možnost navečeřet se v klidu.“ Nenechali ji ani vydechnout od chvíle, kdy zjistili, kdo vlastně je. Melka pak do nastalého ticha položila ještě jednu otázku.

„Jak jste se seznámila s taťkou?“ Nebyla to kritika, jen zvědavost, a Charlie se nad tím dotazem něžně usmála.

„Asi jen šťastnou náhodou. Bylo to před pár týdny na vánoční oslavě naší televizní stanice.“ A Oliver se potom rozhodl povědět jim pravdu, nebo alespoň její část. Zdálo se mu, že jsou schopni ji přijmout. „Charlie byla tak velice laskavá, že mě pozvala na štědrovečerní večeři.“ Nedodal však, že u ní přenocoval, ani že se s ní miloval v jejich bazénu na Hod boží, nebo že je do ní blázen od prvního okamžiku, kdy se poznali. Melce to bylo jasné, a dokonce i Sam měl podezření, že tentokrát jde o něco vážného.

Dívají se na sebe tak tajuplně, ještě víc než mamka s

Jeanem-Pierrem. Ale on osobně nemá nic proti, Charlotta

Sampsonová je bezvadná.

Sotva dojedli moučník, pozval Sam Charlottu znovu, aby se s ním šla do garáže podívat na jeho chov dešťovek. K Melčinu zděšení Charlotta šla. Když se vrátili, pochválila Sama, že je to mnohem lepší chov, než jaký měla ona. A Sam jí hrdě oznámil, že za něj dostal ocenění v přírodních vědách, jeho sestra mu ovšem znovu opakovala, že je to hnus.

V devět hodin šel Sam spát, ale Melka ještě zůstala dole, aby si s Charlottou povídala o scénářích, agentech a o hraní.

Charlotta se přiznala, že si vždycky přála hrát na Broadwayi, ale potom se podívala s politováním na hodinky a omluvila se, že musí být druhý den ve čtyři ráno ve studiu, kde bude natáčet obtížnou scénu, kterou si ještě musí projít, až se vrátí domů.

„Je to spousta tvrdé dřiny, Melko, když se rozhodneš pro herectví jako pro své povolání. Ale musím přiznat, že se mi to nesmírně líbí.“

„Mohla bych s vámi někdy do ateliéru, až budete natáčet?“

Melka se sama podivila své kuráži, s kterou si troufala položit

Charlottě tuto otázku, ale všichni se cítili s Charlie tak dobře, že to bylo skoro jako požádat o to starou přítelkyni.

Charlotta taky rychle přitakala.

„To víš, že mohla. Když to nebude tatínkovi vadit. On se na mě přišel před časem taky podívat, jak natáčím jednu reklamu, a byla to legrace.“ Zadívala se na něho ostýchavě a on ji pohladil tajně po ruce tak, aby to Melka z místa, kde stála, nemohla vidět. Ta však byla stejně příliš zaujatá, než aby si všimla jiskření mezi otcem a Charlottou.

„No ne, taťko, a jaké to bylo?“

„Zajímavé. Vyčerpávající.“ Podíval se s účastí do Charliiných očí. „Kolik záběrů celkem dělali?“ „Myslím, že dvaatřicet. A možná, že i víc. Už si nevzpomínám.“

„Ten druhý herec se pořád přebreptával, a tak to museli točit znovu a znovu,“ vysvětloval Oliver Melce. „Ale stejně to byla zábavná podívaná. Je neuvěřitelné, kolik lidí na tom pracuje.“ „Když už o tom mluvíme, tak bys měl vidět, co se děje, když se točí ten můj program“ Charlotta se vydala pomalu ke dveřím, zamávala ještě Melce na dobrou noc a ta se hnala rovnou nahoru volat svým kamarádům, aby se pochlubila, s kým se seznámila. Oliver doprovodil Charlottu k jejímu autu a v jeho pohledu, který na ni upíral, bylo čím dál tím větší uznání.

„Jestli pak víš, že jsi naprosto neuvěřitelná? Pěstuješ dešťovky, bavíš se trpělivě s puberťačkou, měl bych se o tobě dozvědět ještě něco dalšího?“

„Ovšemže.“ Šťastně k němu vzhlédla. Byl to nádherný večer, který rozptýlil všechny její obavy. Doufá jen, že se jim zalíbila. „Moc tě miluju, Olivere Watsone.“

„Já tebe taky, Charlie,“ zašeptal a políbil ji. Sam je pozoroval jako u vytržení z okna své ložnice a potom se obrátil k Aggii, která mu právě odestýlala postel.

„No ne, Aggie! Taťka políbil Charlottu Sampsonovou!“ Ono jde o víc než jen o nějakou tu pusu, pomyslela si Agnes, ale stejně na Sama nesouhlasně zamlaskala.

„Starej se o sebe, mladíku, a běž si vyčistit zuby!“

„Myslíš, že ho má opravdu ráda?“

„Zdá se, že ano. Tvůj otec je výborný člověk, kdo by ho neměl rád?“

„Ale Aggie, vždyť ona je filmová hvězda nebo televizní nebo však víš“

„A co na tom záleží?“ Sam nad tím nepřestával kroutit hlavou, když si šel čistit zuby, ale Aggie si v duchu řekla, jaké potkalo ty dva štěstí. A podle toho, jak viděla probíhat dnešní večer, budou šťastné i děti.

23

O víkendu zastavila Charlotta se svým autem před jejich domem a se slavnostním výrazem vystoupila a zazvonila u dveří. Přišel otevřít Sam, nadšený, že ji zase vidí. Podala mu klec zvláštního

tvaru, přikrytou bledě modrou dečkou. Z klece se ozývalo divné pištění a šířil se pronikavý pach, který Samovi zřejmě vůbec nevadil. Když stáhl dečku, vyjekl radostí. Pod ní bylo angorské morče. Charlotta měla pravdu, vypadá skutečně jako kříženec psíka s králíkem.

„No ne. No ne Jen se, taťko, podívej!“ volal na otce, který právě scházel ze schodů čerstvě oholený a osprchovaný.

„Smím si je nechat?“ Bloudil očima z otce na Charlottu.

Charlotta upřela na Watsona seniora prosebný pohled.

„Proč ne,“ usmál se na ni Oliver láskyplně. Ta umí všem dělat jen radost.

„Smím se je dát k sobě do pokoje?“

„Jestli ti nevadí ten smrad, tak smíš.“ Oba dospělí se zasmáli a Sam vzal Charlottě klec z rukou a upaloval s ní po schodech, než si to některý z nich rozmyslí.

Odpoledne se vydali na Malibu pobavit se na pláži a večer si zašli na jeden film, který si Melka přála vidět. Byl to odporný hororek pro puberťáky, o kterém Charlie prohlásila, že jí připomíná některé z věcí, které hrála ve svých začátcích.

Skončili v kavárně Hard Rock, kde snad Charlottě ani ten randál nevadil. Další týden potom navštívili Disneyland. Život s

Charlottou plynul jako nepřetržitý svátek. Vymýšlela si pro ně fantastický program, ukazovala jim zajímavé věci a pozvala je dokonce k sobě domů a uvařila jim večeři. I když Sam váhavě přiznal, že Aggie je lepší kuchařka, měl ve všem všudy Charlie snad dokonce radši. Pojmenoval po ní i své morče, kterému říkal

Charles a zdrobněle Charlie. Melka se už kdekomu na potkání pochlubila, že její otec chodí s Charlottou Sampsonovou.

Ani Sam, ani Melka proti ní nic nenamítali, a dokonce jim podle všeho ani nevadilo, když jim Oliver oznámil, že nebude večer doma. Ve všední dny se to nestávalo často, protože

Charlotta musela být při své pilné práci velice časně ráno v ateliérech. A dvakrát o víkendech u nich dokonce přespala v hostinském pokoji. Dovedla obdivuhodně zachovávat dekorum, aby neuváděla svým chováním děti do rozpaků. Ani jedno z nich ovšem netušilo, že se pozdě v noci kradl jejich otec po špičkách chodbou a zalezl se šťastným úsměvem k ní do postele a ona na něho dělala rozesmáté pšššt.

Všem toto uspořádání života plně vyhovovalo. George s

Margaretou si také Charlottu oblíbili, když přijeli na návštěvu měsíc po návratu dětí. Samotné seznámení s ní na ně udělalo zpočátku nepředstavitelný dojem. Ale brzy zapomněli, jak je slavná. Jako by si to sama ani neuvědomovala, svými úspěchy se nechlubila a ke všem svým blízkým byla stále srdečná a laskavá, takže si získala u lidí oblibu ne jako televizní hvězda, ale jako žena. jak už řekla Melce, hned když se seznámily, úspěch je sice příjemný, ale není v životě nejdůležitější. Jí samotné záleželo především na lidech, které měla ráda.

Ale na její slávu se nicméně nedalo zapomenout. Ať se vrtla, kam chtěla, všude od ní někdo žádal autogram, nebo ji vyrušoval v nejneočekávanější chvíli, aby se jí zeptal, jestli je opravdu tou a potom se rozpovídal, jak se mu líbí její program a vyptával se, kdo je Melka a Sam Někdy to bylo unavující a

Oliver se pokoušel co nejméně na to myslet. Ale Charlie byla ke svým fanouškům vždycky roztomilá, trpělivá a chápavá a tvářila se tak šťastně, jako by celý den čekala jen na ně, až přijdou a popovídají si s ní. Melka se jí občas vyptávala, jak to vůbec může vydržet a neztratit trpělivost. „To patří k práci, milánku, k mé profesi. S tím se musíš smířit, když se pro tuhle práci rozhodneš, nebo to daleko nedotáhneš. Vždyť to děláš stejně pro ně jako pro sebe. A v momentě, kdy ti na nich přestane záležet, přestaneš taky dobře hrát.“

Charlottě se podařilo naprosto okouzlit také Oliverova otce

George, který ji považoval za nejhezčí děvče, jaké kdy viděl?

Jen se modlil, aby si jeho syna vzala. než odjížděl, zeptal se

Olivera přímo, jestli ji požádal o ruku.

„Ale jdi, tati. Známe se sotva dva měsíce, tak na mě nespěchej. Kromě toho ji přece čeká velká kariéra. Nezdá se mi, že by se chtěla usadit s takovým obyčejným smrtelníkem, jako jsem já, a s kupou dětí.“ Ona sice říkala, že by chtěla, ale

Oliver se jí bál zeptat.

„Já myslím, že chce. Dává přednost skutečným, nefalšovaným, poctivým hodnotám.“

„Já vím, ale ona si může vybrat v Hollywoodu, koho si zamane.

To se nedá uspěchat.“ Oliver pořád ještě nemohl svému štěstí uvěřit. Ale Charlie také ne. A když spolu tak jednou seděli a poklidně si povídali už po odjezdu otce a Margarety do New Yorku, zazvonil telefon a ozval se Benjamin, který tak nekontrolovatelně vzlykal, že mu Ollie málem nerozuměl.

„Uklidni se, synku, pomalinku tak je to dobře hezky se nadechni“ Podíval se ustaraně na Charlie, protože se polekal, že došlo k nějakému neštěstí. Už mnoho týdnů o Benjaminovi nic nevěděl. Kdykoli ho sám zavolal, nikdo neodpovídal, ale Benjamin ho už dávno žádal, aby za ním zašel do domu v Purchase, až přijede do New Yorku. „Tak přece mluv,

Benjamine, co se stalo?“ Nadále nebylo slyšet nic jiného než přerývaný pláč.

„Já to už nemůžu vydržet, taťko už nemůžu nenávidím ji“

„Co se stalo?“

„Nic. Jsem jen k smrti unavený pořád se jen dřu, abych zaplatil za všechno, co dítě a ona potřebují ona odešla z práce a myslela, že je zase těhotná, ale není.“ Tentokrát by to ale stejně nebylo jeho dítě. Už se jí dva měsíce ani nedotkl.

„Chodí s Billy Webbem a Johny Piersonem já nevím, tati pořád jen někde courá. Někdy musím vláčet kluka s sebou do práce. Ale Alexe miluju, nechci ho opustit ale už nemůžu“

Znovu se rozplakal. „už to takhle dál dělat nemůžu prostě nemůžu. Minulý týden jsem se chtěl zabít. Seděl jsem hodinu v garáži a snažil jsem se sebrat odvahu a spustit motor auta, ale nedokázal jsem to. Pořád jsem musel myslet na Alexe, a co by se s ním stalo, kdyby zůstal s ní. Nezáleží jí na něm ani za mák, taťko. Někdy ho dokonce zapomene celý den i nakrmit, a když se potom vracím domů, Alex se div neukřičí. Minulý týden jsem jí ho svěřil na deset minut a on málem spadl do bazénu.

