Danielle Steel

Thurstonův dům

1

Slunce zvolna zapadalo za pahorky, které rámovaly svěží zelenou krásu údolí Napa. Jeremiáš se díval na oblohu, jejíž barva pomalu přecházela ze zářivě oranžové v lehce nafialovělou, ale v myšlenkách byl tisíc mil odtud. Byl to vysoký muž s širokými rameny

Pro něj se tím však nic nezměnilo. Dál pracoval v dolech mezi muži, které najal, kupoval doly a půdu, stavěl, rozšiřoval, doloval. Lidé o něm říkali, že má zlaté ruce. Dařilo se mu všechno, čeho se dotkl, i těžba rtuti v dolech, které založil v Napě, když

Obloha se teď změnila v sametovou nafialovělou šeď, avšak Jeremiáš její krásu nevnímal. Včera dostal nabídku na výhodný obchod. Mohl by prodat téměř tisíc lahví rtuti za dobrou cenu, ale nějak se mu nelíbil způsob, jakým se na něj obrátili, ačkoli si svou

“Jeremiáši!” Důvěrně známý Hanin hlas ho vytrhl ze zamyšlení.

Hana u něj pracovala už téměř dvacet let. Nastoupila po smrti svého manžela krátce poté, co Jeremiášova snoubenka zemřela na chřipku. Jednoho dne přišla za Jeremiášem do dolu, oblečená v černýc

Vybral si místo uprostřed svých pozemků s vyhlídkou až k obzoru, pod čtyřmi obrovskými stromy, které vytvářely půvabnou přirozenou klenbu, jejíž stín měl v létě dům ochlazovat. Jeremiáš nechal vybudovat téměř palác, anebo si to aspoň místní lidé mysleli.

Ale nikdy mu nezahrála. Nakazila se při chřipkové epidemii, která zachvátila údolí na podzim roku 1868, a za tři dny zemřela.

Poprvé v životě opustilo Jeremiáše štěstí. Oplakával Jennii jako matka ztracené dítě. Bylo jí sotva sedmnáct a jistě by se z ní s “Jen se na ten dům podívej, chlapče!” Hana zlostně a nevěřícně zírala na Jeremiáše, který ji přivedl z dolu, aby jí to tu ukázal. Vůbec nevěděl, co si s ní počne, ale ona se nedala odradit. Po smrti manžela neměla co na práci a tvrdila, že ji Jeremiáš pot

Byla na něj přísná, když však přišel domů, měl připravené teplé jídlo, povlečení bylo bez poskvrnky, dům dokonale uklizený, i nepoužívané místnosti zářily čistotou. Někdy si Jeremiáš přivedl domů pár chlapů z dolu, aby spolu probrali nový plán rozšíření t “Tobě, Hano, komu jinému?” žertoval, ale Hana potřásla hlavou.

“Potřebuješ ženu a děti.” Jeremiáš s ní však nesouhlasil. Vůbec netoužil po něčem jiném, než co mu patřilo. Takhle byl spokojený: měl největší doly ve státě, milovanou půdu, vinice pro radost, ženu, s níž spal každou sobotu, a Hanu, která se mu starala o “Jeremiáši!” Hanin hlas přerušil jeho snění. Slunce zapadlo za pahorek a vzduch se náhle ochladil. “Zatraceně, chlapče!

Neslyšíš, když volám?” Ušklíbl se na ni. Jedná s ním, jako by mu bylo pět, a ne třiačtyřicet.

“Promiň. Myslel jsem na něco jiného.” Na někoho jiného. Podíval se do Haniny vrásčité staré tváře a v očích mu vesele zablýsklo.

“Potíž s tebou je, že nemyslíš vůbec, neposloucháš, neslyšíš…”

“Třebas ztrácím sluch, to tě nenapadlo? Mám už na to léta.”

“Možná.” Jeremiášovy jiskřící oči se střetly s Haniným planoucím pohledem. Byla to rázná stará paní a on ji takovou měl rád. Nic si od něj nedala líbit, na což spoléhal. Byla to součást jejího kouzla a patřilo to k jejich vzájemnému škádlení. Teď však na Jeremiáš svraštil obočí. “Ne. Co se stalo? Oheň?” Toho se všichni báli nejvíc, přicházeli při práci do styku ohněm, a ten mohl v dolech snadno způsobit rozsáhlou katastrofu a vyžádat si nesčetné oběti. Jeremiáš na to nechtěl ani pomyslet. Hana však zavrtě

“Nevědí to jistě. Předpokládají, že to je chřipka, ale mohlo by to být něco jiného. Šíří se to jako požár.” Nerada mu to říkala, nerada probouzela vzpomínky na Jennii, přestože od její smrti už uplynula dlouhá doba. Tiše pokračovala: “Johnu Harteovi dnes “Ty zprávy o jeho ženě a o tom děvčátku jsou hrozné,” vypravil ze sebe Jeremiáš ochraptěle.

“Tenhle týden ztratili sedm mužů. A onemocnělo prý třicet dalších.” Zdálo se, že jde o stejnou epidemii jako v roce, kdy zemřela Jennie. Tehdy nikdo nemohl nic dělat. Vůbec nic. Když Jennie umírala, seděl Jeremiáš s jejím otcem mlčky u nich v salonu a jen

Johna Hartea neměl příliš rád, ale velice ho obdivoval. Harte se ze všech sil snažil vybudovat prosperující důl, což při konkurenci Thurstonových dolů nebylo vůbec snadné. Měl mnohem těžší začátky než Jeremiáš. Harte otevřel svůj důl před čtyřmi lety, teh

Měl však zlaté srdce. Byl to slušný, čestný muž a Jeremiáš si ho vážil. Párkrát za ním zašel a ihned také postřehl některé chyby, kterých se mladší muž dopouštěl. Ale Harte nechtěl slyšet žádné Jeremiášovy rady, vlastně od něj nechtěl vůbec nic. Chtěl děl “S večeří na mě nečekej,” zavolal Jeremiáš, zatímco nasedal na koně. Bylo to však zbytečné, Hana tam stejně zůstane, i kdyby musela čekat celou noc. “Jdi domů a trochu si odpočiň.”

“Hleď si ksakru svého, Jeremiáši Thurstone.” Vtom ji něco napadlo. Ti chudáci určitě ani nepomyslí na to, aby si udělali něco k jídlu. “Počkej chvilku!” Běžela do kuchyně, rychle zabalila do ubrousku pár kousků pečeného kuřete, přidala nějaké ovoce a kus

“Doufám, že se jim po tvých kuchařských specialitách nepřitíží,”

usmál se Jeremiáš.

Ušklíbla se na něj. “Hlavně si z toho vezmi ty sám a buď opatrný a nechoď k nikomu moc blízko. Nic u nich nejez ani nepij.”

“Provedu, matko!” S těmi slovy otočil koně, zamyšleně vyrazil do sametové noci a za okamžik se už řítil přes kopce.

Za necelou půlhodinku dojel ke komplexu budov kolem Harteových dolů. Překvapilo ho, jak se to tu za těch pár měsíců, co tu nebyl, rozrostlo. John Harte si vedl dobře, teď však bylo znát, že něco není v pořádku. Všude vládlo přízračné ticho, nikdo nepřechá

“Je mi líto tvé ženy, Johne. Já… ztratil jsem někoho, na kom mi záleželo, už hodně dávno. Ta epidemie v osmašedesátém…” Byla to nesouvislá řeč, ale Jeremiáš věděl, že mu John Harte rozumí.

Vzhlédl k němu s očima lesknoucíma se slzami. John Harte byl h “Díky, že jsi přišel, příteli.” Harteův hluboký hlas byl zdrsnělý zármutkem, a když Jeremiáš uviděl, jak mu bez ostychu stekly dvě slzy po tvářích, pocítil v srdci ozvěnu vlastní bolesti.

“Mohu nějak pomoct?” Vzpomněl si na jídlo, které přivezl. Snad někomu v domě přijde vhod.

John Harte se mu zpříma podíval do očí. “Ztratil jsem dnes sedm mužů a Matildu… Jane…” Hlas se mu při těch slovech zadrhl.

“Barnaby je…” Při zmínce o synovi nebyl schopen pokračovat.

Znovu pohlédl na Jeremiáše. “Doktor říkal, že Barnaby nepřežije no

“Už jsem to jednou zažil a chtěl jsem se podívat, jestli pro tebe můžu něco udělat.” Jeremiáš si všiml, že Harte je smrtelně bledý, doufal však, že to způsobil zármutek, a ne obávaná chřipka. “Zdá se, že by ti udělalo dobře, kdyby ses něčeho napil.” Z jez John zaváhal, pak si láhev vzal a pokynul hlavou ke dveřím svého domu: “Půjdeš dovnitř?” Nebyl si jistý, jestli se Jeremiáš nebude bát — měl by k tomu důvod. Ten ale přikývl.

“Jistě. Přinesl jsem nějaké jídlo, jestli myslíš, že dokážeš něco sníst.” Harte se na něj podíval překvapeně i dojatě, protože když mu naposled Jeremiáš nabízel pomoc, málem ho vyhodil. Nic od něj nechtěl. Ovšem tohle bylo něco jiného. Bylo to jiné neštěs “Nemohu uvěřit, že tu už nejsou. Včera večer…” Polkl a snažil se potlačit slzy. “Ještě včera večer Jane v horečce seběhla ze schodů, aby mi dala pusu na dobrou noc. A dnes ráno Matilda říkala… Matilda říkala…” Nedokázal už déle zadržovat slzy.

Jerem

“Jsi ještě mladý, Johne, a máš život před sebou. Vím, že je hrozné o tom dnes večer mluvit, ale můžeš se znovu oženit, mít další děti. Nic horšího tě nemohlo potkat, jenže ty žiješ dál…

musíš… a budeš žít.” Podal mu znovu láhev, John se trochu napil a

O necelou hodinu později pro něj přišel doktor. John vyskočil z pohovky.

“Barnaby?”

“Volá vás.” Víc se doktor neodvážil říct. John se rozběhl po schodech za synem. Ještě se ohlédl na Jeremiáše a v odpověď na jeho tázavý pohled jen zavrtěl hlavou. Jeremiáš zůstal seděl dole, a když z malého pokoje nad schody zaslechl děsivý bolestný výkři

Když Jeremiáš sesedal z koně před svým domem, slunce už stálo vysoko na obloze. Díval se na milované pahorky a uvažoval nad krutým osudem, jenž tak lehce rozdává život i smrt… Jak rychle nejsladší dary života pominou… Zdálo se mu, že slyší zvonivý Jen

A přece Jeremiáš tohle neudělal a zůstal osmnáct let sám. Nyní už je příliš pozdě. Už to nikdy nezmění. Ani nechce. Ale když teď seděl u klavíru a díval se na zažloutlé klávesy, jichž se nikdo nedotýkal, nikdo je nepoužíval, v duchu se ptal, zda by sám ne “Co se stalo?” Hanin hlas ho polekal. Nevšiml si, kdy vešla do pokoje. Vstal od klavíru a pohlédl na ni, vyčerpaný, sklíčený.

Byla to dlouhá, smutná noc.

“Harteův syn zemřel.” Téměř sebou trhl, když si vzpomněl, jak zatlačil chlapci oči a násilím vyvedl Johna z pokoje. Hana sklonila hlavu a rozplakala se. Jeremiáš k ní zvolna přistoupil, vzal ji kolem ramen a vyšel s ní z místnosti. Nebylo co dodat.

“Jdi d

Podívala se na něj, popotáhla a setřela si slzy z tváří. “Ty by sis měl taky lehnout.” Věděla však, že ji neposlechne. “Půjdeš?”

“Mám nějakou práci v dolech.”

“Je sobota.”

“To papíry na mém stole nevědí.” Unaveně se usmál. V žádném případě by nemohl jít do postele a spát. Pronásledovala by ho představa Barnabyho Hartea a jeho nešťastného otce. “Nebudu pracovat moc dlouho.” To věděla také. Byla sobota. V sobotu vždycky jezdi

Nalil si šálek kávy z konvice na kamnech a podíval se na svou starou přítelkyni. Po včerejší noci se mu hlavou honily tisíce myšlenek. “Řekl jsem mu, že by se měl znovu oženit a mít další děti. Udělal jsem chybu?”

Hana zavrtěla hlavou. “Tos měl udělat sám před osmnácti lety.”

“Právě jsem na to myslel.” Zahleděl se z okna na pahorky. Nikdy Haně nedovolil pověsit záclony, protože nesmírně miloval výhled na údolí a na míle daleko stejně nebyl nikdo, kdo by koukal do oken.

“Ještě není příliš pozdě.” Hanin hlas zněl staře a unaveně.

Litovala ho. Byl osamělý, ať už si to uvědomoval, nebo ne. Jen doufala, že John Harte si nezvolí stejný osud. Neschvalovala to.

Sama sice děti neměla, jenže jí to bylo předurčeno, nevybrala si to

Zasmál se tomu. “Teď jsem na to už moc starý. A —” zamračil se, jak se zamyslel, a znovu se jí podíval do očí. Oba mysleli na totéž. “Nikdy jsem si doopravdy nedovedl představit, že bych si vzal Mary Ellen, a nikdo jiný tu není. Nebyl celá léta.” To Hana “Pročpak ses s ní nikdy nechtěl oženit?” Hana o tom často přemýšlela a byla přesvědčená, že důvod zná. A nebyla daleko od pravdy.

“Ona není ten typ děvčete, Hano. Nemyslím to nijak zle. Zpočátku si mě skutečně nechtěla vzít, ačkoli se domnívám, že později ano.

Toužila po volnosti,” usmál se. “Je to nezávislá malá divoška a chtěla se o své děti starat sama. Myslím, že měla strach, ab A on se choval hezky k ní. Zařídil jí dům, dával jí drobné dárky, nosil jí věci, které potřebovala pro děti. Byli teď spolu už skoro sedm let a její manžel zemřel přee dvěma roky. Zvykli si na takové uspořádání. Jeremiáš jezdil do Calistogy každou sobotu “Vzal by sis ji teď?” Hanina otázka ho nevyvedla z míry, jenže ani nyní, po sedmi letech, si nedovedl manželství s ní představit.

“Nevím.” S povzdechem se podíval na starou ženu. “Jsem opravdu moc starý, abych pomýšlel na něco takového, nezdá se ti?” Byla to řečnická otázka, ovšem Hana si pospíšila s odpovědí.

“To tedy nezdá. A myslím, že bys o tom přemýšlet měl, než bude příliš pozdě, Jeremiáši Thurstone.” Nicméně sama Hana nebyla přesvědčená, že by sňatek s Mary Ellen byl pro něj to pravé řešení, třebaže to děvče měla ráda. Znala ji celý život a vždycky ji po

Smutně se usmál a pomyslel na dvě Harteovy děti, které právě zemřely. “Já taky, milá přítelkyně, ale myslím, že se toho ani jeden z nás nedožije.” Bylo to poprvé, kdy Haně nebo komukoli jinému něco takového řekl.

“Nebuď tak paličatý. Žádný spěch. Kdyby ses porozhlédl, určitě bys to pravé děvče našel.” Při těch slovech si Jeremiáš znovu vzpomněl na Jennii. Zavrtěl hlavou, jednak aby tu představu zahnal a zároveň jako odpověď Haně.

“Pro mladou dívku jsem moc starý. Je mi skoro čtyřiačtyřicet.”

“Jenomže vedeš řeči, jako by ti bylo devadesát.” Hana si znechuceně odfrkla a Jeremiáš si přejel rukou přes strniště na bradě a rozesmál se.

“Někdy se vážně skoro tak cítím a taky tak vypadám. Je zázrak, že Mary Ellen nezamkne dveře, když mě vidí přicházet.”

“To měla udělat už před lety. Víš přece, co si o tom myslím.”

Jeremiáš to samozřejmě věděl, ale Haně nikdy nevadilo zopakovat svůj názor. “Oba jste udělali hloupost, že jste si s tím začali, a oba jste na to těžce doplatili.”

Něco takového Hana ještě nikdy neřekla a Jeremiáše to překvapilo.

“Oba?”

“Ji málem zlé řeči vyhnaly z města a tys přišel o možnost vzít si někoho, kdo by ti dal děti. Jestli se máš oženit, můžeš si právě tak dobře vzít ji.”

Jeremiáš se dobromyslně usmál. “Vyřídím jí to.” Hana si významně odkašlala, vzala si šátek přehozený přes opěradlo kuchyňské židle a chystala se k odchodu. Zamyšleně ji pozoroval. Chtěl se ještě oholit a vykoupat, než půjde do dolu, a potřeboval by další “Spal vůbec?” Jeremiáš zavrtěl hlavou. Jak by mohl spát? “A ty určitě taky ne,” dodala Hana.

“To je v pořádku. Vyspím se dnes v noci.”

Byla už na chodbě, ale otočila se k němu a zlomyslně se ušklíbla.

“To pro Mary Ellen není zrovna lichotivé, že?” Jeremiáš se rozesmál a ona za sebou zvolna zavřela dveře.

2

V dolech vládlo v sobotu tajuplné ticho, což bylo Jeremiášovi příjemné. Toho březnového rána panoval všude klid. Nikde se neozývaly žádné hlasy, žádný ostrý pískot, žádné syčení pecí. Jen dva hlídači tu popíjeli kávu. Jeremiáš sesedl z Velkého Joea, přivá

V poledne se Jeremiáš podíval na kapesní hodinky, vstal a protáhl se. Měl ještě nějakou práci, avšak po včerejší těžké noci byl vyčerpaný, a navíc zatoužil po Mary Ellen. Potřeboval její teplo a útěchu. Neustále musel myslet na Johna Hartea a jeho rodinu, “Dobrýtro, pane Thurstone.” Jeden z hlídačů mu zamával a Jeremiáš v dálce na svahu kopce zahlédl skupinku dětí hrajících si za rodinnými sruby, které postavil pro horníky. To mu znovu připomnělo epidemii chřipky v Harteových dolech. Modlil se, aby neposti

“Dobrý den, Tome.” Ve třech dolech teď pro něj pracovalo asi pět set mužů, z nichž mnohé znal jménem. Většinu času trávil v prvním dole, v Thurstonově dole, ale i do ostatních zajížděl pravidelně a věděl, že jsou v rukou mimořádně schopných předáků. Při s “Zdá se, že konečně přišlo jaro.”

“Je to tak,” usmál se Jeremiáš. V zimě pršelo celé dva měsíce a letošní záplavy byly strašné. V jednom dole zahynulo jedenáct mužů, ve druhém sedm a tady tři. Zažili krutou zimu, teď však po ní nebylo ani památky. Slunce zářivě svítilo a Jeremiáš cítil, j Na hlavní ulici Calistogy spatřil skupinky procházejících se žen s pestrobarevnými krajkovými slunečníky. Bylo snadné rozpoznat návštěvnice, které sem přijely za horkými prameny ze San Franciska: jejich módní šaty se nápadně lišily od prostšího oblečení m

Tady čpěl pach síry z lázní nejsilněji, ale Mary Ellen si už na to dávno zvykla stejně jako Jeremiáš. Když uvazoval koně za domem, nemyslel na lázně, síru ani na své doly. Rychle vyběhl po zadním schodišti. Věděl, že na něho mladá žena čeká, a tak s lehce

“Mary Ellen?” Jeremiáš otevřel dveře do malého předního salonu, kde na něj někdy v sobotu odpoledne čekala. Děti vždycky ráno zavedla ke své matce a pak se vrátila domů, aby se vykoupala, natočila si vlasy a oblékla nejhezčí šaty. Jejich schůzky byly vždy

“Mary Ellen?” zavolal Jeremiáš znovu. Bylo divné, že na něj nečeká dole, a tak se pomalu vydal do prvního patra, kde se nacházely tři malé ložnice. Jedna patřila Mary Ellen, v druhé spaly dcery a ve třetí syn, ale všechny dohromady byly menší než kterákol

Jeremiáš zvolna vyšel po schodech a zaklepal na dveře její ložnice. Zdálo se mu, že cítí ve vzduchu růže. Z dálky zaslechl švitoření známého hlasu. Byla tam. Na jeden bláznivý okamžik ho napadlo, že třeba poprvé po sedmi letech Mary Ellen nebude doma.

Ale

“Mary Ellen?” Tentokrát zněl jeho hlas něžně a mírně, téměř jako pohlazení.

“Pojď dál. Jsem v…” Chtěla říct v ložnici, ale nemusela nic dodávat, protože Jeremiáš už stál uvnitř. Jeho široká ramena jako by vyplnila malý pokojík. Vzhlédla k němu a už pouhá jeho přítomnost jí rozbušila srdce. Měla smetanově bílou pleť stejné barvy

Teď ležela ospalá a uspokojená v jeho náručí. Jemně se dotkla jeho vousů a podívala se na něj. “Je ti dobře, Jeremiáši?”

Usmál se tomu, jak dobře ho zná. “Teď už ano, díky tobě. Jsi na mě hrozně hodná, Mary Ellen.”

Jeho slova ji potěšila. Jako by chápal, co se mu snaží dát.

“Stalo se něco?”

Dlouho váhal. Jeho dojmy ze včerejší noci byly zřejmě podivně propojené s city k Jennii, přestože od její smrti uplynulo tolik času. Bylo zvláštní, že se tyto city znovu vynořily. Ale všechno příliš připomínalo události před osmnácti lety! “Měl jsem včera Překvapilo ji to. Opřela se o loket a zvědavě na něj pohlédla.

“Myslela jsem, že spolu nemluvíte.”

“Zašel jsem tam včera večer. Zemřela mu žena a dcera.” Odmlčel se, zavřel oči a znovu si vybavil drobný obličej mrtvého Barnabyho. “A taky jeho chlapec, byl jsem při tom…” Jedna slza mu nechtěně stekla po tváři. Mary Ellen se jí jemně dotkla a pak ho ob

“Bylo od tebe hezké, že jsi k němu šel, Jeremiáši. Nemusel jsi to dělat.”

“Chápal jsem, jak mu je.” Mary Ellen o Jennii věděla, řekla jí to Hana. Hana znala Mary Ellen od dětství a často se vídaly na trhu se zeleninou a ovocem v Calistoze. Jeremiáš se však o Jennii před Mary Ellen nikdy nezmínil. “Něco takového se kdysi stalo i “Já vím.” Mary Ellen měla hlas hebký jako lístky růží u její postele.

“Myslel jsem si to.” Usmál se na ni a otřel si tvář. “Promiň.”

Cítil rozpaky, ale zároveň se mu ulehčilo. Byla to její zásluha, pomohla mu. “Ubohý hoch! Bude to pro něj velice těžké.”

“Zvládne to,” mínila Mary Ellen.

Jeremiáš přikývl. “Znáš ho?”

Zavrtěla hlavou. “Viděla jsem ho ve městě, nikdy jsme však spolu nemluvili. Slyšela jsem, že je umíněný jako mezek a dovede být pěkně zlý. Takoví muži se obvykle nezlomí, ať se jim stane cokoli.”

“Nemyslím, že je doopravdý zlý. Je jen velmi mladý a silný a chce mít všechno, co si zamane.” Usmál se. “Nechtěl bych pro toho člověka pracovat, i když obdivuju, co dokázal.”

Mary Ellen pokrčila rameny. John Harte ji příliš nezajímal.

Mnohem víc ji zajímal Jeremiáš Thurston. “Já obdivuju tebe.”

Usmála se a přitiskla k němu.

“Nevím proč. Jsem takový starý mezek, jak jsi říkala prve.”

“Jenomže jsi můj mezek a já tě miluju.” Ráda mu říkala takové věci i proto, aby se o tom sama ujistila. Nikdy jí doopravdy nepatřil a ona to věděla, ale jednou týdně to mohla předstírat, což jí stačilo. Vlastně jí nic jiného nezbývalo. Kdysi jí nabídl, že

“Na co myslíš?” zeptal se Jeremiáš, který pozoroval její tvář.

“Vypadáš rozzlobeně.”

Rozesmálo ji, jak je všímavý; vždycky byl takový. “Na nic důležitého.”

“Zlobíš se na mě?” Rychle zavrtěla hlavou a něžně se usmála. Jen zřídkakdy měla důvod se na něj zlobit. S Jakem to bylo něco úplně jiného. Jaký to býval mizera! Promarnila s ním patnáct let života, z nichž pět let čekala, až se vrátí, zatímco on žil s jin “Na tebe se nikdy nemůžu zlobit, hlupáčku. Nemám k tomu důvod.”

Byla to pravda. Byl to skvělý muž a choval se k ní vždycky hezky.

Až příliš. Byl štědrý, zdvořilý a pozorný, jenže si zároveň udržoval určitý odstup a nedával jí žádné naděje do budoucna. Exi “Brzy odjíždím.” Jeremiáš jí to vždycky oznamoval předem, byl už takový. Ohleduplný, slušný a pozorný.

“Kam to bude tentokrát?”

“Na Jih. Do Atlanty.” Většinou jezdíval do New Yorku a loni se vydal do Charlestonu v Jižní Karolíně, nikdy ji však nepozval, aby jela s ním. Obchod byla jedna věc a jejich vztah věc druhá.

“Nebudu pryč dlouho. Jen cesta tam a zpět a pár dní na obchodní z “Co myslíš?” Hlas měla zastřený touhou a oba vklouzli zpátky do postele.

“Myslím, že jsem blázen, že odjíždím, vážně…” Dokazoval jí to znovu a znovu. Ležela v jeho náručí, chvěla se vzrušením a její výkřiky vrcholné rozkoše by se rozléhaly po celém okolí, kdyby předem nezavřel okna. Znal ji dobře: oba se těšili ze společných Druhý den ráno se cítil jako znovuzrozený. Mary Ellen mu připravila k snídani klobásky a vejce, biftek a kukuřičný chléb.

Vařila na starých kamnech. Minulou zimu jí sice nabídl, že jí koupí nová, ale trvala na tom, že žádná nepotřebuje. Chamtivost prostě

“Kdy odjíždíš na Východ?” Jedla kukuřičný chléb a pozorovala Jeremiášův obličej. Měl nádherné modré oči, a když se na ni díval, tajil se jí dech.

“Za pár dní,” odpověděl s úsměvem. Cítil se skvěle. Dobře spal, ale až potom, co se několik hodin milovali. “Dám ti vědět, až se vrátím.”

“Jen dej pozor, abys v Atlantě nepotkal dívku svých snů.”

“Proč bych to měl dělat?” Zvedl šálek kávy a zasmál se. “Jak můžeš po včerejší noci říct něco takového?”

Potěšeně se usmála. “Člověk nikdy neví.”

“Nemluv hlouposti.” Předklonil se a políbil ji na špičku nosu.

Natáhla se k němu, až se jí rozevřel výstřih a bylo vidět její pevná ňadra. Měla na sobě růžový saténový župánek, který jí přivezl z poslední cesty do Evropy, kde si prohlížel francouzské vini

“Říkala jsem… nechoď —” Ztlumil její slova svými rty, odnesl ji znovu do postele a s lehkostí jí z nahého těla stáhl saténový župánek. Pleť měla tak hladkou, že podle doteku jen stěží rozeznal, kde končí látka a začíná hebké tělo. Přitiskl se k ní celý

Hana se na Jeremiáše přísně podívala a pohrozila mu prstem jako neposlušnému děcku, až se tomu musel smát.

“A chovej se tam slušně.”

“Mluvíš stejně jako Mary Ellen.”

“Nejspíš tě obě moc dobře známe.”

“Dobrá, dobrá, budu hodný!” Jeremiáš ji štípl žertem do tváře, ale vypadal unaveně. Věděla, že má za sebou zlý týden. Zúčastnil se pohřbu manželky a obou dětí Johna Hartea. Navíc se v Thurstonových dolech vyskytlo pár případů obávané chřipky: naštěstí zat

Teď se Jeremiáš sklonil, políbil Hanu na temeno hlavy a před odchodem se rychle rozhlédl po útulné kuchyni. Do jedné ruky vzal koženou brašnu, do druhé odřenou aktovku z černé kůže, v zubech stiskl doutník a přivřel oči před jeho dýmem. S velkým černým kl “Dobrý den, pane.”

“Dobrý den, synku.” Jeremiáš vyfoukl oblak hustého dýmu, lehce švihl koně bičem a o chvíli později už jeli svižným tempem po hlavní silnici. Během jízdy s chlapcem ani nepromluvil. Přemýšlel o obchodu, který bude uzavírat v Atlantě. Chlapec si zaujatě pro “Čtrnáct.” Pro chlapce bylo vzrušující už jen to, že mohl vedle Jeremiáše sedět. Líbil se mu i pronikavý pach jeho doutníku —

připadalo mu to mužné. “Tedy… bude mi čtrnáct v květnu.”

“Pracuješ v dolech?”

“Ano, pane.” Hlas se chlapci trochu třásl, ale Jeremiáš ho nechtěl vyslýchat, jen vzpomínal, jak žil, když jemu samotnému bylo čtrnáct.

“Taky jsem v tvém věku pracoval v dolech. Pro dítě to je těžká dřina… vlastně pro každého. Tobě se to líbí?”

Nastalo dlouhé ticho a pak se chlapec najednou rozhodl, že bude upřímný. Cítil, že tomu velkému muži s doutníkem může důvěřovat, neboť z něho vyzařovala jakási laskavost. “Ne, pane, nelíbí. Je to špinavá práce. Až budu velký, chci dělat něco jiného.”

“A co?” zaujala Jeremiáše chlapcova upřímnost.

“Nějakou čistou práci. Třeba v bance. Táta říká, že to je práce pro slabochy, ale já myslím, že by se mi to líbilo. Počty mi jdou dobře. Umím spočítat všechno zpaměti rychleji než většina lidí na papíře.”

“Opravdu?” Jeremiáš se snažil zachovat vážnou tvář, avšak jeho oči prozrazovaly, že se baví. Ten mládenec měl v sobě dojemnou dychtivost. “Chtěl bys mi někdy v sobotu dopoledne pomáhat?”

“Pomáhat vám?” Chlapec vypadal ohromeně. “Ach ano, pane!”

“Chodím do dolu v sobotu dopoledne, protože je tam klid. Až se vrátím, přijď za mnou někdy v sobotu ráno. Můžeš mi pomoct s nějakými čísly a účetními výkazy. Já nepočítám tak rychle jako ty.” Jeremiáš se zasmál. Chlapcovy černé oči byly najednou velké jak

“Skvělé! Skvělé!” Chlapec na sedadle vedle Jeremiáše radostí téměř nadskakoval, ihned se však ovládl, protože si připomněl, že by se měl chovat jako dospělý. To Jeremiáše pobavilo také. Měl toho hocha rád. Vlastně měl rád většinu dětí a ony jeho. A zatímc Blížili se k Napě. Jeremiáš se vytrhl ze svého přemítání a znepokojeně pohlédl na chlapce, jako by se bál, že mu ten hoch může číst myšlenky.

“Líbí se ti děvčata, synku?” Neznal chlapcovo jméno a nechtěl se ho ptát. Vlastně ani nemusel, protože věděl, čí je to dítě. Jeho otec byl jedním z Jeremiášových nejspolehlivějších dělníků v dolech. Měl dalších devět dětí, sedm dcer a dva syny. Tenhle chl

Chlapec v odpověď na Jeremiášovu otázku o děvčatech pokrčil rameny. “Většinou jsou pitomý. Mám sedm sester a jsou to prostě hloupý husy.”

Jeremiáše ta odpověď rozesmála.

“Ne všechny ženy jsou hloupé. Věř mi, synku, hloupých žen je mnohem méně, než bychom si rádi mysleli. Mnohem méně!” Hlasitě se zasmál a zhluboka potáhl z doutníku. Hana rozhodně nebyla hloupá, ani Mary Ellen nebo spousta jiných žen, které znal. Vlastně by S chápavým úsměvem znovu pohlédl na chlapce. “Není nic hezčího než hezká žena, synku,” dodal a znovu se zasmál, “snad kromě mírného zeleného pahorku s loukou divokých květin.” Právě se na jeden takový díval, a když ho míjeli, zabolelo ho u srdce. Jen nera

Chlapec vypadal nevzrušeně. Nevěděl jistě, co tím Jeremiáš míní, a rozhodl se neriskovat. Dnešní ráno projevil odvahy až dost a teď měl příslib sobotních dopolední, který si musí chránit.