Pomoz mi, taťko, prosím tě dostaň mě odtud“ Přerývaný vzlykot nebral konce, ale když Oliver Benjaminovi navrhl, aby se ihned sebral a přijel do Kalifornie, namítl Benjamin, že nemůže dítě opustit. Příliš ho miluje a Sandra by ho hrozně zanedbávala.

„Tak proč nepřijedeš s ním?“

„Ona říká, že mi to nedovolí. Řekl jsem jí minulý týden, že ho odvezu pryč. Vyhrožovala mi, že zavolá policii, když se o to pokusím. Prohlašuje, že nemám právo si ho vzít, že ona je jeho matka. A kdybych si ho prý vzal, mysleli by si o ní všichni její přátelé, bůhvíco hrozného neudělala, a shodila by se před nimi. Ale starat se o něho taky nechce.“

„A co Sandřina matka? Myslíš, že by vám pomohla?“

„Já nevím. Její přítel ji nechal a ona se přestěhovala do

Bakersfieldu nedaleko Los Angeles.“

„Máš číslo jejího telefonu?“

„Ano. Sandra ho nechala na kuchyňské zdi.“ Benjaminův pláč konečně ustával. Bylo mu teprve osmnáct a nemohl to těžké břemeno unést. „Představ si, že se doma ani neukázala od včerejšího rána. Rozdává si to kde s kým snad hned od Alexova narození.“ Teď bylo dítěti pět a půl měsíce. „Taťko, já se opravdu snažil, aby nám to klapalo, vážně, ale prostě to nejde,“ dodal potom zahanbeným hlasem. „Někdy ji nenávidím.“

Oliver se mu vůbec nedivil a říkal si , že on by ji už možná i zabil, být v jeho kůži, anebo by se na ni rozhodně už dávno vykašlal. Jenže Benjamin je naprosto odhodlaný zachovat se k ní i ke svému synovi podle svého nejlepšího svědomí. Oliver opět děkoval osudu, že si ji Benjamin nevzal.

Alespoň tohle bylo bez komplikací.

„Uklidni se. Proč si nezajedeš na víkend k dědečkovi?“

„A co bych si počal s Alexem?“ V jeho hlase zazněla najednou bezmocnost jako u zaraženého dítěte. Po téměř roční dřině ve dvou zaměstnáních, když živí holku, která ani není jeho žena, a po téměř šestiměsíční péči o dítě je Benjamin tak vyčerpaný, že nedokáže ani logicky myslet. „Vezmi ho s sebou. Margareta ti s ním pomůže, byla přece zdravotní sestra. Sbal si pár krámů a vypadni odtamtud. Zavolám jim, že přijedeš. A teď mi dej telefonní číslo Sandřiny matky.“ Benjamin mu ho nadiktoval, a než ještě zavěsil, slíbil, že jim oběma sbalí věci a odjede ještě večer k dědečkovi.

Oliver zavolal otci a vysvětlil mu situaci. George to opakoval Margaretě, která byla někde vedle, a potom syna ujistil, že se přičiní ze všech sil, aby chlapci pomohl.

„Musíš ho z té bryndy dostat, Olivere.“

„Udělám pro to všechno, tati.“ Neprozradil mu však, že jeho nejstarší vnuk uvažoval dokonce o sebevraždě, protože se sám z toho otřesu ještě nevzpamatoval. Ale když zavěsil, svěřil se s tím zděšené Charlottě.

„Ach bože, Ollie, dostaň ho odtamtud. Proč tam nezaletíš a neodvedeš ho?“

„Nejdřív si musím promluvit se Sandřinou matkou, jestli by si k sobě nevzala Sandru s dítětem.“ Když vytočil její číslo v Bakersfieldu, ozvala se mu hned po prvním zazvonění telefonu.

Zdála se opilá a značně primitivní, ale věděla, kdo Oliver je a věděla o Sandře, Benjaminovi a o dítěti. Oliver jí trpělivě vysvětloval, že jak podle jeho, tak podle Benjaminova názoru nastal čas dohodnout se na některých dalších opatřeních. Zeptal se, jestli by nebyla ochotná vzít si dceru s dítětem zpátky k sobě. Po chvíli kličkování se zeptala Olivera na jedinou věc, která jí opravdu ležela na srdci.

„A kdybych si je sem vzala, kolik byste byl ochotný za dítě vysolit? A jak to bude s ní?“

„To uvidíme.“ Dal bych nevímco za to, aby Sandru odstranil z Benjaminova života. To ovšem nebyl ochoten její matce prozradit. Nevěděla by potom co chtít. „Záleží na tom, kolik byste si představovala vy. A samozřejmě bych očekával, že

Sandra bude pracovat a živit se taky sama, jestli se ovšem nevrátí do školy.“ Matka o případné dceřino vzdělání neprojevila sebemenší zájem.

„Tak kolik byste dal?“

„Řekněme pět set měsíčně za ni a za dítě.“ Nebylo to bůhví kolik, ale stačilo to, zvláště když budou žít s matkou pohromadě.

„To by šlo.“ Chtěla to mít jisté, než si to on rozmyslí.

Bože, na dítě se přece skoro nic neutratí. Krmí se jen nějakou dětskou šlichtou a za zbytek peněz si mohou obě se Sandrou trochu užít.

„Jste ochotná podepsat smlouvu, že s touto částkou souhlasíte?“

„Jo. Jasně.ů

„Kdy jste ochotná si Sandru k sobě vzít?“

„Já, sakra, nevím. Zrovinka teď nepracuju. Aspoň bych jí mohla s malým pomáhat“ V jejím hlase se ozvalo na druhém konci telefonu zaváhání. Rozhodně není nadšená pomyšlením, že má mít u sebe nějakého řvoucího spratka a že si uváže Sandru znovu na krk, i když by jí ovšem přišly vhod takové peníze, jestli se jí nepodaří vytlouct z toho ještě víc. „Pak by to ale přišlo, jak mi teď napadá, na sedm stovek.“

„Šest.“ Oliverův obličej ztuhl odporem. Bylo mu proti mysli s ní i jen vyjednávat. Zvedal se mu žaludek, jen co ji poslouchal, natož z pomyšlení, že Benjamin žil s její dcerou.

„Tak fajn. Já to beru.“

„Zítra je nechám posadit do letadla k vám.“

Zavolal potom Margaretu a požádal ji, jestli by nemohla zajet do jejich domu v Purchase a pomoci Sandře dostat se s dítětem na letadlo do Los Angeles. A taky, aby si potom nechala na víkend

Benjamina u sebe. Chtěl, aby se syn trochu zklidnil a navíc se bál vystavovat ho stresu, že by letěl do Los Angeles stejným letadlem jako Sandra s malým Alexem.

Margareta mu připadala jako anděl spásy, když rychle souhlasila, že se vším pomůže. Nezdále se zneklidněná nebo zmatená, byla s naprostým klidem ochotná udělat cokoli, aby

Oliverovi pomohla a neznervóznila přitom jeho otce. Poděkoval jí z celého srdce a ona ho ještě ujistila, že po Benjaminově odchodu dům v Purchase uzavře, zapne poplašné zařízení a bude na dům i dál dohlížet. Oliver ho ještě rozhodně nechtěl prodávat, dokud si nebude jistý, že v Kalifornii zůstanou. Měl ho jako pojistku, a proto si taky v Kalifornii dům jen pronajal.

Potom zatelefonoval Benjaminovi, který jako by čekal přímo u telefonu. „Už jsem všechno zařídil, synku. Mluvil jsem s její matkou a ona si je ráda k sobě vezme.“ Chtěl, aby to vyznělo jako srdečnější přijetí, než byla skutečnost a vysvětlil

Benjaminovi, že on sám bude za výchovu dítěte platit odpovídající sumu, takže si Benjamin nemusí dělat starosti.

„Zítra na ně bude na letišti čekat předem zaplacená letenka a

Margareta přijede Sandře pomoct s balením a tebe odveze k dědečkovi. Myslel jsem, že bys u nich mohl strávit den nebo dva a potom se vypravit sem.“ Konečně ho bude mít doma. Po všech těch měsících bude zase zpátky v jejich kruhu a začne buď nový život, nebo naváže tak trochu na ten starý. Oliver věděl, že to pro Benjamina už nikdy nemůže být jako dříve, nemůže vymazat, co se stalo, nebo zapomenout na své dítě, ale má právo dostat se dál a ne se jen pohřbít zaživa s děvčetem, které ani nemiluje, a s dítětem, které ve skutečnosti nikdy mít nechtěl.

S tou šlechetností to už dost dlouho přehání, ale teď, když vylezl s pravdou ven, ho Oliver z té bryndy dostane za každou cenu a jak nejrychleji to půjde, než si to Benjamin zase rozmyslí. Benjamin se nejdřív zarazil nad představou, že má nechat Sandru odejít s dítětem. Ale byl už příliš unavený a deprimovaný, než aby se zmohl na další odpor. Jeho otec mu stále opakoval, že se o dítě bude starat Sandřina matka.

Benjamin nakonec na všechno otupěle přistoupil a potom po dlouhé odmlce otci smutným hlasem poděkoval.

„Jen se mi bude strašně stýskat po Alexovi. Je teď tak roztomilý, taťko. Už leze. Já nevím“ Zase začínal váhat.

„Třebas to není nejsprávnější.“ Jenže v skrytu duše už toužil po tom, aby ze sebe všechnu tu zodpovědnost setřásl. Vždyť posledních několik měsíců bylo jako zlý sen.

„Ale ano, takhle je to nejsprávnější,“ uklidňoval ho Oliver.

„Vždyť ho můžeš v Bakersfieldu navštěvovat. Jsou to odtud jen dvě hodiny cesty. Nic lepšího vás všechny nemohlo potkat. Tebe,

Sandru i dítě. Už se s tím vším nemůžeš potýkat v takové dálavě sám. Choval ses prozatím bezvadně a jsem na tebe pyšný. Ale musíš myslet taky na sebe. Nemůžeš ve svém věku svému synovi nic poskytnout, když nemáš v kapse ani maturitní vysvědčení ze střední školy.“

„Já vím.“ A potom se Benjamin ustaraně zeptal. „Opravdu

Sandřina matka slíbila, že jí s Alexem pomůže? Sandře nevěřím, že by se o něho postarala sama.“ „Ano, slíbila to, a dokonce ani nepracuje. A teď se běž trochu vyspat.“ Jenže právě při těchto slovech se ozval z dálky dětský pláč. Benjamin se rozhodl počkat v domě na Sandru, až se vrátí, a Margareta tam měla přijít až ráno. „Zavolám ti zítra večer k dědečkovi.“ Když mu druhý den zatelefonoval, ohlásila mu Margareta, že spí. Div mu to prý srdce neutrhlo, když Sandra s dítětem odjížděly. Nechtěl ani slyšet, aby po jejich odjezdu z domu v Purchase sám neuklidil, a když se nakonec dostal k dědečkovi, byl ze všech těch otřesů a napětí úplně vyřízený.

Rozchod se Sandrou se zřejmě neobešel bez roztrpčení a křiku.

Margareta ho nakonec uložila do postele jako dítě, dokonce i bez večeře. Chtěla od Olivera slyšet, jestli by tam Benjamin neměl raději ještě pár dnů zůstat, ale Oliver ho chtěl mít rozhodně už v Kalifornii, jen co se natolik sebere, aby se mohl vydat na cestu. Teď se potřeboval odtamtud dostat

a nechat tu noční můru celého minulého roku co nejdál za sebou.

„Je to bezvadný chlapec, Olivere. Měl byste na něho být patřičně pyšný. Choval se až do konce jako správný chlap. Ale přitom se div nezhroutil, když ten malý odjížděl.“

„Já vím.“ Nikdy by nečekal, že Benjamin bude na svém dítěti tolik lpět, což rozhodně přinášelo komplikace, ale možná se všechno postupně změní, jeho láska může časem trochu ochladnout, anebo Sandra možná projeví ochotu dítěte se právně vzdát, a dovolí Benjaminovi, aby ho adoptoval. Oliver se o tom radil s právníkem, který ho ale ujistil, že dokud nebude Sandra ochotna se dítěte vzdát, a ona prozatím není, potom se jí dítě nedá žádným způsobem odejmout. Zachovali se správně, že jí pomohli, aby si dítě odvezla, ale bylo by prý také správné, aby je mohl Benjamin navštěvovat. „Ještě jednou vřelé díky,

Margareto, že jste se o to všechno postarala,“ řekl Oliver.

„Nerad vás tím vším obtěžuju, ale nevím opravdu, na koho jiného se obrátit.“ Napadlo ho sice, že zavolá do New Yorku Daphne.

Jenže ta byla moc daleko a měla plné ruce práce ve svém zaměstnání. Margaretu mu seslalo samo nebe, jak se s tím problémem vypořádala, a byl jí za to hluboce vděčný. Otec měl pravdu. Je to výborná ženská.

„Váš otec říká, že se vám Benjamin hodně podobá, když jste byl v jeho věku. Je energický, laskavý, ale umíněný.“ Oliver ji poslouchal s údivem, protože si vždycky myslel, že se Benjamin víc podobá své matce. „Však on se teď už srovná, nedělejte si o něho starosti. Zítra nebo pozítří ho posadím na letadlo.“

Znovu jí poděkoval, a když zavěsil, zavolal Sandřinu matku do

Bakersfieldu, aby se ujistil, že Sandra s dítětem v pořádku dojeli. Potvrdila mu, že ano, a chtěla jen vědět, jak rychle dostanou první šek.

„Poslal jsem vám ho poštou už včera, paní Carterová,“ odpověděl jí s opovržením Oliver. „Je malý v pořádku?“

„Je roztomilý,“ řekla spíše, aby ho potěšila, než proto, že by ke svému vnukovi něco skutečně cítila. Potom si Oliver konečně oddechl a usadil se pohodlně na gauč vedle Charlotty, která většinu tohoto vzrušení prožívala s ním. Konečně snad tohle utrpení spěje ke konci.

Otočil se k ní s unaveným úsměvem. Něžně ho pohladila po vlasech. „Pro toho mého chlapce to byl pekelný rok, Charlie.

Zaplať pánbůh, že je zase svobodný.“ Sám ale taky pociťoval bolestný smutek při pomyšlení na Alexe. Vždyť teď se jim vytratí mnohem víc z jejich života.

„Benjamin musel asi svést těžký boj, než tě zavolal. Ale musíš přiznat, že dokázal svůj zápas vzdát včas, dokud ještě měl dost sil.“

„To jistě. V mnoha ohledech si ho vážím. Jen mi je líto, že tím vším musel projít.“ Navečeřeli se toho dne sami v klidu, až když Melka se Samem odešli nahoru. Mezitím jim už Benjamin volal, takže všichni bratra čekali druhý den. Po Oliverově naléhavém upozornění, že Benjamin má za sebou ošklivé chvíle, slíbila Melka, že se bude všemožně snažit, aby mu situaci usnadnila. Všichni byli sice zvědaví, jak se Benjamin rozhodne se školou, ale nikdo to ještě nemohl předvídat.

Pozdě večer dovezl Oliver Charlottu k ní domů, ale zůstal tam jen na jednu rychlou skleničku. Mluvili pouze o Benjaminovi a kromě nějakého krátkého líbání v kuchyni nebylo na nic jiného ani pomyšlení. Kdepak byl konec jeho divokému, nespoutanému řádění s Megan. Oliver se na Charlottu jen žalostně usmál, než odešel a omluvil se za všechny ty zmatky.

„Obávám se, moje milá, že brzy zjistíš, že s dětmi nikdy nejsou věci přesně tak, jak si to člověk maluje. Já si na to za ta léta už musel zvyknout, ale pro tebe to nemůže být moc velká zábava. Rozhodně jsem ti v posledních pár dnech nebyl dobrým společníkem.“

„Byl jsi bezvadný a nikdy bych nečekala, že se budeš chovat jinak.“ A protože se velice ráda zdržovala jak s ním, tak s jeho dětmi, a protože ji pro toho dosud neznámého chlapce bolelo srdce, měla najednou návrh. „Nechtěl bys, abych s tebou šla zítra večer na letiště, nebo s ním chceš být

raději sám?“

Vždycky byla ohleduplná, když šlo o čas, který potřeboval pro své děti, a Oliver si toho patřičně vážil. Jako by všechno dokázala pochopit a se vším byla ochotná pomáhat.

„Na řeči bude spousta času, až se dostaneme domů. Byl bych rád, kdybys jela se mnou, Charlie.“ Usmál se na ni a opět ji políbil, ale za několik minut nato ji opustil, protože byl sám značně vyčerpaný. Nedovedl si ani představit, jak asi musí být po všech těch zkouškách Benjaminovi. Ale rozhodně nebyl vůbec připravený na vychrtlého, bledého a sklíčeného chlapce, se kterým se setkal druhý den večer na letišti a který se mu s pláčem vrhl do náruče, zatímco se Charlotta držela v diskrétní vzdálenosti. Konečně si Benjamin otřel oči a podíval se na otce tak, jako by to byl dlouho ztracený přítel. Charlotta se otočila, aby neviděli její slzy, ale oni k ní už oba pomalu mířili, aby se s ní Benjamin seznámil.

„Dovol Charlotto, abych ti představil svého syna Benjamina.“

Oliver mluvil tichým hlasem a Charlotta dobře chápala, že je to pro oba večer plný sentimentu. Ale chlapec se pokusil setřást trochu svůj zmatek, když jí podával s úsměvem ruku.

„Sestra mi o vás hodně psala a viděl jsem mnohokrát váš program. A Sam mi psal o morčeti. Udělala jste na naše velký dojem, slečna Sampsonová.“ Charlotta byla jeho milými slovy polichocena, a když ho políbila něžně na tvář, všiml si Oliver, jak jsou jeden druhému podobní. Každý si mohl myslet, že jsou příbuzní s jejich lesklými rezavými vlasy, smetanovou pokožkou a s mírným popraškem pih.

„Ty mi lichotíš, Benjamine, ale udělal bys mi větší radost, kdybys mi říkal Charlie. Jaký byl let?“ „Myslím, že dobrý, ale většinu jsem prospal.“ Byl stále ještě citově udolaný a naprosto vyčerpaný. Spal celé dopoledne, než ho Margareta odvezla na letiště, jak slíbila jeho otci. A potom se polohlasem otce rychle zeptal. „Mluvil jsi večer se Sandrou?

Je malý v pořádku?“

„Mají se dobře.“ Oliver, nešťastný, že si Benjamin dělá stále starosti o ty dva, vykročil jako první k výdeji zavazadel. Bylo to smutné, jak se Benjaminovi po synovi stýskalo a jak byl Alex pořád ještě v popředí jeho zájmu. . Oliver si postěžoval

Charlottě, když ukládali Benjaminova zavazadla do jeho pokoje a zůstali chvilku sami.

„Copak na něho může vůbec zapomenout, Ollie?“

„Ne, já vím, že ne. Ale už je na čase, aby myslel taky na sebe.“

„Však on bude. Nech ho vydechnout. Ještě se nevzpamatoval z šoku. Nezapomínej, co prožil.“ Potom se vydali za ostatními dolů. Všechny děti včetně

Benjamina se nahrnuly do kuchyně. Když tam vešli Oliver s

Charlottou, žvýkal Benjamin právě několikaposchoďový sendvič a měl před sebou mísu rozinkového pečiva, které mu uchystala

Aggie. Melka mu něco vzrušeně vyprávěla a Sam mu pořád strkal před obličej své morče, aby mu ukázal, jak je krásné. Benjamin je poslouchal a usmíval se. Jak příjemné je být zase doma, mnohem lepší, než si některý z nich dovede vůbec představit.

Připadal si, jako by právě prožil rok na jiné planetě.

„Co škola?“ vyptával se Melky.

„Hrozně prima. Uvidíš, jak se ti tam bude líbit.“ Ale v tu chvíli by se nejraději kousla do jazyku. Otec ji varoval, aby na Benjamina se školou nespěchala, ale bratr jí hned poznal na očích, na co myslí, a jen se zasmál.

„Žádné strachy, sestři. Nenaštval jsem se, neboj.“ Ale ještě jsem se nerozmyslel, co budu dělat. Nejdřív musím zajet do

Bakersfieldu zjistit, co je s Alexem. Potom se poohlédnu, jestli bych nemohl složit vyrovnávací zkoušku na střední škole.

A když se mi podaří uspět, mohl bych to zkusit na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.“ Ten tam je sen o Princetonu, Yalu nebo Harvardu, ale Kalifornská univerzita je dobrá škola a on chce být

nějaký čas blízko domova. Momentálně nestojí o nic jiného.

Když šly ostatní dvě děti spát, zopakoval Benjamin totéž znovu Oliverovi a Charlie dodala, že sama na Kalifornskou taky chodila a nabídla se, že mu dá pro univerzitu doporučující dopis, jestli to bude k něčemu dobré.

„To by bylo prima,“ poděkoval jí Benjamin a pokoušel se zamaskovat, jak ji okukuje. Ale celý večer byl přímo u vytržení, jak je příjemná a hezká a jak je do otce neskrývaně blázen. Večer se Charlie nesmlouvavě rozhodla, že se dopraví domů tentokrát sama, protože si přála, aby měli otec se synem trochu času jen pro sebe. Když odjela, měl pro ni Benjamin k otcově potěšení jen samá slova chvály.

„Ani v loterii jsi nemohl vyhrát líp, tati. Je báječná.“

„Taky si myslím,“ usmál se Oliver, ale potom se zadíval ustaraně na syna, aby zjistil, nakolik je poznamenaný. Navenek žádné šrámy vidět nebyly, jen v jeho očích, které jakoby zestárly o mnoho let. „Jsi v pořádku? Myslím, doopravdy?“

„Půjde to. Můžeš mi půjčit nějaké auto, taťko? Chtěl bych zítra zajet do Bakersfieldu za Alexem.“ „Myslíš, že bys měl? Totiž tak brzy. Sandře se to nemusí líbit. Snad byste si měli od sebe vy dva chvilku oddychnout.“

Benjamin si natáhl nohy a z celého obličeje mu vyzařovala úleva, když se s hlubokým výdechem pohodlně rozvalil na gauči.

„Nejradši bych ji už nikdy neviděl. Ale chci se přesvědčit, že kluk je v pořádku“

„Ty ses do něho zbláznil, viď?“ Přestože miloval přesně stejně své děti, sotva se narodily, u Benjamina něco takového nečekal, kupodivu se zmýlil.

„Přece víš, že to ani jinak nejde, je tom můj syn, taťko.“

Benjamin se tvářil překvapeně. Pro něho bylo naprosto nepodstatné, jestli je jeho syn legitimní nebo ne. Miloval prostě své dítě.

„Asi máš pravdu. Měl jsem při tvém narození stejné pocity.“

Radši by dal život, než aby se na něho vykašlal, nebo aby ho svěřil někomu, komu nedůvěřoval. Konečně trochu pochopil pocity svého syna. „Můžeš si vzít kombíka, jestli chceš. Jen nezapomeň upozornit Aggii, že si ho bereš, kdyby náhodou potřebovala nakupovat, nebo vyzvednout Sama.“ „Díky. A slibuju, že jakmile tohle vyřídím, připravím se na školu. A kdybych náhodou musel na Kalifornskou univerzitu čekat moc dlouho, začnu pracovat. Nebudu tu jen tak vysedávat na zadku. Rád bych ti taky, taťko, poděkoval za všechno, co jsi pro mne udělal.“ Benjaminova slova vehnala Oliverovi slzy do očí. Když vstával unavený, ale spokojený, že má syna zase zpátky doma, pohladil ho něžně po koleně.

„Benjamine, teď nejdřív přemýšlej, jak si zařídíš život.

Jednou se všeho dočkáš. Hodné ženy i dětí podle libosti, jen to musí být ve správnou dobu, správným způsobem a se správnou ženou, když budeš mít štěstí.“

Benjamin se té radě usmál a podíval se zvědavě na otce. „Ty si ji chceš vzít, taťko? Myslím Charlie?“ „Nejspíš ano.“ Otec se na svého syna usmál s chlapskou otevřeností. Benjamin už rozhodně není žádné dítě.