“Ano.” Na jeho lhostejné tváři však bylo znát, že nechápe nic z toh

Do Napy dorazili téměř v poledne. Nejprve projeli kolem farem na předměstí, pak míjeli výstavná sídla na Pine Street a Coombs Street, zahrady s dobře udržovanými trávníky a dokonale zastřiženými stromy, obklopující velké, hezké domy, které se vůbec nepodo

Před nástupem na loď se Jeremiáš zastavil v bance na First Street, aby si vyzvedl peníze na cestu do Atlanty. Chlapec čekal venku v kočáře. Jeremiáš za chvíli vyšel ven se spokojeným výrazem a pohlédl na kapesní hodinky. Musí si pospíšit, aby stihli loď d

V poledne Jeremiáš vyšel z kajuty a posadil se v jídelně k malému stolku. Nějaká žena, cestující s chůvou a čtyřmi dětmi, na něj několikrát přes celou místnost vrhla vyzývavý pohled, on si však toho nevšímal. Při odchodu z jídelny se ta mladá dáma na něj Hotel byl postaven teprve před jedenácti lety a nabízel veškeré možné pohodlí. Jeremiášovi se ještě nechtělo spát, a tak sešel dolů do haly. Zdálo se, že je plná nákladně oblečených hostů, žen ověšených třpytivými šperky i lidí vracejících se z pozdních v Protože tento vlak neměl žádná soukromá kupé, rezervoval si Jeremiáš pro sebe celý vagon, kde byl malý bufet, koutek s psacím stolem, aby mohl cestou pracovat, a postel, která se dala zakrýt.

Kdykoli cestoval vlakem, cítil se jako zvíře v kleci. A jídlo v Když druhý den na chvíli vystoupil na stanici v Elku v Nevadě, cítil se zoufale unavený. Vešel do restaurace na krátký, a jak se dalo čekat, nepoživatelný oběd sestávající z obvyklých smažených pokrmů. Vtom upoutala jeho pozornost neobyčejně přitažlivá že “Únavné, že?” prohodil.

“Víc než hrozné,” povzdychla si. Podle výslovnosti poznal, že je Angličanka. Na levé ruce jí zářil velký, krásně broušený safírový prsten, Jeremiáš však nepostřehl, zda má snubní prsten. Ta žena ho zaujala tak, že odpoledne prošel celý vlak, až ji našel v “Nebude vás to obtěžovat?”

“Vůbec ne.”

Posadil se naproti ní a představili se. Jmenovala se Amelia Goodheartová a Jeremiáš se brzy dozvěděl, že před pěti lety ovdověla a teď jede na Jih navštívit dceru a své druhé, nedávno narozené vnouče. První se narodilo jen před několika týdny v San Franci

“Máte to k dceři pěkně daleko,” usmál se Jeremiáš. Čas mu příjemně plynul. Vychutnával její úsměv, pozoroval její zvláštní oči.

“Obávám se, že na můj vkus až příliš. Obě moje starší dcery se loni provdaly. Ostatní tři děti jsou stále doma se mnou.”

Čtyřicetiletá Amelia byla jednou z nejhezčích žen, jaké kdy Jeremiáš viděl. Nespouštěl z ní oči. Než se přiměl k odchodu, byl večer. P

Poprvé po letech se někomu podařilo zahnat z jeho mysli Mary Ellen Brownovou. Jak se tyto dvě ženy lišily! Jedna tak prostá a pevná, tak zkušená a silná, druhá mnohem jemnější, složitější, elegantnější, vyrovnanější a svým způsobem možná ještě silnější ne

“Budete tam mít dost pohodlí?” zeptal se starostlivě a ona se usmála.

“Doufám, že ano.” A potom s ještě vlídnějším úsměvem dodala: “Bylo to milé setkání. Velice děkuji. A říkejte mi, prosím, Amelie.” Podala mu ruku a Jeremiáš opět ucítil její parfém. Všiml si ho už dříve: byla to exotická kořenná vůně, svěží a zároveň hlubo

Zdálo se mu, že noc nikdy neskončí. Čekal, až se rozední.

Přemýšlel o té elegantní ženě, která spala v jedoucím vlaku. Už dávno ho nikdo tak nezaujal! Na první zastávce dychtivě vystoupil v naději, že spatří Amelii procházet se po nástupišti ve svěžím ran

“Tady jsi!” Řekl to, jako by mluvil k nalezenému dítěti, a Amelia na něj pohlédla s veselým úsměvem.

“Já jsem se ztratila?” Výraz v jejích očích ho okouzlil.

“Mně ano. Hledal jsem tě celý den.”

“Byla jsem stále tady.” Neměl trpělivost takhle mařit čas, takže ji rychle zavedl do svého soukromého vozu. Šla s ním bez váhání.

Jeremiáš se v duchu ptal, zda ji neuvádí do nepříjemné situace.

Je koneckonců svobodný muž a člověk nikdy neví, koho může ve “Nemluv hlouposti, Jeremiáši, už nejsem žádné mladé děvče,”

odmávla jeho obavy elegantním pohybem ruky a on si všiml, že dnes má nápadně krásný smaragdový prsten. Udivilo ho, že se Amelia nebojí nosit šperky ve vlaku, ale ona si s tím zřejmě vůbec nelámal

“Je hezké, že to říkáš…”

“Myslel jsem vážně každé slovo. Nikdy jsem nepoznal někoho jako ty. Máš víc duchaplnosti než kdokoli, koho znám, Amelie.” Něžně se na ni zadíval. “Tvůj manžel byl šťastný člověk.”

“Šťastná jsem byla já,” pronesla hlasem mírným jako letní vánek.

Jeremiáš ji uchopil za ruku. Seděli tiše, hleděli si do očí a ostatní svět pro ně neexistoval.

“Nikdy ses nechtěla znovu provdat?”

S lehkým úsměvem zavrtěla hlavou. “Ani ne. Jsem takhle spokojená.

Mám děti, které mi dělají radost, zaměstnávají mě a dávají pocit naplnění. Mám svůj dům, přátele…”

“Mělo by tu být něco víc.” Vyměnili si dlouhý pohled a Jeremiáš se znovu jemně dotkl jejích prstů. Měla překrásné ruce. Není divu, že jí manžel dával tak skvostné prsteny. Hodily se k ní stejně jako nákladné šaty, které nosila. A když se na ni díval, říka

“Nač myslíš?” Líbily se jí jeho oči, odrážel se v nich jakýsi hluboký svět.

“Na Napu… doly… jaké by to tam bylo s tebou…”

Vypadala při těch slovech polekaně, pak se usmála. “Předpokládám, že by to byl zajímavý život, ne? Rozhodně zcela jiný než v New Yorku.” Vůbec si to nedovedla představit. “Jsou tam u vás indiáni?”

Rozesmál se. “Ne takoví, jaké myslíš, ale pár jich tam je.

Jenomže teď už jsou všichni krotcí a obyčejní.”

“Žádný řev a ječení a mávání tomahawkem?” Amelia se zatvářila zdrceně. On jen zavrtěl hlavou a znovu se rozesmál.

“Obávám se, že ne.”

“Tos mě zklamal, Jeremiáši.”

“Máme jinou zábavu.”

“Jakou?”

Ihned si vzpomněl na sobotní noci v Calistoze; přinutil se však myslet na jiné věci. “Do San Franciska je odtamtud jen sedm nebo osm hodin.”

“Jezdíš tam hodně často?”

Zavrtěl hlavou. “Upřímně řečeno ne. Vstávám v pět, v šest se nasnídám, pak jdu do dolů a domů se vracím při západu slunce, někdy ještě později. Pracuji i v sobotu dopoledne” — krátce zaváhal — “a v neděli se už nemůžu dočkat, až budu zpátky v dolech.”

“To musí být hrozně osamělý život, příteli.” Ameliin soucit ho dojal. Proč by jí mělo záležet na tom, jestli příliš pracuje anebo je osamělý? “Proč ses nikdy neoženil, Jeremiáši?” zeptala se vážně.

“Asi jsem byl moc zaměstnaný. Jednou jsem to už téměř udělal, skoro před dvaceti lety.” Zatvářil se lhostejně. “Možná mi to nikdy nebylo souzeno.”

“To je nesmysl! Nikdo by neměl zestárnout sám.” Ale i ji to čeká, pokud se znovu neprovdá.

“Proto se lidé žení a vdávají, aby nezůstali ve stáří sami?”

“Ovšemže ne. Je to společenství. Přátelství. Láska… mít někoho, s kým se můžeš smát a povídat si, sdílet bolest i zármutek, koho můžeš rozmazlovat, milovat, vracet se k němu domů, vyběhnout s ním do prvního sněhu…” Při těch slovech myslela Amelia na s “Nutíš mě se pořádně zamyslet nad tím, jak žiju.” Opřel se s úsměvem o tmavozelené sametové sedadlo. “Budeš mě asi muset zachránit před sebou samým a provdat se za mě v příštím městě. Co by na to řekly tvoje děti?”

Rozesmála se, ale když mu odpovídala, měla laskavé oči.

“Pomyslely by si, že jsem na stará kolena zešílela, a tentokrát by měly pravdu.”

“Skutečně?” díval se jí upřeně do očí.

“Ano.”

“Opravdu by to bylo takové šílenství… ty a já?”

Po zádech jí přeběhlo podivné zamrazení. Jeremiáš se tvářil velice vážně a ona si s ním nechtěla zahrávat. Byli jen dva cizí lidé, kteří se náhodně poznali ve vlaku, a věděla, že ji velice přitahuje. Nechtěla ale úplně ztratit rozum. Má svůj vlastní život

“Jeremiáši, o něčem takovém se nežertuje.” Její hlas hladil jako hedvábí nebo polibek určený dítěti. “Příliš se mi líbíš. Chci, abychom zůstali přáteli i potom, co vystoupíme z vlaku.”

“To chci taky. Vezmi si mě.” Byla to nejbláznivější věc, jakou kdy řekl, a věděl, že by to taky byla nejbláznivější věc, kterou by kdy udělal.

“To nejde.” Amelia cítila, že náhle zbledla, pak se začervenala a znovu zbledla.

“Proč ne?” Viděla, že Jeremiáš mluví vážně. Jeho zraněný pohled ji téměř vyděsil.

“Proboha, musím vychovávat tři děti.” Byla to chabá výmluva, nic jiného ji však nenapadlo.

“No a co? Můžeme je vzít do St. Heleny. I jiní lidé tam vychovávají děti. Je to úctyhodné místo, navzdory indiánům,”

usmál se. “Postavíme jim vlastní školu.”

“Jeremiáši! Přestaň!” vyskočila Amelia. “Neříkej takové šílené věci. Líbíš se mi, jsi jeden z nejpozoruhodnějších, nejzajímavějších a nejslušnějších mužů, jaké jsem kdy potkala.

Ale vždyť se sotva známe! Jsi pro mě cizí člověk a o mně nevíš nic, jestli ne

“Jsi blázen, Jeremiáši.” Zdálo se však, že jí to nijak nevadí, a on se na ni usmál.

“Ne. Jsem cokoli, jen to ne.” Znovu se jí zadíval hluboko do očí.

“Jsi nejskvělejší žena, jakou jsem kdy potkal. Věř mi. Není to chvilkové okouzlení ani rozmar. Je mi třiačtyřicet a požádal jsem o ruku jen dvě ženy. Kdybys chtěla, vzal bych si tě hned na “Možná ano a možná ne. Myslím si jen, že snad bude moudřejší nezkoušet to.”

“Proč?”

“Třebas nejsem tolik odvážná jako ty. Bude lepší, když zůstaneme jen přáteli.” Po tom, jak ho před chvílí líbala, tomu však tak docela nevěřil. Aby zmírnil napětí, vstal a přešel ke skříňce z ořechového dřeva, kam uložil tucet lahví svého nejlepšího vína.

“Chtěla by ses napít? Mám s sebou nějaké vlastní víno.”

“Ráda, Jeremiáši.” Vytáhl zátku a nalil dvě sklenky silného, omamného červeného vína, přivoněl k němu, zatvářil se spokojeně a jednu sklenku jí podal.

“Tady tě nikdo neuvidí pít.” Jinde ve vlaku by si víno nedala, teď jí však přišlo vhod. Polkla první doušek a byla překvapená jeho chutí. Jeremiáš ji znovu okouzlil. Odložila sklenku a smutně na něj pohlédla.

“Přála bych si, aby ses mi tolik nelíbil.”

“Přál bych si, abych se ti líbil víc.” Tomu se oba zasmáli. Na další zastávce spolu povečeřeli a pak se vrátili do jeho vagonu.

Jeremiáš koupil ohromný koš ovoce, sýr mu zbyl od včerejška, a tak jedli ovoce a sýr a popíjeli víno dlouho do noci, rozmlouval “S takovým strachem se nedá žít. Člověk musí v životě dát něco v sázku, a ty to víš.”

“Ne však své srdce…” Jeremiáš si znovu v duchu vybavil tvář Barnabyho Hartea. Zavřel oči. “To bych nevydržel.” Amelia ho pevně uchopila za paži.

“Musíš. Nepromarni tu šanci. Pořád ještě máš před sebou celý život. Udělej to. Zatraceně, nenech si tu šanci ujít! Najdi tu pravou dívku, hledej ji. Musíš si vzít, co chceš, co potřebuješ, co si zasloužíš…”

“A co to je?” Jeremiáš si už ani nebyl jistý, co vlastně chce.

“Žena s ohněm, s vášní, s láskou v žilách, tak plná života, že ji musíš téměř přivázat, abys ji dobyl.”

Jeremiáš se zasmál. “Ty taková jsi. Takhle bych tě měl získat?”

“Raději ne. Víš přece, o čem mluvím: o dívce planoucí láskou, která by ti dávala teplo, štěstí a radost.”

“Obávám se, že by mi přinesla také spoustu problémů.” Nicméně Jeremiáš musel přiznat, že se mu ta představa svým způsobem líbí.

“A kde se taková dívka vyskytuje?”

“Kdekoli. Jen ji musíš usilovně hledat. Anebo ti možná sama padne rovnou do náruče.”

“Zatím se to nestalo, aspoň ne před touto cestou.” Jeremiáš na ni významně pohlédl a Amelia se rozesmála. Málem připustila, aby se do něj bezhlavě zamilovala. To si však nemohla dovolit. Sama má ještě spoustu vlastních povinností a on si zaslouží něco víc “Nezapomeň, co jsem ti řekla!” připomněla mu znova na konci cesty. Vlak právě vjížděl na atlantské nádraží a Jeremiáš si připravil zavazadla. Již předtím zařídil, aby Amelia se služebnou mohla jet dál v jeho soukromém vagonu. Cesta do Savannah potrvá ješt

“Proč si mě, ksakru, nechceš vzít?” Podíval se na ni něžně se smutkem i vášní v očích. “Jsi blázínek.”

“Já vím.” Slzy jí náhle vhrkly do očí. “Proto chci pro tebe něco lepšího.”

“Ty jsi nejlepší.”

Zavrtěla hlavou, usmála se a slzy jí pomalu stékaly po tváři.

“Miluju tě, nejdražší příteli.” Objala ho a Jeremiáš ji k sobě pevně tiskl, dokud vlak nezastavil, a pak se od ní odtáhl, aby se na ni znovu mohl podívat.

“Taky tě miluju. Dávej na sebe pozor, moje drahá. Brzy tě navštívím v New Yorku.”

Přikývla. Jeremiáš vystoupil, zůstal stát na nástupišti a mával jí, dokud se vlak zase nedal do pohybu. Přemýšlel o osudu, který mu Amelii přinesl a pak ji zas nechal zmizet. Takovou ženu nikdy nepotkal a nejspíš už nepotká. A nejpodivuhodnější bylo, že k Hotel Kimball dominující horizontu Atlanty vyzařoval ovzduší elegance. Několik zřízenců okamžitě vyběhlo ven, aby pomohli Jeremiášovi vystoupit z kočáru a doprovodili ho do bohatě zdobené haly, kde postávala armáda služebnictva. Výzdoba spíš připomínala v

“Od paní Beauchampové, pane.”

“Děkuji.”

Jeremiáš spěšně vytáhl z obálky pozvánku a zjistil, že se má dostavit na večeři v osm hodin večer. Jako ve Francii, pomyslel si. Poděkoval sluhovi a požádal ho, aby Beauchampovým vyřídil, že přijde. Muž v oslnivé livreji vážně přikývl a zmizel. Jeremiáš p Jeremiáš se před večeří vykoupal a pokusil se zdřímnout. Když však ležel ve svém hotelovém pokoji na velké posteli s nebesy, musel neustále myslet na tu drobnou ženu s havraními vlasy a velkýma temnýma očima, téměř tak tmavýma jako perličky na kostýmu, kt

Sluha čile seskočil na zem, přidržel Jeremiášovi otevřené dveře a pak se znovu posadil vedle kočího. Kolem procházely elegantní dámy v třpytivých večerních šatech doprovázené vybraně oděnými muži. Všichni spěchali na večeře, koncerty a další společenské u Kočár uháněl po pěkné široké Peachtree Street do vznešené čtvrti města k Beauchampovu domu, který se tyčil v celé své kráse na dolním konci ulice. Byl to poměrně nový dům, očividně postavený po válce, nepříliš nápadný, rozhodně však hezký. Jeremiáš náhle Jeremiáš měl ovšem dojem, že Hubert není zdaleka tak bystrý jako jeho otec. Naopak, po matce zdědil protivný kňučivý hlas a zdálo se, že ho mnohem víc zajímá utrácení otcových peněz než vydělávání vlastních. Mluvil o stáji dostihových koní, kterou koupil

Kromě toho si Jeremiáš během večera povšiml, že Beauchampova rodina je přímo posedlá majetkem druhých. Zajímalo je, kolik kdo má a jak k jmění přišel. Elizabeth přišla za války o celé své věno. Její otec se zastřelil, když byla jeho plantáž zničena, a mat

Beauchampovi zjevně měli ještě dceru, kterou Orville označoval za “dokonalý klenot”, ovšem podle toho, co Jeremiáš zatím viděl, upřímně o tom pochyboval. Ten večer trávila na velkém plese. “Tam kde jí bezpochyby klečí u nohou každý hoch z Atlanty,” prohlá Krátce po jedenácté se začali loučit první hosté. Také Jeremiáš se vymluvil na to, že je po dlouhé cestě unavený a musí si před zítřejším jednáním odpočinout. Beauchampův kočár ho zavezl zpátky do hotelu a o půl hodiny později stál už Jeremiáš na terase a “Dobrou noc, má lásko,” zašeptal, když se vracel do pokoje, a znovu v duchu slyšel její slova: Ožeň se, Jeremiáši… měj děti.

Teď však po dětech netoužil. Toužil jen po ní. Miluju tě, řekla mu… Miluju tě… Silná slova od silné ženy… Tu noc usínal v Jednání s konsorciem Orvilla Beauchampa byla mimořádně úspěšná a za necelý týden od Jeremiášova příjezdu do Atlanty byla podepsána smlouva. Jeremiáš měl partnerům dodat devět set lahví rtuti pro výrobu zbraní a nábojů a pro doly po celém Jihu. Na celé tra Jednou či dvakrát si pohrával s myšlenkou, že na pár dní zajede do Savannah, nechtěl však Amelii uvést do rozpaků. Byla na návštěvě u dcery a nenadálý příjezd cizího muže by jen těžko vysvětlovala. Bude to tedy muset v Atlantě nějak přečkat. Jen doufal, ž

Kočár ho opět vyzvedl v osm hodin. Tentokrát Jeremiáše hostitelka vyzvala, aby si vzal večerní oblek. Beauchamp se zjevně chtěl vytáhnout. Když Jeremiáš vstoupil do jejich domu, musel uznat, že se jim to podařilo. V lustrech a nástěnných svícnech hořely s “Vypadáte dnes velmi dobře, paní Beauchampová.” Jeremiáš si však okamžitě uvědomil, že to neměl říkat. “Vypadat dobře” bylo něco, oč Elizabeth Beauchampová nikdy neusilovala. Zdálo se, že ji její chatrné zdraví a bledost těší.

“Děkuji vám, pane Thurstone,” pravila paní afektovaně, zatímco očima už zabloudila k dalším přicházejícím hostům. Jeremiáš poodešel stranou a dal se do řeči s jedním z mužů, s nimiž celý týden obchodně jednal. O pár minut později se k nim připojil Hubert

“Kde je Camille?” Jeho žena vypadala značně rozčileně a Hubert se smíchem otci odpověděl:

“Nejspíš vzadu s jedním ze svých nápadníků!” Z jeho smíchu ani poznámky nezněla zrovna bratrská laskavost a matka ho ihned pokárala.

“Huberte!” Pak se otočila k manželovi. “Když jsem šla dolů, teprve se oblékala.” Orville se zamračil a něco tiše říkal své ženě, očividně podrážděn Hubertovou poznámkou. Camille byla jeho miláček, což pro jeho známé nezůstalo žádným tajemstvím. “Řekni jí,

“Nevím, jestli už bude oblečená…” Elizabeth se nerada pouštěla do sporu s dcerou nebo jí vyřizovala příkazy. Camille si vždycky dělala, co chtěla, a dnešní večer nebude výjimkou.

“Jen jí oznam, že na ni čekáme.” Hosté zřejmě nic nenamítali proti příležitosti dát si další mátový julep a Elizabeth Beauchampová zmizela v prvním patře. Za okamžik byla zpátky a s ulehčeným výrazem pošeptala cosi manželovi. Ten přikývl a zdálo se, že ho

Když však tentokrát překračoval práh, zastavil se ohromen tím, co spatřil: stála tam drobná jemná mladá dívka, která s havraními vlasy a bělostnou pletí vypadala jako sněhová královna. Oči měla modré jako letní nebe, oblečená byla do světlemodrých taftový “Jsi pořád nemožné děcko!” zaslechl Jeremiáš, jak poznamenala nikoli bez jedovatosti jedna žena. Na první pohled bylo zřejmé, že Camille je skutečně ještě velmi mladičká. A stejně očividné bylo, že také velice znervózňuje svou matku a je zjevně předmětem “Pane Thurstone.” Orville Beauchamp pronesl jeho jméno, jako by mu chtěl udělit vyznamenání. “Mohu vám představit svou dceru, pane Thurstone?” Celý zářil. “Camille, to je pan Thurston z Kalifornie.”

“Velmi mě těší, slečno Beauchampová.” Jeremiáš jí zdvořile políbil ruku a pozoroval, jak jí zajiskřily oči. Byla to opravdu nezvedená malá holka, měla však v sobě cosi okouzlujícího — jako nezbedný skřítek nebo mírně zlomyslná královna víl. Nikdy neviděl “Dobrý večer, pane Thurstone.” Roztomile se mu uklonila a poskytla mu tak pěkný pohled na svá pevná mladá ňadra, čehož si byla plně vědoma. Camille dělala jen velmi málo věcí, které by předem neplánovala. Byla duchaplná a chytrá a dobře věděla, jak na lid

Ihned po jejím příchodu se společnost přemístila do jídelny, kam Jeremiáš doprovodil Elizabeth Beauchampovou s pocitem, že se celý jeho svět obrátil vzhůru nohama. S radostným překvapením zjistil, že sedí mezi Camille a další dámou. A jelikož se druhá dám “To všechno vás naučil otec?” žasl Jeremiáš. Zdálo by se, že Orville bude mít větší zájem učit Huberta, přestože ten nepochybně po vědění netoužil tolik jako jeho sestra.

“Něco z toho.” Camille zjevně potěšilo, že Jeremiáš oceňuje její rozsáhlé znalosti. “Něco jsem jen odposlouchala.” Usmála se na něj s předstíranou nevinností, což ho pobavilo.

“Vy jste udělala víc, než že jste jen poslouchala, mladá dámo. Vy jste si to utřídila a došla jste k některým velice zajímavým závěrům.” Během večeře pak Camille pronesla pár poznámek, které Jeremiáš považoval za překvapivě bystré. Obvykle nerad hovořil o “Ráda poslouchám, když muži mluví o své práci,” poznamenala věcně, jako by právě prohlásila, že má ráda horkou čokoládu.

“Proč? Většina žen to pokládá za velmi nudné.”

“Já ne. Mně se to líbí,” podívala se mu zpříma do očí. “Zajímá mě, jak lidé vydělávají peníze,” zazněla šokující slova a Jeremiáš byl na okamžik příliš zděšený, než aby se zmohl na odpověď.

“Co vás k tomu vede, Camille?” Co se tajilo za těma jasně modrýma očima a hezkými černými kadeřemi? Jistě ne obvyklé myšlenky sedmnáctileté dívky. Měla překvapivě otevřené názory, což bylo vlastně osvěžující. Žádná přetvářka, žádné schovávání za krajkovým

“Podle mého názoru jsou peníze nesmírně důležité, pane Thurstone.” Camille okouzlujícím způsobem protahovala slova.

“Dělají lidi významnými. A když o ně lidé přijdou, přestanou být významní.”

“To není vždycky pravda.”

“Ale ano, je,” prohlásila dívka nemilosrdně. “Vezměte si mého dědečka. Přišel o peníze i o plantáž, a jako by zemřel — nikoho už nezajímal, a protože to věděl, zastřelil se, pane Thurstone.

Podívejte se na mého tatínka. Má peníze, je významný, a kdyby mě “Mám spíš pozemky než peníze.”

“To je totéž. Někde to jsou pozemky, jinde dobytek… na různých místech to jsou různé věci, znamenají však totéž.” Jeremiáš chápal, o čem Camille mluví, a v duchu se ptal, zda to chápe sama. Bylo by téměř děsivé, kdyby tomu rozuměla. Jak by toho mohla to

“Myslím, že mluvíte o moci. Moci, kterou lidé získávají, když jsou úspěšní nebo významní.” Na sedmnáctiletého člověka, zejména na dívku, to bylo velmi závažné téma. Camille se na chvíli zamyslela a pak přikývla.

“Asi máte pravdu, právě o tom jsem hovořila. Miluji moc. Líbí se mi, k čemu lidi nutí, jak se chovají, jak myslí.” Podívala se na matku a pak zpátky na Jeremiáše. “Nenávidím slabé lidi. Můj dědeček byl jistě slaboch, když se zastřelil.”

“Tehdy byla na Jihu hrozná doba, Camille.” Jeremiáš ztišil hlas, aby ho hostitelka neslyšela. “Znamenala pro většinu lidí zásadní změnu. Někteří z nich se s ní prostě nedokázali vyrovnat.”

“Můj tatínek ano.” Camille se podívala na otce s pýchou. “Právě tehdy přišel ke svým penězům.” O něčem takovém by se většina lidí neodvážila ani zmínit, natož aby se tím chlubila. Camille se odmlčela, jak by se dotkla zakázaného tématu, a pak obrátila k J

Jeremiáš se těm kontrastům v jejím chování usmál a začal jí vyprávět o údolí Napa. Chvíli zdvořile poslouchala a pak ji to začalo očividně nudit. Venkov ji nijak nelákal. Mnohem víc ji zajímaly jeho historky o San Francisku. Pochlubila se, že nedávno navš

Povídali si s Camille během celé večeře. Jakmile po jídle v hlavním salonu začala hrát malá skupina hudebníků, Jeremiáš zdvořile požádal Elizabeth Beauchampovou o tanec. Odpověděla, že nikdy netančí a zda by nechtěl vyzvat k tanci její dceru. Camille to s

“Tančíte stejně ráda, jako se bavíte o obchodech?”

“Ach ano,” vzhlédla k němu s úsměvem. Pravá jižanská kráska s obrovskýma modrýma očima. “Miluji tanec.” Teď to znělo, jako by předtím spolu vůbec nehovořili a jediné, na co kdy myslela, byl tanec. Jeremiáš se málem hlasitě rozesmál a řekl jí, že je malá p “Děkuji vám, slečno Beauchampová.”

Spatřila zajiskření v jeho očích, taky se zasmála, při čemž se jí nějak podařilo vypadat smyslně i uličnicky zároveň, a Jeremiáš musel znovu bojovat proti svým instinktům. Vše ostatní bylo náhle zapomenuto, Amelia, Mary Ellen… Mohl myslet jen na oslnivé “Uvidím vás ještě, než odjedete?” V hlase se jí ozval prosebný tón a Jeremiáš se usmál. To by mu ještě na téhle cestě scházelo, pobláznit mladou dívku a nechat se očarovat jejím kouzlem! Je-li to tak, domlouval si, je nejvyšší čas vrátit se do Kalifornie.

“Opravdu nevím. Za pár dní z Atlanty odjíždím.”

“Co budete do té doby dělat?” Camille se na něj dívala široce rozevřenýma dětskýma očima. “Tatínek říkal, že jste s prací hotov.”

“To jsem. Ale vlak do San Franciska mi jede až příští týden.”

“Ach!” zatleskala šťastně rukama a vzhlédla k němu s širokým úsměvem, “pak budete mít čas si hrát.” Hlasitě se rozesmál a dovolil si políbit ji na tvář.

“Dobrou noc, moje malá. Na to, abych si hrál, jsem moc starý.” A až moc starý, aby si hrál s ní. Neřekl už nic, potřásl si rukou s hostitelkou a vyhoupl se do kočáru. Cestou do hotelu znovu přemítal o dnešním večeru a o okouzlující Camille. Chovala se jak Příští ráno se Jeremiáš probudil do teplého a slunného dne s vůní jara ve vzduchu. Pomalu vstal z postele, oblékl si župan a vyšel na terasu pokoje. Byl odhodlaný vrhnout se na hromadu papírů, které záměrně rozložil na psacím stole, ale myšlenky se mu zno Stiskl zvonek na obsluhu a objednal si snídani. Za půl hodiny mu přinesli podnos naložený vejci se slaninou, sušenkami a medem, pomerančovou šťávou, kávou a košíkem čerstvého ovoce. Když se však na jídlo díval, přešla ho chuť chtěl jen vidět Camille. Vzte “Ano?” Ta rána do stolu Jeremiáše polekala a přivedla do rozpaků, přestože ji sluha nemohl slyšet.

“Dopis pro vás, pane.” Sluha se mile usmál a podal mu obálku nadepsanou jemným ozdobným písmem. Na zlomek vteřiny Jeremiáš zaváhal a pak ji od něj přijal, zatímco sluha podle příkazů čekal na odpověď.

Je krásný den na procházku v parku, stálo v dopise napsaném téměř dětským písmem, chtěl byste se k nám odpoledne připojit?

Poobědváme doma a potom všichni půjdeme do parku. Budete zcela v bezpečí, škádlila ho, a snad byste se mohl zdržet i na večeři.

Byla

Jestliže s tím bude vaše matka souhlasit, drahá slečno Beauchampová, odpovídal, nesmírně rád poobědvám a projdu se v parku s vaší rodinou a přáteli. Snažil se, aby nic nenaznačovalo schůzku o samotě nebo dokonce tajnou schůzku. Zatím zůstávám váš uctivý s

“Jsem tak ráda, že jste se rozhodl dnes přijít, pane Thurstone.

Musí to pro vás být v hotelu hrozně nudné.”

“To ano.” Pečlivě vážil slova. Na Camille nebylo nic nudného.

Také ho však napadlo, že je v ní cosi nebezpečného. Už její přitažlivost byla nebezpečná. Poprvé v životě cítil, že by byl schopen propadnout neovladatelnému šílenství. Chtěl ji obejmout a přit

“Není vám špatně?” Všimla si jeho téměř bolestného výrazu a účastně mu položila jemnou ručku na paži. “U nás na Jihu bývá velké horko. Možná na to nejste zvyklý…” Odmlčela se a Jeremiáš se otočil, aby jí viděl do tváře. Jak nevinně vypadala! Téměř omdlé

“Vůbec ne, je mi dobře. A tady v zahradě je překrásně.” Jeremiáš se zahleděl na záhony květin, aby se nemusel dívat na ni, a najednou se nahlas rozesmál. Bylo přece absurdní, aby se muž jeho věku nechal tak uchvátit mladičkou dívkou, bez ohledu na to, jak “Opravdu? A to jste už dospělý…,” řekla přesně to pravé. Oba se smáli, ještě když jí nabídl rámě a doprovodil do jídelny. Během oběda si povídali nezávazně o počasí a večírcích, které v poslední době navštívila. Prohlásila, že mladí muži z Atlanty jí př

“Jednou mohou být mnohem významnější, než jsme my.”

“Ano,” přikývla a připustila, že může mít pravdu, “ale zatím jsou strašně nudní.”

“To od vás není laskavé, drahá slečno Beauchampová.” Camille ho rozveselila, ačkoli přesně nevěděl proč. Přestože byla nezvedená a rozmazlená, připadala mu roztomilá a zábavná.

“Laskaví lidé mě nudí taky,” zamrkala na něj a on se nahlas pobaveně zasmál. “Moje matka je vždycky laskavá.” Obrátila oči vzhůru, zahihňala se a on jí pohrozil prstem.

“Styďte se. Laskavost je ozdobou dámy.”

“Pak si nejsem jistá, jestli chci být dáma, až vyrostu, pane Thurstone.”