„To víš, rád bych, jen jsme ještě neměli dost času si o tom pohovořit.“ Vyhýbá se té otázce už celý měsíc. Ví dobře, jak důležitá je pro ni její umělecká dráha, a proto se hrozně bojí, že ho odmítne. Nechce všechno pokazit tím, že se jí zeptá příliš brzy, ale přitom to od prvního večera považuje za jedině správné. Bylo jen otázkou času, kdy ji požádá o ruku. To, co poznal s ní, se nedalo srovnat s ničím v minulosti a taky ještě nikdy takovým způsobem nikoho nemiloval, ani Sáru. Uvědomoval si teď, jak to s ní bylo vždycky obtížné, jako by nikdy úplně do jeho života nezapadala. Ale s Charlottou byli pro sebe jako stvoření. Charlie představovala všechno, o čem vždycky snil. „Je báječná. Moc se mi líbí.“

„Mně taky,“ usmál se Ollie a potom Benjamina zavedl nahoru do ložnice. Když se pak pomalu loudal do vlastní ložnice, byl šťastný, že je má zase všechny pod jednou střechou. Svá tři kuřátka,

která mu tak rychle odrůstají, teď dokonce už i Sam.

Už ho nikdy nenapadne přijít spát k otci do postele. Ale Oliver je ve svém pokoji bez něho velice spokojený, zejména když tam má Charlie.

24

Příští den odjel Benjamin do Bakersfieldu. Přestože nebyl tamními poměry nadšen, Sandra byla doma a její matka na všechno zřejmě dohlížela, a ve víc Benjamin doufat ani nemohl. Dům byl sešlý a zanedbaný, klimatizace nefungovala a Alex spal v postýlce v obývacím pokoji vedle řvoucí televize. Výskal ale radostí, když se vzbudil a uviděl tam Benjamina, takže ho

Benjamin opouštěl s těžkým srdcem, i když od Sandry vypadl rád.

Do Bel Airu se vracel trochu klidnější. V příštích několika týdnech složil na střední škole vyrovnávací zkoušku a přihlásil se na Kalifornskou univerzitu, kam ho za další čtyři týdny přijali. V té době si už sehnal na částečný úvazek práci v knihkupectví v areálu univerzity a byl pevně rozhodnutý si to místo udržet, aby mohl přispívat na měsíční splátky za Alexe.

Když zajel do Bakersfieldu znovu, našel zdánlivě všechno při starém, jen s tím rozdílem, že Sandra tentokrát doma nebyla a o dítě se starala pouze její matka, která při tom sice popíjela pivo, ale dítě se tvářilo šťastně. Benjamin si s ním hodinku pohrál, než zase odjel domů. Tentokrát se o této návštěvě otci nezmínil. Měl pocit, jako by Oliverovi bylo proti mysli, že se stále ještě na dítě tak citově váže. Benjamin věděl naprosto jasně, že to jinak nejde, vždyť i kdyby měl jednou další děti, bude Alex stále jako jeho prvorozený důležitou složkou jeho života. A rozhodně nechtěl pustit jeho blaho ze zřetele.

Sandřina matka neměla proti Alexovi zřejmě žádné námitky, protože jí přicházel velice vhod obnos, který dostávala s pravidelnou přesností každý měsíc. Nic lepšího než Alex ji v životě nepotkalo. Musela uznat, že Sandra opravdu nebyla hloupá, když se nechala zbouchnout Benjaminem Watsonem.

Watsonovi sice nebyli boháči, ale vedlo se jim velice dobře a po troše detektivního úsilí na východě paní Carterová zjistila, že si chlapcův otec přijde na náramně slušné peníze. A právě před pár týdny se dočetla v jednom malém článečku nějaké společenské rubriky fascinující novinu. Starý Watson prý chodí s Charlottou Sampsonovou. Právě teď to pro ni nemá velký význam, ale kdyby jí snad přestali platit, co jí patří, neškodilo by menší vydírání.

Něčím takovým si Ollie vůbec nelámal hlavu. V překrásném milostném opojení trávil s Charlottou za nadšeného souhlasu dětí čím dál víc času. A koncem dubna konečně sebral odvahu a požádal ji o ruku.

Večeřeli ten den jako ostatně často v tiché intimitě restaurace Chianti a on jí nepřinesl ani žádný prsten jako překvapení, ani si před ní neklekl na koleno. Počkal, až dojedí a potom se na ni nervózně zadíval za jejího tichého smíchu. I když si sice nemohla být jistá, usoudila dobře, co bude následovat.

„Jak se ti dnes dařilo v kanceláři?“ dobírala si ho a on jen tiše zareptal.

„Tohle mi nedělej Chtěl jsem, s tebou mluvit o něčem důležitém. Už dávno se k tomu chystám. ale nevěděl jsem, co na to budeš říkat s tou tvou uměleckou dráhou a vším tím kolotočem“ „Chceš mi snad nabídnout práci?“ usmála se nevinně.

„Dej pokoj. Ale když jsi o tom sama začala vlastně ano.

Dalo by se tomu tak říkat. Trvalé postavení s mizerným platem, ve srovnání s tím, co si sama vyděláváš. Celoživotní úvazek v domácnosti se třemi většími přítěžemi, sem tam nějakým požitkem a posléze s penzí.“

„Neopovažuj se mluvit o svých dětech jako o přítěži, Olivere

Watsone! Mám je náhodou strašně ráda.“ Málem se za ně urazila a on uchopil její ruku pevně do své a zvedl ji ke rtům, aby ji políbil na prsty.

„Já taky. Ale mám taky strašně rád tebe. Co bys řekla tomu, kdybychom se vzali?“ Měl srdce až v krku, když ji o to žádal, a vůbec by se nedivil, kdyby ho odmítla. Beze slova mu jen vlepila hubičku. „Nic krásnějšího jsem v životě od nikoho neslyšela,“ prohlásila nakonec. Ale pořád mu ještě nedala jasnou odpověď a on prožíval muka, než se jí dočkal.

„Tak co?“

„Myslím, že to oba musíme promyšleně zvážit. Ty ještě víc než já. Já vím, co bych získala, Ollie. Miluju vás všechny čtyři, ale ty jsi ještě nikdy neměl za manželku ženu, která má svoji profesi, a to je někdy pěkný blázinec, zvláště při tom, co dělám já. Ani při sebevětší snaze si nezachováme příliš soukromí, lidi se nade mnou budou pořád rozplývat, alespoň pokud hraju v tom svém programu. A to vám někdy může lézt pěkně na nervy.“ Už to zažil. Kdykoli si spolu někam vyšli, ty neustálé žádosti o autogram, novináře, dobře míněné obtěžování.

Ale jemu to nevadilo a byl na ni hrdý. Nevadilo mu držet se v pozadí, zatímco ona se předvádí jako hvězda.

„Mně to vůbec nepřekáží.“

„Víš to tak jistě? Jednou se na tohle všechno jistě vykašlu, ale upřímně řečeno, Ollie, teď ještě ne. Ještě se mi nechce.

Dřela jsem příliš dlouho jako mezek a teď bych těžce nesla, kdybych to měla vzdát, dokud z toho na oplátku nevyzískám vrchovatou míru zadostiučinění.“

„Chápu tě. Ani bych neočekával, že se vzdáš své profese.

Myslím, že by to byla obrovská chyba.“

„Já taky. I když tě sebevíc miluju, měla bych ti to asi za zlé. Jak myslíš, že by to přijaly děti?“ Nebylo jí to lhostejné. Znamenaly hodně pro ni i pro něho, a proto chtěla, aby se jejich rozhodnutí zamlouvalo i jim, Ollie se jen zazubil.

„Řekly, že se se mnou rozvedou, když tě nepožádám o ruku. A počítám, že mi utečou a budou si hledat nového tatíčka, jestli mě odmítneš.“

„To by pěkně prohloupily. Lepšího by nenašly na celém světě.“

„Jen nepovídej. Jsem na ně trochu moc přísný.“

„Povídám. A přísného jsem tě ještě neviděla. Ohromně to s nimi umíš.“ Benjamin se už zase dal na správnou cestu. Melka je vynikající studentka a Sam nebyl nikdy v životě šťastnější.

Všem jim to teď dobře klape. A potom se na něho Charlotta zadívala s ostýchavým úsměvem. „Jednou bych taky měla ráda vlastní děti. Jedno nebo dvě a možná i tři, jestli s tím nezačnu příliš pozdě. Co bys tomu říkal? Měl bys potom v domě dětí jako smetí a k tomu ještě všechna ta morčata, bílé myšky a chov dešťovek.“ Oba se zasmáli, ale šlo o vážnou věc. Měla pravdu, že o ní začala mluvit. Uvažoval o tom se svraštělým čelem, ačkoli ho to už dříve taky napadlo. Ve skutečnosti si už nepředstavoval, že by měl další děti. Ale nakonec to není v pětačtyřiceti myšlenka k zahození a ona si alespoň v duchu libovala, že se rovnou nerozběsnil.

„Jen nevím, jestli nejsem už příliš starý a unavený, abych začínal s tím vším od začátku. Děti nejsou vždycky taková slast, jak se ti zdá.“ Užil si toho za poslední rok do omrzení, ale věděl taky dobře, jak sladká je potom za to trápení odměna a nechtěl ji o ni připravit. Na to ji měl příliš rád. A Charlotta toho mohla hodně nabídnout jak vlastním dětem, tak jeho dětem. Stálo to za úvahu, jestli ji tím přesvědčí, že mají žít v budoucnu spolu. „Myslím, že bych se nechal umluvit, rozhodně alespoň na jedno,“ pod jejím prosebným pohledem však zjihl a dodal s úsměvem, „tak dobře, možná i na dvě. Ale na víc ne, k tomu mě nenuť, nezapomínej, že jsem dědeček.“

„To se nepočítá,“ prohlásila, protože jí na to připadal příliš mladý, ale Oliver opáčil smutně. „Pro Benjamina ano.“

„Jen jsem tím myslela, že na to nejsi dost starý, aby sis tak říkal.“

„Ale někdy si tak připadám. Ovšem kromě toho, když jsem s tebou. Myslím, že by se nám spolu žilo krásně. Mohli bychom toho spolu tolik podnikat. Cestovat, bavit se, já bych ti pomáhal v umělecké dráze. Poprvé v životě cítím až do morku kostí, že by to bylo každým coulem to pravé, vůbec o tom

nepochybuju.“ Byl ve výborné pohodě.

„Je to divné, ale já taky ne. Vím, že tě upřímně miluju,

Olivere. Jen chci, aby sis byl i ty sám jistý.“

Jen chvilku zaváhala, než ho znovu políbila a zašeptala mu tiše do ucha: „V tom případě ať je po tvém, Olivere. Ale chtěla bych počkat rok od našeho seznámení, aby bylo všechno, jak se sluší a patří. Co bys řekl vánocům?“

„Myslíš to opravdu vážně?“ Tvářil se nevěřícně. Sarah je pryč už víc než rok a měsíc je s ní rozvedený. Tuhle ženu miluje z celého srdce a ona si ho chce opravdu vzít. Charlie s úsměvem přitakala a najednou se rozesmála a vypadala stejně šťastně, jako se cítil on.

„Samozřejmě, že to myslím vážně. Nebude ti vadit, když počkáme do vánoc?“

„Trochu bude. Ale z druhé strany se mi docela zamlouvá tvůj nápad se staromódními zásnubami.“ „V červnu začneme pauzírovat. Mohli bychom si někam na měsíc nebo na dva vyjet. Nabídli mi roli v jednom filmu, ale je to jen taková slátanina. Mnohem raději bych si někam s tebou a s dětmi vyjela, jestli si je ovšem k sobě nebere Sarah.“

„Bere. Ale jen na srpen.“

Celý zbytek večera už jenom plánovali, a když ji ten večer zavezl domů, zůstal u ní, aby se pomilovali na oslavu svého zasnoubení.

25

Druhý den to oznámil dětem, které byly nadšením bez sebe.

Oliver zabědoval, když chtěl Sam hned vědět, jestli ho s sebou vezmou na svatební cestu. Charlotta požádala Melku, jestli by jí nechtěla jít na svatbu za družičku. Mělo to být až za osm měsíců, ale když se o tom bavili, chovali se všichni jako vzrušené děti.

Oliver si příští den zajel pro Charlottu do ateliéru. Když k němu přistoupila do auta, čekala na ni na sedadle malá čtvercová krabička, zabalená v tyrkysovém papíru a převázaná bílou saténovou stužkou. Charlotta ji otvírala roztřesenýma rukama, a když uviděla zářit na černém sametovém podkladu krabičky prsten, zajíkla se překvapením, Byl to překrásný diamant broušený jako smaragd a Charlottě se zaleskly v očích slzy, když k Oliverovi natáhla ruku, aby jí ho navlékl.

„Ten je nádherný, Ollie.“

„Však ty taky,“ políbil ji a přivinul si ji k sobě. Charlie se k němu tulila na celé zpáteční cestě domů k dětem.

Tisk se této novinky zmocnil během několika dnů, čehož producenti Charlottina programu plně využívali. Oddělení pro styk s veřejností ve studiu nedalo Charlottě pokoj, neustále požadovali její fotografie s Oliverem a s dětmi. Volali z časopisů People a US, a oznámení o jejich zasnoubení se objevila v Newsweeku a v Time, novináři nedali pokoj dokonce ani dětem. Charlottu to strašně zlobilo a Oliver taky nebyl právě nadšený, když objevil několikrát před domem smečku fotografů. „Jak to vůbec sneseš?“ ptal se často Charlotty. Nakonec se kvůli tomu rozhodli strávit raději letní prázdniny ve vypůjčené vile v Trancasu, kde měli klid.

Příštích několik dalších týdnů nebylo k přežití, dokud se situace pomalu neuklidnila. Oliverovi blahopřála dokonce i

Sarah. Dozvěděla se tu novinu od Sama, ale taky se o tom dočetla v tisku.

„Děti jsou do ní zřejmě blázni, Ollie, jsem ráda a moc ti to přeju.“

„Já taky. Jen ti novináři, kdyby tolik neotravovali.“

„Na to si zvykneš. Takový už je Hollywood!“ škádlila ho, ale měla zřejmě za něho upřímnou radost a Margareta s otcem byli také nadšeni. Byla to šťastná doba, přestože jak Oliver, tak

Charlie měli plné ruce práce, než mohli odjet s dětmi na letní prázdniny do Trancasu.

Charlotta konečně dotočila poslední pásek v této sezóně, děti skončily školu a Oliver opustil kancelář, aby si vybral čtyřtýdenní dovolenou. Potom se vydali v pěti do Trancasu.

Strávili tam na pláži božský měsíc a Melka se Samem potom odletěli na východ navštívit matku. Charlie se chystala natočit několik dalších reklam, Oliver musel zpátky do práce a Ben se měl koncem září pustit do studia na Kalifornské univerzitě.

Těsně před tím jednou pozdě odpoledne zazvonil telefon právě ve chvíli, kdy se vrátil Benjamin domů, aby se převlékl, že půjde s Charlie a s otcem na večeři. Benjamin si myslel, že ho volá otec z kanceláře. Ale ke svému údivu uslyšel hlas Sandřiny matky, která s ním chtěla mluvit. Srdce se mu úlekem málem zastavilo, když jí uslyšel.

„Stalo se něco, paní Carterová? Je Alex“

„Ten je, myslím, v pořádku.“ Znělo to divně. Sandřina matka o tomto rozhovoru dlouho uvažovala. Snažila se přijít na to, jak by z nastalé situace pro sebe něco vyzískala, ale nakonec se rozhodla, že mu to řekne. Má právo se to dozvědět a není to špatný kluk. A do malého je blázen. Snad bude lepší, když jim prokáže laskavost. Právě to se jí honilo hlavou, když vytáčela jejich číslo. „Sandra dala včera ráno malého do útulku. Nabídla ho k adopci. Myslela jsem si, že byste to možná měl vědět.“

„Kam že ho dala?“ Benjamin měl srdce až v krku. „To nemůže udělat. Je to přece taky můj syn. Kde je? Nedopustím, aby to udělala, paní Carterová. Postarám se o něho sám. Navrhoval jsem jí to, už když jsem byli v Purchase.“

„Myslela jsem si, že to budete takhle brát, proto volám.

Říkala jsem jí, aby vás zavolala. Jenže ona ho tam jen odložila a utekla. Odjela dnes ráno někam na Havaj.“

„Děkuji vám děkuji vyřiďte jim, že si pro něho hned jedu nebo vlastně já jim zavolám sám.“ Ale když zavolal do útulku, který mu udala, sdělili mu, že Alexander Carter, jak se nazývá, je teď v poručenství soudu. Benjamin prý bude muset prokázat své otcovství, přihlásit se k opatrovnictví a žádat o ukončení Sandřiných práv. Teď už prý záleží pouze na soudu.

Zavolal horečnatě otci a vytáhl ho ze schůzky s novým klientem.

V té chvíli už byl naprosto hysterický, takže ho Oliver žádal, aby se uklidnil a všechno mu pomalu vysvětlil.

„Dobře, dobře už tomu rozumím. Zavolám právníka. Ovládej se, Benjamine. Ale ještě než něco podnikneme, byl bych rád, kdyby sis rozmyslel, co vlastně chceš. Chceš opravdu dostat chlapce do plného opatrovnictví? Teď je to už jen na tobě, chlapče.“ Teď, když má konečně možnost vyhrabat se z toho marastu, jestli ovšem o to opravdu stojí. Ale Oliver byl rozhodnutý podat synovi pomocnou ruku v čemkoli, co si bude přát, i kdyby to pro něho bylo sebebolestnější. Benjamin byl však přesvědčen, že nemá jinou volbu. Chce svého syna dostat zpátky i za cenu, že se už nikdy na školu nevrátí a že bude už vždycky dělat jen příležitostné práce. Je prostě rozhodnutý svého syna si ponechat a vychovat ho, ať to stojí co stojí. S takovými pocity se nedalo argumentovat a Oliver ani nechtěl.

Nařídil Benjaminovi, ať zůstane, kde je, že ho zavolá zpátky.

Po půl hodině ho opravdu zavolal se vzkazem, že se sejdou v kanceláři Loeb a Loeb v Century City ve čtyři hodiny.

Benjamin tam byl o deset minut dříve a právník, který je přijal, byl laskavý pán, zvyklý projednávat mnohem důležitější případy. Ale protože to byli právní zástupci Ollieho firmy, neodmítli Oliverovi pomoc.

„Jestli je to, mladý muži, opravdu vaše přání, nemyslím, že to bude zase tak komplikované, jak se zdá. Už jsem dnes mluvil se všemi zainteresovanými stranami i s úřady a situace se zdá dost jasná. Vaše otcovství zřejmě nebude zpochybňováno. To děvče už podepsalo dokumenty, že se chce dítěte vzdát. Ještě jsme s ním mluvit nemohli, ale potvrdí-li nám to ještě písemně, potom budete mít v opatrovnictví dítě vy sám a jí budou nakonec mateřská práva odebrána. Je to nesmírná odpovědnost, Benjamine, a měl byste si to důkladně rozvážit, než se pro něco takového rozhodnete.“

„Už jsem si to , pane, rozvážil. Nic jiného opravdu nechci.

Miluju ho.“ Oči se mu zalily slzami. V té chvíli vypadal se svými zrzavými lesklými vlasy a pihami sám jako dítě. Oliver měl co dělat, aby se taky nerozbrečel, když se na něho díval.

Rozhodl se, že udělá všechno, co bude v jeho silách, aby mu pomohl.

„Paní Carterová nám řekla, že podepíše prohlášení, kterým doloží, jak dobře jste se o chlapce staral a jakou jste o něho jevil péči. Tím bychom to měli víceméně v kapse. Navrhovala taky zároveň, že by neměla nic proti malému dárku od vás, nebo od vašeho otce. Ale s tím musíme být velice opatrní. Získávání dítěte za úplatu nebo za cokoli, co se tomu jen vzdáleně podobá, je v tomto státě trestný čin, jak jsem jí také vysvětlil. Byla zklamaná, ale řekla, že stejně podepíše jakékoli prohlášení, které jí připravíme. Soud v Bakersfieldu zasedá příští týden. Když všechno půjde hladce, mohl byste mít syna zpátky ve své péči už ten den odpoledne.“

„A co bude mezitím?“ zatvářil se Benjamin znovu zoufale.

„Až do té doby nemůžeme dělat nic. Je v dobrých rukou a v bezpečí.“ Benjamin se sice tvářil nešťastně, ale změnit na tom zřejmě nic nemohl. Souhlasil, že počká do zasedání soudu příští týden, a jen se modlil, aby se jim podařilo najít Sandru v Maui a získat od ní podpisy na všechny potřebné dokumenty, aby mohl být Alex předán jemu.

26

Jízda do Bakersfieldu byla pro Benjamina plná obav a Oliver si vzal den volna, aby mu byl oporou. Oba muži byli při jízdě zamlklí a nervózní, ponoření do vlastních úvah o malém Alexovi a co pro kterého z nich znamená Pro Olivera symbolizoval nový život, nový začátek a určité memento Charliina přání mít s ním děti. Malý Alex jim ukáže, co to znamená, mít doma miminko a Oliver byl z té představy do určité míry příjemně vzrušený, ale na druhé straně se hrozil, jaký to s sebou přinese chaos a zmatek. Ale Benjamin slíbil, že se o všechno postará sám, jen když mu Agnes trochu pomůže.

Oliver se snažil navázat s Benjaminem trochu rozhovor, když uháněli po dálnici číslo 5, ale chlapec byl příliš nesoustředěný. Postavil s Aggií u sebe v pokoji postýlku a koupil už šest krabic pampersek. Chtěl se taky stavit u paní

Carterové pro Alexovy svršky. Oliver usoudil, že to bude moudřejší až na cestě zpátky. Ještě stále měl obavy, že něco nevyjde a Alexe nedostanou. Sandru sice na Maui nenašli, ale právník viděl stále jako velice nadějnou pravděpodobnost, že

Alexe dají Benjaminovi, protože Sandra podepsala dokumenty o předání k adopci ještě před odjezdem na Havaj.

Soud na Bakersfieldu byl na Truxton Avenue a Ollie jen postavil auto na parkoviště a spěchal dovnitř za synem. Byl poslední srpnový týden a slunce pořádně pálilo.

Právník na ně čekal uvnitř, a když se posadili v soudní síni, bylo na Benjaminovi vidět, jak je vyplašený. Měl na sobě tmavě modré sako, khaki kalhoty, modrou propínací košili a modrou školní kravatu, Vypadal jako student, kterým mohl opravdu na

Harvardu být. Vlasy měl pečlivě učesané a Oliver se na něho usmál, když je soudní zřízenec vyzval, aby povstali.

„Uvidíš, všechno dobře dopadne, synu.“ Ollie mu stiskl ruku a

Benjamin mu úsměv mdle opětoval.

„Díky, taťko.“ Ale oba věděli, že nic není nikdy jisté a právník je varoval, že se vždycky může něco zvrtnout. V soudní síni nemá nikdy nikdo nic zaručeno a soudce se tvářil vážně, když je oslovil od soudcovské stolice.

Soud se seznámil s předmětem jednání, a když mu bylo přečteno prohlášení paní Carterové, oba Watsonové si oddechli, že ji tam nevidí. Dokumenty, podepsané Sandrou, byly předloženy jako důkazový materiál a zpráva sociálního kurátora vysvětlila, v jakých podmínkách bude dítě žít. Žilo

by v domě najatém rodinou Watsonových ve společné domácnosti s Benjaminovým otcem, sestrou, mladším bratrem a hospodyní, která bude pomáhat pečovat o dítě v době, kdy otec bude navštěvovat Kalifornskou univerzitu. Letní semestr mu začíná příští týden, a také má stále ještě částečný pracovní úvazek v knihkupectví. Soudce se tvářil rozpačitě a požádal jejich právního zástupce, aby přistoupil k soudcovské stolici. Několik minut se spolu šeptem radili a potom soudce přikývl a vyzval Benjamina, aby také přistoupil k soudcovské stolici. Řekl mu, aby zaujal místo na svědecké lavici a složil přísahu, protože se ho chce na několik věcí zeptat. Benjamin stoupal po několika schůdcích s roztřesenými koleny, a když se posadil, upřel oči na otce.

„Chci, abyste rozuměl, pane Watsone, že toto není úřední výslech. Soud tu má projednat vážnou záležitost, kde je v sázce život dítěte. Je vám to jasné?“

Pobledlý Benjamin klidně přikývl. „Ano, pane, je.“

„Dítě, o které jde, Alexander William Carter, je váš syn?

Přiznáváte tuto skutečnost?“

„Ano, pane, přiznávám.“

„Žijete v současné době s matkou dítěte ve společné domácnosti?“

„Ne, pane, nežijeme.“

„A žil jste s ní někdy ve společné domácnosti?“

„Ano, jeden rok.“

„Byli jste někdy manželé?“

„Ne, nebyli.“

„Živil jste někdy dítě nebo jeho matku?“

„Ano, pane. Šest měsíců před Alexovým narozením a potom až do března, kdy jsme se rozešli. A od té doby jsem jí totiž otec a já jsme jí posílali každý měsíc peníze. Šest set dolarů.“

Soudce přikývl a pokračoval ve svých otázkách.