“Otřesné!” Bavil se během oběda víc než za celá dlouhá léta a Orville Beauchamp vypadal nesmírně potěšený tím, jak jeho dcera Thurstona zaujala. Nijak ho zřejmě nepřekvapilo, že se u nich Jeremiáš zase objevil, a Camille rychle vysvětlila, že pozvala pana

“Chová se má dcera slušně, pane Thurstone?” ozval se Beauchamp z druhého konce stolu.

“Zcela určitě, pane Beauchampe. Naprosto mě okouzlila.” I Camille se tak tvářila, když na Jeremiáše upřela rozzářené oči. Pak náhle zvážněla a po zbytek oběda zůstala zamyšlená. Po obědě při procházce v parku znovu uvedla Jeremiáše do rozpaků.

“Vy mě nepovažujete za dost starou, abyste mě bral vážně, viďte?”

Ani nezpomalila krok, jen naklonila hlavu na stranu a podívala se mu přímo do očí. Jeremiáš se přinutil tvářit nevzrušeně.

“Co tím chcete říct, Camille?”

“Vy víte, co myslím.”

“Beru vás velmi vážně, jste chytré děvče.”

“Ale pokládáte mě za malé dítě.” Tvářila se rozmrzele. Rozhodně by se však tak netvářila, kdyby mohla slyšet, jak mu bouří krev v žilách. “Jste velmi půvabné dítě, Camille.” Jeho úsměv byl vroucí, ne však tak vroucí jako oheň v jejích očích. Upřeně na něj

“Nejsem žádné dítě. Je mi sedmnáct.” Prohlásila to, jako by jí bylo třiadevadesát, Jeremiáš se však nezasmál.

“A mně je třiačtyřicet. Mohl bych být přinejmenším váš otec, Camille. Není nic špatného na tom být dítětem. Brzy budete dost stará a začnete si přát, aby ve vás lidé viděli zase mladou dívku.”

“Jenže já nejsem dítě. A vy nejste můj otec.”

“Chtěl bych jím být.” Jeremiáš sice mluvil konejšivým tónem, ale její oči přesto blýskaly hněvem.

“Nechcete! To je lež. Viděla jsem, jak jste se na mě díval, když jsme včera v noci spolu tančili. Zato dnes si pořád připomínáte, kdo jsem, že jsem dcera Orvilla Beauchampa a že jsem jen malá holka. Abyste věděl, nejsem už dítě. Jsem víc ženou, než si mys “Camille… slečno Beauchampová… musím se omluvit…”

“Neblázněte… to já jsem vás políbila…” Zřejmě neztratila vůbec nic ze své chladnokrevnosti, a když se ze zatáčky na cestě vynořili ostatní, vypadala, že se naprosto ovládá, a klidně se do něj zavěsila. “Raději se budeme procházet dál, aby si ostatní n “Jak jste se opovážila udělat něco takového!”

“Šokuje vás to?” Camille vypadala jen mírně znepokojeně, spíš potěšeně, a Jeremiáš měl sto chutí zastavit se a zatřást s ní, až by vykřikla, a pak ji pevně přivinout k sobě. Přinutil se poslouchat, co povídá. “Víte, tohle jsem ještě nikdy neudělala.”

“To tedy doufám, že ne. Dostala byste se do řečí.” Rozesmál se.

Když si představí, že ho políbila sedmnáctiletá dívka, a nejen to… že jí polibky opětoval! Bylo to jako sen. Podívala se na něj se zvědavostí v očích.

“Neřeknete to nikomu?”

“Co myslíte, že by se stalo, kdybych to udělal, Camille?

Přivázali by vás k posteli na celý týden… nebo na rok… a mě by váš otec pomazal dehtem a peřím a hnal by mě z města celou cestu až do Kalifornie.” Vesele se rozesmála, zjevně nadšená touto vyhlí

“Neodjíždějte tedy.” Očima ho téměř prosila.

“Obávám se, že mi nic jiného nezbude. Musím v Kalifornii řídit podnik.” Proti tomu zřejmě nic nenamítala, ale oči jí posmutněly.

“Přála bych si, abyste nemusel odejet. Tady není nikdo takový jako vy.”

“Jsem si jistý, že je. Určitě máte kolem sebe spoustu mladých, hezkých mužů, kteří touží jen po vašem pohledu.”

“Říkala jsem vám, že jsou všichni hloupí a nudní,” odpověděla rozmrzele a znovu na něj pohlédla. “Víte, ještě jsem nepoznala někoho takového, jako jste vy.”

“Vaše slova mě velice těší, Camille.” Sám by mohl říct totéž, nechtěl ji však povzbuzovat. “Doufám, že se zase někdy uvidíme.”

“Chováte se jen zdvořile.” Zastavili se, Camille k němu vzhlédla a vypadala, že nemá daleko k slzám. “Já to tu nenávidím.”

“V Atlantě?” Překvapilo ho to. “Proč?”

Dívala se přes stromy v parku. Dobře věděla, proč Atlantu nenávidí, a věděla také, jak se její život liší od matčina života v mládí. Hodně o tom slyšela. “Kdybychom žili v Charlestonu nebo v Savannah, bylo by to jiné, ale… Atlanta je hrozné město.

Všech

“Za pár let, Camille, se o to nikdo nebude starat. Časem vás přijmou, to jen teď je otcovo…” zarazil se u toho slova, “…

jmění snad příliš nové. Avšak zanedlouho se na to zapomene. Až už budete mít děti, budou si jen pamatovat, kdo byl váš dědeček a j “Je mi to jedno. Jednou odtud vypadnu a odejdu na Sever.”

“Tam se to příliš neliší. Snoby najdete i v Chicagu, v New Yorku a někdy i v San Francisku, ačkoli San Francisco je trochu jiné, protože tam je každý nový.”

“Na Jihu to je horší. Vím to.” Camille se moc nemýlila. Pozoroval zamyšleně její tvář a jejich oči se zase setkaly. “Přála bych si žít v Kalifornii s vámi.” Ohromilo ho to a najednou ho napadlo, jestli se zase k němu nevrhne, i když si tajně přál, aby to “Camille, vzpamatujte se.” Poprvé zazněl jeho hlas přísně, ale i to se jí líbilo.

“Proč jste se ještě neoženil? Máte v Kalifornii nějakou ženskou?”

Čím dál hůř. To děvče se nezastaví před ničím. “Co tím myslíte?”

Jeremiáš se odvrátil a zdálo se, že se na ni zlobí.

“To znamená milenku. Otec má jednu v New Orleansu. Je to všeobecně známo. Máte taky nějakou?”

Jeremiáš zalapal po dechu a podíval se jí pevně do očí. “Camille, je hrozné říkat něco takového.”

“Je to pravda. I matka to ví.” A pokračovala: “Tak máte?”

“Nemám.” Potlačil myšlenku na Mary Ellen. Koneckonců to není milenka a tohle dítě nemá žádné právo se na to vyptávat. Ani na nic jiného. Už si toho dovolila až dost.

“Co vy víte o takových věcech?” Na sedmnáctileté děvče byla poučená až moc, přestávalo se mu to líbit. Otočili se a vydali se nazpátek. Camille se do něj zavěsila a samozřejmost, s jakou to udělala, mu znovu rozehřála srdce. “Jste malá potvora, víte, pěkn “To tedy ne,” zasmála se zvonivě a dobře ho odhadla, “miloval byste mě do roztrhání těla, protože bychom si spolu užívali spoustu zábavy.”

“Říkáte zábavy? Pročpak jste si tím tak jistá? Nutil bych vás drhnout podlahy a vytrhávat plevel a pracovat v dolech… ” Ale tím, co říkal, jen zase přistoupil na její hru. A jak by také ne.

Na té dívce bylo cosi naprosto neodolatelného.

“Ne, to byste neudělal. Měli bychom služku.”

“Žádnou služku. Zacházel bych s vámi jako s indiánskou squaw.”

Bylo však vidět, že mu Camille nevěří ani slovo. Když odcházeli z parku, Jeremiáš se přistihl, že už zase jde příliš blízko k ní.

Uvědomoval si její jemnou vůni, šustění hedvábí, teplo její št “Mám vás moc ráda, víte.” Bylo pozdní odpoledne a světlo na obloze bylo jemné jako její pleť.

“Taky vás mám rád, Camille.”

Domníval se, že zahlédl v jejích očích slzy, což ho ohromilo.

“Uvidím vás ještě někdy?” zeptala se posmutněle.

“Doufám. Jednou.” Pak už spolu téměř nepromluvili a Jeremiáš ji zvolna doprovodil domů. Rozloučil se a s pocitem nesmírné ztráty se vrátil do hotelu. V noci se na posteli převaloval sem a tam a násilím se snažil potlačit myšlenky na ni. A když mu druhého “Thurstone, Camille znamená pro mě všechno.”

Jeremiáš se začervenal jako kluk. “To samozřejmě chápu. Je to milé děvče.” Ach bože, co to provedl? Ví snad Beauchamp, že se líbali? Připadal si jako zlobivé děcko, které má dostat pořádný, leč zasloužený výprask. Nervózně čekal, co přijde dál.

“Chci vám položit jednu otázku.” Beauchamp pohlédl Thurstonovi do očí. “Nakolik milá je vám?” Rozhodně si nijak nevybíral slova a Jeremiáš sebou skoro trhl. Dobře mu tak. Neměl žádné právo flirtovat s tak mladičkou dívkou. Beauchamp sice nevypadal rozčile

“Nejsem si jistý, jestli chápu, co tím míníte.”

“Slyšel jste, co jsem řekl. Prostě jak přitažlivá je pro vás má dcera?” Ach můj bože…

“Velmi přitažlivá, samozřejmě, pane. Omlouvám se, pokud jsem jakýmkoli způsobem urazil vás nebo paní Beauchampovou… já…

skutečně nemám omluvu pro —”

“Mlčte! Muži se v její blízkosti vždycky chovají jako blázni.

Staří, mladí, všichni jsou jako pominutí, když se na ně podívá těma modrýma očima, a ona si svou moc velmi dobře uvědomuje, Thurstone, nic si nenamlouvejte. Nestěžoval jsem si na nějakou urážku

“Nevím jistě, kde začít nebo co říct, Beauchampe. Camille je pozoruhodná dívka, o tom není pochyb. A velmi mi lichotí vše, co jste řekl. Je lehké poznat, jak hluboký k ní máte vztah, a ona si vaše city bohatě zaslouží.” Jeremiášovi se znovu prudce rozbuši “Tolikrát snad ne…” Orville Beauchamp se zatvářil jen mírně starostlivě.

“Je mi třiačtyřicet let. Jí je sedmnáct. Předpokládám, že takový věkový rozdíl jí bude vadit. Navíc žiji nějakých dva a půl tisíce mil odtud, v místě mnohem méně kultivovaném, než je toto. Mluvil jste o jejím uvedení mezi francouzskou aristokracii… Já j “Pokud vám brání jen tohle, mohl byste se přestěhovat do města.

Do San Franciska. Nevidím důvod, proč byste nemohl řídit své doly odtamtud. Teď už jsou dobře zavedené. Kdyby nebyly, nemohl byste být tady.” Jeremiáš musel připustit, že je to pravda. “Mohl Jeremiáš se ztěžka nadechl: “Nikdy bych nečekal, že něco takového přiznám, pane, ale myslím, že o ni stojím. Popravdě řečeno ani přesně nechápu, co k ní cítím, a bojuji proti tomu od první chvíle. Když pro nic jiného, tak z úcty k vám. Camille je sotva ví

Orville Beauchamp nevypadal nespokojeně. “Stejně je zatím příliš mladá. A nechci, abyste jí něco říkal.”

Jeremiáš vypadal užasle. “To vůbec nemám v úmyslu, pane. Sám potřebuji nějaký čas na rozmyšlenou. Musím vědět, co se stane, až se vrátím ke svému všednímu životu, do svého prázdného domu, do svých dolů.” Povzdechl si, najednou si připadal hrozně osamělý.

“Sedmnáct.”

“Přijedu znovu za šest měsíců a požádám vás o její ruku, pokud to ještě budu považovat za moudré. Jestli ne, včas vás o tom uvědomím. Budete-li stále souhlasit, vrátím se do Atlanty a požádám ji, aby se za mě provdala, pak se za dalších šest měsíců objeví

“Proč až za tak dlouho? Proč si ji nevezmete k sobě ode dneška za šest měsíců, pokud se tak rozhodnete?”

“Bude-li se sňatkem souhlasit, chci jí postavit ve městě slušný dům. Alespoň to jí dlužím. Buďte klidný, Beauchampe, jestliže se ožením s vaší dcerou, dobře se o ni postarám.” Jeremiášův pohled zdůrazňoval upřímnost těchto slov a Beauchamp přikývl.

“O tom nepochybuji. Proto jsem si s vámi také promluvil. Co jsem řekl, myslel jsem vážně. Budete pro ni ten nejlepší muž.”

“V to doufám.” Jeremiášovy oči se zvláštně leskly. Měl pocit, jako by právě uzavřel největší obchod svého života. Těch devět set lahví rtuti, které prodal před několika dny, neznamenalo vůbec nic. Ale Camille… byla uskutečněný sen a Jeremiáš věděl už te

“Co vám otec říkal?” zašeptala mu. “Viděl nás někdo líbat se?”

Nevypadala však kvůli tomu příliš znepokojeně a Jeremiáše to pobavilo. Jak se na ni díval, zatoužil tentokrát vzít ji do náručí sám a zlíbat její rty.

“Ano,” odpověděl šeptem škádlivě. “Pošle vás do kláštera, kde vás budou hlídat jeptišky až do vašich pětadvacátých narozenin.”

“Ne, to neudělá!” vykřikla a vesele se rozesmála. “Něco takového by nikdy nedokázal. Moc bych mu chyběla!” Jeremiáš si až teď uvědomil, jak těžké pro jejího otce bude, jestliže mu jednou Camille odvede. Beauchamp však měl pravdu v tom, že to pro ni bude l

Na muže, jenž právě víceméně zpečetil svůj osud, se Jeremiáš cítil podivně uvolněný. “Vlastně jsme mluvili o dalším obchodu.

Možná že za šest měsíců přijedu do Atlanty, abych to s vaším otcem projednal.”

Camille to zaujalo. “Další rtuť?” Vypadala překvapeně. “Myslela jsem, že jí konsorcium má zásoby alespoň na rok.” Znovu udivila Jeremiáše tím, kolik toho ví a jak tomu rozumí.

“Je to trochu složitější. Jednou vám to vysvětlím.” Pohlédl na hodinky. “Je už pozdě. Měl bych se vrátit do hotelu a zkontrolovat, jestli mám připravená zavazadla. Ráno odjíždím, moje malá.” Najednou k ní cítil zvláštní majetnický vztah, nechtěl to však d

Camille k němu vzhlédla velkýma smutnýma očima. “Jestli budu mít čas, budu vám psát, než se zase vrátíte.”

“To bych byl velmi rád,” odpověděl Jeremiáš, třebaže věděl, že také bude potřebovat klid na rozmyšlenou.

Zvláštně se na něj zadívala, jako by cosi tušila. “Tatínek říkal, že mě letos vezme do Francie. Možná tu nebudu, až se vrátíte…”

Jeremiáš však věděl, že tu Camille bude. Nebo snad by měl nechat Beauchampa, aby ji prodal nějakému bezvýznamnému hraběti ne “Zase se vrátím,” sliboval jí a zároveň sobě a v duchu se ptal, zda se opravdu vrátí. Jeho život už nikdy nebude stejný, ovšem nebyl si jistý, jestli vůbec chce, aby takový byl. Podíval se znovu na tu výjimečnou dívku a řekl to jediné, co chtěla slyšet.

“

Loď dorazila do Napy v sobotu časně ráno a Jeremiáš počítal s tím, že si na cestu do St. Heleny najme povoz. Do dolů poslal telegram, že bude zpátky v kanceláři v pondělí ráno, takže mu zbyl celý víkend na to, aby prošel různé papíry a poštu a zkontrolova

“Haló, pane Thurstone!” mával na něj hoch z kozlíku kočáru a Jeremiáš s úsměvem k němu pomalu zamířil. Potěšilo ho, že na něj někdo čeká, třebaže to bylo jen dítě, které sotva znal. Jak se k němu blížil, uvědomil si, že ten kluk je pouze o pár let mladší “Co tu děláš, synku?”

“Táta říkal, že dneska přijedete, tak jsem se zeptal, jestli si smím vzít kočár a vyzvednout vás.” Jeremiáš se vyhoupl vedle chlapce a cestou domů si nechal vyprávět všechny novinky. Dvě a půl hodiny jízdy příjemně ubíhaly a Jeremiáš se šťastně rozhlížel “Jsem.” Radostně se na chlapce usmál. “Tomu údolí se nic na světě nevyrovná. Nikdy si nenamlouvej nic jiného. Možná že jednou dostaneš chuť někam se zatoulat, ale krásnější místo nikde nenajdeš.” Chlapec se při těch slovech zatvářil nedůvěřivě.

Věděl, že

“Měl jste se dobře, pane?”

“Ano.” Ale když Jeremáš tak seděl a pozoroval chlapce, znovu měl plnou hlavu Camille. Jak se má? Kde teď je? Jak by se jí tu líbilo? Takové otázky ho pronásledovaly celou dlouhou zpáteční cestu a ještě víc tady v Napě. Najednou se na všechno díval jejíma

Když kočár zastavil před domem, Jeremiáš zůstal ještě dlouho sedět a rozhlížel se kolem. Co si Camille o tom všem pomyslí?

ptal se sám sebe. Nedovedl si ji tu představit. A viděl, že tu měl za ta léta udělat spoustu věcí. Najednou pro něj bylo důležité vš

“No, vypadáš dost sešle.” Nijak nespěchala, aby ho objala nebo uvítala.

“Málem jsi mě polekala, stojíš tam jako duch,” usmál se. “Tak, jakpak se svět k tobě choval, zatímco jsem byl pryč?”

“Ne špatně. A co ty, chlapče?” Její otázka ho rozesmála. Pro ni byl stále chlapec a nejspíš vždycky bude.

“Jsem rád, že jsem zase doma.” Myslel to vážně. Údolí, kde žil, pro něj znamenalo víc než jakékoli místo na světě. I když si nakonec uvědomil, že mu tu cosi chybí. Ale snad už ne nadlouho.

Vzhlédl a uviděl, že si ho Hana pozorně prohlíží.

“Copak jsi tam prováděl, chlapče? Vypadáš nějak moc provinile.”

Znala ho lépe než kdokoli na světě, dost na to, aby poznala, že se s ním během cesty něco stalo. “Vyvedl jsi tam na Východě nějakou neplechu?”

“Asi ano,” přiznal se.

“A jakou?”

Bylo téměř nemožné to vysvětlit a Jeremiáš nevěděl, kde začít.

“Uvidíme. Uzavřel jsem velmi důležitou obchodní dohodu.” Snažil se získat čas, Hana se však nedala odbýt.

“To mě nezajímá ani za mák a ty dobře víš, že na to se tě neptám.

Co ještě jsi udělal?”

“Potkal jsem jednu velmi okouzlující mladou dámu.” Rozhodl se, že hospodyni už dál nebude trápit. Haně zazářily staré oči.

“Jak moc okouzlující, Jeremiáši? Zaplatils za to, anebo byla zadarmo?” Zařval smíchy a Hana se ušklíbla.

“To je nanejvýš neslušná otázka a rozhodně nevhodná pro dámu,”

dobíral si ji.

“Nejsem žádná dáma. A teď ven s tím.”

Vesele se zazubil. “Ne, neplatil jsem za to. Je jí sedmnáct a je to dcera muže, s nímž jsem uzavřel tu obchodní dohodu.”

“Ty teď běháš za dětmi, Jeremiáši? Není sedmnáctiletá žába pro tebe trochu mladá?”

Zamračil se. Hana měla pravdu — přesně toho se bál. Nevědomky se dotkla jeho citlivého místa. Vstal a pokusil se odehnat myšlenky na Camille. “Bojím se, že ano. Taky jsem jí to před odjezdem řekl, i jejímu otci.” Ale ve tváři měl najednou výraz takové bo “No tak, nekoukej jako boží umučení, ty jeden blázne. Nečekám, že budeš běhat za takovou starou herkou, jako jsem já. Možná že sedmnáct není koneckonců tak málo. Pověz mi, jaká je.” Najednou měla tušení, že to může být vážné. “No tak, Jeremiáši. Vyprávěj “Asi ano, milá přítelkyně. Já nevím… musím si to rozmyslet…

Nevím ani jistě, jestli by tu byla šťastná. Je tam na Jihu zvyklá na úplně jiný život.”

Hana odpověděla rázně. “Bude to zatraceně šťastné děvče, jestli si ji sem přivedeš.” Jeremiáše její zaujatost pobavila.

“Tím šťastným budu já.” A pokračoval: “Je to velmi zvláštní děvče, chytřejší než většina mužů, které znám, a hezčí než kterákoli žena, jakou jsem kdy viděl. Víc člověk nemůže chtít.”

“Je to dobré děvče?” To byla divná otázka a vyvolala v jeho duši zvláštní neklid… Dobrá… to nevěděl. Jennie byla dobrá, spořádaná, srdečná, milující, laskavá… Mary Ellen byla svým způsobem taky spořádaná, ale Camille? Dobrá… bystrá, zábavná, vtipn

“Jsem si jistý, že ano.” Proč by nebyla? Je jí sedmnáct. Hanina otázka mu však připomněla něco jiného. Jejich oči se znovu vzájemně setkaly.

“Co uděláš s Mary Ellen, hochu?”

“To nevím. Myslel jsem na to celou cestu ve vlaku.”

“Už jsi se pevně rozhodl? Zdá se, že ano.”

“Ještě nevím. Především potřebuju čas… čas pro sebe… na rozmyšlenou…” To však znamenalo udržet si odstup od všech.

Jeremiáš věděl, co musí udělat, ale při představě, jak to Mary Ellen sděluje, se až zachvěl. Vzpomněl si na její slova to poslední ned

“Vypadáš jako nemocný.”

“Myslím, že jsem.” Ušklíbl se. Ano, byla to nemoc, šílenství, jaké nikdy nepoznal. “Co si má člověk s něčím takovým počít?”

“Jdi za ní, jestli ji tak moc chceš, ovšem nejdřív musíš udělat něco jiného.” To bylo jasné oběma. Jeremiáš se toho však děsil.

Mary Ellen mu prokázala mnoho dobrého a nechtěl jí po všech těch letech ublížit. Věděl, že ji zraní, ale nemohl jednat jinak. O

“Viděla jsi Johna Hartea?”

Zavrtěla hlavou. “Slyšela jsem, že se s nikým nechce stýkat.

Zamkl dveře, zůstal doma opilý víc než týden a teď pracuje v dolech se svými muži. Při té epidemii zemřela skoro polovina jeho zaměstnanců.” Podívala se smutně na Jeremiáše. “Nám zemřeli dva, kd

“Já vím,” vypravil ze sebe stěží. Ta strašná představa ho málem připravila o řeč.

“Doufám, že to děvče za to stojí, protože dostane dobrého muže.”

Povzdechla si. “A mám za to, že Mary Ellen co nevidět přijde o nejlepšího muže, jakého kdy měla.”

“Nech toho…” Odvrátil se. “Nech toho, zatraceně…” Snad je chyba to teď ukončit, a přesto by bylo horší, kdyby se s Mary Ellen stýkal dál a nakonec si vzal Camille. Mohl by v Mary Ellen vzbudit falešné naděje, a to by nebylo fér. Hluboce si povzdechl a

“Doufám, už kvůli tobě.” Usmál se na ni, vyšel z pokoje a o půl hodiny později už seděl na koni a mířil k dolu.

8

Když Jeremiáš toho večera přivazoval koně ke stromu za domkem Mary Ellen, po dětech nebylo nikde ani stopy. Došel k hlavním dveřím, zaklepal a ona mu rychle otevřela. Měla na sobě hezké růžové bavlněné šaty a měděné vlasy jí zářily. Než mohl cokoli říct,

“Jak ses měla, Mary Ellen?”

“Stýskalo se mi.” Očima hladila jeho tvář a vypadala nesmírně šťastná, že ho zase vidí. Usadili se v malém pokojíku, kde se zdržovali málokdy, z čehož byla Mary Ellen trochu nesvá, jako by Jeremiáš byl někdo cizí. Pociťovala rozpaky pokaždé, když přijel z

“Taky jsem rád, že jsem doma.” Nevěděl, co jiného říct. “Jak se daří dětem?”

“Dobře.” Usmála se téměř stydlivě. “Odvedla jsem je k matce pro případ, že by ses u mě zastavil. Slyšela jsem, že ses dnes vrátil.” Připadal si jako pěkná bestie. Co má říct? V Atlantě žije jedna sedmnáctiletá dívka… “Vypadáš unaveně, Jeremiáši.

Nechceš

“Ne, ne… je mi fajn… Měla ses dobře?”

“Ano.” A pak bez dalšího slova mu vklouzla rukou pod košili, hladila ho a jemně mu líbala krk. “Chyběl jsi mi.”

“Taky jsi mi chyběla.” Vzal ji do náručí a držel ji pevně, jako by chtěl utišit bolest, kterou jí co nevidět způsobí. Najednou nevěděl, kvůli čemu by ji měl zraňovat. Proč musí něco říkat?

Přesto byl k tomu odhodlán. “Mary Ellen,” odtáhl se pomalu, “musím

“Teď ne, Jeremiáši.” Znělo to vyděšeně a on cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

“Ano, musíme… já… musím ti něco říct.”

“Proč?” Oči měla velké, kulaté a smutné. Tušila, co přijde. Byla si tím jistá. “Nechci nic vědět. Jsi teď doma.”

“Ano, ale…” Teď už na něj hleděla s neskrývaným strachem. Jde o něco víc než jen o přiznání prohřešku na té cestě? Nebylo pochyb, že Jeremiášova slova jí změní život, “Jeremiáši…” Vycítila to, ještě než odejel do Atlanty, bála se.

Vždycky se bála. “Co se stalo?” Snad se to opravdu musí dozvědět.

“Nejsem si jistý.” To bylo ještě horší. Viděla, jak je zmatený.

“Je tu někdo jiný?” zeptala se chvějícím se hlasem. Oči měla tak smutné, že při pohledu na ni měl pocit, jako by mu někdo vrazil nůž do srdce. Jak jí to má sdělit?

Promluvil ochraptěle, se staženým hrdlem. “Myslím, že ano, Mary Ellen. Já vážně nevím.” Zoufale se snažil nemyslet na Camille, navzdory představám, jichž měl plnou hlavu. “Jen si nejsem jistý.

V posledních třech týdnech se celý můj život převrátil vzhůru “Ach.” Opřela se o malou pohovku a předstírala, že je klidná.

“Kdo je ta dívka?”

“Je velmi mladá. Až příliš mladá.” Ta slova bolela. “Sotva víc než dítě. A ani nevím, co k ní cítím…” Slova se vytratila a Mary Ellen ožila, naklonila se k němu a vzala ho za ruku.

“Tak co se tím mění? Něco takového mi nemusíš vyprávět.” Snad nakonec zůstane vše při starém. Zavrtěl však hlavou.

“Ano, musím. Mohla by se stát spousta věcí. Řekl jsem jejímu otci, že chci šest měsíců na rozmyšlenou. A potom… možná se tam vrátím…”

“Navždycky?” Mary Ellen to ohromilo. Nerozuměla tomu, ale Jeremiáš znovu zavrtěl hlavou.

“Ne.” Nezbývalo než přiznat pravdu. “Pro ni.”

Mary Ellen se prudce otočila, jako by ji někdo udeřil. “Ty by sis tu dívku vzal?”

“Snad.”

Rozhostilo se dlouhé ticho. Seděli vedle sebe mlčky a pak se na něj Mary Ellen smutně podívala. “Jeremiáši, proč jsme se nikdy nevzali?”

“Nebyla pro nás ta pravá doba, myslím,” prohlásil rozvážně. Jeho hlas zněl v malém pokoji tichou ozvěnou. “Nevím. Takhle to bylo pohodlné.” Opřel se zády o pohovku a unaveně si povzdechl.

Najednou byl vyčerpaný. “Možná nejsem ten pravý muž pro manželství.

“Jsou v tom děti? Po nich toužíš?”

“Snad. Už dávno jsem na to přestal myslet, jenže v poslední době…” Nešťastně na ni pohlédl. “Mary Ellen… já prostě nevím.”

“Poslyš, mohla bych to znovu zkusit.”

Dojalo ho to tak hluboce, že když se dotkl její ruky, zabolelo ho to. “To by bylo šílenství. Říkalas, že jsi naposled málem zemřela.”

“Třeba by to tentokrát bylo jiné.” Avšak v očích neměla mnoho naděje.

“Jsi teď starší a už máš tři hezké děti.”

“Ale ne tvoje.” Hlas měla jako pohlazení. “Zkusila bych to, Jeremiáši… já bych…”

“Vím, že ano.” A protože nevěděl, co by dál řekl, umlčel ji polibkem. Tiskla se v tom malém pokoji k němu vší silou, až oba zůstali bez dechu. Nakonec se Jeremiáš odtáhl. “Mary Ellen…

ne…”

“Proč ne?” Měla teď v očích slzy. “Proč sakra ne… Miluju tě, cožpak to nevíš?” Hlas se jí rozezněl vášní, která mu pronikla do morku kostí. Také ji miloval, bylo v tom však víc přátelství a soucitu zrozených za sedm let. Nikdy se s ní nechtěl oženit, ží “Mary Ellen, prosím…”

“Prosím co? Prosím sbohem? Tos mi sem přišel říct, že?” Přikývl se slzami v očích. “Ale to je bláznovství, vždyť ani tu druhou dívku neznáš… to… dítě! A chceš se rozmýšlet šest měsíců.

Jestliže si to musíš rozmýšlet, nemůže to být správné.” Bojovala o

“Mary Ellen, ne… budeš v pořádku” Beze slova se na něj podívala zarmoucenýma očima. Pro ni už nic nebude jako dřív. Prázdné sobotní noci bez něho se před ní táhly jako dlouhá, osamělá cesta. A co si pomyslí lidé? Že ji zavrhl? Celá se přikrčila, když si

Seděl vedle ní na jediné židli v místnosti, zatímco ona ležela na posteli a vzlykala. Nakonec se na něj podívala velkýma utrápenýma zelenýma očima. “Nikdy jsem nechtěla, aby to takhle skončilo.”

“Já taky ne. Nemusel jsem ti dnes večer nic říkat, ale to by nebylo vůči tobě čestné. Nechtěl jsem čekat šest měsíců. Opravdu si to musím rozmyslet.”

“A co…?” přidušeně vzlykla. “Jaká je?”

“Nevím jistě. Je velmi mladá a chytrá,” a pak kvůli Mary Ellen zalhal. “Není tak hezká jako ty.”

Mary Ellen se usmála. Vždycky byl laskavý. “Stejně ti to nevěřím.”

“Je to pravda. Jsi krásná žena. Najdeš si někoho jiného.

Zasloužíš si víc než jen sobotní noci, Mary Ellen. Dlouho jsem o tom přemýšlel. Bylo to ode mě sobecké.”

“Nevadilo mi to.” Podezříval ji však, že ano, a ona už nic neříkala. Pak se znovu rozplakala a jeho to tak zabolelo, že ji jemně vzal do náruče a slíbal jí slzy z očí. Pomalu k němu vztáhla paže, přitáhla ho k sobě a tentokrát jí neodolal. Pevně ji objal,

Když se Mary Ellen příští ráno vzbudila, místo vedle ní bylo prázdné. Vyskočila z postele a ustrašeně vykřikla. “Jeremiáši!”

Běžela dolů po schodech a růžový saténový župánek vlekla za sebou. Zastavila se až ve dveřích kuchyně. Jeremiáš se otočil a upřeně

“Dobré ráno, Mary Ellen,” pozdravil věcně a postavil na stůl dva plné šálky. “Než jsi vstala, uvařil jsem kávu.” Přikývla a znovu vypadala vyplašeně. Včera v noci věřila, že změnila jeho rozhodnutí, avšak dnes ráno už si tím nebyla tak jistá. Hlas měla us

“Půjdeme do kostela?” zeptala se. Někdy to dělávali. Teď však bylo všechno jiné. Pomalu přisvědčil, napil se kávy a odložil šálek.

“Ano, půjdeme.” Nastala tíživá odmlka. “Potom se vrátím domů.”

Oba věděli, že to je naposled, ale Mary Ellen ještě nepřestala bojovat.

“Jeremiáši…” Položila šálek s kávou a zhluboka se nadechla.

“Nemusíš nic měnit. Chápu to. Bylo od tebe velmi slušné, žes mi včera v noci řekl… o… o ní…” Téměř se při tom slově zalkla, nechtěla ho však ztratit.