„A uvědomujete si, jakou péči vyžaduje dítě jeho věku?“

„Ano, pane, staral jsem se o ně sám až do března. Sandra byla prostě byla hodně pryč a ve skutečnosti se vůbec o dítě starat neuměla.“

„A vy jste uměl?“ Soudce se tvářil skepticky, ale Benjamin měl, jak se zdálo, situaci ve svých rukou. „Ne, neuměl. Ale musel jsem se to naučit. Staral jsem se o něho večer po práci a někdy jsem si ho bral s sebou. Měl jsem v té době dvě zaměstnání, abych zaplatil prostě za všechno Sandra přestala pracovat už před narozením dítěte.“

„A vy jste s sebou bral dítě do práce?“

„Někdy, když nebyla doma. Neměl jsem nikoho, u koho bych je mohl nechat. Hlídání jsme si nemohli dovolit.“ Ze soudcova obličeje se nedalo nic vyčíst, ale ať už to dopadne jakkoli, Oliver nebyl na svého syna ještě nikdy tak hrdý jako v té chvíli. Nebyl to už chlapec, ale rovný chlap a vynikající otec.

Zaslouží si, aby to dítě dostal do péče. Oliver jen doufal, že se na to bude takhle dívat i soudce. „A teď byste s dítětem žili u vašeho otce?“

„Ano, pane.“

„Je s tím svolný? Souhlasí s tím?“ Oliver ze svého místa přitakal a Benjamin přisvědčil, že souhlasí. „A co když se například rozhodnete odejít z otcova domu, přestanete zase chodit do školy a najdete si jinou přítelkyni?“

„Vezmu si Alexe s sebou. Je pro mne důležitější než všechno ostatní. A kdybych ve škole neuspěl, najdu si práci, abych ho uživil, stejně jako jsem to dělal dříve.“

„Můžete sestoupit, pane Watsone. Soud na chvíli přerušuje své jednání. Sejdeme se znovu za patnáct minut.“ Soudce uhodil kladívkem a byl pryč, dříve než stačil Benjamin, který vypadal sice navenek klidně, ale jinak byl propocený až na kůži, opustit svědeckou lavici.

„Bylo to výborné,“ zašeptal mu právní zástupce. „Jen tak dál.“

„Proč přerušil jednání?“ chtěl vědět Oliver.

„Asi si chce ještě jednou přečíst dokumenty, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Ale Benjamin byl výborný. Dal bych mu i svoje děti, kdyby je chtěl.“ Usmál se, aby jim dodal odvahu.

A po patnácti minutách, které probloumali nervózně po chodbách, se zase posadili a soudce se vrátil.

Rozhlédl se po soudní síni, podíval se na Olivera, na právního zástupce, a potom přímo na Benjamina a uhodil svým kladívkem. „Soud znovu zasedá. Nevstávejte, prosím, zůstaňte sedět,“ a potom se upřeně zadíval do chlapcových očí a suše prohodil: „To, o co se snažíte, mladý muži, je obtížné břemeno.

Je to povinnost, od které se nemůžete ani na chvilku odtrhnout.

Nikdy na ni nesmíte zapomenout, ani se jí vyhnout. Od otcovství si nemůžete vzít ani na den dovolenou. Je to povinnost, kterou nemůžete opustit, nemůžete si ji rozmyslet, nebo vzít najednou do zaječích. Pro příštích osmnáct let, ne-li déle, budete mít za to dítě zodpovědnost jen vy sám, když vám je soud svěří do plné péče. Nicméně se zdá, že jste se dosud svých povinností zhostil obdivuhodně. Varuji vás tímto, abyste si řádně rozmyslel, co na sebe berete, abyste si to připomínal každý den svého života a života svého syna a nikdy ani na chvilku nezapomněl, čím jste svému dítěti povinen.

Tímto soud ustanovuje Benjamina Olivera Watsona jediným poručníkem Alexandra Williama Cartera. Svěřujeme vám ho do plné péče od dnešního dne, dvacátého devátého srpna, a toto naše rozhodnutí nabyde definitivní platnosti po zákonem stanovené lhůtě. Tím dnem, nebo kdykoli potom budete-li považovat za vhodné, můžete změnit jméno dítěte na své.“ Podíval se laskavě na Benjamina a s úsměvem řekl: „Chlapec je váš, pane Watsone.“

Potom na jeho pokyn vstal soudní zřízenec a otevřel dveře.

Dovnitř vešla sociální pracovnice a přinášela dítě, které se tvářilo spokojeně, i když trochu zaraženě v neznámém prostředí, a v očích jeho otce, dědečka, ale dokonce i právního zástupce se zaleskl slzy. „Můžete si vzít Alexandra domů,“ řekl soudce laskavě, když sociální pracovnice přikročila přímo k Benjaminovi a předala mu Alexe, který výskal radostí, jakmile otce uviděl. Právnímu zástupci předali malou lepenkovou krabici s několika dětskými potřebami, pyžamem, kombinézou a medvídkem, kterého mu Benjamin dal, když se Alex narodil. Všichni se smáli, ale zároveň jim bylo do breku, když Benjamin upřel na soudce užaslý pohled.

„Děkuji vám, pane moc vám děkuji!“ Nato soudce vstal a tiše opustil soudcovskou stolici. Právní zástupce je odváděl ze soudní síně. Benjamina, který si k sobě tiskl chlapce, a

Olivera, který poplácával svého syna po rameni a potom podal ruku právnímu zástupci, aby mu poděkoval. Benjamin nastoupil dozadu do auta a držel chlapce pevně, dokud ho nepřipoutal do bezpečnostní sedačky, kterou si s sebou přivezli.

Rozhodli se nevracet se už k Alici Carterové pro zbytek

Alexových věcí. Benjamin ji najednou nechtěl už nikdy vidět.

Nepřál si nic jiného než odvézt syna domů a mít ho věčně u sebe. Bylo mu nepříjemné i pomyšlení, že má už další den začít chodit do školy. Nechtělo se mu ani na chvíli malého opustit.

Při pomalé jízdě domů, na dálnici 99 byla totiž změna rychlosti, Benjamin vzrušeně klábosil a malý si spokojeně broukal. Benjamin vzpomínal na soudce a na soud, a dokonce i na

Sandru. Sociální pracovnice řekla právnímu zástupci od Loeba a

Loeba, že se Sandra vyjádřila jasně a s konečnou platností. Ví prý, že si nedovede s dítětem zodpovědně poradit a ani se o to nechce pokusit. Teď, když neměla Benjamina, aby se o Alexe staral místo ní, chtěla jen od Alexe zmizet. Teď už stačí počkat jen na konečný verdikt, který ale bude pouhou formalitou. Nikdo neočekával žádné problémy, Benjamin teď už potřeboval jen vyplnit žádost o změnu chlapcova příjmení na své, ale to za ně vyřídí na losangeleském okresu Loeb a Loeb.

„Tak co, mladý pane, co tomu říkáte?“ žvatlal Benjamin šťastně se svým synkem. „Myslíš, že se ti bude líbit bydlet s dědečkem, Melkou a Samem?“ Alex jen zabroukal a ukazoval na náklaďák, který

jel kolem, a Ollie se na něho hrdě usmál.

„A když ne, tak ať si spí v garáži s tím Samovým hlučným, mizerným morčetem,“ bručel naoko dědeček. Ale bylo jasné, že si ho Alex koupil.

Melka, Sam a Aggie na ně čekali v kuchyni. Čekali tam se zatajeným dechem už většinu odpoledne. Melka nejdřív viděla jen samotného otce na předním sedadle a lekla se, že se něco nepovedlo. A potom najednou vystoupil zezadu její bratr s dítětem v náručí a ona se k němu s výskotem hnala, ale Alex na ni jen ustrašeně vykulil očka.

„Dej přece pozor nevyděs ho je to pro něho všechno nové.“ Benjamin synka zuřivě bránil, když se chlapec dal do pláče. Ale Aggie pro něho měla sušenku a Sam mu ukazoval ve zdvižené ruce morče, takže se dítě rychle rozesmálo, třepalo ručičkama a snažilo se dotknout svého nosíku. Aggie někde vyhrabal dětskou vysokou židličku a postavila ji do kuchyně a Oliver pro svého syna otevřel láhev šampaňského a nalil několik kapek dokonce i Samovi.

„Na Alexandra Watsona!“ připíjel Oliver s rozzářeným úsměvem a cítil, jak mu z beder pomalu spadává tíha toho odpoledne. „Ať ho čeká dlouhý a šťastný život s nejlepším tatínkem na světě.“ „Ale kdepak,“ obrátil se na něho s úsměvem Benjamin. „To platí o tobě, taťko.“

„Platí to o vás obou,“ připila jim rozesmátá Melka a všichni měli vlhké oči, když se šťastně na malého zubili.

27

Benjamin začal příští den chodit na univerzitu, ale dvakrát přijel domů zkontrolovat, jestli je Alex v pořádku, přestože

Aggii tvrdila, že od něho žádnou pomoc nepotřebuje. Ale

Benjamin jako by se od syna nedokázal ani na chvilku odtrhnout a musel ho mít neustále na očích. Když se vrátil po skončení školy večer domů, našel Alexandra ve vysoké židličce, jak nadšeně ničí večeři, kterou mu Aggii láskyplně uvařila.

A když přišla večer Charlotta, těšila se, že si Alexe pochová, zazpívá mu a pomůže Benjaminovi uložit ho do postýlky, kterou všichni obestoupili jako ochranná hradba. Melka, Aggie i

Oliver, a Sam mu do ní položil svého nejmilovanějšího medvěda.

Toho, kterého dostal od Sáry, když k ní poprvé přijel na návštěvu do Bostonu.

Když pak všichni odešli, zkusil to na ně Alex s pláčem, ale za chvilku už bylo ticho.

„Nejdéle do týdne z něho bude rozmazlený frocek,“ předstíral

Oliver nespokojenost, ale Charlottě bylo jasné, že právě Ollie má v úmyslu rozmazlovat ho ze všech nejvíc.

„Jaké to je, mít zase doma miminko?“

„Je to dobrá praxe. Všechny nás dnes ráno probudil v šest hodin. Ale musím přiznat, že to s ním Benjamin fantasticky umí.

Dokonce líp než Aggie,“ zašeptal.

„Ty mi taky připadáš dost šikovný. Já si s miminky nikdy nevím moc rady.“

Oliver ji k sobě přivinul a o víkendu se vzali Alexe jen sami dva, bez jeho otce, do zoologické zahrady. Velice se jim to oběma líbilo, a tentokrát je dokonce nikdo nerušil a neběhal za nimi pro autogram. Několik lidí se po nich sice ohlédlo, ale nakonec usoudili, že rozhodně nemůže jít o Charlottu

Sampsonovou. Je to jen nějaký šťastný manželský pár, který vzal své děťátko v zářijové neděli do zoologické zahrady. Snad jen podle velkého diamantu na její levé ruce by se dalo usuzovat, že je to někdo význačnější, kdo nemá právě hluboko do kapsy, ale toho si nikdo nevšímal.

Pro Charlottu to rozhodně byla úleva, protože ji tisk pronásledoval už od srpna, kdy se určovala nominace na Emmy.

Ona sama i její program se dostaly tento rok opět do nominace.

Ceny se měly udělovat příští týden a každý novinář chtěl mít v zásobě nějakou historku o kandidátech. Charlotta si především přála, aby ji nechali na pokoji. Bála se, že by jí příliš mnoho pozornosti tisku předem mohlo přinést smůlu. Už zase pracovala, každý den ráno vstávala ve čtyři, aby byla v pět v ateliéru na učesání a nalíčení. Večer si ji Oliver vyzvedával, a buď ji vzal někam na klidnou večeři, nebo ji zavezl k sobě domů na večeři s dětmi. Všichni se vzrušeně těšili na svatbu v prosince, ale Oliver s Charlottou se pořád ještě nerozhodli, kam jet na svatební cestu, jestli na Havaj, Bora Boru nebo snad někam lyžovat. Sam měl stále dojem, že ať pojedou, kam pojedou, měl by vlastně jet s nimi, ale na to Olivera nenachytal. Nechce mít na své svatební cestě ani morčata, ani děti, ani mimina.

Užijí si jich dost den co den, než aby je s sebou tahali na svatební cestu. Tady šla jeho láska k dětem stranou.

Příští týden se blížil Charlottin velký den a teď už se novinářům vyhýbat nemohla. Čekali na ni před ateliérem téměř nepřetržitě. Dokonce za ní pronikli až k Giorgiovi, kde si kupovala šaty, vypasovaný černý model od Boba Mackieho, zdobený korálky. A potom se tam vrátila, aby koupila nádhernou růžovou saténovou róbu Oscar de la Renta pro Melku. Oliver bědoval, že mu dceru kazí, ale ona ho odbyla, ať si hledí svého. Ohromně si s Melkou užívaly a velice se nasmály, když si Charlotta pro sebe vybírala několik dalších krásných šatů a Melka si mezitím narážela na hlavu různé klobouky a zkoušela bižutérii.