“Nemohl jsem udělat nic jiného.” Vypadal teď zatvrzele. Věděl, že jí způsobí bolest, ovšem jiná možnost mu nezbývala. Cítil se silnější než včera v noci, a to ji vyděsilo nejvíc. “Záleží mi na tobě. Nemohl bych ti lhát.”

“Jenže si nejsi přece jistý!” Hlas měla plný slz a na hrdle se jí napínal sval.

“Chceš čekat, až si jistý budu? Spát se mnou až do mé svatební noci? To opravdu chceš?” řekl zvýšeným hlasem a vstal. “Nech mě to udělat slušně, proboha, i tak je to hrozně těžké.”

“A když si ji nakonec nevezmeš?” Byla to dojemná prosba a Jeremiáš potřásl hlavou.

“Já nevím. Na to se mě neptej. Jestli se s ní neožením, budeš mě opravdu znovu chtít?” Otočil se a ona se mu dívala na záda.

“Budeš mě po tom všem nenávidět.”

“To bych nikdy nemohla. Byls na mě všechny ty roky jen hodný.”

Při těch slovech se cítil ještě hůř. Obrátil se k ní s očima plnýma slz, rázně k ní přistoupil a sevřel ji do náruče.

“Je mi to líto, Mary Ellen. Nechtěl jsem, aby to takhle skončilo.

Nikdy jsem si to nemyslel.”

“Ani já.” Usmála se na něj přes slzy a toho rána nešli do kostela, ale vrátili se znovu do postele a milovali se až do pozdního odpoledne, kdy konečně osedlal Velkého Joea. Vyhoupl se do sedla a ještě jednou se zadíval, jak Mary Ellen v růžovém župánku st

“Dávej na sebe pozor, krásko.”

Stála bez pohnutí a slzy jí zvolna stékaly po tváři. “Vrať se…

budu tady…” Sotva mohla mluvit, jen ochable pozvedla ruku.

Jejich oči se naposled setkaly a pak se rozjel k domovu, bez ní, bez Camille, bez kohokoli. Sám. Jako byl vždycky.

Když se Mary Ellen příští ráno vzbudila, místo vedle ní bylo prázdné. Vyskočila z postele a ustrašeně vykřikla. “Jeremiáši!”

Běžela dolů po schodech a růžový saténový župánek vlekla za sebou. Zastavila se až ve dveřích kuchyně. Jeremiáš se otočil a upřeně

“Dobré ráno, Mary Ellen,” pozdravil věcně a postavil na stůl dva plné šálky. “Než jsi vstala, uvařil jsem kávu.” Přikývla a znovu vypadala vyplašeně. Včera v noci věřila, že změnila jeho rozhodnutí, avšak dnes ráno už si tím nebyla tak jistá. Hlas měla us

“Půjdeme do kostela?” zeptala se. Někdy to dělávali. Teď však bylo všechno jiné. Pomalu přisvědčil, napil se kávy a odložil šálek.

“Ano, půjdeme.” Nastala tíživá odmlka. “Potom se vrátím domů.”

Oba věděli, že to je naposled, ale Mary Ellen ještě nepřestala bojovat.

“Jeremiáši…” Položila šálek s kávou a zhluboka se nadechla.

“Nemusíš nic měnit. Chápu to. Bylo od tebe velmi slušné, žes mi včera v noci řekl… o… o ní…” Téměř se při tom slově zalkla, nechtěla ho však ztratit.

“Nemohl jsem udělat nic jiného.” Vypadal teď zatvrzele. Věděl, že jí způsobí bolest, ovšem jiná možnost mu nezbývala. Cítil se silnější než včera v noci, a to ji vyděsilo nejvíc. “Záleží mi na tobě. Nemohl bych ti lhát.”

“Jenže si nejsi přece jistý!” Hlas měla plný slz a na hrdle se jí napínal sval.

“Chceš čekat, až si jistý budu? Spát se mnou až do mé svatební noci? To opravdu chceš?” řekl zvýšeným hlasem a vstal. “Nech mě to udělat slušně, proboha, i tak je to hrozně těžké.”

“A když si ji nakonec nevezmeš?” Byla to dojemná prosba a Jeremiáš potřásl hlavou.

“Já nevím. Na to se mě neptej. Jestli se s ní neožením, budeš mě opravdu znovu chtít?” Otočil se a ona se mu dívala na záda.

“Budeš mě po tom všem nenávidět.”

“To bych nikdy nemohla. Byls na mě všechny ty roky jen hodný.”

Při těch slovech se cítil ještě hůř. Obrátil se k ní s očima plnýma slz, rázně k ní přistoupil a sevřel ji do náruče.

“Je mi to líto, Mary Ellen. Nechtěl jsem, aby to takhle skončilo.

Nikdy jsem si to nemyslel.”

“Ani já.” Usmála se na něj přes slzy a toho rána nešli do kostela, ale vrátili se znovu do postele a milovali se až do pozdního odpoledne, kdy konečně osedlal Velkého Joea. Vyhoupl se do sedla a ještě jednou se zadíval, jak Mary Ellen v růžovém župánku st

“Dávej na sebe pozor, krásko.”

Stála bez pohnutí a slzy jí zvolna stékaly po tváři. “Vrať se…

budu tady…” Sotva mohla mluvit, jen ochable pozvedla ruku.

Jejich oči se naposled setkaly a pak se rozjel k domovu, bez ní, bez Camille, bez kohokoli. Sám. Jako byl vždycky.

10

Léto v údolí Napa bylo toho roku úrodné, požehnané a horké.

Dodávky rtuti byly odeslány na Jih, jak bylo dohodnuto na jaře, doly prosperovaly, hrozny zrály a Jeremiáš byl každým dnem netrpělivější. Čas od času ho napadlo, že se zastaví u Mary Ellen v Cali

Camille mu od chvíle, co se vrátil, psala zábavné dopisy o lidech, které poznala, o plesech, jež navštívila, a večírcích pořádaných jejími rodiči, o několika výletech do Savannah, Charlestonu a New Orleansu a o nemožně ošklivé dívce, o niž se uchází Huber

Jeremiáš telegraficky oznámil Orvillu Beauchampovi svůj příjezd a zároveň ho požádal, aby Camille nic neříkal. Chtěl ji překvapit a vidět, jaká bude její reakce. Čtyři měsíce jsou v životě mladé dívky dlouhá doba, možná že nakonec úplně změnila názor. Nic Ubytoval se v krásném apartmá a poslal Beauchampovým vzkaz, na nějž dostal obratem odpověď. S potěšením ho očekávají na večeři a Orville Beauchamp ho znovu ujišťoval, že Camille o jeho příjezdu nikdo neřekl. Jeremiáš si s radostí představoval, jak bude dí Služebná ho uvedla do malého, honosně zařízeného předního salonu.

Za okamžik vstoupil Orville Beauchamp a silně mu stiskl ruku. Od chvíle, co dostal telegram ze západního pobřeží, věděl, že Jeremiášova cesta znamená dobrou zprávu.

“Jak jste se měl? Rád vás tu vidím, člověče!” Beauchamp vypadal doopravdy potěšeně a Jeremiáš doufal, že stejně potěšená bude i jeho dcera.

“Velmi dobře.”

“Myslel jsem, že se neuvidíme ještě další dva měsíce.” Jeremiáš se jeho tázavému pohledu musel usmát.

“Už jsem nemohl čekat další dva měsíce, pane Beauchampe,”

odpověděl upřímně a ten malý snědý muž se celý rozzářil.

“Tušil jsem, že to tak bude… doufal jsem v to…”

“Jak se má? Stále ještě neví, že tu jsem?”

“Ne. Ale přišel jste v pravý čas. Lizabeth je v Jižní Karolíně na návštěvě u přátel a Hubert kdesi nakupuje nějakého zatraceného koně. Jsme tu s Camille sami a ve městě se prakticky nic neděje.

Všichni jsou v letních měsících pryč, Camille však letos něja “Možná změní názor, až mě zase uvidí.” To Jeremiáše trápilo celou cestu na Východ. Koneckonců je velmi mladá a on je o mnoho let starší! Třeba jí teď bude připadat příliš starý.

“Proč by to dělala?” Beauchamp vypadal překvapeně.

“Děvčata to dělávají, však víte.” Jeremiáš se usmál, avšak Beauchamp se rozchechtal.

“Camille ne. To dítě má od narození vlastní rozum. Je umíněná jako mezek a taky tvrdohlavá,” znovu se zasmál, pyšný na svou jedinou dceru, “i když to bych vám asi neměl říkat, ale vy ji zvládnete. Je to skvělé děvče, Thurstone, bude z ní dobrá manželka.”

Jeremiáš se vztyčil v celé své výši a vážně odpověděl: “Ano. A vy jste svůj názor nezměnil, pane?”

“Naopak. Myslím, že se budete k sobě dokonale hodit.” Beauchamp pozvedl slavnostně svou sklenkou a Jeremiáš se usmál. Teď už jen zbývá přesvědčit Camille.

Trvalo dalších deset minut, než dívka vstoupila do pokoje. Dveře se rychle rozlétly a dovnitř vplulo překrásné stvoření v světlounce žlutém hedvábí. Na hrdle se jí pohupovaly šňůry topazů a perel, vlasy jí volně spadaly v záplavě černých loken a nad uchem

“Vy jste se vrátil!” zvolala nadšeně a její otec se usmíval. Byl na ty dva hezký pohled — mohutný muž a jemná dívka, oba tak očividně zamilovaní, že jejich věk nebyl vůbec podstatný.

Důležitá byla radost v jejích očích, vděčnost v jeho pohledu, stěží pot

“Ovšemže jsem se vrátil, moje malá. Slíbil jsem vám to!”

“Ale tak brzy!” Camille kolem něj rozjásaně tančila, tleskala rukama, až jí růže z vlasů spadla k nohám. Zvedla ji, hluboce se uklonila a vážně mu ji podala. Jeremiáš se rozesmál. Byl to smích zrozený z rozrušení a úlevy. Viděl jí na očích, že o něj stále “Jste stejná nevděčnice jako vždycky, Camille. Mám odejít a vrátit se později, když je příliš brzy?” Vzal ji za ruku a ona tam jen stála a hleděla mu do očí.

“Opovažte se! Už vás nenechám odejít. A jestli to uděláte, odjedu s tatínkem do Francie a provdám se za vévodu nebo prince!”

“Jak roztomilá hrozba.” Nezdálo se však, že by ho to znepokojilo.

“Stejně budu muset časem odjet, víte.”

“Kdy?” zvolala zděšeně. Její otec se usmál. Budou se k sobě dokonale hodit! Nepochyboval, že Thurston to děvče miluje a že ona je jím očividně uchvácena. Lichotila jí pozornost mnohem staršího muže, stejně jako Thurstona těšila náklonnost mladé dívky. Avš

“Nemluvme ještě o mém odjezdu, moje malá. Vždyť jsem teprve dnes přijel.”

“Proč jste nám neoznámil, že se vracíte?” Camille předstírala, že se zlobí. V tu chvíli bylo ohlášeno, že se podává večeře, a všichni zvolna přešli do jídelny.

“Oznámil.” Usmál se na Beauchampa a ona káravě pleskla otce po paži vějířem.

“To bylo od tebe ošklivé, otče. Neřekl jsi mi ani slovo!”

“Myslel jsem, že bude lepší, když návštěva pana Thurstona bude překvapení.” Beauchamp se ani příliš nemýlil.

Camille se dívala na oba muže s rozzářeným úsměvem. “Jak dlouho tu zůstanete, Jeremiáši?” Hleděla na něj panovačně a vychutnávala moc, kterou nad ním má. Věděla velmi dobře, že jel přes celou zemi, aby ji viděl, a že je to velmi významný muž, což jí otec V dolech Jeremiáš vše zařídil tak, aby mohl odjet na celý měsíc.

Vzdálit se na delší dobu nepovažoval za možné, ovšem i tak bude moct strávit s Camille víc než dva týdny. A řekne-li Camille ano, bude se on muset vrátit domů a všechno připravit. Bude mít c “Požádáte ji o ruku dnes večer?”

“Ano, s vaším dovolením.”

“Víte, že mé svolení máte.”

Jeremiáš si lehce povzdechl a zapálil si doutník. “Rád bych věděl, co mi odpoví.”

“Máte skutečně nějaké pochybnosti?”

“Ano. Třebas si jen tak hraje a nemá tušení, že ji hodlám požádat o ruku. To by mohlo dívku jejího věku vystrašit.”

“Camille ne.” Tohle říkal Beauchamp neustále, jako by jeho dcera byla jiná než ostatní dívky. Jeremiáš si však tak jistý nebyl.

“Chtěl byste zároveň oznámit zasnoubení?”

“Ano. Ještě před svým odjezdem. A po návratu do Kalifornie ihned začnu realizovat své plány.”

“A jaké to jsou plány?” Beauchamp svého budoucího zetě pozoroval se zájmem a byl zvědavý, co pro jeho malé děvčátko chystá.

“Už jsem s vámi o tom mluvil,” odvětil Jeremiáš opatrně.

Koneckonců Camille mu ještě nedala souhlas; nicméně on už o všem hodně přemýšlel a dal Beauchampovi za pravdu. V Napě by dívka byla zakrátko nešťastná a on by skutečně mohl jezdit sem a tam a dohlíž

“Výborně. V prosinci jí bude osmnáct. To je za čtyři měsíce…

Myslíte, že dům by mohl být do té doby hotov?”

“Je to trochu brzy, ale doufám, že ano. Počítal jsem tak v únoru nebo březnu, ale,” Jeremiáš se usmál a zase vypadal jako chlapec, “sám bych dal přednost prosinci.” Cítil se teď bez Mary Ellen osamělý. “Budu se snažit.” Najednou vstal a začal nervózně pře “Nedělejte si s tím starosti, člověče,” usmál se Beauchamp. Pak si uvědomil, že je čas, aby Jeremiáš promluvil s Camille. Zvedl se k odchodu a Jeremiáše poslal za Camille do zahrady, kde seděla na své oblíbené houpačce.

“Trvalo vám to hrozně dlouho. Jste opilý?” byla její první slova a on se rozesmál.

“Ani moc ne.”

“Podle mě je hrozně hloupé, že ženy vždycky musí opustit pokoj a nechat muže o samotě. O čem se spolu bavíte?”

“Nic zvláštního. Obchody, doly, tak různě.”

“O čem jste mluvili dnes večer?” Bylo to chytré děvče. Houpala se sem a tam a nespouštěla z něho oči. Jeremiáš se na ni upřeně zadíval a promluvil hlubokým a měkkým hlasem.

“Mluvili jsme o tobě.” Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Houpačka se zastavila.

“Co jste to řekl?” Její šepot se lehounce vznášel v silně provoněném jižním vzduchu.

“Že bych se s tebou rád oženil.” Na okamžik nikdo z nich nepromluvil a Camille na něj hleděla velkýma dětskýma očima.

“Opravdu?” A pak se na něj usmála a on ucítil, jak mu taje srdce.

“Děláte si legraci.”

Hlas měl hluboký a vážný. “Ne, Camille, nedělám. Tentokrát jsem přijel do Atlanty, abych tě viděl a požádal o ruku.” Slyšel, jak zatajila dech, a najednou, jako už kdysi dávno, přitiskla své rty na jeho. Jeho vstřícné objetí jí tentokrát bralo dech, až ji “Hned?” Vypadala užasle a on se na ni usmál.

“Ne tak docela. Za pár měsíců, až ti bude osmnáct, až pro tebe postavím dům.” Stoupl si před ní, něžně se rukou dotkl její tváře, pak jí poklekl u nohou a vzal její obličej do dlaní.

“Miluju tě, Camille… celým srdcem… víc než kdy vůbec budeš vědět.” J

Přikývla, pro jednou neschopná promluvit. Doufala v to, ale vždycky jí to připadalo jako nějaký vzdálený sen. A pak se mu vrhla kolem krku. “Jaký ten dům bude?” Zdálo se mu legrační, že mluví teď o domě, a zasmál se.

“Jaký budeš chtít, má lásko. Ještě jsi mi však neodpověděla, aspoň ne slovy. Provdáš se za mě, Camille?”

“Ano!” vykřikla radostně a přitiskla ho znovu k sobě. Po chvíli se však odtáhla a zatvářila se znepokojeně. “Budu muset mít děti, až se vezmeme?” Při těch nečekaných slovech se málem zakoktal; tolik ho její otázka uvedla do rozpaků. O něčem takovém si Cam “Předpokládám, že jedno nebo dvě děti bychom mohli mít.” Přišlo mu jí téměř líto. Sama byla ještě takové dítě! “Vadilo by ti to moc?” Po ničem jiném netoužil víc. V posledních čtyřech měsících myslel jen na své budoucí děti. Avšak Camille se tvářila nešťa “Jedna matčina přítelkyně loni při porodu zemřela.” Bylo šokující říkat něco takového a Jeremiáš byl ještě rozpačitější než předtím; tohle rozhodně nebylo téma, o němž by s ní chtěl diskutovat.

“To se mladým dívkám nestává, Camille.” Samozřejmě věděl, že to není pravda. “Nemyslím, že by sis s tím měla dělat starosti.

Tyhle věci mezi mužem a ženou jsou přirozené…” Nijak ji to ale nepřesvědčilo a přerušila ho:

“Matka říká, že to je cena, kterou ženy platí za dědičný hřích.

Podle mě je ale hrozně nespravedlivé, že tu cenu platí jen ženy.

Já nechci ztloustnout a — “

“Camille!” Její slova ho silně rozrušila. “Miláčku… prosím…

Nechci, aby sis s čímkoli dělala starosti.” Znovu ji vzal do náruče, až zapomněla na to, co říkala její matka, a mluvili už jen o domě, který pro ni postaví, o svatbě, kterou uspořádají, až j

A Jeremiáš tu noc myslel jen na drobnou, rozkošnou černovlasou krásku, která tak brzy spočine v jeho náruči. Už se nemohl dočkat. V posledních měsících se cítil velice osamělý. Mary Ellen už nenavštěvoval a neozvala se ani Amelia z New Yorku, ačkoli jí př

Jakmile Elizabeth Beauchampová obržela Orvillův dopis se zprávou o chystaném zasnoubení své dcery s Jeremiášem Thurstonem, spěšně se vrátila do Atlanty. Také Hubert přijel domů, ačkoli jeho zastihnout bylo trochu obtížnější. Celá rodina se rychle shromážd “Můj bože, je velký skoro jako vajíčko!” vykřikla matka při pohledu na diamant a Camille se roztančila po pokoji se spokojeným výrazem, až se otec rozesmál. “Jsi hrozné děvče,”

zasmála se i matka, “a budeš tak bohatá, Camille!” Elizabeth nesouhlasně pohlé

“Vím, že budu. A Jeremiáš mi postaví krásný dům, uvnitř bude jen to nejmodernější a všechno, co budu chtít!” Camille žvatlala, jako by jí bylo devět, a matka se zamračila.

“Budeš pěkně rozmazlená, Camille.”

“Já vím.” Jediným stínem, jenž kalil Camillinu radost, byla vyhlídka na to, že bude muset mít dítě. Ale snad to za všechno to štěstí bude jen malá daň. Promluví si o tom s matkou a zeptá se, zda je nějaká možnost trochu to odložit. Slyšela, jak si o tom ž “Víš vůbec, jaké máš štěstí?”

“Ano.” A pak odběhla, protože služebná ohlásila, že přišel Jeremiáš.

Jeremiáš prožil dva týdny v Atlantě jako ve snu, s večírky a pikniky, s dárky a oznámeními a s kradmými polibky, kdy pevně svíral Camille kolem štíhlého pasu. Nemohl se dočkat, až si ji přivede domů, a když ji líbal na rozloučenou, rvalo mu to srdce.

Už s

“Asi si nerozumíme, příteli.” Architekt se tvářil zmateně, zatímco Jeremiáš s úsměvem pokračoval: “Mám na mysli kratší dobu než dva roky.”

“Rok?” Muž zbledl. To však neznal Jeremiáše Thurstona… nebo Camille Beauchampovou, když na to přijde. Jeremiáš si dovedl snadno představit, že Camille bude náročná stejně jako on, až bude trochu starší a zvykne si, že je paní Thurstonová, a nebyl daleko

“Uvažoval jsem tak o čtyřech, pěti měsících,” pravil Jeremiáš a usmíval se ještě víc.

Muž se téměř zakoktal: “To nemyslíte vážně?”

“Ale ano.” S těmi slovy Jeremiáš usedl k mužovu pracovnímu stolu a vypsal šek na ohromující částku. Věděl, že je u nejlepšího architekta ve městě, protože mu ho vřele doporučili jeho bankéři.

Podal mu šek a vysvětlil, že další sumu dostane po dokončení pr Jeremiáš nechtěl ztratit ani okamžik a přál si mít dům hotov, než přiveze svou nevěstu z Východu. Už se rozhodl, že po svatbě v prosinci stráví líbánky v New Yorku a pak vezme Camille domů do Napy a do jejich krásného nového domu v San Francisku. Tam budo Byl to skutečný palác. V každém rohu se vypínala jedna věž a ústřední část domu nad hlavní halou byla zakončena kupolí z barevného skla. V průčelí zdobily strohou fasádu sloupy, vysoký plot obepínající rozsáhlé pozemky a krásně udržované zahrady uzavírala

Plány byly v každém směru dokonalé. Stavba v sobě spojovala rokokový a viktoriánský styl způsobem, jenž lahodil oku a uspokojoval Jeremiášovu duši. Poté, co architekt odjel zpět do města, Jeremiáš zůstal sedět u svého pracovního stolu a spokojeně se usmív

Od této chvíle jezdil Jeremiáš do města jednou týdně, aby sledoval práce na staveništi a dohlížel, jak pokračují. Pro všechny zúčastněné to byl mamutí projekt a Jeremiáš se neustále ptal, zda to bude hotovo včas, protože Camille ho zasypávala dopisy, v ni

Zároveň se ze všech sil snažil dát do pořádku dům v St. Heleně.

Dříve si nikdy nevšiml, jak jsou ložnice po devatenácti letech omšelé, jak je dům holý a prázdný. Teď vyjížděl na rozsáhlé nákupy do Napy i San Franciska a přiměl dokonce Hanu, aby do všech m

“Tak dobrá, stařenko, teď si promluvíme. Vím, že se ti nelíbí změny, které jsem udělal, ani to, jak jsem v posledních dvou měsících každého proháněl, ale vypadá to tu hezky a Camille se to bude líbit. Určitě si ji zamiluješ. Je to roztomilé dítě,” usmál s

Tomu se Hana usmála, protože na tom bylo něco pravdy. “Řekla jsem ti, že další dům nepotřebuješ. Ty to děvče zkazíš ještě dřív, než sem přijede.”

“Máš pravdu. Bude z ní manželův miláček.”

“To děvče má štěstí.” Byla to první vlídná slova, která Hana po měsíci řekla, a Jeremiášovi se ulevilo. Dělal si kvůli ní opravdu starosti. Také se bál, že bude ke Camille stejně protivná jako k němu a že jeho křehká malá nevěsta z Jihu nebude vědět, co s “Já mám štěstí, Hano.” Jejich pohledy se setkaly a ona viděla, že je opravdu šťastný. Bylo zvláštní, jak v posledních šesti měsících změnil svůj život… zvláštní… Ale bylo v tom ještě něco víc. “Jsem jí vděčný za spoustu věcí.” Znovu pohlédl nevinně na

Musí mu přiznat pravdu. Bez ohledu na to, co slíbila. Podívala se na něj a náhle se rozplakala. “Nevím, jak ti to mám říct, Jeremiáši.”

“Co se děje?” Proběhl jím záchvěv skutečného strachu. Vzpomněl si, jakou hrůzu cítil, když mu přišli oznámit, že Jennie umírá na chřipku. Teď v něm Hanin pohled vyvolal stejnou tíživou předtuchu.

“Jde o Mary Ellen.”

Zmocnilo se ho jakési neblahé tušení a srdce se mu téměř zastavilo. “Je nemocná?”

Hana pomalu zavrtěla hlavou. “Bude mít dítě… tvoje dítě…”

Jeremiáš měl pocit, jako by ho někdo udeřil a vyrazil mu z těla všechen dech.

“Ach ne… ale ona nemohla… nebyla…”

“Sama jsem jí pověděla, že je blázen. Při posledních dvou porodech málem zemřela a teď už navíc není žádná mladice. Potkala jsem ji v Calistoze. Zapřísahala mě, abych ti to neříkala, Jeremiáši.”

Přikývl. Na okamžik se mu udělalo nevolno. Rychle počítal. Muselo se to stát v dubnu, snad tehdy, kdy ji viděl naposled. Byl si teď jistý, že Mary Ellen chtěla, aby se to stalo. Říkala tehdy, že jestli on touží po dítěti, pokusí se mu je dát. Ale to bylo “Co chceš dělat?”

“Když nic jiného, tak s ní aspoň promluvím. Je zatracený blázen a ty jsi ještě větší, jestli sis myslela, že s tím nic neudělám.”

Už měl dost umíněné hloupé hrdosti Mary Ellen. Byla jeho milenkou sedm let a to nejmenší, co může pro ni udělat, je nabídnout Vyšel ven, osedlal Velkého Joea a vyřítil se do Calistogy.

Dorazil tam v oblacích prachu a polekal její děti, které na něj zíraly s vykulenýma očima, když rázně vešel dovnitř. Nejstarší vykřiklo: “Máma není doma.”

Zamračil se a vrátil se k domovním dveřím. Viděl, že Mary Ellen doma skutečně není. “Kde je?”

“Pracuje v lázních. Přijde až později.”

Jeremiáš na ni mohl počkat, neměl však dost trpělivosti, proto znovu nasedl na koně a odcválal na hlavní ulici, kde stály lázně.

Zatracená ženská! Každý ve městě už pravděpodobně ví, že čeká jeho dítě. Celou cestu si vyčítal, že tu noc s ní šel do postele Našel ji za přepážkou přijímací kanceláře, kde do sešitu pečlivě zaznamenávala jména objednaných pacientů. Tělo měla skryté za stolem. Aspoň nedělala příliš těžkou práci. Při pohledu na Jeremiáše sebou trhla a chtěla couvnout, natáhl však ruku a popadl ji

“Chci, abys hned šla se mnou ven.” Oči mu planuly hněvem a obavami. Navíc ho podráždilo, když si uvědomil, jak je šťastný, že ji vidí. Slušelo jí to víc než jindy a strach ještě zdůraznil její půvab.

“Jeremiáši… přestaň… já… prosím…” Bála se udělat scénu a nepřála si, aby viděl její postavu. Zatím si neuvědomovala, že mu Hana všechno prozradila. Vypadala natolik nešťastně, že k nim přistoupil jeden zřízenec, jako by se chtěl na Jeremiáše vrhno “Potřebuješ pomoc, Mary Ellen?” Muž zaťal pěsti, ale ona rychle jeho nabídku odmítla a prosila Jeremiáše očima, aby odešel.

“Prosím… bude lepší, když… Nechci…”

“Nezajímá mě, co chceš. Když budu muset, tak tě odtud vynesu.

Vstaň a pojď ven, nebo tě zvednu sám.”

Zrudla, rozhlédla se zoufale kolem, nešťastně popadla z opěradla židle velký šátek, který si volně přehodila přes sebe, a vyšla za Jeremiášem ven. Muž, jenž ji chtěl chránit, slíbil, že během nepřítomnosti počká u přepážky, a ona ho ujistila, že se nezdrž “Jeremiáši… prosím…” Vlekl ji přes ulici k lavičce pod stromy. “Já nechci…” Téměř hrubě ji posadil na lavičku a naklonil se k ní.

“Je mi jedno, co chceš. Proč jsi mi to neřekla?”

“Co neřekla?” Zatvářila se nechápavě a pak zbledla. “Nevím, co myslíš.” Avšak její bledost a očividný strach ji usvědčovaly ze lži.

“Víš to naprosto přesně.” Zadíval se jí významně na pas a jemně odhrnul šátek. Nemohla popřít, že je těhotná. Byla v šestém měsíci. “Jak jsi mi to mohla zatajit, Mary Ellen?”

Začala tiše plakat a utírala si oči krajkovým kapesníčkem, který jí kdysi dávno dal, a on se cítil ještě hůř. “To ti prozradila Hana… Slíbila mi, že ne…” Rozvzlykala se. Jeremiáš se k ní posadil, objal ji a nestaral se, jestli je někdo vidí. Nikdy se “Mary Ellen, cos to udělala, ty hlupáčku?”

“Chtěla jsem tvoje dítě, když jsem nemohla mít tebe… Chtěla jsem…” Nemohla mluvit dál, protože ji přemohl pláč.

“Je to pro tebe moc nebezpečné. A tys to věděla.” Byl zvědavý, jestli věřila, že se s ní kvůli dítěti ožení, ale ona to rychle popřela. Vysvětlila mu, že si přeje jen jeho dítě a nic jiného.

Rozzuřeně vyskočil. “Takový nesmysl nechci slyšet, Mary Ellen. N

“Živím další tři děti, Jeremiáši,” pravila s klidnou hrdostí. “A nikdy jsem je nezklamala.”

“Už o tom nechci slyšet.” Znovu se posadil a zatvářil se znepokojeně. Tohle není jen otázka peněz. “Bylas u doktora, Mary Ellen?” Přikývla a upřela na něj své velké oči. Bylo zřejmé, že ho stále miluje. Při pohledu na ni se Jeremiáš snažil se potlačit vše

“Že všechno bude v pořádku.” Hlas měla tichý a něžný, a když se na ni Jeremiáš díval, cítil se tak provinile, až ho rozbolelo u srdce.

“Kéž bych tomu mohl věřit.”

“Je to pravda. Přežila jsem tři porody, ne?”

“Ano, ale to jsi byla mladší. Byla hloupost to takhle řešit.”

“Ne, nebyla.” Měla ve tváři vzdorný výraz a bylo zjevné, že ničeho nelituje. Jeremiáš se znovu rozzuřil.

“Proč jsi to, zatraceně, provedla?” To nikdy nepochopí. V každém případě to byla pošetilost.

“To je všechno, co mi zbylo, Jeremiáši…” Její tichý a smutný hlásek mu rval srdce. “Odešel jsi a nikdy se nevrátíš; já to vím.

Oženíš se s tou dívkou, že?” Zamračeně přikývl a ona vypadala ještě odhodlaněji. “Pak jsem se tedy rozhodla dobře.”

“Riskuješ život.”

“Se svým životem si můžu dělat, co chci.” Vstala a on si pomyslel, že nikdy nebyla krásnější. Měla hrdost a odvahu a dosáhla toho, co chtěla… Podobně by se zachovala i Camille…

Jeremiáš tušil, že Camille má ještě víc kuráže a stylu než tahle žena. Nel

“Přál bych si, abys to nebyla udělala, Mary Ellen.”

“Je mi líto, že se na to takhle díváš, Jeremiáši.” Zvedla bradu vzhůru a on ji zatoužil políbit. “Vždycky jsem si myslela, že chceš dítě.”

“Takhle však ne. Existují lepší způsoby jak to udělat.”

“Pro mě ne, Jeremiáši. Teď už ne. Přeji ti, abys byl se svou ženou šťastný.” Bylo mu jasné, že mu nic takového nepřeje. Mary Ellen samozřejmě věděla, že znovu zařizuje dům v Napě a že ve městě nechává stavět skutečný palác. Každému v okruhu sta mil bylo z

“Co si teď počneš, Mary Ellen?” V tuto chvíli nemyslel na svou nevěstu ani na jejich budoucí dům.

“Všechno bude jako dosud. Mám v lázních dobré místo. Není to těžká práce a až se dítě narodí, děvčata mi pomohou starat se o ně, až zase začnu chodit do zaměstnání.”

“Zůstaneš doma s dětmi,” promluvil Jeremiáš příkře, což u něho nebylo obvyklé. Něco takového nikdy neřekl. Nyní ale Mary Ellen čeká jeho dítě. “Postarám se o to, Mary Ellen.” Zítra zajede do banky v Napě a všechno zařídí. Existují způsoby, jak takovouhle “Nechci, abys to dělal, Jeremiáši.”

“Neptám se tě, stejně jako ty ses mě neptala na tohle. Teď rozhoduju já.” Mary Ellen byla v skrytu duše zklamaná, že Jeremiáš není víc dojatý, že se mu brzy narodí dítě, bylo jí ovšem jasné, že teď má hlavu plnou jiných starostí… i jiných dětí. Věděla t

“To nemůžu udělat.”

Zlostně na ni pohlédl. “Buďto dáš výpověď ty, nebo to udělám sám.

Okamžitě změníš svůj život. Je to jasné? Zůstaneš doma se svými dětmi i s mým dítětem a uchováš si aspoň zbytek zdravého rozumu a zdraví. Jestli se kvůli tomuhle dítěti zabiješ, co se stane “Snad tedy na nějaký čas, Jeremiáši,” souhlasila Mary Ellen a najednou se cítila hrozně unavená. “Než se dítě narodí.”