Konečně nastal ten velký den a Charlotta s Oliverem, Melkou a

Benjaminem odjeli z domu v dlouhatánské černé limuzíně, zatímco

Aggie se Samem se usadili, aby sledovali předávání cen v televizi. Alex byl ještě vzhůru, když odcházeli, a právě nadšeně rozmazával čokoládovou sušenku po svém pyžamku, po gauči i po sobě. Den předtím oslavil rok a udělal na své narozeniny první krůčky.

Když přijeli k Pasadenskému městskému sálu, vystoupila

Charlotta, zdánlivě klidná, z auta a zavěsila se do Ollieho.

V patách za nimi pak šli Melka s Benjaminem. Pro děti to byl nejnapínavější večer v jejich životě a Ollie byl taky vzrušený.

Charlotta měla zvlhlé dlaně, a když se kolem nich nahrnuli fotoreportéři, cítil Oliver, jak se Charlotta slabě chvěje.

Jakmile zaujali v sále svá místa, otočily se na ně fotoaparáty a kamery. Desítky různých hvězd s nimi přišly k jejich místům prohodit pár slov, a pak konečně byla zahájena vlastní slavnost obvyklým udílením menších cen. Vleklo se to snad celé hodiny, než přišly na řadu hlavní ceny. Zatímco Sam už doma zíval a napůl klímal a Alex spal v Aggiině náručí jako dřevo, v Pasadeně se stupňoval napětí. Konečně vyvolali kandidáty nejlepšího programu a Melka s Benjaminem nadšeně zajásali, protože to byl ten Charlottin. Producent i režisér spěchali uličkou, jejich ženám tekly slzy, a Charlotta, těsně přivinutá k Olliemu, se usmívala od ucha k uchu. Přála to svému producentovi a režisérovi a říkala si, že jí samotné naprosto postačuje patřit k vítěznému programu, ale potom se soustředila na ceny za nejlepší mužský herecký výkon.

Vyhrál jeden její dobrý přítel z konkurenčního programu a

Charlotta mu to z celého srdce přála. A potom nastal ten velký okamžik. Konečně přišla její řada. Bylo to k nevydržení. Celý život si říkala, že na slávě nezáleží, ale nebyla to pravda.

Tolik se pro tuto chvíli nadřela, a ať už teď vyhraje nebo ne, v koutku duše věděla, že by si to zasloužila.

Kamery a fotoaparáty bzučely, jak ji znovu a znovu zabíraly, a ona se nepouštěla Ollieho ruky, který se za ni tiše modlil.

Přál si kvůli ní, aby to vyhrála. Už ohlašovali jména ostatních hereček, a potom přišla dlouhá, předlouhá pomlka, než někdo požádal: „Podejte mi, prosím, obálku.“ Vtom se Oliverovi zastavilo srdce, když uslyšel její jméno. Charlotta se už na něho dívala s rukou na ústech a ještě stále nemohla uvěřit, že tentokrát skutečně zvítězila. Něžně ji postrčil, aby si stoupla, a potom už

spěchala uličkou k jevišti se svými ohnivými vlasy, upravenými do hebkých kadeří, a ve své nádherné černé róbě zdobené korálky, která fantasticky zdůrazňovala její neuvěřitelnou postavu. „To snad není možné!“ špitla ještě, než opustila sedadlo. Vypadala nevěřícně ještě v okamžiku, kdy se usmívala na své kolegy a přátele a oslovovala je u mikrofonu se svou Emmy, přitisknutou na prsa.

„Já nevím já nevím, co bych řekla,“ smála se. „Nic jsem si nepřipravila, protože mě ani nenapadlo, že vyhraju Chtěla bych poděkovat panu producentovi a panu režisérovi, ale také pánům ředitelům a spisovatelům a také kameramanům a všem těm kouzelným lidem, kteří se o tohle zasloužili mému hereckému učiteli Johnu Drumovi, že byl takový blázen a obstaral mi tuhle práci své agentce, která mě k ní přemluvila ano, měla jsi pravdu, Annie! ale nejvíc ze všech,“ pohlédla přímo na

Olivera, „patří můj dík mé rodině mému budoucímu muži

Oliverovi, který má se mnou takovou trpělivost a našim dětem

Benjaminovi, Melisse a Samovi.“ V té chvíli se už třpytily v očích slzy i Olliemu. Sam to doma sledoval s takovým zaujetím, že se ani nedokázal pohnout. „Mám vás všechny strašně ráda a doufám, že příští rok se mi bude práce dařit ještě líp.“

Potom zvedla Emmy do výšky, zamávala svým kolegům a fanouškům a spěchala z jeviště zpět na své místo. Sotva zazněla fanfára, která slavnost končila, vrhli se k Charlottě novináři, kteří ji na jejím sedadle div neumačkali. Oliver jí musel chránit a přitom jí líbal a ona líbala jeho a Benjamina a Melku a tiskla jim ruce. Byl to vzrušující večer plný napětí, a když Oliver s

Charlottou odvezli děti domů, otevřeli s nimi nejdříve láhev šampaňského a připili si taky s Agií a se Samem, než se vrátili na večírky, kde se mělo slavit až do rána. Na tenhle večer

Charlotta nikdy nezapomene. Nakonec se jí to podařilo.

Ještě než odešli, volala Margareta a Oliverův otec, aby

Charlottě blahopřáli. Aggii ještě pořád tekly slzy, když pak

Charlotta zatelefonovala k sobě domů do Nebrasky, kde byli všichni také dojati. Byl to kouzelný večer. Stále ještě nemohla své výhře uvěřit, ani při Benjaminově přípitku, a potom mluvili se smíchem jeden přes druhého a culili se na sebe, když se před odchodem na sérii večírků ještě dívali na opakování přenosu ve zprávách.

„Nikdy jsem opravdu nemyslela, že vyhraju,“ opakovala znovu a znovu Olliem po cestě z Bel Air do Beverly Hills.

„Zato já o tom nepochyboval!“ Byl na ni nesmírně pyšný a připadalo mu zvláštní, že se toho všeho zúčastňuje s ní.

Dostali se domů až ve čtyři ráno, a to Charlotta padla tak, jak byla, na svou postel s Oliverem vedle sebe. Emmy se na ně koukala z toaletky na druhém konci ložnice a Charlotta se při pohledu na ni bezděky usmívala.

„Docela sladká soška,“ zazubil se Oliver, který byl tak unavený, že si ani neuvolnil kravatu. „Ne tak sladká jako ty,“ namítla Charlotta a překulila se ve své přepychové róbě s úsměvem na bok. „Ty se mi líbíš mnohem víc.“ Měla trochu v hlavě a byla ještě úplně vyvedená z míry ze všech těch událostí.

„Jsi vlastně blázen. Co tu děláš se mnou, ty, největší hvězda v Hollywoodu?“

„Miluju tě. Pojď, pořídíme si dítě ještě dnes v noci.“

„Chovej se slušně. Nezapomeň, že se brzy staneš matkou tří dětí.“ Tří dětí, které na ni byly právě tak neuvěřitelně pyšné jako jejich otec. „A kromě toho budeš mít vnuka!“ Oba se zasmáli myšlence, že z ní bude babička.

Charlotta jen zářila. Byl to nezapomenutelný večer. Pro všechny.

Znovu ji políbil a za pět minut mu ještě oblečená spala v náručí a Emmy na ně shlížela ve vší své nádheře. Když se Oliver na Charlottu podíval, připadala mu jako dítě. Nemohl uvěřit, že tato výjimečná žena je už téměř jeho. V šest hodin ráno ji opustil, aby se uchystal do práce. Když se

vrátil domů, děti ještě spaly a nad minulou nocí se vznášela aureola neskutečnosti. Ale je to skutečnost. Je to pravda. Charlotta tu cenu vyhrála a za tři měsíce bude jeho ženou. I z pouhého pomyšlení na to se mu točila hlava. Už se nemůže ani dočkat.

Tři měsíce teď vypadají jako hrozně dlouhá doba tiše se pro sebe ve sprše usmíval tři měsíce a potom budou s Charlie svoji.

28

Čekal ji bláznivý týden, kdy ji novináři pronásledovali na každém kroku. Za svůj program obdržela obrovskou odměnu a na příští rok jí zvýšili honorář. Dostávala desítky dalších nabídek na samostatné televizní programy i na miniseriály, ale také do filmů, točených pro televizi, i do tří celovečerních filmů. Potom přišla nabídka, na kterou čekala celý život. Její agentka ji zavolala do ateliéru a ona nevěděla, co jí má odpovědět. Velmi by o to stála, ale řekla, že to musí probrat s Oliverem. Má právo se k jejímu řešení vyslovit. Pro ni to bylo důležité rozhodnutí, které s sebou přinášelo spoustu problémů.

Musí si například vyškemrat, aby s ní rozvázali smlouvu na program, který ji přinesl Emmy. Nebo dokonce tuto smlouvu porušit, když to nepůjde jinak.

Když pro ni ten večer Oliver přijel, aby si u ní udělali klidný večer a probrali spolu svatební cestu, byla očividně nervózní. Oliver se snažil ji všemožně přemluvit, aby jeli na

Bora Boru. Ale dříve než vůbec vybalil prospekty, věděl, že se něco stalo.

„Co se děje, Charlie?“ Už do ní teď dost viděl, a tak zdrženlivě se většinou k němu nechovala. Bez dlouhých okolků přiznala barvu. Nabídli jí hru na Broadwayi, vážnou hru, po jaké vždycky toužila. Taková příležitost se už nikdy nemusí opakovat. Zkoušky mají začít v prosinci. To by znamenalo odjet do New Yorku přinejmenším na rok a možná i na déle, kdyby se hra udržela dlouho na repertoáru, možná, dokonce nejméně na dva roky.

Oliver tam seděl jako opařený a nemohl uvěřit vlastním uším ani tomu, co jí vyčetl z tváře. Měla tam napsánu rozpolcenost.

A jemu se srdce div nerozskočilo. „A co bude s tvým programem?“

Ale chtělo se mu křičet: co bude se mnou?

„Budu se muset nějak vykroutit ze smlouvy. Moje agentka si myslí, že se nám to může podařit, když na to půjdeme správně.“

„Opravdu si to přeješ?“

„Já nevím. Vždycky jsem si to přála. Broadway pro mne celý život představovala vrchol, tu nejvyšší metu, završení vážné herecké dráhy.“

Nic mu nenalhávala, jako konečně nikdy: „Říkám ti přesně to, co prozatím vím. Ještě jsem se nerozhodla. Řekla jsem své agentce, že to musím probrat nejdřív s tebou. Ale víš, Ollie vždycky jsem si přála hrát na Broadwayi, zvláště v takové hře, jako je tahle.“

„A co to bude znamenat pro nás dva? Co bych podle tebe měl ty dva roky dělat já? To tu mám jen tak sedět? Nemohu zdejší kancelář nechat plavat, jsem tu teprve rok, a tohle místo je pro mne hrozně důležité pravděpodobně na moc dlouhou dobu, jestli ne navždycky. Všechny děti tu chodí do školy. Nemohu se na ně vykašlat a znovu jim nabourávat život. Prodělaly to v jednom roce už dvakrát. To bych nemohl Charlie. Nemohu tu se vším praštit a odejít, i kdybych sebevíc fandil tomu, čeho si přeješ dosáhnout ty.“ Musí myslet na svoji kariéru a na svoji rodinu. Charlie se tvářila zoufale. Bylo na ní vidět, že se této šance nechce vzdát ani kvůli němu.

„Mohla bych dojíždět.“ Ale on při jejích slovech vyskočil, jako by ho píchla vosa. Začal beze slova rázovat sem a tam po pokoji.

„S tím na mě, Charlie, nechoď,“ prohlásil konečně. „Už jednou jsem si tohle s milovanou ženou prodělal. Nakonec se o dojíždění ani nepokusila. Ale i kdybys začala dojíždět, jak dlouho si myslíš, že by nám to vydrželo? Až bys lítala se zarudlýma očima sem a tam, abychom spolu strávili jeden den v týdnu? To je k smíchu, to by nešlo. Ještě jsme si mezi sebou nevybudovali patřičný vztah a ty

bys ho chtěla vystavit takové zatěžkávací zkoušce? To si radši dáme rovnou sbohem. Bude to pro nás mnohem méně bolestné, než když budeme čekat na rozchod ještě třeba rok. To pusť z hlavy. O nějakém dojíždění nechci ani slyšet.“ Pokoušel se získat znovu klid a brát to z jejího hlediska. „Podívej, Charlie, musíš prostě udělat to, co podle sebe považuješ za správné.“ Tuhle možnost jí musí dát, už proto, že ji tolik miluje, ať to jemu přinese cokoli. Věděl, že nemá právo stát jí v cestě. I kdyby se o to pokusil, stejně by na tom oba nakonec prodělali. Tuhle tvrdou lekci už v životě dostal. „Dobře si promysli, co uděláš, a řiď se podle svého vlastního přání.“ Zavřel na chvíli oči, aby potlačil bolest, ztrátu a zoufalství. Zase se z toho dostane. A kvůli ní je to ochoten podstoupit. „Myslím, že by sis to neměla nechat ujít.

Jestli to odmítneš, vždycky toho budeš litovat a stejně za to nakonec budeme pykat oba dva. Jen se do toho pusť, zlato vyděláš peněz jako želez. A zasloužíš si to. Jsi teď na vrcholu své kariéry. A takové příležitosti se neopakují. Ale neočekávej, že za tebou bude jezdit a nepředstavuj si, že můžeme mít všechno. To nejde. Někdy se člověk v životě musí rozhodnout. Zvol si podle svého. Budu ti držet palce.“ Měl v té chvíli v očích slzy a otočil se, aby je Charlotta neviděla.

„Má to znamenat, že pro nás všechno skončí, jestli odejdu?“

Tvářila se ohromeně a hluboce nešťastně.

„Ano. Ale neříkám to proto, abych tě ovlivnil nebo přiměl, abys tu zůstala kvůli mně. Jen chci, abys pochopila, že jsem něco podobného už jednou zažil a nemohu tím znovu projít.

Stejně to nakonec k žádným koncům nevede. Oba bychom na tom stejně tratili. Znovu to podstoupit nemohu. Raději ti popřeju mnoho štěstí a políbím tě s krvácejícím srdcem na rozloučenou.

Radši hned, než za rok nebo za dva a možná i s dítětem. A taky si myslím, že by takovou ztrátu rozhodně nepřenesly přes srdce znovu moje děti. I na ně musím pamatovat. Miluju tě, Charlie. Miluju tě do té míry, že tě chci nechat, aby sis dělala, co si přeješ. Teď půjdu domů. Ty si to rozmysli a zavolej mi, až budeš mít jasno. Já to pochopím opravdu, věř mi.“ Oliver měl zvlhlé oči a Charlotta plakala. Nemohla uvěřit tomu, co řekl, ale chápala ho. „Jen bych se o tom nerad dočetl nejdřív v novinách.“ A pak bez ohlédnutí odešel a odjel k sobě domů.

Sam ještě nespal a hrál si v kuchyni s morčetem, když Oliver přijel domů. Otec vypadal, jako by ho přejel parní válec.

„Ahoj, taťko,“ zazubil se na něho Sam nahoru, ale když ho uviděl, nechal všeho a zapomněl tentokrát i na morče. „Stalo se ti něco, taťko?“

„Ale nic. Jen jsem měl v kanceláři příšerný den. Jdu spát.“

Pocuchal Sama po vlasech a pak odešel beze slova nahoru k sobě do pokoje. Sam utíkal s vyděšeným pohledem rovnou k sestře do ložnice.

„Taťkovi se něco stalo!“ hlásil. „Zrovna přišel domů a byl úplně zelený.“

„Třeba mu není dobře. Zeptal ses ho, co se stalo?!“

„Povídal jen, že měl v kanceláři hrozný den.“

„Možná to tak je. Dej mu pokoj a nech ho odpočinout. Ráno bude nejspíš v pořádku.“

Ale nebyl. Všichni si toho všimli. Byl tichý a pobledlý a nepromluvil ani slovo. Sam se významně zadíval na sestru, když

Oliver přišel dolů pozdě a ani se nedotkl vajec.

„Není ti dobře, taťko?“ Melka se snažila navázat nenápadně řeč. A potom se Samovi podařilo mimoděk uhodit hřebík na hlavičku. Otec sebou při jeho slovech málem trhl.

„Nebo ses snad včera večer pohádal s Charlie?“

„Ne, samozřejmě, že ne.“ Ale pravda je, že mu po jeho odchodu nezavolala a on celou noc ani oka nezamhouřil. Byla to nesnesitelná a hrozná představa, že ji ztratí. A za jakou cenu.

Příliš ji miloval, než aby se marně pokoušel si ji udržet pro sebe, vždyť ani Sáru, jak zjistil, neměl nikdy skutečně pro sebe.

Ráno odcházel do kanceláře jako mátoha. Málem jím roztřásla zimnice, když mu odpoledne jeho

sekretářka oznámila, že na něho

Charlotta čeká v předpokoji. Najednou se bál pustit ji k sobě dovnitř, bál se na ni podívat, bál se slov, která od ní uslyší.

A tak se cítil jako v pasti, když ji sekretářka s patřičným respektem uvedla hned dovnitř. Raději si ani nestoupl, protože mu najednou připadalo, že ho nohy neunesou, že v nich nemá dost síly. „Není ti nic?“ Charlie, která byla taky bledá, ale ne tolik jako on, se na něho ustaraně dívala upřeným pohledem, když se pomalu blížila k jeho stolu.

„Už ses rozhodla, že mám pravdu?“

Přikývla a svezla se do křesla z druhé strany jeho stolu.

„Musela jsem přijít teď hned. Bude to v šest hodin ve zprávách.

Producenti té hry se dohodli s mou televizní společností, ta je ochotná mě uvolnit z programu o vánocích,“ o vánocích na jejich svatební den nebo téměř.

„A ty roli v té hře přijímáš?“ Vyslovil svá slova jen s velkým přemáháním.

Pomalu přikývla s nejistým pohledem v očích. „Nejspíš ano.“ A potom vzala jeho ruce do svých a prosila: „Nemohli bychom to nějak vymyslet? Nemohli bychom se aspoň pokusit o kompromis? Miluju tě. Na tom se nic nezměnilo.“ Tvářila se zoufale, ale

Ollie měl své zkušenosti.

„Teď to možná půjde. Ale časem to bude nad naše síly.

Odcizíme se. Ty si budeš žít v New Yorku po svém se svou hrou.

A já budu tady u své práce a u dětí. Co by to bylo za život?“

„Složitý, provokující, ale stál by za to. Už hodně lidí před námi to tak dělalo a přestáli to. Přísahám, Ollie, že jezdit budu jenom já.“

„Jak asi? Máš jen dva dny volna. Jeden den poletíš sem a druhý zpátky. A co zbyde pro nás? Noc na letišti? Jak dlouho si myslíš, že by nám to vydrželo?“ Konečně vstal a obešel stůl, aby se jí postavil tváří v tvář.

„Rozhodla ses správně. Máš talent, Charlotto. Zasloužíš si to nejlepší.“

„ale já tě miluju.“

„Já tě taky miluju. Ale nemohu docílit, aby něco klapalo, když to klapat nebude. Tuhle lekci mi už život uštědřil. A nemazlil se při tom se mnou.“ Ty rány ho zasáhly příliš hluboko a palčivě ho bolely, takže když teď pohlížel na milovanou ženu, uvědomoval si, že ji už ztratil.

„Co bude dál?“ Vypadala zlomeně, ale nebránila se.

„Nějakou dobu budeme nešťastní. Ale oba to překonáme. A budeme žít dál. Ty se svou prací. Já se svými dětmi. To nám bude přinášet útěchu, až nakonec pomine i bolest.“ Jako se

Sárou. Stálé zoufalství trvalo jen rok. Jen tak dlouho.

Pomyšlení, že ztratí Charlottu, mu připadala v lecčems ještě horší, protože se spolu tolik radovali a milovali, měli tolik nadějí a plánů. Teď je všechno pryč.

„Jak prostě to z tvých úst zní, Ollie,“ upřela na něho oči plné smutku a napřáhla ruce, aby stiskla jeho ve svých.

„Hlavní problém ovšem je, že to není prosté.“

Za chvilku pak Charlotta odešla v slzách z jeho kanceláře a on si nalil z baru pořádného panáka, než se vydal domů, kde

Aggie se Samem zrovna krmili Alexe večeří a sledovali přitom zprávy. Hlasatel právě oznamovat celému Velkému Los Angeles, že podle nezaručených zpráv má Charlotta Sampsonová opustit svůj program a odejít do New Yorku, kde dostala roli ve hře na

Broadwayi.

Sam se upřímně zařehtal a Aggie podala děcku další sušenku.

„To je pěkná blbost, taťko, co? Charlie přece nejede do New

Yorku. Zůstává tady a budeme mít svatbu.“ Podíval se na otce s upřímným úsměvem, který mu ale na tváři najednou ztuhl. Ollie se k němu od televize strnule otočil a zakroutil jako omámený hlavou.

„Ne, myslím, že nebudeme, synku. Dostala hrozně výhodnou nabídku ve velice důležité hře. Moc to pro znamená, Same.“

Aggie s chlapcem na něho zůstali vyjeveně koukat. V té chvíli přišel do kuchyně Benjamin a hned pochopil, že se tam odehrává něco vážného, jen nevěděl, co vlastně. Alex radostí zabublal a natáhl boubelaté ručičky ke svému tatínkovi, ale tentokrát si ho výjimečně nikdo nevšiml.

„Pojedeme taky zpátky do New Yorku, taťko?“ Sam měl v očích strach, ale i naději, jenže jeho otec jen zavrtěl hlavou s pocitem, že za poslední den zestárl o mnoho let.

„Ne, to nemůžeme, Same. Všichni tu chodíte do školy. A já musím vést zdejší kancelář. Nemůžeme si každý rok sbalit kufry a jít o dům dál.“

„Ale copak ty to nechceš?“ Sam nechápal, co se to vlastně stalo. Ale když se to tak vezme, Ollie taky ne.

„Ale to víš, že ano. Jen nechci zároveň zasahovat někomu do života. Ona musí vést svůj vlastní život a my máme ten náš.“

Rozhostila se chvilka ticha, v níž se Benjamin zahleděl na

Sama, který přikývl a tiše otřel z tváře slzičku. „Je to trochu jako s mamkou, viď?“

„Tak trochu.“

Sam s přitakáním vyběhl z kuchyně a Aggie se hned vydala za ním, protože na něho chtěla dohlédnout. Přitom vyzvedla Alexe ze židličky, aby ho odnesla s sebou. Benjamin otce něžně pohladil po paži. Lehko si mohli domyslet, že nastaly zase krušné časy, a že to pro Sama bude velká rána. Byl do Charlotty blázen. Jeho otec ostatně taky.

„Nemůžeme ti nějak pomoct, taťko?“ zeptal se tiše Benjamin, dojatý smutným pohledem v otcových očích. Ale Oliver jen zavrtěl hlavou, stiskl Benjaminovi paži a šel nahoru do svého pokoje. Celou noc tam proležel a myslel na ni. Ráno si připadal jako spráskaný pes.

Není spravedlivé, že se to právě jemu muselo stát znovu. Není spravedlivé, že o ni má přijít. Když ležel sám v posteli, byl by ji s velkou chutí nenáviděl, ale nemohl. Příliš ji miloval a ironie jeho situace na něho dolehla znovu s plnou intenzitou ráno po probdělé noci, když vyhazoval prospekty cesty na Bora

Boru. Má zřejmě talent zamilovat se do žen, které chtějí od života víc než jen pouhé manželství. Nedovedl si představit, že by mohl ještě někdy někoho milovat. Když pak pohlížel z okna, nemohl při myšlenkách na ni potlačit slzy. Velmi po ní toužil, ale věděl, že by to nikdy neklapalo. Musí ji nechat jít vlastní cestou, přestože se tím bolestně zpřetrhají pouta, která ho k ní vážou.

Celý den měl strašnou chuť jí zavolat, ale odolal jí. Noviny byly ten den plné zpráv jen o ní a ještě několik dalších dnů taky. Sama se neozvala. Až do Dnu díkůvzdání sebou Oliver vždycky trhl, kdykoli zaslechl její jméno. Toužil, aby už odjela do New Yorku, nechtěl být vystaven pokušení projet kolem jejího domu nebo zastavit před jejím ateliérem, jen aby ji uviděl. Odejde mu do jiného života, který bude od toho jeho na hony vzdálený. Navždy.