“Ne.” Pohladil ji po paži. “Dovol, ať se o všechno postarám.”

Pošle za ní svého bankéře, ten si s ní promluví a všechno jí vysvětlí. Má s tím zkušenosti. Mary Ellen pak bude pravidelně každý měsíc dostávat částku, z níž může pohodlně živit sebe a své čtyř

Vstal a zavedl Mary Ellen zpátky do lázní, kde na ni čekal ten mladý muž. Jeremiáše napadlo, zda na tom, že ji ten muž chtěl ochraňovat, není něco víc, než se na první pohled zdálo. Ale i kdyby tomu tak bylo, nepochyboval, že nenarozené dítě je jeho.

Věři

“Necháš tedy toho zaměstnání?” Přikývla a pak mu pohlédla do očí.

“Navštívíš mě zase někdy, Jeremiáši?” Její slova ho zabolela u srdce, avšak cosi hluboko v jeho nitru ho varovalo, aby to nedělal.

“Nevím. Asi by to nebylo správné — pro dobro nás všech.”

“Ani se nepřijdeš podívat na dítě?” Oči se jí znovu zalily slzami a Jeremiáš si připadal jako největší bídák pod sluncem.

“Přijdu tedy. A chci, abys mi dala vědět, kdykoli budeš něco potřebovat.” Nebál se, že ho Mary Ellen bude využívat. Nikdy to nedělala a i v této situaci, z níž by se jiné ženy snažily získat co nejvíc, se chovala velmi slušně. “Odjíždím…” dodal váhavě v Když Jeremiáš odjížděl druhého prosince do Atlanty, práce na domě na Nob Hillu pokračovaly takovým tempem, že tomu sám sotva mohl uvěřit. Měl se vrátit do San Franciska kolem patnáctého ledna a nepochyboval, že dům bude do té doby hotov. Už dal na přední Cesta do Atlanty se tentokrát zdála nekonečná. Jeremiáš byl vzrušený, protože s sebou přivážel nejkrásnější perlový náhrdelník, jaký kdy u Tiffanyho v New Yorku viděli, a k tomu perlové a diamantové náušnice a také velmi hezký náramek. Klenoty si vybral p

Vzpomínal na Amelii a na společnou cestu na Východ. Od té doby, co se poznali a co ji viděl naposled, uplynul skoro rok a on si stále pamatoval její neobyčejnou, elegantní krásu. Znovu ho napadlo, že Amelia vypadá trochu jako Camille. Teď však měl předevš

Tentokrát na něj Camille čekala na nádraží v Atlantě. Ihned si postěžovala, že vlak měl čtyři hodiny zpoždění, ale to jí patrně nijak nepokazilo náladu, protože se mu vrhla do náručí s jásavým výkřikem, s polibkem a výbuchem smíchu. Měla na sobě tmavozele Příští dny byly nekonečnou, nepřetržitou řadou společenských zábav s plesy, honosnými obědy, večeřemi a všemi myslitelnými slavnostmi a oslavami. Beauchampovi pořádali velkou večeři den před svatbou pro Camilliny nejbližší přátele jako jakési rozloučení,

Jeremiáš jednou se smíchem řekl svému budoucímu tchánovi: “Začínám se bát, abych jí stačil. Zapomněl jsem už, co znamená mládí.”

“Tohle vás zachová mladým, Thurstone.”

“Doufám.” Nedělal si s tím však vážné starosti. Nikdy nebyl šťastnější. Těšil se už na líbánky v New Yorku a na návrat do San Franciska a na to, až Camille uvidí dům, který pro ni postavil.

Předpokládal, že všechno pokračuje v jeho nepřítomnosti dobře, a Svatba se konala v šest hodin večer na Štědrý den v katedrále sv.

Lukáše na rohu North Pryor Street a Houston Street. Svatební obřad vykonal reverend Charles Beckwith, biskupův bratranec, v přítomnosti několika set přátel, kteří sledovali, jak si pár vymě

“Je ti dobře, má lásko?” Klekl si k ní, vzal ji za ruku, políbil jí dlaň a ona se na něj usmála.

“Myslím, že se nemohu ani pohnout. Jsem tak unavená.”

“To mě nepřekvapuje. Mám zavolat služebnou?”

Zahleděl se jí do očí a líbilo se mu, co tam spatřil. V poslední době často říkala nevhodné věci, mluvila o drahých šatech, jež jí otec koupil k svatbě nebo o obrovském diamantu, který jí Jeremiáš daroval k zásnubám. Avšak to, co jí teď četl v očích, ho p “Paní Thurstonová… jak ti to zní?” Políbil jí spodní část zápěstí, až jí tělem proběhla vlna vzrušení a svůdně se na něj usmála. Byla příliš unavená, aby se mohla pohnout, ne však tak unavená, aby po něm netoužila. Nikdy ji neunavilo být mu nablízku a j

Bez jediného slova jí začal rozepínat drobné knoflíčky na rukávech, odhaloval její smetanově bílé paže a přitom ji nepřestával líbat. Pak odepjal první z těžkých šňůr perel, které jí daroval. Postupně rozepínal nesčetné saténové knoflíčky vpředu na jejích

Po chvíli na ni ospale pohlédl a šťastně pozoroval, jak se vedle něj spokojeně protahuje a přede blahem. Očekávaná bolest byla krátká a on byl tak obratný, že si jí ani nevšímala. Něžně jí zašeptal: “Teď jsi moje, Camille.” Usmála se na něho a vypadala př

Jeremiáš a Camille dorazili do New Yorku den po Vánocích, a když novomanželka vyskočila z vlaku a spatřila všude kolem ležet sněhovou pokrývku, zatleskala radostně rukama. Oči jí v mrazivém vzduchu zářily a tvář a ruce měla zahalené v nádherné sobolí kože Dojeli do hotelu Cambridge na Thirty-third Street. Hotel neměl žádnou vstupní halu a recepční Walmsby dbal na to, aby zde nikoho neobtěžovali novináři, což se Jeremiášovi velmi zamlouvalo.

Oceňoval soukromí, které tu při každé návštěvě měl, i skvělá apart

“Jsi nestoudné malé stvoření, Camille Thurstonová.” To jméno jim oběma ještě znělo nezvykle. Ona však jeho obvinění nepopřela. A Jeremiáš jí neřekl, jak nepříjemně se ho dotklo její chladné chování ke starému známému recepčnímu. Hrála si na velkou dámu a “Taková nezdvořilost,” prohodila hlasitě, když kolem něj procházela. “Kdo si myslí, že je?”

“Můj přítel,” zašeptal Jeremiáš tiše. Jakmile však v pokoji osaměli, políbila ho tak dychtivě, že na Walmsbyho úplně zapomněl. Zatímco se převlékali k večeři, usmíval se při pouhém pomyšlení na dům, který pro ni nechal postavit v San Francisku.

Už se nemo

Prozatím Camille mnohem víc zajímalo, co budou dělat v New Yorku.

Několikrát byli v divadle, jednou v opeře, první večer večeřeli v Delmonicu, druhý v The Brunswicku, kde Jeremiáš objednal divoké kachny. Tady často večeřeli “lidé od koní” a mnozí stálí ho Jeli kočárem do Ameliina domu na Fifth Avenue. Camille si přehodila přes sebe černý sametový plášť a záplavu sobolích kožešin, obrovský diamantový prsten se jí třpytil na levé ruce a nový safírový zářil na pravé. Pod sametovým pláštěm z Paříže měla bílé s

“Vypadáš jako malá královna,” řekl Camille Jeremiáš před odchodem z hotelu. Uchopil její malou ruku v rukavičce do své dlaně a snažil se jí popsat Amelii. “Je to velmi pozoruhodná žena, inteligentní, důstojná, krásná…” Vzpomínal na jejich nevinné flirto

Avšak od chvíle, co vstoupili do Ameliina domu, se Camille chovala nemožně. Jako by ji dráždilo Ameliino zjevně dobré vychování, její dobrý vkus, vybrané šaty, dokonce i její jemné způsoby. To všechno v dívce ke značné Jeremiášově nelibosti okamžitě probu

Amelia vyzařovala vzácný půvab a jemné kouzlo, které v každém, kdo ji viděl, budilo touhu ji obejmout. A Jeremiáš už zapomněl, jak je ve skutečnosti krásná, jakou má průsvitnost a jiskřivou čistotu vzácného diamantu, zářivé oči, jemně řezané rysy, půvabné “Camille, chovej se slušně!” napomínal ji Jeremiáš šeptem, když Amelia na okamžik vyšla z pokoje, aby dohlédla na výběr další láhve šampaňského po večeři. “Co se to s tebou dnes večer děje?

Není ti dobře?”

“Je to děvka!” obořila se novomanželka na Jeremiáše dramatickým šepotem. “Jede po tobě! Jsi slepý, jestli to nevidíš!” Její jižanský přízvuk byl silnější než jindy a Jeremiáš by byl dojatý ukázkou její majetnické oddanosti, jen kdyby nebyla k jeho přítelk

“Jak ses mohla takhle chovat? Byla to ostuda. Styděl jsem se za tebe!” peskoval ji, jako by byla malé děcko. Když se vyřítila z kočáru do hotelu a potom za sebou práskla dveřmi jejich apartmá dost silně, aby vzbudila všechny hosty, měl chuť s ní zatřást.

“Ksakru, budu se chovat, jak budu chtít, Jeremiáši!” zaječela teď na něj, což ho šokovalo.

“To tedy rozhodně nebudeš. A mé přítelkyni paní Goodheartové se omluvíš. Napíšeš jí teď večer dopis, který jí zítra ráno doručím.

Rozumíš?”

“Rozumím jen tomu, že jsi blázen, Jeremiáši Thurstone! Nic takového neudělám.” Trochu se ale vylekala, když ji popadl za ruku a jediným rychlým prudkým pohybem ji posadil do křesla.

“Ty mi asi nerozumíš, Camille. Očekávám, že napíšeš Amelii omluvný dopis.”

“Proč? Je to snad tvoje milenka?”

“Cože?” Podíval se na svou ženu, jako by se zbláznila. Amelia byla příliš počestná na to, aby byla milenkou kohokoli. Navíc ji kdysi požádal o ruku, což málem Camille řekl, avšak usoudil, že by pak bylo všechno ještě horší. “Camille, zachovala ses nezdvoř Camille se vztyčila v celé své nevelké výšce a upřeně se na Jeremiáše podívala. “Jsem paní Thurstonová ze San Franciska a můj manžel je jeden z nejbohatších mužů ve státě Kalifornii, zatraceně! Možná v celé zemi…” Hleděla teď na něj s výrazem, jehož se

“Takovéhle chování, Camille, ti získá jen nejvyšší opovržení a nenávist, ať budeš kdekoli. Smím tě, doufám, upozornit, že až přijdeš do Kalifornie, měla bys být pokornější. Žiju v obyčejném domě v údolí Napa, pěstuju víno a jsem horník. To je všechno. A t Najednou se mladá žena zasmála a vzala do ruky své sobolí kožešiny. Má, co chtěla. Miluje ho, ale také miluje to, co Jeremiáš vlastní a co reprezentuje. A ona to teď reprezentuje taky. Nikdo se už na ni nebude dívat spatra za to, jaký je její otec. Jestli

“A co se stane, když o všechno přijdeme? Doly můžou zkrachovat.

Co bude pak? Kým budeš, jestliže jsi založila veškerý svůj význam na těchle věcech? Nikým.”

“Zkrátka a dobře ani o jednu tu zatracenou věc nesmíš přijít!”

“Camille, když jsem byl malý kluk v New Yorku, neměli jsme ani dost jídla. Pak můj táta našel v Kalifornii zlato. Tehdy to byl sen každého muže a myslím, že tomu tak pořád je. Já jsem měl taky štěstí. Ale to je všechno. Náhoda. Štěstí. Těžká dřina. Všechn “Proč ne? Lidé se tak ke mně chovají už dlouho, i matka.” Při těch slovech Camille náhle vstoupily slzy do očí a vypadala jako malé vzdorovité dítě. “Vždycky se chovala, jako bych nebyla dost dobrá, protože jsem byla součástí tatínka… jako by byl něco p Jeremiáš byl ohromený. Takový nezasloužený útok na Amelii!

Nicméně Camillinu bolest zčásti chápal. Nikdy předtím si to neuvědomoval, teď ji však litoval kvůli všem urážkám, které v dětství musela snášet. Konečně pochopil, co Orville mínil tím, že chce dce

“Ale řekla by!” Slzy teď stékaly Camille po tvářích. Jeremiáš k ní přistoupil a objal ji.

“Nikdy, nikdy bych nikomu nedovolil, aby s tebou ošklivě zacházel, má lásko. Nikdo tě už nebude urážet.” Najednou byl rád, že pro ni dal postavit ten dům v San Francisku. Snad jí dodá sebedůvěru, kterou zjevně potřebuje. “Slibuju ti, že v Kalifornii se ni

Zbytek pobytu strávili na nákupech. Kupovali hezké tretky pro Camille, obrazy do nového domu, šňůru černých perel, diamantový a smaragdový náhrdelník, o němž prohlašovala, že bez něj nemůže žít, a celé kufry látek, pér a krajek, “pro případ, že bych v Kal “Kalifornie není Afrika, prokristapána,” říkal Jeremiáš, bavil se však tím, jak Camille nakupuje. Všechno jí dovolil. Na zpáteční cestě do Kalifornie byl jejich soukromý železniční vůz víc než z poloviny plný Camilliných kufrů a krabic se všemi jejími pok Po příjezdu do San Franciska Jeremiáš už téměř nedokázal potlačit své vzrušení. Umíral touhou ukázat jí dům… jejich dům…

Thurstonův dům… v celé jeho nádheře, avšak stále ještě to oddaloval. “Ne, není strašně velký, ale bude stačit pro nás i pro prvn

“Takový krásný kočár, Jeremiáši!” radovala se, smála a tleskala rukama, a když ji zvedl a posadil dovnitř, dívala se na něj s obdivem. Na jejich zavazadla čekal druhý povoz a na obou kočárech byly ozdobně napsány jeho iniciály: JAT. Jeremiáš Arbuckle Thur “Dost daleko, moje malá. Bála ses, že bych pro tebe postavil dům tady?” Zasmála se sama sobě a Jeremiáš naskočil k ní do kočáru a vydali se na cestu přes celé San Francisco. Ukazoval jí po cestě různé pamětihodnosti, hotel Palace, kde tak často bydlel, ne “Jsou dokonce hezčí než v New Yorku!” spráskla ruce. San Francisco není koneckonců tak zlé. Zpočátku si tím nebyla tak jistá, teď se však doslova třásla nedočkavostí, jak toužila spatřit jejich dům. Ovšem Jeremiáš jí naznačil, že dům je malý, a nyní vjížd

“Není to ani jedno, ani druhé.” Kočár už zastavil a Jeremiáš se zatvářil velmi vážně. Neznala ho natolik dobře, aby rozpoznala uličnictví v jeho očích. “Je to pravděpodobně největší dům ve městě. Chtěl jsem ti ho ukázat, než půjdeme domů.”

“Čí je ten dům, Jeremiáši?” zašeptala s posvátnou úctou. Byl ještě větší než některé kostely, kolem nichž jeli. “Ti lidé musí být velmi bohatí,” řekla obdivně a Jeremiáš se zasmál.

“Chtěla by ses podívat dovnitř?”

“Myslíš, že bychom směli?” zaváhala, ale zároveň byla zvědavá.

“Nejsem na návštěvu vhodně oblečená.” Měla na sobě tvídový kostým a kožešinový plášť a jeden z těch hezkých kloboučků, které jí koupil v New Yorku.

“Podle mého vypadáš skvěle. Tohle je koneckonců San Francisco, ne New York. Vlastně myslím, že jsi velmi elegantní.” A než mohla cokoli namítnout, zavedl ji rovnou k hlavnímu vchodu a zabušil velkým mosazným klepadlem. Téměř vzápětí otevřel dveře sluha v “Ach Jeremiáši… to je taková krása…” Hleděla vzhůru s široce rozevřenýma očima a on se na ni šťastně usmál. Přesně tohle chtěl.

“Chceš vidět to ostatní?”

“Neměli bychom jim dát vědět, že tu jsme?” zatvářila se znepokojeně. Lidé přece nemůžou být tak neformální ani v San Francisku. Rozhodně je to tu jiné než na Jihu. Rodiče by se zhrozili, kdyby jim lidé chodili domem, i přátelé, ovšem na druhé straně nežij

“Musíš se podívat nahoru, Camille. Jsou to nejkrásnější místnosti, jaké jsi kdy viděla.”

“Ale Jeremiáši… prosím…” To bylo hrozné. Co by majitelé řekli, kdyby je tu přistihli? Než však mohla něco dodat, zatáhl ji rovnou do ložnice pánů domu, zdobené potahy z toho nejpřepychovějšího růžového hedvábí, jaké kdy spatřila. Tolik látky v jednom

“Kdo to je? Jak přišli k takovým penězům?” Poslední otázku zašeptala tak tiše, že ji sotva slyšel.

“V dolech,” odpověděl šeptem.

“Tady musí být spousta dobrých dolů,” zašeptala znovu a on se usmál.

“Dost.”

“Jak se ti majitelé jmenují?”

“Thurstonovi,” odvětil nevzrušeně, ona přikývla, pak se zarazila a opět na něj pohlédla.

“Thurstonovi? Jsou to tvoji příbuzní?”

“Víceméně,” šeptal dál. “Bydlí tu moje žena.”

“Tvoje co?” Camille vypadala zděšeně. Co je to za vtip? Nejraději by vykřikla, byla však příliš polekaná. Má snad Jeremiáš další ženu? Zažertoval si s ní tak krutě? Jeremiáš viděl, co se jí honí hlavou, a pomalu ji otočil k jednomu z velkých zrcadel. S ús Prudce se otočila tváří k němu s výrazem naprostého úžasu. “Co tím myslíš, Jeremiáši? Tohle je tvůj dům?”

“Náš dům, drahoušku.” Přitáhl si ji do náruče a cítil, jak se v něm zvedá všechna radost světa. “Postavil jsem ho pro tebe.

Jsou tu ještě patrně nějaké nezařízené kouty, ale dokončíme to společně.” Pevně ji objal, avšak ona se po chvíli od něj odtáhla, vy

“Ty sis dělal legraci? Jeremiáši Thurstone, ty sis ze mě dělal legraci! Myslela jsem, že ses zbláznil, když mě takhle vodíš po cizím domě!”

“Ovšem ochotně jsi se přidala!” škádlil ji.

“Je to nejkrásnější dům, jaký jsem viděla, a nepůjdu odtud, dokud neuvidím ještě víc…”

“Pak ti tedy ukážu i další místnosti. Nemusíš odtud odcházet, drahoušku, dům patří celý tobě.” Sluhové, kteří je pozorovali, se teď usmívali. Dostavil se i celý houf služebných, aby pozdravily novou paní. Jeremiáš je najal, než odjel do Atlanty, a sám je “Je to ten nejkrásnější dům, jaký jsem kdy viděla, Jeremiáši.

Kdekoli.”

“A je celý tvůj, drahoušku. Užívej si ho.”

“Ach, to dělám!” Už měla před očima oslňující společenské večírky, které bude pořádat, a nemohla se dočkat, až začne používat plesový sál. “Počkej, až to napíšu tatínkovi!” Jeremiáš věděl, že právě vyslovila nejvyšší chválu. Tatínek byl v Camilliných očíc

Jeremiáš byl sice radostně vzrušený jejím obdivem k domu, avšak rozpačitý nad jejími otázkami, kolik všechno stálo, a zklamaný její reakcí po příjezdu do Napy. Po eleganci a moderních zázracích jejich domu na Nob Hillu Camille nově zařízený dům v St. Hele

Jeremiáš právě vypracovával složitý systém, jenž by mu umožnil pobývat v San Francisku většinu času, jak slíbil Camillinu otci, ovšem spojení mezi Thurstonovým domem a doly bude muset být perfektní. Camille slíbil, že od února do června budou žít ve městě

Podle Camille byla Hana nepořádná a drzá, moc si dovolovala a odvážila se Camille říkat “děvče” místo paní Thurstonová. A co hůř, nazvala ji nakonec spratkem, a to rozmazleným. Hana, rozčilená na nejvyšší míru, si zase Jeremiášovi stěžovala, že ta malá dr

“Je tak stará, Camille, že opravdu není správné ji vyhodit,”

tvrdil Jeremiáš. Ráno totiž jeho žena požadovala stařeninu hlavu na podnose. “Prostě to nemohu udělat.” Nic horšího si nedovedl představit.

“Tak to udělám já.” Camillin hlas nezněl nikdy tak odhodlaně ani tak jižansky. Jeremiáš si uvědomil, že musí zaujmout pevné stanovisko, než se mu věci úplně vymknou z ruky.

“Ne, to neuděláš. Hana tady zůstane. Musíš si na ni zvyknout, Camille. Je součástí mého života v Napě.”

“To bylo předtím, než sis mě vzal!”

“Ano, bylo. A já nemohu všechno změnit přes noc. Tenhle dům jsem nově zařídil kvůli tobě. Předtím tu byl nepořádek, a jestli potřebuješ, najmu víc služebnictva, ale Hana zůstane.”

“A co když odejdu a vrátím se do San Franciska?” Camille se na něj podívala povýšeně a on ji bez dalšího přitáhl k sobě na klín.

“Tak tě přivedu zpátky a naplácám ti.” Tomu se musela zasmát.

Políbil ji. “Tak, to je lepší, tuhle ženu miluju, usměvavou a sladkou, co nehází krabice od klobouků po starých hospodyních.”

“Řekla o mně, že jsem dračice!” Camille vypadala znovu rozzlobeně, ale také jí to velice slušelo a on pocítil silnou touhu se s ní milovat.

“Patrně ses chovala jako dračice, jinak bys to po ní nehodila.

Buď rozumná, Camille. Jsou tady dobří, prostí lidé. Já vím, že se tu hrozně nudíš, ale když k nim budeš slušná, zůstanou ti věrní navždycky.” Při těch slovech myslel na Mary Ellen a na dlouhá Camille se už zase tvářila uraženě. Vstala a začala přecházet po pokoji. “Mně se víc líbí ve městě. A chci pořádat ples.” Mluvila jako nedočkavé děcko, které chce mít narozeniny hned, ať se děje cokoli!

“Všechno má svůj čas, moje malá. Buď trpělivá. Nejdřív tady musím dodělat nějakou práci. Přece bys nechtěla být ve městě beze mě, že?” Zavrtěla hlavou, avšak nevypadala potěšeně. Políbil ji a přiměl zapomenout na všechno kromě svých rtů. O chvíli později “Zůstaneme tu až do konce měsíce. Zvykni si na to, Camille. Tohle je druhá strana našeho života. Žijeme i tady, nejen v Thurstonově domě. Říkal jsem ti, že jsem horník.”

“Ne, nejsi. Jsi nejbohatší muž Kalifornie. Pojeďme zpátky do San Franciska a žijme podle toho.” Její slova ho rozladila a několikrát se pokusil jí všechno vysvětlit, avšak marně.

“Doufal jsem, že se ti v údolí Napa bude líbit, Camille. Hodně pro mě znamená.”

“Je to tu ohavné, nudné a pitomé. Nenávidím tu starou babu a ona nenávidí mě.”

“Tak si něco čti. V sobotu tě vezmu do knihovny v Napě.” To pro Jeremiáše znamenalo, že bude muset vynechat sobotní dopolední sezení s Dannym, ale Camille teď byla důležitější. Chtěl, aby si zvykla na venkovský život v Napě. Nemohl být celou dobu v San Fr Nakonec však nestrávil sobotní dopoledne ani s Camille, ani s Dannym. V pátek odpoledne došlo v jednom z dolů k záplavě, jak se stávalo každou zimu. Zatím zahynulo sedm mužů a všichni bojovali jako lvi, aby zachránili třicet dalších. Jeremiáš celý zabláce “Ztratili jsme čtrnáct mužů,” zněla jeho první slova. Camille cítila, jak se jí oči naplnily slzami, jako by chápala bolest těch žen.

“Je mi to moc líto.” Vzhlédla k němu očima plnýma slz, dojatá jeho starostlivostí i utrpením ovdovělých žen.

Mezi mrtvými byl i Dannyho otec, jehož ztrátu Jeremiáš nesl zvlášť těžce. Sám to chlapci oznámil a držel ho v náručí, než se vyplakal. A také v pondělí na pohřbu ponese rakev s ostatky. Jen těžko se mu dařilo tyto věci Camille vysvětlovat, třebaže patřily Hana šla připravit Jeremiášovi horkou koupel a Camille mu nalila šálek horkého vývaru, který Hana uvařila. Sama nic neuměla a nijak se to nesnažila naučit. Teď mu alespoň nalila polévku, zatímco Hana s ním stála nahoře v koupelně. Dlouze se na něj zadíval

“Vím, že není vhodná doba ti to povídat…” Na zlomek vteřiny zaváhala. “Mary Ellen má už déle než dva dny porodní bolesti.

Dozvěděla jsem se to včera ráno, ale neměla jsem možnost ti to říct. Dnes ráno jsem na trhu slyšela, že ještě pořád neporodila.”

Ob

“Děkuju ti, Hano,” pronesl Jeremiáš tiše, protože Camille vstoupila do místnosti s šálkem polévky a podezřívavě se podívala z jednoho na druhého. Okamžitě vycítila, že Hana mu svěřila nějaké tajemství, jen se mylně domnívala, že ji pomlouvala.

“Co ti povídala?” zeptala se, jakmile stará žena vyšla z místnosti.

“Nějaké místní záležitosti. Jeden z mých mužů potřebuje pomoc.

Půjdu tam, hned jak se umyju.”

“Vždyť si potřebuješ odpočinout.” Camille vypadala užasle; byl tak unavený, až byl celý otupělý. Pracoval celou noc v mrznoucím mokrém blátě, ale kvůli mužům, které zachránili, to stálo za to.

“Odpočinu si později, Camille. Můžeš mi přinést ještě trochu polévky? A šálek kávy?” Když mu všechno donesla, seděl ve vaně.

Vypil oba šálky a vstal. Stále měl silné, pevné tělo jako v mládí. Roky práce v dolech ho udržely v dobré formě. I ve čtyřiačtyřic “Jsi krásný, Jeremiáši.”

Usmál se na ni. “Ty taky, moje malá.” Rychle se však oblékl a připravil k odchodu. Nedůvěřivě ho pozorovala.

“Proč jdeš teď pryč?”

“Musím. Za chvíli se vrátím.”

“Kam jdeš?” Bylo to poprvé, co ho takhle vyslýchala, a on se tomu podivil.

“Do Calistogy.” Podíval se jí pevně do očí, ale v nitru ucítil zachvění. Jde asistovat při narození svého dítěte, nebo tam aspoň bude, jestli Mary Ellen zemře — pokud už nezemřela.

“Můžu jít s tebou?”

“Ne. Tentokrát ne, Camille.”

“Jenže já chci.” Znovu to znělo uraženě, odstrčil ji však stranou.

“Na to teď nemám čas. Promluvíme si o tom později.” A než mohla něco dodat, odcválal rychle přes kopce. Camille v duchu přemítala, kam jede. 14

Velký bílý kůň se vlekl po silnici vzhůru údolím a Jeremiáš ho popoháněl. Myslel jen na muže, kteří předchozí noc zahynuli.

Jednou nebo dvakrát se přistihl, že usíná, ale Velký Joe zřejmě věděl, kam jedou. Když dorazili k malému bílému domku, bylo všude t Dlouho stál před ložnicí, dokud sténání neutichlo. Pak se ozval tichý nářek a tlumený hlas nějakého muže. Pro Jeremiáše to byla trapná situace, navíc v celém těle cítil únavu. Jak tam stál, připadal si pošetile, že sem vůbec chodil, nakonec však zaklepal.

“Promiňte… chtěl jsem vědět, jestli…” Jeremiáš se cítil nanejvýš rozpačitě. Připadal si jako ničema, že nechal tuhle ženu, aby sama porodila jeho dítě. Podíval se na doktora a zeptal se přímo: “Jak jí je?” Nepředstavil se; nebylo to ani třeba.

Doktor

“Nevypadá to dobře. Rodí od středeční noci a nemůžeme to dítě dostat ven. Snaží se ze všech sil; je už vyčerpaná.” Jeremiáš přikývl, ale bál se zeptat, jestli Mary Ellen nezemře. Odpověď už znal. “Půjdete dál?” Doktor ho pohledem nijak neodsuzoval. Možná Jeremiáš na chodbě zaváhal. Bylo neslýchané být u ženy při porodu, doktora však zřejmě jeho přítomnost nepřekvapila. “Nebude jí to vadit?”

Lékař se na Jeremiáše upřímně podíval. “Možná ani nebude vědět, kdo jste. Je už dost omámená.” Pak se zarazil a pohlédl mu hluboko do očí. “Snesete to? Už jste někdy něco takového viděl?”

Jeremiáš zavrtěl hlavou. “Jen u dobytka.”

Starší muž přikývl. To bude stačit. Bez dalšího slova otevřel dveře a vešel do místnosti s Jeremiášem v patách. V pokoji se vznášel sladký, těžký pach potu, růžové vody a vlhkých prostěradel. Všechna okna zavřená. Mary Ellen ležela na posteli pod dvěma př

Lékař k němu tiše hovořil, protože věděl, že ona ho nemůže slyšet. Vypadala, jako by mezi stahy usnula. “Ztratila spoustu krve. Něco tam prasklo, vidíte to na tom proudu krve, ale nemůžu to zastavit a dítě je špatně otočené. Ramenem napřed. Takhle se nika

“A dítě?” Bylo to koneckonců jeho dítě, teď ale myslel především na Mary Ellen. Jako by ji nikdy neopustil a Camille jako by neexistovala.

“Kdybych ho mohl otočit, možná bych ho dostal ven, ale to sám nezvládnu.” Upřeně pohlédl na Jeremiáše. “Můžete ji podržet?”

Jeremiáš přikývl, ale bál se, že Mary Ellen způsobí další bolest.

Byla teď při vědomí a při začátku dalšího stahu vykřikla. Vzhlédl “Všechno je v pořádku.” Jeremiáš se na ni něžně usmál, dotkl se její tváře a klekl si vedle ní na podlahu. “Jsem tady. Budeš v pořádku.” Nevěřil tomu sice ani na okamžik, avšak v posledních čtyřiadvaceti hodinách už viděl tolik smrti, že nechtěl zažít dal “Nemůžu… už nemůžu…” Lapala po dechu a on ji instinktivně vzal kolem ramen. Objal ji, když tu najednou mu její hlava zůstala bezvládně ležet na paži. Omdlela a pleť měla bledě šedou.

Doktor jí změřil tep a pak se podíval na Jeremiáše.

“Při dalším stahu zkusím dítě otočit a vytáhnout. Držte ji. Nesmí se pohnout.”

Jeremiáš se řídil jeho pokyny a celou dobu tiše promlouval k Mary Ellen, ale její výkřiky byly tak pronikavé, že ho nemohla slyšet.

Znovu omdlela dřív, než doktor mohl dokončit svou práci.

Jeremiášovi vystoupil na čele pot. Podíval se na hodinky a s úžase

“Já vím,” přikývl doktor. Čekal na příští stah a připravoval si zlověstně vyhlížející nástroj, kterým chtěl po otočení dítě vytáhnout. A pak oba sledovali, jak začal nový stah. Mary Ellen se zase probrala, divoce se dívala kolem sebe, zatímco Jeremiáš ji

“Je mi líto toho dítěte.”

“Mně taky.” Hlas měl ochraptělý. Za dnešní a včerejší noc toho viděl už příliš. Stále se strašně bál o Mary Ellen. “Bude v pořádku?” Díval se prosebně na doktora, který se zatvářil pochybovačně.

“Víc už udělat nemohu. Zůstanu u ní, ovšem nic vám neslibuji.”

Jeremiáš přikývl a zůstal bdít u jejího lůžka. Byla už pokročilá noc, když se zase pohnula, tiše zasténala a pohodila hlavou ze strany na stranu. Oči však otevřela až ráno.

“Mary Ellen…,” zašeptal něžně její jméno. Doktor spal v rohu místnosti. “Mary Ellen…” Otočila se k němu se zmateným výrazem.

“Opravdu tu jsi? Myslela jsem, že se mi to zdá…” A pak se na něj podívala, v očích otázku, které se bál nejvíc. “Jeremiáši…

dítě?…” Instinktivně to už věděla. Odvrátila se od něj, slzy jí začaly stékat po tvářích a on ji vzal za ruku a pohladil jí v “Zachránili jsme tě, Mary Ellen…” Měl teď v očích sám slzy.

Tolik se bál, že zemře. Chtěl jí říct, že je mu taky líto dítěte, hrdlo měl však stažené a nemohl promluvit.

“Byl to chlapec nebo děvče?” Znovu k němu obrátila oči a viděla, že pláče.

“Chlapec.” Přikývla, zavřela oči a usnula. Když se zase vzbudila, doktor prohlásil, že je rád, že to tak dopadlo, a že se odpoledne na Mary Ellen ještě přijde podívat. Na chodbě řekl Jeremiášovi, že jestli Mary Ellen neztratí víc krve, dostane se z toho a “Je to odolná žena. Už před lety jsem ji ale varoval, aby to znovu nezkoušela. Bylo to nerozumné,” pokrčil rameny, “řekl bych nešťastná náhoda.” A pak pohlédl na Jeremiáše. “Jestli se musíte vrátit domů, pošlu sem svoji ženu, aby ji ošetřovala.” Nechtěl s “Děkuju vám. Rád bych jel domů. Byl jsem předtím vzhůru celou noc, v dole byla záplava.” Starý doktor přikývl. Tohohle člověka si vážil. Dnešní dlouhou noc mu velmi pomohl.

Podal Jeremiášovi ruku. “Lituji toho dítěte.”

Jeremiáš kývl hlavou. “Díkybohu, že jste zachránil ji.” Doktor se usmál, dojat jeho oddaností. Jeremiáš nebyl první muž v údolí, který měl milenku i ženu a děti s oběma, vypadal však jako slušný člověk.

“Za chvíli sem pošlu svoji ženu.” Po příchodu doktorovy manželky se Jeremiáš s Mary Ellen rozloučil: “Přijdu zítra. Jen odpočívej a dělej, co ti nařídí doktor.” A pak ho napadlo ještě něco. “Brzy ti sem pošlu Hanu. Může s tebou zůstat, jak dlouho budeš potřebovat.”

Mary Ellen se slabě usmála a uchopila jeho velkou teplou ruku.

“Děkuju, žes tady byl, Jeremiáši… bez tebe bych zemřela.” Málem zemřela, i když tu byl, to jí však neprozradil.

“Buď teď hodná holčička.” Při těch slovech zavřela oči, a než vyšel z pokoje, už zase spala. Jeremiáš se vracel na koni do St.

Heleny a únavou ho bolel v těle každý sval. Když před domem sesedl z koně a Hana mu vyšla naproti, vypadal, jako by ho někdo zbi

“Jsem ráda, žes to udělal. Hned si připravím věci.” A pak se se zkoumavým pohledem zeptala: “Jak se jí daří?”

Potřásl hlavou a zdálo se, že stále ještě prožívá utrpení té noci. “Bylo to hrozné, Hano, nejhorší, co jsem kdy zažil.

Nechápu, proč ženy vůbec chtějí mít děti.” To, co viděl, ho hluboce poznamenalo a nebyl si jistý, zda by byl schopen to prožít ještě jed

“Některé nechtějí.” Pohlédla významně přes rameno a pak povzbudivě zpět na Jeremiáše. “Vždycky to není takové, synku.

Mary Ellen věděla, že to bude těžké. Při tom posledním děcku to probíhalo skoro stejně. Doktor ji varoval.” V hlase se jí ozvala mírná vý

“Kdes byl celou noc, Jeremiáši?” Nestarala se, že je Hana poslouchá.

“U jednoho ze svých mužů, který se zranil v dolech.” To vysvětlovalo krev na jeho rukávu a zarostlou tvář. Nespal už dvě noci a teď se cítil vyčerpaný. “Mrzí mě, že jsem nepřišel domů, lásko.”

Camille na něj vztekle a vzdorně pohlédla, obrátila se na podpatku a práskla za sebou dveřmi. Hana se za ní upřeně dívala.

“To se mi líbí,” prohlásila uštěpačně, “chápající manželka.”

Poplácala Jeremiáše po paži a vyšla po schodech nahoru připravit si věci. “Za chvíli odejdu za Mary Ellen, Jeremiáši. S ničím si nedělej starosti. Odpočiň si. Nechala jsem pro tebe na kamnech po “Díky, Hano.” Tiše vešel dovnitř, vzal si v kuchyni trochu polévky a pak vyšel nahoru za svou ženou, kterou nalezl v ložnici.

“Kdes byl?” Prudce se k němu otočila, aby mu viděla do obličeje.

“Už jsem ti to řekl.” Nechtělo se mu o tom mluvit. V noci viděl, jak zemřelo jeho první dítě a s ním málem i jeho milenka, s níž žil sedm let.

“Nevěřím ti to, Jeremiáši.” V bleděrůžových voálových šatech vypadala Camille krásně a čisťounce a on se vedle ní cítil utahaný a špinavý.

“Myslím, že ti nic jiného nezbývá, Camille. Opakuju, že jsem byl u jednoho ze svých mužů.”

“Proč?”

“Protože málem zemřel!” vyštěkl a posadil se s talířem polévky ke stolu u krbu. Camille začala zuřivě přecházet po pokoji.

“Mohl jsi mi dát zprávu, že nepřijdeš domů.”

“Promiň,” podíval se na ni upřímně. “Neměl jsem koho poslat.” S

tou odpovědí se zřejmě spokojila, ale znovu se od něj odvrátila.

Jeremiáše zarazilo, že Camille tak neomylně vytušila, že jí lže.

Byla ještě chytřejší, než sama věděla, to jí ovšem nemohl říc “Předpokládám, že si teď půjdeš lehnout.” Camille se posadila do houpacího křesla a už nevypadala tak rozhněvaně.

“Až se umyju, chtěl bych jít do kostela.”

“Do kostela?” Téměř ta slova vykřikla. Kostely vždycky nenáviděla. Matka chodila do kostela ráda, ovšem Camille si matky nikdy příliš nevážila. “Nikdy nechodíš do kostela.”

“Jednou za čas ano.” Kdyby se necítil tak unavený, její reakce by ho pobavila. “Právě jsme v dolech ztratili čtrnáct mužů, Camille.” A k tomu jeho jediné dítě. “Jestli nechceš, nemusíš chodit, vypadalo by však lépe, kdybys mě doprovodila.” Zlobně na něj p

“Kdy se vrátíme do města?”

“Hned jak budu moct.” Vstal a přistoupil k ní. “Udělám, co bude v mých silách, abych tě vzal do San Franciska co nejdřív, moje malá, slibuju.” To ji patrně usmířilo, alespoň natolik, že se převlékla a o hodinu později ho doprovodila do kostela. Po návratu

“Proč mi to neoznámila?” zuřila Camille. “Jsem paní domu. Pracuje teď pro mě.” Jeremiášovi se sice nelíbil způsob, jakým to řekla, nechtěl ji však ještě víc rozhněvat.

“Zmínila se mi o tom v neděli ráno, když jsem se vrátil.”

“A tys ji pustil?” Camille byla vzteky bez sebe.

“Ano. Věděl jsem, že to pochopíš.” Jeremiáš se ji snažil obejmout a umlčet, avšak marně. “Bude zpátky za pár dní.” Trvalo však téměř týden, než se Hana vrátila a sdělila mu, že Mary Ellen se stále ještě necítí dobře, ale že už je zase na nohou. Přikývl a “Je ještě slabá jako moucha, ale uzdravuje se.”

“Nejspíš díky tvému kuchařskému umění.” Jeremiáš se na ni vděčně usmál a zároveň ji varoval, že Camille byla její nepřítomností rozhněvaná.

“Vařila pro tebe sama?”

“Nějak jsme to zvládli.” A pak Haně svěřil, že se za pár dní vrátí do San Franciska. Vyhlídka na jejich odjezd Hanu nijak nepotěšila.

“Bude mi tu bez tebe smutno, Jeremiáši.”

“Já vím. Ale budu sem dojíždět, abych dohlédl na doly.”

“Je to pro tebe těžké.” Vůči jeho mladé ženě to však bylo spravedlivé. Nemůže pro ni přece postavit palác ve městě a pak ji odsoudit k životu na venkově, který zjevně nenávidí.

“To bude v pořádku. A sem se zase přestěhujeme na léto, pravděpodobně od června do září nebo října.” Ale kdyby záleželo jen na něm, přijel by už v březnu a zůstal do listopadu. “Jestli budeš něco potřebovat, dej mi vědět.”

“Ano, Jeremiáši.”

“Co to bylo?” Jízlivý hlásek překvapil oba a Jeremiáš se v duchu ptal, kolik toho Camille zaslechla. “Slyšela jsem dobře, žes řekla ,Jeremiáši’?” Camille mluvila k Haně, ale polekalo to i Jeremiáše.

“Slyšela.” Hana se dívala, jako by nechápala, co má Camille na mysli. Ani on to nevěděl.

“Byla bych vděčná, kdybys mého manžela oslovovala pane Thurstone.

Není to tvůj hoch nebo chlapec ani tvůj přítel. Je to můj manžel a tvůj zaměstnavatel a jmenuje se pan Thurston.” Camillin hlas nikdy nezněl tak jižansky nebo tak zlomyslně a Jeremiáš se ro “Co to mělo znamenat, Camille? To nebylo nutné! Chovala ses hrubě k velice slušné staré ženě.” Stejné staré ženě, která právě svou péčí pomohla uzdravit jeho milenku, poté, co se jí narodilo jeho mrtvé dítě, s čímž se ještě nevyrovnal. Camille to nemohla “Co nebudeš trpět? Vyžaduju od služebnictva úctu a ta stará ženská se chová, jako by byla tvoje máma. To tedy není! Je to šeredná baba s jedovatým jazykem a drzými způsoby, a jestli ještě uslyším, že ti říká Jeremiáši, tak ji zbičuju.” Jak tam Camille stá

“Zbičovat ji? Zbičovat? Tady nejsi na Jihu, milá Camille, a doba otroctví už dávno minula. Jestli na ni vztáhneš ruku nebo na ni budeš sprostá, zbičuju tebe, to si pamatuj. A teď jdi dolů a hned se jí omluv.”

“Cože?” zavřískla dívka nevěřícně.

“Hana pro mě pracuje přes dvacet let. Je to slušná a věrná osoba a já nedovolím, aby ji týral nějaký rozmazlený spratek z Atlanty.

Radši se jí okamžitě omluv nebo tě stáhnu z kůže!” Mluvil vážně, byl však už klidnější; na rozdíl od své ženy, které oči pla “Jak se opovažuješ, Jeremiáši Thurstone! Jak se opovažuješ! Ani mě nenapadne omlouvat se takové ubožačce…”

Tentokrát už toho měl dost. Natáhl ruku a udeřil ji do tváře, až zalapala po dechu, otočila se dozadu a zachytila se rukou o krbovou římsu. “Kdyby tu byl tatínek, spráskal by tě k smrti,”

prohlásila hlubokým jedovatým hlasem a Jeremiáš okamžitě vycítil, ž

“Tak dost, Camille. Byla jsi hrubá ke spolehlivé hospodyni, což nehodlám trpět. Ale dost řečí o bičování a výhrůžek. Chovej se slušně a už se to nestane.”

“Já se mám chovat slušně? Já! Jdi k čertu, Jeremiáši Thurstone.

Jdi k čertu, jdi k čertu a jdi k čertu!” S těmito slovy Camille vztekle vypochodovala z pokoje, práskla za sebou dveřmi a nepromluvila s ním, dokud se nevrátili do San Franciska. Chovala se z

“Tak jsi ten měsíc v Napě přece jen přežila, miláčku.” Stále ho mrzelo, jak se cítila v údolí, které tolik miloval. “Teď už nám jen zbývá mít naše první dítě.” Stále ještě cítil bolest nad ztrátou dítěte Mary Ellen, a to ho pohánělo, aby chtěl rychle dalš

“Matka říká, že to někdy chvíli trvá, Jeremiáši. Prostě na to nemysli.” On však byl stále netrpělivější, jenže jí bylo nepříjemné o tom mluvit. Ještě dítě nechtěla. Bylo jí osmnáct, měli nádherný dům a chtěla pořádat spoustu večírků, ne být tlustá a cítit

Zatímco se během jara pevně usadila na sanfranciské společenské scéně, Jeremiáš marně čekal na splnění svého přání. Camille nikdy v životě nebyla šťastnější. Dosáhla postavení, po němž tolik toužila. Pořádali slavnosti, plesy a večeře, chodili do opery a “Chtěla jsem uspořádat letní ples, Jeremiáši,” zaúpěla zoufale.

“Nemůžeme jet v červenci?”

“Ne, nemůžeme. Musím pobýt nějakou dobu v dolech, Camille, jinak nebudeme mít z čeho platit všechny tvé večírky.” Jeremiáš si ji samozřejmě dobíral, neboť stále byl nejbohatší muž ve státě a neměli žádné finanční starosti. Chtěl ale trávit víc času v dole “A dítě ještě není na obzoru, Jeremiáši?” zeptala se. Nicméně souhlasila, že vyhoví Camilliným vrtochům a bude ho v její přítomnosti oslovovat pane Thurstone, jakmile ale osaměli, dále mu říkala Jeremiáši a vždycky bude.

“Dosud ne.” Také tím byl zklamaný. Doufal, že až se Camille dostane z města a z víru neustálých společenských zábav, otěhotní. Říkal si, že potřebuje přijít na chuť životu na venkově. Hana však nesouhlasně stiskla rty.

“Aspoň víme, že to není tvoje vina.” A pak se zamračila. “Třebas nemůže mít děti.”

“To pochybuju. Je to jen pět a půl měsíce, Hano. Dopřej jí čas.”

Jeremiáš se na starou ženu usmál. “Nech ji nadýchat dobrý venkovský vzduch a do měsíce bude v jiném stavu.” Vtom si vzpomněl na Mary Ellen a zamračil se. “Jak jí je?” zeptal se Hany. Nebyl u

“Je v pořádku. Trvalo ale dlouho, než se sebrala. Podle mého se už cítí dobře.” Hana se rozhodla, že mu vypoví i všechno ostatní.

Koneckonců Jeremiáš má právo to vědět, protože se zachoval ke své bývalé milence slušně. To nikdo nemohl popřít. Jacob Stone “Doufám, že to je slušný člověk,” řekl Jeremiáš tiše a převedl hovor na jiné téma. Brzy se přestěhují do Napy, takže Hana bude mít spoustu práce, aby všechno v domě připravila do jejich příjezdu.

Když však Camille dorazila do St. Heleny se všemi brašnami, kufry a příslušenstvím, hledala jen chyby na všem, co Hana udělala.

Stará žena byla na Jeremiášovu hašteřivou novomanželku tak dopálená, že se do ní jednoho dne v záchvatu vzteku pustila a naznač

“Neoklamal jsi mě ani na minutu, Jeremiáši Thurstone!” zvolala.

Byl natolik překvapený, že si zprvu pomyslel, že Camille jen žertuje. Ovšem záhy pochopil, že jde o vážnou věc. “Všechny ty cesty sem v zimě… Vím, cos tu prováděl! Jsi stejný jako můj otec

“Camille… prosím… Od chvíle, co jsme se vzali, nikoho nemám, drahoušku. Ani živou duši. To bych ti neudělal. Příliš si vážím tebe i našeho manželství.”

“Tak kdo to tedy je?” Jeremiáš mohl všechno popřít, ale neodvážil se. Nikdy by mu neuvěřila.

“Někdo, koho jsem kdysi znal,” prohlásil čestně a pravdivost jeho tvrzení se mu zračila v obličeji.

“Ještě za ní chodíš?”

Její otázka ho rozhněvala, což se nedalo přehlédnout. Nebyl zvyklý, aby ho vyslýchala nějaká osmnáctiletá dívka. “Ne, a považuju to za nanejvýš nepatřičnou otázku a celé toto téma za velice nevhodné pro dámu, Camille.” Rozhodl se vynést nejvyšší kartu. “T

“Mám právo to vědět.” Tvář měla červenou jako řípa, neboť pochopila, že zašla příliš daleko.

“Ne všichni muži by s tebou souhlasili, ale já náhodou ano. A než uzavřeme toto velmi nechutné téma, dovol, abych tě ujistil, že se z mé strany nemáš čeho bát, Camille. Jsem ti věrný ode dne, kdy jsme se vzali, a mám v úmyslu takový zůstat až do své smrti “Je hrozně hezká, Jeremiáši…”

“Kdo?” Už napůl spal.

“Ta žena… ta zrzka v Calistoze…”

Prudce se v posteli posadil a rozzlobeně se na ni podíval.

“Už se o tom nehodlám bavit!”

“Promiň, Jeremiáši,” řekla pokorně. Jakmile si zase lehl a zavřel oči, položila mu malou ručku na rameno a o chvíli později ho utišila s vášní, která ho vždy očarovala. Zažíval šest měsíců extáze v manželské posteli a věděl, že v tomto ohledu je Camille t

“Musím s tebou mluvit, Jeremiáši.” Hana vypadala jako rozčilená kvočna.

“Stalo se něco?”

“Jak se to vezme.” Pohlédla nahoru. “Je už vzhůru?”

“Ne.” Jeremiáš zavrtěl hlavou a zamračil se. Nehádaly se zase ty dvě ženské? Už se nesnažil popírat, že se nesnášejí, a ani se nepokoušel vychvalovat jednu druhé. Bylo to beznadějné. “Co je, Hano?”

Stará hospodyně zamkla dveře do kuchyně zevnitř, což nikdy nedělala, přistoupila k Jeremiášovi, strčila ruku hluboko do kapsy u zástěry a vytáhla širokou zlatou obroučku, spíš jako okraj velkého knoflíku nebo jako kroužek od záclon. Tahle věcička ovšem by

“Co je to?” Ta divná věc mu nepřipadala zvlášť zajímavá.

Rozčilovalo ho, že si tady musí hrát s nějakými hádankami takhle brzy ráno.

“Ty nevíš, co to je, Jeremiáši?” Hana vypadala překvapeně. Takhle luxusní provedení sice ještě neviděla, nicméně znala jednodušší variantu této pomůcky. Jeremiáš teď nechápavě a znuděně potřásl hlavou. Hana se posadila na druhé straně stolu. “To je krouže “To vidím.”

“Víš… kroužek…” A najednou se ocitla v rozpacích, jak mu všechno vysvětlit, věděla však, že to musí udělat, protože byl podváděný. “Ženy tuhle věcičku používají, aby… aby…” Tvář jí zrudla, ale kvůli němu pokračovala, “…aby neměly děti, Jeremiáši

Popadl ten pohoršlivý předmět do ruky a hlas se mu roztřásl.

Třeba si to ta stará žena jen vymýšlí, aby Camille způsobila nepříjemnost! Hana by toho asi nebyla schopná, ovšem možné je všechno, když vezme v úvahu, jak se obě ženy nenávidí a kolikrát se jí

“Našla jsem to v její koupelně.”

“Jak víš, co to je?”

“Říkala jsem ti… už jsem to viděla dřív…” Pak se Hana znovu začervenala: “Prý to funguje opravdu spolehlivě, Jeremiáši. Pokud se s tím zachází opatrně. Bylo to zabalené v kapesníku, chtěla jsem ho vyprat a… prostě to z něj vypadlo.” Najednou ji napa Zlostně na ni hleděl, neschopen ji uklidnit, tak byl na Camille rozzuřen a zároveň zraněn a zklamán. “Nechci, abys jí něco říkala. Je to jasné?” zahřměl Jeremiáš. Když Hana přikývla, došel ke dveřím, odemkl je, vyšel ven, osedlal koně a za okamžik se už t

To, co se ráno Jeremiáš dozvěděl od Hany, ho trápilo celý den, takže se ani na chvíli nemohl soustředit na práci. Kroužek v kapse se mu propaloval do srdce jako pochodeň. Nakonec se uprostřed odpoledne vydal vyhledat doktora z Calistogy, který rodil dítě

“Sám jsem jí jeden dal. Ona vám o tom neřekla?” zeptal se doktor překvapeně, což Jeremiáše zarazilo.

“Mé ženě?” Teď zas vypadal zaraženě doktor. Nedomníval se, že by si Jeremiáš Mary Ellen vzal, ale u těchle bohatých mužů člověk nikdy neví. Dělají si, co je napadne, a jednají rychle.

“Nevěděl jsem, že jste se s ní oženil…”

Jeremiášovi to konečně došlo.

“Neoženil…” A pak lékaři všechno vylíčil. “Tohle bylo v koupelně mojí ženy.”

“Ona je teď v jiném stavu?”

“Ne.”

Starý venkovský doktor vše postupně pochopil. “Aha… a vy chcete, aby otěhotněla.” Jeremiáš vážně přikývl. “Tedy, s tímhle to je velmi nepravděpodobné. Funguje to dost spolehlivě, lépe než cokoli jiného.” Pokrčil rameny a pak se pozorně podíval na Jeremi “Ne.”

Nastalo dlouhé ticho. Doktor celou situaci zvažoval a Jeremiáš byl zabraný do vlastních myšlenek. “To od ní nebylo moc hezké, že?” poznamenal doktor a Jeremiáš zavrtěl hlavou a vstal.

“Ne, nebylo.”

Podal starému muži ruku a vrátil se do St. Heleny, kde našel Camille, jak ve volné košili a kalhotech sedí v ložnici a ovívá se vějířem. Bez řečí jí hodil zlatý kroužek do klína. Nejprve na tu věcičku zběžně pohlédla, protože si nebyla jistá, co to je. Mo “Kdes to našel?”

Jeremiáš se nad ní tyčil v celé své výšce a tentokrát v jeho očích nebyla ani stopa po vlídnosti. “Spíš bych se měl ptát, kdes to vzala ty, Camille? A proč jsem o tom nic nevěděl?” Pochopila, že Jeremiáš ví, k čemu pomůcka slouží i to, že patří jí. Věděla “Promiň… já…” Oči se jí ihned zalily slzami a odvrátila se.

Jeremiáš se chtěl na ni hněvat, ale nedokázal to. Klekl si vedle ní na podlahu a přinutil ji, aby se na něj podívala.

“Proč jsi to udělala, Camille? Myslel jsem, že něco není v pořádku, že nemáme… že nemůžeme…”

Zavrtěla hlavou, vytryskly jí další slzy a on ukryl její tvář ve svých rukách. “Nechtěla jsem ještě mít dítě… nechci být tlustá a… a Lucy Anne říká, že to hrozně bolí…” V mysli se mu vynořila vzpomínka na Mary Ellen, ale rychle ji zaplašil. “Já nemů

“Zlobil jsem se. A taky mě to zabolelo. Chci, abys ke mně vždycky byla upřímná.”

“Pokusím se.” Neslíbila to však určitě.

“Máš toho ještě víc?” zeptal se přísně. Chtěla zavrtět hlavou, ale pak zahanbeně přikývla. “Kde?” Vedla ho do koupelny, kde mu ukázala pečlivě ukrytou krabičku. Měla ještě dva kroužky a on jí je vzal.

“Co s nimi uděláš, Jeremiáši?” Vyděsila se, ale on se nedal obměkčit. Svýma obrovskýma rukama všechny tři kroužky rozdrtil, až byly nepoužitelné, pak je ještě rozlomil a hodil do koše na odpadky. Camille se rozvzlykala. “To nemůžeš udělat! To nemůžeš… n

Jeremiáš dostál slibu a v září se Thurstonovi vrátili do města.

Camille okamžitě zahájila svou obvyklou sérii večírků, ale druhý týden v září ji jednou ráno Jeremiáš našel sklesle sedět v její oblékárně. Když tam vstoupil, aby jí popřál dobré jitro, držel “Je ti něco?”

“Ne…” Bylo však vidět, že se necítí dobře, a za další týden nebo dva už Jeremiáš tušil, jaká je příčina její nemoci. Camille to tušila také a zanedlouho mu bez sebemenšího nadšení oznámila, že si myslí, že je v jiném stavu. Ačkoli to Jeremiáš předpoklád V říjnu na Jih přijela Amelia navštívit svou dceru a Jeremiáš jí tu novinu ihned oznámil. Amelia tím byla nesmírně potěšená a zmínila se, že její dcera čeká na jaře třetí dítě, což Camille považovala za nechutné, jak později prohlásila. To děvče bude mít “Takhle to tedy vidíš?” zeptal se jí Jeremiáš smutně. Na dítě se velmi těšil a trápilo ho, že ona je nešťastná. Doufal, že až Camille dítě spatří, změní názor. Bylo snadné pochopit, že teď má smíšené pocity, protože jí neustále bylo špatně. Nedalo se popř “Až tohle skončí, má lásko, pojedeme do New Yorku a koupím ti spoustu krásných nových šatů. A potom tě vezmu na návštěvu do Atlanty,” sliboval jí Jeremiáš. Už se nemohla dočkat, až to bude.

Těhotenství bylo ještě horší, než čekala. Nenáviděla to, že tlous “Ale to bude až v květnu!” protestovala zvýšeným hlasem a se slzami v očích. “Chci porodit dítě v San Francisku.” Jeremiáš jen zavrtěl hlavou. To neměl v plánu. Chtěl, aby Camille vedla klidný život na venkově, ne aby běhala na večírky, čajové dýchánky a Jeremiáš se ji ze všech sil snažil rozptýlit, a proto se vracel z dolů dřív domů, vyprávěl jí o své práci, o hornících a nosil jí drobné šperky. Ona však s ničím nebyla spokojená. Cítila se opuštěná a nešťastná, nudila se a jen málo ji utěšilo, že je podl “Hned jak se dítě narodí, lásko. Slibuju ti to. Přes léto si tu odpočineš a v září pojedeme do New Yorku a do Atlanty.”

“V září!” Camille na něj ta slova vrhla jako kámen, který by mu mohl explodovat v klíně. “Neřekl jsi mi, že tu budu muset zůstat celé léto!” Znovu se rozvzlykala a stíhala ho vražedným pohledem.

“Strávili jsme tu přece i minulé léto, Camille. V létě je v San Francisku hrozné počasí a po porodu budeš unavená.”

“Nebudu! Trčím tu celou zimu. A nenávidím to.” Mrštila vázou na zem, až se střepy rozlétly po podlaze, a vyběhla z pokoje. Hana mu přišla pomoct to uklidit.

“Řekla bych, že jí rození dětí moc nesvědčí,” prohlásila Hana suše. Camille se chovala nesnesitelně ode dne, kdy přijela, a v dubnu už všechny doháněla k šílenství.

Počasí se zlepšilo a nastalo zvlášť hezké jaro. Camille si toho snad ani nevšimla, jen řádila jako smyslů zbavená, naříkala a stěžovala si. Ani zařizování dětského pokoje ji zjevně příliš netěšilo. Vyšila pár přikrývek a koupila látku na záclony, ale zbyt

“Jsi v pořádku, má lásko?” Camille vypadala špatně a na čele jí vyvstal lehký pot.

“Je mi dobře.” Její tvář však vypovídala o opaku. Umíněně trvala na tom, že se k němu připojí při večeři, nicméně téměř nic nejedla. Hana i Jeremiáš ji pozorovali s obavami. Hned po jídle ji Jeremiáš poslal odpočinout si a tentokrát mu neodporovala, naopa

“Už rodí, Jeremiáši. Začalo to odpoledne. Ale když jsem se jí ptala, tvrdila, že nemá bolesti. Za to může to rajtování na mezku,” stěžovala si Hana.

“Zmlkni!” obořila se na ni Camille, ale bez obvyklého elánu, takže se Jeremiáš začal obávat, že má Hana pravdu. Uložil Camille do postele a pozorně si ji prohlédl. Byla bledá jako smrt, ruce zaťaté v pěst, a měla podivný, cizí výraz, jak se přemáhala a ne “Zaveď mého koně k Dannymu. Ať dojede do Napy pro doktora.” V tu chvíli Jeremiáš litoval, že si vybral lékaře bydlícího tak daleko. Třebaže je to schopný doktor, nedostane se sem včas a nijak jim nepomůže. Jenže Jeremiáše nikdy nenapadlo, že ho budou potř

“Neopouštěj mě, Jeremiáši…” Těžce dýchala a tvář měla znetvořenou bolestí. “Nenechávej mě s Hanou… nenávidí mě…”

Camille se strachy rozplakala. Všechno vypadalo úplně jinak, než když rodila Mary Ellen, ovšem ta už porod předtím prodělala třikrát a t

“Ať to přestane… Jeremiáši!… Nemůžu…”

Cítil s ní, avšak nemohl nic dělat. Vyměňoval jí na čele studené obklady, dokud je nezačala odmítat. Teď se držela jeho paže jako klíště. Danny odjel do Napy už před čtyřmi hodinami a Jeremiáš se modlil, aby doktor dorazil včas. Zdálo se, že to takhle nem “Mám u ní zůstat?” zašeptala Hana. “Ty tu nemáš co dělat,” dodala nesouhlasně. Jeremiáš však slíbil Camille, že u ní zůstane, než přijde doktor, a nenechá ji s Hanou. Navíc tu chtěl být. Bylo pro něj úlevou sedět v tomhle pokoji a vědět, co se děje. Kdyby “Doktor je v San Francisku,” oznámil Danny s vážnou tváří.

Camille se v ložnici držela Hany za ruku, naříkala, že už bolesti dál nevydrží, a Hana se jí snažila utišit. “Doktorova žena povídala, že se vaše dítě ohlásilo dřív.”

“To vím,” utrhl se na něj Jeremiáš. “Co sakra dělá v San Francisku?”

Chlapec pokrčil rameny. “Máma mě poslala pro doktora ze St.

Heleny, ale ten je u porodu v Napě.”

“Prokristapána… cožpak tu není nikdo, kdo by mohl přijít?” Vtom si Jeremiáš vzpomněl na doktora z Calistogy a Dannyho pro něj poslal, jenže to může trvat další hodinu.

Když pak běžel zase nahoru, najednou uslyšel Camillin křik. Byl to úděsný hrdelní zvuk bolesti znějící jako skučení raněného zvířete. Jeremiáš prudce otevřel dveře a znepokojeně se podíval na Hanu.

“Kde je doktor?” zašeptala se strachem v očích.

“Nepřijde. Poslal jsem chlapce do Calistogy, aby vyhledal tamního. Panebože, doufám, že je doma.” Hana přikývla a Camille znovu zaúpěla. Strhávala si noční košili a zmítala se na posteli.

Byla teplá noc a všichni tři už byli zaliti potem.

“Jeremiáši… myslím, že něco není v pořádku. Když má takhle silné bolesti, dítě by se už mělo objevit. Dívala jsem se, ale nic jsem tam neviděla.” Jeremiáš stiskl rty a pozoroval svou ženu, jak se svíjí na posteli. Na pomoc nikdo nepřijde, alespoň prozat

Kolem sebe mělo omotanou pupeční šňůru a Jeremiáš chvíli nemohl rozeznat, zda má syna nebo dceru. Pak se podíval lépe. “Je to děvče!” zvolal na Camille, která mdle zvedla hlavu a rozplakala se spíš hrůzou z toho, co prožila, než z nějaké velké něžnosti k “Řekl bych, že jste se těch kroužků zbavil,” uchichtl se doktor při odchodu a hrdý otec se rozesmál, poděkoval mu a podal zlatou minci. Chtěl ji dát doktorovi z Napy, ale tenhle muž si ji zasloužil, protože byl při porodu mrtvě narozeného dítěte, a teď ta

“Jak jí budeme říkat, má lásko?”

“Nevím.” Znělo to lhostejně. Zdálo se, že Camille nic nemůže rozveselit. Nejenže se odmítala účastnit výběru jména, nikdy si dítě ani k sobě nevzala. Jeremiášovi toho malého stvořeníčka bylo líto, proto ho choval téměř neustále. Nevadilo mu, že to není sy Napětí, většinu toho léta visící ve vzduchu, by se dalo krájet nožem. Camille přecházela po domě v St. Heleně jako lvice v kleci a Jeremiášovy představy o Camille zpívající dítěti ukolébavky byly té nervózní mladé dívce na hony vzdálené. Jak týdny ubíhaly “Sedm měsíců!” vydechla nevěřícně při vstupu do hlavní haly jejich městského domu. “Sedm měsíců!”

“Chyběla jsi nám!” říkali její přátelé.

“Byla to nejhorší doba v mém životě,” vyprávěla jim na oplátku, “zlý sen!” Bez Jeremiášova vědomí pak zašla k doktorovi, kde dostala další kroužky, navíc zvláštní přípravek k výplachům a ještě hojnou zásobu amerického jilmu, který byl také účinným antikon

“Nadělá moc hluku,” vysvětlila Jeremiášovi, kterému vadilo, že nemají dítě blíž. Nijak se však neostýchal zajít za dcerou nahoru. Zbožňoval ji a vůbec se tím netajil. Jediný člověk, jenž dítě nemiloval, byla Camille, která všechny Jeremiášovy domluvy odbý

“To chce čas,” utěšovala ho Amelia, když se jí při její návštěvě svěřoval se svými obavami, zatímco ona Sabrinu chovala, hýčkala a hrála si s ní. Jeremiáš vnímal rozdíl v chování obou žen a zasáhlo ho to jako úder kamenem. “Možná má z malých dětí strach,”

Kolem Vánoc dal Jeremiáš konečně věci do pořádku. Camille mu v listopadu oznámila, že chce uspořádat velký ples pro šest nebo sedm set lidí. “Největší ples, jaký kdy San Francisco vidělo,”

prohlásila rozjařeně, on se však na ni podíval a zavrtěl hlavou.

“Ne.”

“Proč ne?” Do očí jí pomalu vstoupila zuřivost. Byla paní Thurstonová a chtěla všechno, co k tomu patří.

“Na Vánoce jedeme do Napy.” Její matka se ještě neuzdravila, takže Beauchamp si myslel, že by do Atlanty zatím neměli jezdit.

Camille si zjevně nedělala o matku žádné starosti. Nebylo tajemstvím, že ji příliš nemiluje. S radostí by však jela do Atlanty hr

“Do Napy?” zavřískla teď. “Do Napy? Na Vánoce? Jen přes mou mrtvolu!” Možná existovali lidé, kteří by něco podobného udělali s potěšením, ale Jeremiáš k nim dosud nepatřil.

“Musím být blízko dolů, zase tam byly záplavy…” John Harte nedávno ztratil dvaadvacet ze sto šesti horníků. Jeremiáš mu při záplavách pomáhal a Harte, jenž se po smrti manželky a dětí už trochu vzpamatoval, mu za to byl vděčný.

“Tak si jeď do Napy. Já zůstanu tady,” přerušila ho Camille.

“Na Vánoce?” To Jeremiášem otřáslo. “Chci, abychom byli my tři spolu.”

“Kdo? Ty, já a Hana? Mě vynech, Jeremiáši.”

“Měl jsem na mysli naši dceru.” Jeremiáš pocítil hluboké zklamání. “Nebo jsi zapomněla, že nějakou máme?”

“To je zbytečná poznámka. Vidím ji každý den.”

“Kdy? Míjíte se ve dveřích, když přichází ze zahrady?”

“Nejsem kojná, Jeremiáši.” Camille na něj pohlédla tak sebevědomě, že jako by se najednou v Jeremiášovi protrhla nějaká přehrada.

“Nejsi ani matka. Ani manželka, když se to vezme kolem a kolem.

Tak co vlastně jsi?”

Camille k němu přiskočila a udeřila ho do tváře, ale on zůstal stát a pozoroval ji. Chvíli na sebe mlčky zírali. Oba věděli, že to je to začátek konce jejich manželství. Nejprve promluvila Camille, ne však proto, aby se manželovi omluvila. Cosi se v ní zl

“Do Napy nepojedu, Jeremiáši. Jestli tam strávíš Vánoce, budeš tam sám.” Měla toho místa až po krk — navěky —, neboť jí připomínalo nejhorší chvíle, jaké kdy zažila.

“Ne, nebudu sám.” Jeremiáš se smutně usmál. “Budu se svou dcerou.” Své slovo dodržel. Osmnáctého prosince sbalil Sabrinu a chůvu a odjeli do Napy. Hana je v St. Heleně vřele přivítala.

O Camillině nepřítomnosti se zmínila až druhý den, ale Jeremiáš jí dal

Jeremiáš se z Napy po Vánocích nevrátil, jak Camille původně předpokládala. Místo toho jí úmyslně napsal, že se vrátí až v polovině příštího měsíce, že ji však rád uvidí v Napě. Pouhá četba těchto slov ji podráždila. Neměla vůbec v úmyslu odjet teď do Nap

Zvlášť se jí zalíbil jeden muž, který se právě objevil v San Francisku, francouzský hrabě jménem Thibaut du Pré, jenž zjevně ztělesňoval vše dekadentní, evropské a aristokratické. Vypadal přesně jako někdo, koho toužila poznat v době, kdy jí otec sliboval

Jakmile se jí dotkl, rozhořelo se její tělo se pod jeho prsty plamenem. Uvědomila si, jak dávno nepocítila na těle dotek mužské ruky. A najednou ji zachvátil vír vášně, vyvolaný tímto unylým francouzským hrabětem, který hrál na její tělo jako na harfu. Bě “Už bych to nikdy nechtěla zažít,” přiznala. “Raději bych zemřela.” A pak ji potěšil, protože připustil, že děti nikdy neměl rád.

“Hrozní malí spratci… a páchnou!” Camille se zasmála a on se znovu dotkl svými rty jejích, a než si to uvědomila, vypili téměř celou láhev šampaňského z Jeremiášových sklepů a milovali se na divanu v její oblékárně. Camille byla ráda, že zase začala pou Ve svém tajném poměru pokračovali šest týdnů, dokud se nevrátil Jeremiáš. Du Pré chodil do Thurstonova domu a ona za ním do hotelu, ačkoli dobře věděla, že to je neslýchané. Bylo to však méně nebezpečné než pouštět ho do domu. To dělávala jen pozdě v noci

“Mohla bys jet se mnou do jižní Francie… a mohli bychom navštěvovat mé přátele… tamní zábavy, které trvají celou noc…” Thibaut ji téměř omámil, když jí vyprávěl o věcech, které tam rádi dělají. A co víc, ukázal jí je. Jak dny ubíhaly, Camille pozoro

Du Pré měl v plánu zůstat v San Francisku ještě pár měsíců a Camille se obávala, že do jeho odjezdu bude z toho zmatku napůl šílená, pokud se nezblázní dřív. Už nevěděla, jak v noci Jeremiáše odbýt, a proto se přestěhovala zpátky do své oblékárny.

Na Sabr

A Thibaut neustále hovořil o tom, že ji vezme s sebou do Francie.

“Ale já nemůžu! Nechápeš to?” opakovala. On ji však svýma divokýma očima a hbitým jazykem přiváděl k šílenství. “Jsem vdaná! Mám malou dceru!” A navíc měla jistý životní styl, bezpečí, Thurstonův dům. Tady Camille něco znamená. Nemůže od toho utéct.

“Máš manžela, který tě k pláči nudí, a na dítěti ti nezáleží ani v nejmenším. Tak o co jde, lásko? Nechceš být hraběnkou na zámku ve Francii?”

“Chci… chci…,” vzlykala a div se z toho pokušení nezbláznila.

Byla nekonečně zmatená. Nevěděla, co má dělat. Během jednoho či dvou měsíců si Jeremiáš všiml, jak je jeho žena bledá a vyčerpaná. Domníval se, že se dosud zotavuje po porodu Sabriny, a nal

“Už víc nesnesu!” řekla mu jednou. “Jsem příliš zmatená.” On však na to nedbal. Propadl jejímu tělu stejně jako ona jeho a chtěl ji stále víc, chtěl ji jen pro sebe a rozhodl se, že nepovolí, dokud se ona nevzdá. Přál si, aby s ním odjela do Francie, a na Jeremiáš den za dnem sledoval, jak Camille odchází z domova, aniž věděl kam. Až v dubnu mu konečně jeden přítel vyprávěl, že ji viděl, jak vyšla z hotelu Palace s vysokým světlovlasým mužem, políbili se, a ten muž ji pak posadil do kočáru. Jeremiáš při tě Jak se jaro chýlilo ke konci, Jeremiáš propadal stále hlubší depresi a bál se, co se stane, až se v červnu znovu pokusí přestěhovat Camille do Napy. Nechtěl se s ní pustit do sporu, neboť se obával, že se na něj zase vrhne. Jak se ukázalo, osud rozhodl za

“Nevím, jak to začalo, Camille.” V jeho hlase zněly neprolité slzy, které však zadržoval. “A ani to nechci vědět. Před časem tě někdo viděl s nějakým mužem a já jsem tomu nechtěl věřit, ale teď se domnívám, že měl pravdu.” Jak se tak na ni díval, slzy mu “Jak víš, že jsem to byla já?” Camille se na něj dívala smutně, bez obvyklé bojovnosti. Bylo zřejmé, že v kočáře byla ona.

“Nemá smysl o tom diskutovat. Chci, abys s tím skoncovala,” řekl Jeremiáš tak něžně, jak něžná byla jeho láska k ní. “Musí to hned přestat, Camille. Příští týden se Sabrinou odjedeme do Napy a tam snad všechno můžeme zase dát dohromady.” Oči měl zvlhlé a Zase oči otevřela. “Uvidím…” Měla však pocit, že jí hrdlo tiskne jakási neviditelná ruka. Tu noc se vykradla ven, aby se s Thibautem setkala na ulici kvůli polibku a pár slovům. Jeremiáš se domníval, že Camille dole mluví s kuchařkou. Neměl sebemenší tu

Příští den se však Camille setkala s Thibautem v jeho hotelovém pokoji a s pláčem mu oznámila, že je s jejich vztahem konec.

Aspoň to předpokládala. Nehodlala se však vzdát toho, co k němu cítí.

“Udělal jsem snad něco špatného?” Hrabě se tvářil užasle, s nemorálností jejich vztahu si nikdy nedělal starosti. Totéž prováděl léta s manželkami jiných mužů, s nimiž si užil spoustu zábavy; tahle dívka byla však zdaleka nejlepší. Neměl vůbec v úmyslu ne

“To já jsem udělala něco špatného,” vysvětlovala mu Camille.

“Nemohla jsem si pomoct… Ovšem teď musím přestat. Manžel všechno ví.” Čekala, že mu to vyrazí dech, a polekalo ji, že zůstal klidný. Zatvářil se jen znepokojeně.

“Bil tě, mon amour?”

“Ne, to ne. Ale chce, abych s ním příští týden odjela do Napy.”

Camille stěží mohla pokračovat, tak ji to pomyšlení skličovalo.

“Budeme tam téměř čtyři měsíce a…” dodala s pláčem: “Až se vrátíme, budeš pryč.”

“Nemohl bych jet do Napy s tebou? Bydlet nedaleko v hotelu…”

Byla to sice šokující představa, ona se však na něj nezlobila, neboť po něm také zoufale toužila.

“Ne, tam to není možné.” Hrabě jí osušil oči a podíval se na ni.

“Pak ti nezbývá než odjet se mnou. Rozhodni se. Hned. Tento týden,” prohlásil odhodlaně. “Musíme se vrátit do Francie. Stejně je načase, abych se vrátil. Můžeme strávit léto na mém zámku na jihu,” … jestli ho tam otec pustí… “nebo třeba jet do Benátek To Camille lákalo mnohem víc než St. Helena, avšak uvědomovala si, že na něco takového nemá právo. Je Jeremiášova žena a musí žít v Kalifornii. Kromě toho to mělo své výhody.

“Nemohu odejít,” stěží ze sebe vypravila.

“Proč ne? Budeš hraběnkou, ma chérie. Mysli na to!” Myslela na to a srdce jí to rvalo vedví. Otec jí vždycky sliboval hraběte nebo vévodu.

“A co můj manžel? A dítě?”

“Nezáleží ti na nich. Vím to a ty taky.”

“To není pravda…” Chovala se však tak a život, který jí Thibaut maloval, jim oběma vyhovoval mnohem líp. Nechce mít další děti, nechce být ctihodná manželka… nechce se o dítě starat, nikdy po tom netoužila… Na Jeremiášovi se jí líbí jediné — Thurst “Nevím, co mám dělat.” Posadila se a začala vzlykat.

Thibaut jí nalil sklenku šampaňského.

“Musíš si vybrat, lásko. Ale vybírej moudře a dobře. Až budeš po zbytek života hnít v Napě, budeš litovat promarněné příležitosti.

Až tě znásilní a znovu přivede do jiného stavu…” Camille se při té představě viditelně otřásla. “Mysli na to! Tohle od teb A Camille věděla, že Jeremiáš to dříve či později požadovat bude.

Bude chtít syna. Není však správné ho opustit jen kvůli tomu…

Je jeho žena… Napila se šampaňského a rozplakala se. Avšak Thibaut ji vzal do náruče a znovu se s ní miloval. Jakmile se ve Jeremiášovi to všechno řekla. Ohromeně ji poslouchal neschopen uvěřit jejím slovům. Pak se odebral do Sabrinina pokoje, prošel po špičkách kolem podřimující chůvy a zadíval se na spící dceru.

Nedovedl pochopit, že ji její matka opouští. Bolelo ho to víc n Camille trvalo dva dny, než si sbalila věci. Jeremiáš ji to ráno, než odešla, popadl oběma rukama a se slzami v očích ji k sobě přitáhl.

“Nedělej to, Camille. Jsi hloupé děcko. Probudíš se a budeš se divit, cos to provedla. Nemysli na mě… mysli na Sabrinu…

nemůžeš ji teď opustit. Budeš toho litovat celý život. A kvůli čemu? Kvůli nějakému hlupákovi se zámkem? Vždyť máš tohle všechno.”

“Nikdy jsem si tě neměla vzít…” Potlačila vzlyk. “Nejsem pro tebe dost dobrá.” Byla to první vlídná slova, která mu řekla, a Jeremiáš ji pevně stiskl.

“Ovšemže jsi… Miluju tě… Neodcházej… Ach bože, prosím, neodcházej…” Camille však jen zavrtěla hlavou a spěšně vyšla z domu. Jeremiáš se za ní díval, jak proběhla zahradami, až jí šaty zavlály; vzdalovala se jako vidina z modrého a bílého hedvábí s

Té noci Jeremiáš chodil z pokoje do pokoje a měl pocit, jako by měl zemřít. Nemohl uvěřit, že je Camille pryč. Bylo to šílené.

Jistě si to rozmyslí, vrátí se, zatelegrafuje z New Yorku. Tři týdny odkládal odjezd do Napy v naději, že se Camille vrátí, ale Její otec s ní neměl soucit, ačkoli byl za její chování částečně odpovědný. Naučil ji chtít příliš mnoho, příliš toužit po povrchních věcech. Popletl jí hlavu sny o princích a vévodech.

Rozdíl však byl v tom, že když on uviděl Jeremiáše, poznal v něm dobr

V Kalifornii Jeremiáš rozhlásil, že jeho manželka zemřela na stále obávanou chřipku, jejíž epidemie zase nedávno propukla.

Camille byla natolik moudrá, že o svém odchodu pomlčela. Zdálo se, že nikdo neví, že milenci jsou pryč. Thibaut du Pré po sobě zanec

“Buď rád, že máš svou malou dceru.”

“Jsem rád.” Jeremiášovy oči se střetly s jeho. Mladšímu muži teď bylo devětadvacet let, vypadal ale starší a moudřejší. Na svých bedrech nesl velkou zodpovědnost, počínal si však dobře a Jeremiáš ho měl svým způsobem rád. Byl dojatý, že Harte přišel, a vř

KNIHA DRUHÁ

SABRINA THURSTONOVÁ HARTEOVÁ

18

Kočár zastavil na nádvoří dolu těsně před obědem a vyskočila z něj štíhlá mladá dívka. S hedvábně lesklými černými vlasy úhledně svázanými modrou saténovou stužkou a v bleděmodré plátěné sukni a námořnické blůze vypadala ještě mladší než na třináct let. R

“To není normální, Jeremiáši!” hubovala ho Hana ustavičně v prvních letech. “Je to malá holčička, sotva větší než nemluvně, přenech ji mně a ostatním ženám.” On to však neudělal. Nesnesl, aby ji měl z dohledu déle než pár okamžiků. “Je to div, že ještě ch

“Byla hezká?” zeptala se.

Přikývl a srdce se mu sevřelo.

“Ano, byla, lásko. Jako ty,” usmál se. Ve skutečnosti se však Sabrina daleko víc podobala jemu než své matce. Měla jeho výrazné rysy a záhy bylo jasné, že bude i stejně vysoká. Pokud vůbec něco zdědila po Camille, byl to smysl pro nezbedné kousky: každou “Chci pro tebe jednou pracovat, tati.”

“Nemluv hlouposti, Sabrino.” Jeremiáš si v skrytu duše přál, aby tomu tak bylo. Byla mu dcerou i synem a navíc měla pro obchod smysl. Nemohla však pracovat v dolech, to by nikdo nikdy nepochopil.

“Dana Richfielda jsi nechal u sebe pracovat, ještě když byl malý kluk. Sám mi to řekl.” Teď však Danovi bylo dvacet devět let, byl ženatý a měl pět dětí. Na dobu, kdy pracoval pro Jeremiáše v sobotních dopolednech, už skoro zapomněl.

“To je něco jiného, Sabrino, byl to kluk. Ty jsi mladá dáma.”

“To nejsem!” Ve vzácných chvílích vzdoru mu Sabrina opravdu připomínala matku a on se pokaždé otočil, aby tu podobnost neviděl. “Jen se ke mně neobracej zády, tati! O dolech toho vím stejně jako kterýkoli muž!”

Jeremiáš si sedl a s něžným úsměvem vzal její ruku do své.

“To je pravda, lásko moje, ale víš, to nestačí. Podnik potřebuje mužskou ruku, mužskou sílu, mužskou odhodlanost. Taková nikdy nebudeš.” Pohladil ji po tváři, kterou tak vroucně miloval. “Tobě najdeme hezkého manžela.”

“Žádného manžela nechci!” Už v deseti letech Sabrinu ta představa pobuřovala a ve třinácti neměla o vdávání o nic větší zájem.

“Chci navždycky žít s tebou!”

Na jednu stranu to Jeremiáše těilo. Oslavil teď osmapadesátiny, stále byl vitální, silný, čilý a plný nápadů jak lépe řídit doly a obdělávat vinice. Ale bolest, kterou mu způsobila Camille, si vybrala svou daň. Už dávno se necítil jako mladík. Připadal si “Tati!” volala na něj Sabrina a běžela přes dvůr, když napřed zabrzdila kočár. O dolech, koních a kočárech věděla víc než chlapci. Její ženskost přesto zůstala nedotčená, jako by jí staletá jižanská tradice kultivovaného ženského chování byla vrozená tak

“To vidím, Sabrino. Když jsem ti navrhl, aby ses tu odpoledne stavila, až odejde tvůj učitel, nemínil jsem tím, že máš kvůli tomu ukrást můj nejlepší povoz.”

Dívka se zatvářila lítostivě a ohlédla se přes rameno.

“Opravdu ti to vadí, tati? Jela jsem hrozně opatrně.”

“Vím, že ano. To mi nedělá starosti. Ale není to vhodné, když sama řídíš spřežení, holčičko. Hana nám oběma určitě dá co proto.

Kdyby sis takhle počínala v San Francisku, vyženou tě s ostudou z města s tím, že jsi jako utržená ze řetězu a chováš se nanejv “Pak by byli pěkně hloupí. Kočíruju líp než ty, tati.”

Tentokrát se zamračil s hraným hněvem.

“Prohlašovat něco takového je naprostá nevychovanost, Sabrino.

Vůbec tím nejsem nadšený.”

“Já vím, já vím,” lehce se začervenala dívka. “Jen jsem chtěla říct…”

“To je jedno. Příště si vezmi svého ryzáka. Je to trochu méně nápadné.”

“Ale tys mi nařídil, abych nejezdila přes kopce jako splašená a přijela v kočáře jako dáma.”

Sklonil se k ní a zašeptal jí do ucha. “Dámy ale kočáry neřídí.”

Sabrina se rozesmála. Při řízení kočáru se výborně bavila. A pravda byla, že v St. Heleně moc zábavy neužila. Neznala žádné děti svého věku, neměla sourozence ani bratrance nebo sestřenice a

Často jezdili kolem Thurstonova domu. Jednou Jeremiáš odemkl bránu a spolu se procházeli zahradami, dovnitř ji však nikdy nevzal. Domnívala se, že by to pro něj bylo po smrti její matky příliš bolestné. Vždycky však byla zvědavá, jak dům vypadá uvnitř. Pt

“Už jsi skončil s prací, tati?” ptala se, když šli ruku v ruce ke kočáru. Jeremiáš nakonec souhlasil, že jí dovolí řídit kočár i cestou domů a svého koně uváže za vůz, ačkoli se otřásl při pomyšlení, co lidé řeknou, až to spatří.

“Ano, skončil, ty divoško. Víš, jsi hrozné dítě.” Jeremiáš usedl vedle ní do kočáru a snažil se vypadat přísně. “Jestli nás někdo uvidí, pomyslí si, že jsem se zbláznil, když tě k tomu pouštím.”

“Neboj se, tati,” poplácala ho Sabrina mateřsky po ruce. “Jsem velmi dobrý kočí.”

“A velmi nezvedené děvče, ty uličnice.” Bylo však vidět, jak ji má rád. O chvíli později se ho dívka zase začala vyptávat na jeho práci. Věděl, že k tomu má tajný důvod. “Vím, proč se ptáš. Zítra opravdu jedeme do San Franciska. Spokojená?”

“Ach ano, tati!” Rozzářeně se na něj podívala a bez dalšího rozhlédnutí vjela do zatáčky, téměř převrátila kočár, až otec prudce vydechl a sáhl po otěžích, ale Sabrina kočár zručně vyrovnala sama. Když se Jeremiáš bouřlivě rozchechtal, skromně se usmála.

“Z tebe beztak budu jednou mít smrt.” Tohle však neslyšela ráda, ani v žertu. Tvář jí jako vždy zvážněla, až Jeremiáše zamrzelo, že to řekl.

“To není žádná legrace, tati. Víš přece, že jsi všechno, co mám.”

Vždycky si pak kvůli ní vyčítal, že něco takového řekl, a snažil se všechno zlehčit.

“Tak se laskavě nepokoušej mě zabít svou jízdou.”

“Víš moc dobře, že zřídkakdy dělám chyby.” V tu chvíli dívka projížděla další zatáčku, tentokrát s chirurgickou přesností.

Radostně se na něj podívala. “Tohle bylo lepší.”

“Sabrino Thurstonová, jsi moc odvážná.”

Zdvořile se na sedadle uklonila. “Jako můj otec.” Pokud ovšem, jak si čas od času říkala, není spíš po matce… Jaká vůbec maminka byla? Jak vypadala? Proč zemřela tak mladá? Při vzpomínce na ni se vynořovalo tisíc nezodpovězených otázek. V domě nezůstal “Ano, ty čertice, jedeme. Mám ale celý den zasedání v nevadské bance, takže se budeš muset zabavit sama. Vlastně jsem říkal Haně, že bys tentokrát raději neměla se mnou jezdit.” Dívka začala protestovat dřív, než dokončil větu, a on gestem její protesty u

“To zní skvěle, tati.” Sabrina už měla naplánováno, co bude dělat, až otec odejde na zasedání. “A nestěžuj si, dovezla jsem tě domů bezpečně.”

Zamračil se na ni a potáhl ze svého doutníku.

“Až si příště budeš brát můj nejlepší kočár, byl bych ti vděčný, kdyby ses nejdřív laskavě dovolila.” Dívka zálibně vdechla ostrý pach doutníku a s úsměvem lehce seskočila na zem.

“Ano, pane.” Odskotačila do domu a přivítala se s Hanou s velkým křikem a zprávou, že zítra jedou do města.

“Já vím, já vím…” Hana si přitiskla ruce na uši. “Nekřič tolik.

Proboha, ty naděláš rámusu, děvče. Tatínek ani nemusí posílat z dolů všelijaké ty kabelogramy. Stačí, když se vykloníš z okna a rozhlásíš všechno až do Filadelfie.”

“Díky, Hano.” Sabrina se rozmarně uklonila, políbila vrásčitou tvář staré ženy a vyběhla po schodech do svého pokoje umýt si před večeří ruce. Byla vždycky úzkostlivě čistotná a instinktivně se dobře oblékala, aniž jí někdo musel radit. Opravdu v sobě měl “Za pár let budeš mít plné ruce práce, Jeremiáši.”

Usmál se na Hanu a pověsil si kabát.

“Říká, že se mnou bude žít navždycky a bude pro mě pracovat v dolech.”

“Skvělá vyhlídka pro mladou dámu.”

“Právě to jsem jí řekl.” Jeremiáš si vzdychl a šel za Hanou do kuchyně. Stále si s ní rád povídal. Znali se přes třicet let a svým způsobem to byla jeho nejbližší přítelkyně a on její nejbližší přítel. A Sabrinu zbožňovala. “Pravda je, že by si s doly por

“Třeba si vezme nějakého šikovného mládence, kterého můžeš naučit všechno, co znáš, a nechat to všechno vnukům.”

“Snad.” Jeremiášovi se o tom ještě nechtělo přemýšlet. Potrvá pár let, než se Sabrina vdá. Ale na druhé straně už nebyl nejmladší a před rokem ho zlobilo srdce. Sabrinu tehdy vyděsilo, když ho našla v bezvědomí v jeho oblékárně. Záchvat se už neopakoval a “Stárneš, Jeremiáši. Měl bys začít myslet na svou budoucnost,”

pokynula Hana hlavou směrem ke schodům do Sabrinina pokoje, “i na její. Pořád ještě si držíš ten dům ve městě, viď?”

Smutně se pousmál. “Ano. Vím, že si jako vždycky myslíš, že jsem blázen. Ale postavil jsem ho s láskou a Sabrině ho s láskou dám.

Bude-li chtít, může ho prodat. Nechci, aby mi jednou vyčetla, že jsem ho pro ni nezachoval.”

“Co bude dělat s domem desetkrát větším než palác, který navíc stojí v San Francisku?”

“Člověk nikdy neví. Já jsem tady šťastný. Jenže možná že až ona vyroste, bude chtít žít ve městě. Takhle bude mít možnost si vybrat.” Odmlčel se a oba mysleli na Camille, která si nikdy nezasloužila všechnu tu laskavost, kterou jí projevoval. Od jejího od

V Jeremiášově životě se už nikdy neobjevil nikdo jako ona, o nikoho už tolik nestál ani se kvůli nikomu nechoval tak pošetile, samozřejmě kromě Sabriny. Našly se ženy, které udržovaly jeho smysly při síle, když si to přál. Pokud Sabrina nebyla s ním, navš

Amelia už dávno překročila padesátku, avšak zůstávala tou nejskvělejší dámou, jakou kdy dívka viděla. Jednou za rok přijížděla do San Franciska za dcerou a vnoučaty. Bylo jich šest a jednou je všechny přivedla do St. Heleny na návštěvu. Sabrina ji miloval

“Je to nejúžasnější žena na světě, viď, tati?” říkala Sabrina s posvátným obdivem a její otec se usmíval. Sám si to také stále myslel. Byly chvíle, kdy litoval, že tehdy ve vlaku do Atlanty víc nenaléhal, aby si ho vzala. Provedli by sice šílenou věc, boh “Jak bych se mohla vdávat, Jeremiáši? Jsem příliš stará…” Tehdy jí bylo padesát. “Mám své zvyky, svůj život tady v New Yorku…

svůj domov…” Pro ni by býval znovu otevřel Thurstonův dům, což jí také řekl, avšak Amelia byla pevně rozhodnutá zůstat nepr “Co je na tom v našem věku zlého, Jeremiáši? Kdo by nás pomlouval? Nanejvýš si budou s obdivem šeptat, že máme ještě tolik vášně,” chichotala se Amelia jako děvčátko, “a nemůžeš mě přivést do jiného stavu.” Jeremiáš strávil překrásné dva týdny v jejím dom

“Že jsi patrně byla velice vášnivá žena.”

“To není špatné.” Doprovodila ho na nádraží. Tentokrát zůstala stát na nástupišti ona, a když se vlak pomalu rozjížděl, mávala mu velkým sobolinovým rukávníkem. Měla na sobě dokonale střižený červený plášť lemovaný sobolí kožešinou a stejný klobouk a on s “Kéž bych ještě měl tu sílu…,” řekl jí před odjezdem, oba však věděli, že ji má. Dokazoval jí to během návštěvy New Yorku noc co noc a do San Franciska se vrátil jako vyměněný a v mimořádně dobré náladě.

“Čemu se usmíváš, Jeremiáši?” Právě myslel při kávě na Amelii, zatímco Hana vařila večeři. “Vsadím pětník, že vzpomínáš na tu ženu v New Yorku.”

“A vyhrála bys.” Usmál se na Hanu. Myslel na Amelii často a před její návštěvou býval rozrušený jako školák. Jenže ona přijede do San Franciska až za dalších šest měsíců a on se do New Yorku dostane tak za tři nebo čtyři měsíce, takže se ještě načeká, než “Je to hezká žena, to uznávám.” Bylo pozoruhodné, že Hana ji nejen schvalovala, ale měla ji i ráda. Amelia si získala její srdce ve chvíli, kdy si vyhrnula rukávy a pomohla jí uvařit večeři pro Jeremiáše, Sabrinu a svých šest vnoučat. Vlastně uvařila skor

“Je v ní mnohem víc, Hano. Je to nevšední člověk.”

“Měl sis vzít ji, Jeremiáši.” Hana se na něj od kamen vyčítavě podívala a on jen pokrčil rameny.

“Snad. Teď už je na to příliš pozdě. Máme svoje životy, svoje děti. Takhle nám to vyhovuje.” Hana pokývala hlavou, chápala to.

Čas pošetilostí uplynul. Nyní je na řadě Sabrina, nebo brzy bude, a Hana jen doufala, že si vybere moudře, rozumněji než její ot “Určitě jedete zítra do města?”

Přikývl. “Na dva dny.”

“Dej pozor, aby Sabrina nedělala nějakou neplechu, zatímco budeš pracovat.” Hana si pořád myslela, že by děvče mělo zůstat v St.

Heleně.

“To jsem jí taky řekl. Ale znáš Sabrinu.” Jeremiáš byl přesvědčený, že ji jednou uvidí, jak řídí půjčený kočár po Market Street, práská bičem, řítí se kolem něj a s rozzářeným úsměvem mu mává. A té představě se smál, ještě když si šel před večeří umýt ruc

Jeremiáš a Sabrina vyrazili do města druhý den brzy ráno. Jeli jako obvykle vlakem do Napy a odtud známým parníkem, který Sabrina milovala. Jízda lodí do San Franciska jí vždycky připadala jako dobrodružství a ona dováděla, smála se a celou dobu otce bavi

“Vinice jsou pro nás stejně důležité, tati. Jednou budou vydělávat tolik peněz jako doly, pamatuj si to.” Totéž řekla před měsícem Danu Richfieldovi a ten se jí vysmál. Některé vinice v údolí skutečně začínaly vynášet peníze, ale nikdy se to nevyrovná výn

“Jen si dej pozor, aby se z tebe nestal opilec, mladá dámo. Zdá se, že se až příliš zajímáš o hrozny,” škádlil ji, ji to však vůbec nepobavilo a zlobně se na něj podívala s veškerou vážností svých třinácti let.

“Ty by ses o ně měl taky víc zajímat.”

“Když tě vinice tak lákají, nechám to na tobě.” Bylo to vhodnější, než aby se starala o doly, třebaže byla škoda, že jí to nemohl dopřát. Měla pozoruhodné nadání pro obchod.

Znovu mu to připomněla příští den, kdy spolu snídali v jeho pokoji, než odešel na schůzku s prezidentem nevadské banky. Celou dobu se ho vyptávala na transakci, o níž bude jednat, a bylo vidět, že by chtěla jít s ním, ačkoli dnes naléhala méně než obvykle

“A co budeš dělat ty, moje malá?”

“Nevím.” Dívala se při tom zamyšleně z okna, aby jí otec neviděl do očí. Znal ji až moc dobře, takže tušil, že má za lubem nějakou nepřístojnost. “Vzala jsem si s sebou nějaké knížky. Myslela jsem, že bych si odpoledne mohla číst.”

Na okamžik se na ni upřeně zadíval a pak zběžně pohlédl na hodinky. “Kdybych měl čas o tom přemýšlet, nejspíš by mi to dělalo starosti, mladá dámo. Buďto jsi nemocná, anebo mi lžeš.

Ale máš štěstí, je už pozdě a já si budu muset pospíšit.”

Sladce se na něj usmála a políbila ho na tvář.

“Na shledanou večer, tati.”

“Buď hodná holka.” Poplácal ji po rameni a pak ji k sobě jemně přitiskl. “A nedělej žádnou neplechu, Sabrino Thurstonová.”

“Ale tati!” S uraženým výrazem ho vyprovázela ke dveřím. “To nikdy nedělám!”

Jeremiáš se hlasitě rozesmál, a jakmile vyšel z pokoje, Sabrina se s vítězným úšklebkem zatočila na patě. Měla celý den volno a přesně si naplánovala, co bude dělat. Z Napy si přivezla úspory a otec jí navíc dal nějaké peníze na oběd a další drobné výdaje Thurstonův dům stál v tichém rozlehlém parku. Sabrina na něj dlouho hleděla. Pak jako by sebrala všechnu odvahu a začala přelézat bránu v místě, kde ji trochu zakrýval velký strom.

Přitom se modlila, aby to žádný kolemjdoucí nebo soused neoznámil policii.

Myšlenky na matku na ni zde neodbytně dotíraly. Jak ji otec asi miloval, když pro ni postavil tento dům, a jak šťastná tu asi byla! Nemohla se ubránit otázce, co si matka asi pomyslela, když dům spatřila poprvé? Věděla totiž, že pro matku byl nový dům pře Pomalu, bez uvažování, obešla dům, prohlédla si okenice, prodírala se plevelem. Ještě rozeznávala, kde byly květinové záhony, a v zahradě za domem uviděla krásnou italskou sochu ženy s dítětem v náručí. Také tam stála mramorová lavička, na niž se Sabrina

Nevěděla, zda se dát napravo nebo nalevo, avšak ihned poznala, že je v jakési spíži. Všechno tu bylo uspořádané a uklizené, ale kvůli zavřeným okenicím se nedalo nic vidět. Sabrina věděla, že v domě nikdo nebydlel dvanáct let, ovšem dům byl tak dobře zape Přešla tedy opatrně na konec chodby, stiskla kliku, otevřela dveře a vzápětí prudce vydechla. To, co nad sebou spatřila, vypadalo jako brána do nebes. Vstoupila totiž do hlavní haly a nad hlavou měla překrásnou kupoli z barevného skla, kterou Jeremiáš nec

Sabrina také zašla do otcovy pracovny. Seděla u jeho stolu, točila se na jeho křesle a přemýšlela, proč otec nepostrádá žádnou z věcí, které tu nechal. Na stěnách visely hezké reprodukce, na stole ležely některé zajímavé ozdoby, ve skříních se skvěly věci

Zamyšleně se vracela přes zarostlé zahrady. Tentokrát kráčela pomalu a vstřebávala všechno, co viděla. Jednou nebo dvakrát se ohlédla zpátky na dům. Působil tak vznešeně! Byla by ráda viděla, jak vypadal kdysi, s pěkně upravenými zahradami, jimiž se matka Večer dostala hlad jako vlk, protože ten den vůbec neobědvala.

Otec ji vzal do Delmonica, kde oběma objednal steak. Sabrina sice jedla s chutí, ale Jeremiáš si všiml, že je nezvykle tichá.

“Něco se stalo?”

“Ne.” Usmála se, tvářila se však bezvýrazně. Kdyby se otci podívala do očí, rozplakala by se. Pronásledoval ji smutek toho prázdného domu a všechny věci její matky, které on tak pečlivě nechal na místě, když odešel. Jak ji musel milovat! Představovala si

“Co tě trápí, Sabrino?” Znal dceru až příliš dobře, aby se nezeptal, ona ale jen zavrtěla hlavou, přinutila se k úsměvu a snažila se zahnat melancholické myšlenky. Celý večer však nebyla ve své kůži, a než si šla lehnout, tiše zaklepala na jeho dveře.

Kdy

“Dobrou noc, má lásko.” Políbil ji na tvář, ale ihned si všiml jejích utrápených očí. Dělalo mu to starosti celý večer. Vyzval ji, aby si sedla, což s radostí učinila. Přišla se mu svěřit.

Nikdy mu nelhala a nechtěla mu lhát ani teď. Rozhodla se, že se ke

“Co se děje, Sabrino?”

“Musím ti něco říct, tati.” Vypadala o pět let starší, jak tam tak seděla v noční košili a županu, růžové nožky jí vykukovaly pod krajkovým lemem. “Něco jsem dnes provedla, tati.” Neřekla, že to bylo něco zlého, protože to za nic špatného nepovažovala, vě “Co to bylo, moje malá?” Díval se na ni a hlas mu zněl něžně. Ať se stalo cokoli, viděl, že ji to velice rozrušilo. Zajímalo ho, co se přihodilo. Pocítil záchvěv znepokojení.

“Šla jsem…” Sabrina polkla, téměř zalitovala, že mu to přišla říct, ale přinutila se pokračovat. “Šla jsem… do Thurstonova domu,” zašeptala téměř neslyšitelně a on si ji představil, jak stojí venku a dívá se na masivní bránu.

Jemně se tomu přiznání usmál. Přistoupil k ní a dotkl se jejích hedvábných vlasů úhledně spletených v copy.

“To není žádný hřích, moje malá. Kdysi to byl krásný dům.”

Posadil se vedle ní a vzpomínal na sídlo, které postavil tak dávno. “Bylo to krásné místo.”

“Stále je.”

“Obávám se, že je žalostně zanedbané. Ale jednou, než ho dám tobě a tvému ženichovi, nechám zase všechno dát do pořádku.” Smutně se usmál.

“Nic se s ním nestalo,” prohlásila Sabrina se zvláštní jistotou a on se na ni pozorně podíval.

“Všechno je nejspíš už omšelé a zašlé, moje jehňátko. Nikdo tam nevstoupil dvanáct let. Všude leží jistě na deset palců prachu.”

Zavrtěla hlavou, oči upřené na jeho tvář, a on upadl do rozpaků.

“Dívala ses dovnitř?” A pak dodal nechápavě: “Byla otevřená b Sabrina se zhluboka nadechla: “Přelezla jsem bránu, tati.” Tak proto se tváří tak ustaraně! Díkybohu, že ta uličnice má dost odvahy se přiznat..

Obrátil se k ní s vážnou tváří.

“To ale dáma nedělá, Sabrino.”

“Já vím, tati.” A pak pokračovala a vypověděla mu zbytek. “Byla tam rozbitá okenice…” Zbledla a ustrašně začala šeptat. “A já jsem vlezla dovnitř… všude jsem se dívala…” Oči měla plné slz. “Ach… a tati… to je tak krásný dům a tys ji musel tolik “Ale proč? Proč jsi tam šla, Sabrino?” Hlas měl ustaraný a mírný.

Co ji k tomu místu táhlo? Nechápal to. Nemůže si pamatovat dobu, kdy tam žila, takže to není návrat k něčemu známému. Musí v tom být něco víc než neposlušnost. Chtěl, aby mu to vysvětlila.

“Já nevím, tati. Vždycky jsem to chtěla vidět… vidět, kde jsi žil… jak vypadala… Myslela jsem, že by tam mohl být obraz…”

Zmlkla ze strachu, aby ho neranila, on to však pochopil a dokončil větu za ni.

“Tvé matky.” Sklíčilo ho, že ji to tolik zajímá. Camille za to nestála. To ovšem nikdy Sabrině nemůže říci. “Ubohé dítě…”

Objal ji a pevně držel, když se rozplakala. “Nemělas tam chodit.”

“Ale tati… je to tak krásné… Ta kupole…” Vzhlédla k němu s hrůzou, on se však usmál. Na tu kupoli si už dávno, dávno nevzpomněl. To dítě má pravdu. Bylo to výjimečné, svým způsobem byl rád, že to viděla.

“Byl to kdysi krásný dům, Sabrino.”

A pak řekla něco, co ho polekalo. “Přála bych si, abychom tam bydleli pořád.”

“V St. Heleně se ti nelíbí, moje malá?” Díval se na ni a v duchu se ptal, zda nezačne Napu nenávidět jako její matka. Vždyť to byl její domov.

“Jistěže líbí… ale Thurstonův dům je… je tak hrozně krásný, tak vznešený.” Způsob, jakým ta slova řekla, Jeremiáše rozesmál, a ona se usmála přes slzy.

“Až budeš starší, můžeš tam bydlet. Už jsem ti to řekl.” Jenže teď je to jiné, ví, jak dům vypadá. Jeho slova ji zarmoutila.

“Víš, že se nechci vdávat, tati.”

Při tom rozhovoru ho něco napadlo. “Pak tě tam budeme muset vzít z jiného důvodu.”

“Myslíš to vážně, tati? Kdy?” Její oči vypadaly ve světle krbu obrovské.

“Mohli bychom tam uspořádat ples, až ti bude osmnáct. Držím tě na venkově celý život a ještě pár let to budeš muset vydržet. Snad to dokonce pomůže, abys nedělala žádnou neplechu, mladá dámo,”

pohrozil jí prstem, “ale až ti bude osmnáct, měla by ses v San “Proč?” zvolala Sabrina překvapeně.

“Protože jednou se možná rozhodneš trochu rozšířit své obzory.”

Jeremiáš se nechtěl znovu zmiňovat o sňatku, na ten je ještě příliš mladá a on si s tím nemusí dělat starosti. Uspořádat za pár let ples v San Francisku by neškodilo. Nikdy předtím ho to nena

Byla ohromená. Ples jen pro ni? Otevřít dům, který viděla…

“Mohli bychom uspořádat oslavu přímo v našem vlastním plesovém sále.” Sabrina ráno plesový sál viděla a teď si ze všech sil snažila představit, jak tam tančí její rodiče — otec o čtrnáct let mladší s půvabnou jižanskou kráskou v náručí.

“Jaká byla, tati?” Sabrina už zapomněla na ples a zase myslela na matku. Jeremiáš se na ni podíval a vzdychl si. Z mnoha důvodů si přál, aby dnes do toho domu nechodila. Rád by věděl, co tam našla a jak usilovně hledala nějaké vodítko k jejich i vlastní m “Byla velmi hezká, Sabrino.” Rozhodl se, že dceři svěří aspoň malou část pravdy. “A velmi rozmazlená. To jižanské dívky tehdy často bývaly. Její otec chtěl, aby měla všechno.”

“Viděl tenhle dům?”

Jeremiáš zavrtěl hlavou. “Její rodiče tady nikdy nebyli. Její matka onemocněla brzy poté, co jsme se vzali, a zemřela krátce po… po smrti tvojí matky.”

“Ten dům by se jim líbil.” Sabrina vzhlédla k otci s dětským obdivem. “Jí se určitě taky líbil.”

“To připouštím.” A pak si náhle připomněl Camilliny nepřetržité večírky. “Ráda se tam bavila.” Vzpomněl si na ples, který jí zakázal pořádat, a později na večírky, na něž jistě chodila s du Préem, když on byl v Napě. “Ráda chodila do společnosti.”

“To určitě: měla takové hezké šaty.”

“Jak to víš, Sabrino?” zamračil se.

Na okamžik vypadala rozpačitě. “Prohlédla jsem si dnes její šaty, tati. Zůstaly tam všechny.” Nebyly tam “všechny”, to ovšem dcera nemohla vědět a on jí to neprozradil.

Znovu si povzdechl: “Mám dojem, že jsem s tím vším měl něco udělat, když… když zemřela…” Sabrina si všimla, že vždycky jen s námahou vysloví ta slova, jako by ho stále ještě příliš bolela. Podíval se na dceru. “Neměla jsi tam chodit, Sabrino.”

“Promiň, tati. Já jen… tak dlouho jsem na to musela myslet.”

“Ale proč? V St. Heleně se nám přece žije dobře.”

“Já vím.” Svěsila hlavu, avšak její myšlenky se okamžitě vrátily k nádhernému sídlu, a když na otce znovu pohlédla, měla v očích naději. “Opravdu tam pro mě jednou uspořádáš oslavu? Můžeme tam zůstat?”

“Řekl jsem, že ano.” Usmál se na ni a jemně ji zatahal za jeden z dlouhých copů. “Jestli tě to udělá šťastnou, princezno, tak slibuju. Na tvé osmnácté narozeniny.”

“To by se mi hrozně líbilo.” Oči jí zářily měkkým světlem.

“Slibuju.” A oba věděli, že otec své sliby vždycky dodržuje.

Druhého dne se už o jejím výletu do městského domu nezmínil, promluvil však s jedním přítelem z nevadské banky a požádal ho, aby poslal nějaké lidi, aby se podívali na rozbité okenice a znovu prkny zatloukli okna, bude-li třeba. Na zpáteční cestě do Napy

“Nechci, abys tam znovu šla, moje malá. Je to jasné?”

“Ano, tati.” Překvapilo ji, že se kvůli tomu nezlobil víc. “Ale mohla bych tam jednou jít s tebou?” Zavrtěl hlavou.

“Nemám důvod tam chodit, Sabrino.” A pak se usmál. “Až do plesu u příležitosti tvých osmnáctých narozenin. Slíbil jsem ti to a ty víš, že to splním. Pojedeme do San Franciska na jaře a strávíme tam nějakou dobu, jestli chceš. Ale zatím nebudeš šplhat přes Jeremiáš a Sabrina vyrazili do města druhý den brzy ráno. Jeli jako obvykle vlakem do Napy a odtud známým parníkem, který Sabrina milovala. Jízda lodí do San Franciska jí vždycky připadala jako dobrodružství a ona dováděla, smála se a celou dobu otce bavi

“Vinice jsou pro nás stejně důležité, tati. Jednou budou vydělávat tolik peněz jako doly, pamatuj si to.” Totéž řekla před měsícem Danu Richfieldovi a ten se jí vysmál. Některé vinice v údolí skutečně začínaly vynášet peníze, ale nikdy se to nevyrovná výn

“Jen si dej pozor, aby se z tebe nestal opilec, mladá dámo. Zdá se, že se až příliš zajímáš o hrozny,” škádlil ji, ji to však vůbec nepobavilo a zlobně se na něj podívala s veškerou vážností svých třinácti let.

“Ty by ses o ně měl taky víc zajímat.”

“Když tě vinice tak lákají, nechám to na tobě.” Bylo to vhodnější, než aby se starala o doly, třebaže byla škoda, že jí to nemohl dopřát. Měla pozoruhodné nadání pro obchod.

Znovu mu to připomněla příští den, kdy spolu snídali v jeho pokoji, než odešel na schůzku s prezidentem nevadské banky. Celou dobu se ho vyptávala na transakci, o níž bude jednat, a bylo vidět, že by chtěla jít s ním, ačkoli dnes naléhala méně než obvykle

“A co budeš dělat ty, moje malá?”

“Nevím.” Dívala se při tom zamyšleně z okna, aby jí otec neviděl do očí. Znal ji až moc dobře, takže tušil, že má za lubem nějakou nepřístojnost. “Vzala jsem si s sebou nějaké knížky. Myslela jsem, že bych si odpoledne mohla číst.”

Na okamžik se na ni upřeně zadíval a pak zběžně pohlédl na hodinky. “Kdybych měl čas o tom přemýšlet, nejspíš by mi to dělalo starosti, mladá dámo. Buďto jsi nemocná, anebo mi lžeš.

Ale máš štěstí, je už pozdě a já si budu muset pospíšit.”

Sladce se na něj usmála a políbila ho na tvář.

“Na shledanou večer, tati.”

“Buď hodná holka.” Poplácal ji po rameni a pak ji k sobě jemně přitiskl. “A nedělej žádnou neplechu, Sabrino Thurstonová.”

“Ale tati!” S uraženým výrazem ho vyprovázela ke dveřím. “To nikdy nedělám!”

Jeremiáš se hlasitě rozesmál, a jakmile vyšel z pokoje, Sabrina se s vítězným úšklebkem zatočila na patě. Měla celý den volno a přesně si naplánovala, co bude dělat. Z Napy si přivezla úspory a otec jí navíc dal nějaké peníze na oběd a další drobné výdaje Thurstonův dům stál v tichém rozlehlém parku. Sabrina na něj dlouho hleděla. Pak jako by sebrala všechnu odvahu a začala přelézat bránu v místě, kde ji trochu zakrýval velký strom.

Přitom se modlila, aby to žádný kolemjdoucí nebo soused neoznámil policii.

Myšlenky na matku na ni zde neodbytně dotíraly. Jak ji otec asi miloval, když pro ni postavil tento dům, a jak šťastná tu asi byla! Nemohla se ubránit otázce, co si matka asi pomyslela, když dům spatřila poprvé? Věděla totiž, že pro matku byl nový dům pře Pomalu, bez uvažování, obešla dům, prohlédla si okenice, prodírala se plevelem. Ještě rozeznávala, kde byly květinové záhony, a v zahradě za domem uviděla krásnou italskou sochu ženy s dítětem v náručí. Také tam stála mramorová lavička, na niž se Sabrina

Nevěděla, zda se dát napravo nebo nalevo, avšak ihned poznala, že je v jakési spíži. Všechno tu bylo uspořádané a uklizené, ale kvůli zavřeným okenicím se nedalo nic vidět. Sabrina věděla, že v domě nikdo nebydlel dvanáct let, ovšem dům byl tak dobře zape Přešla tedy opatrně na konec chodby, stiskla kliku, otevřela dveře a vzápětí prudce vydechla. To, co nad sebou spatřila, vypadalo jako brána do nebes. Vstoupila totiž do hlavní haly a nad hlavou měla překrásnou kupoli z barevného skla, kterou Jeremiáš nec

Sabrina také zašla do otcovy pracovny. Seděla u jeho stolu, točila se na jeho křesle a přemýšlela, proč otec nepostrádá žádnou z věcí, které tu nechal. Na stěnách visely hezké reprodukce, na stole ležely některé zajímavé ozdoby, ve skříních se skvěly věci

Zamyšleně se vracela přes zarostlé zahrady. Tentokrát kráčela pomalu a vstřebávala všechno, co viděla. Jednou nebo dvakrát se ohlédla zpátky na dům. Působil tak vznešeně! Byla by ráda viděla, jak vypadal kdysi, s pěkně upravenými zahradami, jimiž se matka Večer dostala hlad jako vlk, protože ten den vůbec neobědvala.

Otec ji vzal do Delmonica, kde oběma objednal steak. Sabrina sice jedla s chutí, ale Jeremiáš si všiml, že je nezvykle tichá.

“Něco se stalo?”

“Ne.” Usmála se, tvářila se však bezvýrazně. Kdyby se otci podívala do očí, rozplakala by se. Pronásledoval ji smutek toho prázdného domu a všechny věci její matky, které on tak pečlivě nechal na místě, když odešel. Jak ji musel milovat! Představovala si

“Co tě trápí, Sabrino?” Znal dceru až příliš dobře, aby se nezeptal, ona ale jen zavrtěla hlavou, přinutila se k úsměvu a snažila se zahnat melancholické myšlenky. Celý večer však nebyla ve své kůži, a než si šla lehnout, tiše zaklepala na jeho dveře.

Kdy

“Dobrou noc, má lásko.” Políbil ji na tvář, ale ihned si všiml jejích utrápených očí. Dělalo mu to starosti celý večer. Vyzval ji, aby si sedla, což s radostí učinila. Přišla se mu svěřit.

Nikdy mu nelhala a nechtěla mu lhát ani teď. Rozhodla se, že se ke

“Co se děje, Sabrino?”

“Musím ti něco říct, tati.” Vypadala o pět let starší, jak tam tak seděla v noční košili a županu, růžové nožky jí vykukovaly pod krajkovým lemem. “Něco jsem dnes provedla, tati.” Neřekla, že to bylo něco zlého, protože to za nic špatného nepovažovala, vě “Co to bylo, moje malá?” Díval se na ni a hlas mu zněl něžně. Ať se stalo cokoli, viděl, že ji to velice rozrušilo. Zajímalo ho, co se přihodilo. Pocítil záchvěv znepokojení.

“Šla jsem…” Sabrina polkla, téměř zalitovala, že mu to přišla říct, ale přinutila se pokračovat. “Šla jsem… do Thurstonova domu,” zašeptala téměř neslyšitelně a on si ji představil, jak stojí venku a dívá se na masivní bránu.

Jemně se tomu přiznání usmál. Přistoupil k ní a dotkl se jejích hedvábných vlasů úhledně spletených v copy.

“To není žádný hřích, moje malá. Kdysi to byl krásný dům.”

Posadil se vedle ní a vzpomínal na sídlo, které postavil tak dávno. “Bylo to krásné místo.”

“Stále je.”

“Obávám se, že je žalostně zanedbané. Ale jednou, než ho dám tobě a tvému ženichovi, nechám zase všechno dát do pořádku.” Smutně se usmál.

“Nic se s ním nestalo,” prohlásila Sabrina se zvláštní jistotou a on se na ni pozorně podíval.

“Všechno je nejspíš už omšelé a zašlé, moje jehňátko. Nikdo tam nevstoupil dvanáct let. Všude leží jistě na deset palců prachu.”

Zavrtěla hlavou, oči upřené na jeho tvář, a on upadl do rozpaků.

“Dívala ses dovnitř?” A pak dodal nechápavě: “Byla otevřená b Sabrina se zhluboka nadechla: “Přelezla jsem bránu, tati.” Tak proto se tváří tak ustaraně! Díkybohu, že ta uličnice má dost odvahy se přiznat..

Obrátil se k ní s vážnou tváří.

“To ale dáma nedělá, Sabrino.”

“Já vím, tati.” A pak pokračovala a vypověděla mu zbytek. “Byla tam rozbitá okenice…” Zbledla a ustrašně začala šeptat. “A já jsem vlezla dovnitř… všude jsem se dívala…” Oči měla plné slz. “Ach… a tati… to je tak krásný dům a tys ji musel tolik “Ale proč? Proč jsi tam šla, Sabrino?” Hlas měl ustaraný a mírný.

Co ji k tomu místu táhlo? Nechápal to. Nemůže si pamatovat dobu, kdy tam žila, takže to není návrat k něčemu známému. Musí v tom být něco víc než neposlušnost. Chtěl, aby mu to vysvětlila.

“Já nevím, tati. Vždycky jsem to chtěla vidět… vidět, kde jsi žil… jak vypadala… Myslela jsem, že by tam mohl být obraz…”

Zmlkla ze strachu, aby ho neranila, on to však pochopil a dokončil větu za ni.

“Tvé matky.” Sklíčilo ho, že ji to tolik zajímá. Camille za to nestála. To ovšem nikdy Sabrině nemůže říci. “Ubohé dítě…”

Objal ji a pevně držel, když se rozplakala. “Nemělas tam chodit.”

“Ale tati… je to tak krásné… Ta kupole…” Vzhlédla k němu s hrůzou, on se však usmál. Na tu kupoli si už dávno, dávno nevzpomněl. To dítě má pravdu. Bylo to výjimečné, svým způsobem byl rád, že to viděla.

“Byl to kdysi krásný dům, Sabrino.”

A pak řekla něco, co ho polekalo. “Přála bych si, abychom tam bydleli pořád.”

“V St. Heleně se ti nelíbí, moje malá?” Díval se na ni a v duchu se ptal, zda nezačne Napu nenávidět jako její matka. Vždyť to byl její domov.

“Jistěže líbí… ale Thurstonův dům je… je tak hrozně krásný, tak vznešený.” Způsob, jakým ta slova řekla, Jeremiáše rozesmál, a ona se usmála přes slzy.

“Až budeš starší, můžeš tam bydlet. Už jsem ti to řekl.” Jenže teď je to jiné, ví, jak dům vypadá. Jeho slova ji zarmoutila.

“Víš, že se nechci vdávat, tati.”

Při tom rozhovoru ho něco napadlo. “Pak tě tam budeme muset vzít z jiného důvodu.”

“Myslíš to vážně, tati? Kdy?” Její oči vypadaly ve světle krbu obrovské.

“Mohli bychom tam uspořádat ples, až ti bude osmnáct. Držím tě na venkově celý život a ještě pár let to budeš muset vydržet. Snad to dokonce pomůže, abys nedělala žádnou neplechu, mladá dámo,”

pohrozil jí prstem, “ale až ti bude osmnáct, měla by ses v San “Proč?” zvolala Sabrina překvapeně.

“Protože jednou se možná rozhodneš trochu rozšířit své obzory.”

Jeremiáš se nechtěl znovu zmiňovat o sňatku, na ten je ještě příliš mladá a on si s tím nemusí dělat starosti. Uspořádat za pár let ples v San Francisku by neškodilo. Nikdy předtím ho to nena

Byla ohromená. Ples jen pro ni? Otevřít dům, který viděla…

“Mohli bychom uspořádat oslavu přímo v našem vlastním plesovém sále.” Sabrina ráno plesový sál viděla a teď si ze všech sil snažila představit, jak tam tančí její rodiče — otec o čtrnáct let mladší s půvabnou jižanskou kráskou v náručí.

“Jaká byla, tati?” Sabrina už zapomněla na ples a zase myslela na matku. Jeremiáš se na ni podíval a vzdychl si. Z mnoha důvodů si přál, aby dnes do toho domu nechodila. Rád by věděl, co tam našla a jak usilovně hledala nějaké vodítko k jejich i vlastní m “Byla velmi hezká, Sabrino.” Rozhodl se, že dceři svěří aspoň malou část pravdy. “A velmi rozmazlená. To jižanské dívky tehdy často bývaly. Její otec chtěl, aby měla všechno.”

“Viděl tenhle dům?”

Jeremiáš zavrtěl hlavou. “Její rodiče tady nikdy nebyli. Její matka onemocněla brzy poté, co jsme se vzali, a zemřela krátce po… po smrti tvojí matky.”

“Ten dům by se jim líbil.” Sabrina vzhlédla k otci s dětským obdivem. “Jí se určitě taky líbil.”

“To připouštím.” A pak si náhle připomněl Camilliny nepřetržité večírky. “Ráda se tam bavila.” Vzpomněl si na ples, který jí zakázal pořádat, a později na večírky, na něž jistě chodila s du Préem, když on byl v Napě. “Ráda chodila do společnosti.”

“To určitě: měla takové hezké šaty.”

“Jak to víš, Sabrino?” zamračil se.

Na okamžik vypadala rozpačitě. “Prohlédla jsem si dnes její šaty, tati. Zůstaly tam všechny.” Nebyly tam “všechny”, to ovšem dcera nemohla vědět a on jí to neprozradil.

Znovu si povzdechl: “Mám dojem, že jsem s tím vším měl něco udělat, když… když zemřela…” Sabrina si všimla, že vždycky jen s námahou vysloví ta slova, jako by ho stále ještě příliš bolela. Podíval se na dceru. “Neměla jsi tam chodit, Sabrino.”

“Promiň, tati. Já jen… tak dlouho jsem na to musela myslet.”

“Ale proč? V St. Heleně se nám přece žije dobře.”

“Já vím.” Svěsila hlavu, avšak její myšlenky se okamžitě vrátily k nádhernému sídlu, a když na otce znovu pohlédla, měla v očích naději. “Opravdu tam pro mě jednou uspořádáš oslavu? Můžeme tam zůstat?”

“Řekl jsem, že ano.” Usmál se na ni a jemně ji zatahal za jeden z dlouhých copů. “Jestli tě to udělá šťastnou, princezno, tak slibuju. Na tvé osmnácté narozeniny.”

“To by se mi hrozně líbilo.” Oči jí zářily měkkým světlem.

“Slibuju.” A oba věděli, že otec své sliby vždycky dodržuje.

Druhého dne se už o jejím výletu do městského domu nezmínil, promluvil však s jedním přítelem z nevadské banky a požádal ho, aby poslal nějaké lidi, aby se podívali na rozbité okenice a znovu prkny zatloukli okna, bude-li třeba. Na zpáteční cestě do Napy

“Nechci, abys tam znovu šla, moje malá. Je to jasné?”

“Ano, tati.” Překvapilo ji, že se kvůli tomu nezlobil víc. “Ale mohla bych tam jednou jít s tebou?” Zavrtěl hlavou.

“Nemám důvod tam chodit, Sabrino.” A pak se usmál. “Až do plesu u příležitosti tvých osmnáctých narozenin. Slíbil jsem ti to a ty víš, že to splním. Pojedeme do San Franciska na jaře a strávíme tam nějakou dobu, jestli chceš. Ale zatím nebudeš šplhat přes 20

Když se chystali k odjezdu, Jeremiáš Haně řekl: “Tak, Hano, dobře se tu o všechno starej, až budeme pryč.” Stará žena si nesouhlasně odkašlala a s námahou za nimi kulhala po hlavních schodech. Kočár byl naložen tak, že to vypadalo jako by si vezli všechen

Dokonce šla s ním, když poprvé otevřel dům. Stála vedle něj a cítila, jak se celý chvěje. Soucitně se k němu otočila a dotkla se jeho paže.

“Víš přece, že to nemusíš dělat. Hotel Fairmont by měl být do té doby dostavěný. Mohl bys ples uspořádat tam, Jeremiáši.” Často se divila, proč dům neprodal. Věděla, jak je to pro něj bolestné, přesto ho umíněně uchovával pro Sabrinu.

“Chci uspořádat ples tady,” trval na svém Jeremiáš. Amelia viděla, s jakým napětím provází domem skupinu nově najatého služebnictva. Čekala tu neuvěřitelná spousta práce, všechno se muselo opravit, vyčistit a vymalovat, dům sám však zůstal v překvapivě do

“Proč si chceš ty věci nechat? Nechtěla je ani vzít s sebou,”

připomněla. Amelia věděla, že bude mamutí úkol připravit dům na Sabrinin ples, ovšem považovala to za vzrušující.

“Sabrina možná jednou bude chtít matčiny věci.” Jeremiáš vyprávěl Amelii, jak před pěti lety, když Sabrině bylo třináct, přelezla bránu a vlezla dovnitř zadním oknem. “Tehdy jsem si uvědomil, že jí něco chybí, protože matku nikdy nepoznala a já jsem o ní “Ty ale hrozně lžeš, Jeremiáši. A jsem moc ráda, že to děláš!”

smála se Amelia a on ji políbil.

Amelia darovala dívce předem nádherný perlový náhrdelník a znovu opakovala, jak ji mrzí, že na plese nebude.

“Nám budeš také chybět, teto Amelie.” Sabrina ji vřele políbila a slíbila, že si ty perly vezme na ples. Amelia jí pomohla vybrat překrásné bílé saténové šaty vyšité perlami. Byly to okázalé šaty a Amelia jí zároveň pomohla navrhnout a dát ušít troje dalš Teď šaty spočívaly v jejích zavazadlech. Kočár už vjížděl na pozemky Thurstonova domu. Na okamžik si připomněla, jak při své první návštěvě přelézala bránu. Dnes přijížděla k domu v novém otcově kočáru jako vznešená dáma. Poslední půlhodinu hovořila s otc

“Tati, všechno vypadá tak krásně!” Sabrina nevěděla, kam se podívat dřív. Jeremiáš a Amelia udělali dobře, že objednali nové potahy a záclony. Do slavnosti zbývaly ještě tři týdny a Sabrina se jí už nemohla dočkat, ovšem mezitím toho musí ještě hodně stih “To jsou hrozné řeči, tati,” vyhubovala mu vždycky Sabrina: nerada myslela na jeho smrt. Ve třiašedesáti byl Jeremiáš stále poměrně zdráv, i když ho čas od času trochu zlobilo srdce. Ale Sabrina a Hana o něj pečovaly tak, jak jim to jen dovolil, a doktor

Obrovské vázy v jejím pokoji přetékaly růžovými poupaty a do druhého dne se tu už Sabrina cítila jako doma. Když ležela v posteli, na chvíli si pomyslela, že tady kdysi spala její matka, hleděla do stejného stropu, dívala se ze stejných oken, koupala se v

Zlaté šaty ležely rozprostřené na posteli. Vybrala si k nim zlaté střevíčky, které ladily s jemnou kovově lesklou látkou. Vezme si perly od Amelie a perlové a diamantové náušnice, které jí dal otec k Vánocům. Sabrina se vykoupala, pečlivě se učesala, nane “Kde jsi vůbec vzala ty šaty, moje malá?” Při těch milých slovech se usmála, ačkoli teď už jako malá vůbec nevypadala. Na ženu byla dost vysoká, i když zase ne příliš: přestala růst právě včas.

Měla dlouhé půvabné hrdlo, dlouhé štíhlé paže, které se v těc Rozzářila se vroucností jeho lásky a usmála se na něj. “Jsem ráda, že se ti líbí. Látku mi pomohla vybrat Amelia. Dala jsem si je ušít právě pro dnešní večer, tati.”

Jakmile s otcem dorazili k opeře na Mission Street, vůbec toho nelitovala. Kovově lesklé látky a záplavy flitrů byly právě v módě a její šaty působily sice střízlivěji, avšak vypadaly stejně krásně jako ostatní. Sanfranciské ženy si jako posedlé navlékly

O pár hodin později při odchodu z opery jemně stiskla otcovu paži. Shlédl na ni, aby se podíval, jestli se něco nestalo, ale místo toho uviděl, jak k němu rozzářeně vzhlíží a vypadá jako princezna z pohádky.

“Děkuju ti, tati.”

“Za co?” zeptal se, zatímco došli ke kočáru.

“Za tohle všechno. Vím, že se ti nechtělo vracet se do města a otevřít dům. Udělal jsi to kvůli mně a já z toho miluju každou minutu.”

“Pak jsem rád, že jsme to provedli.” A kupodivu Jeremiáš nelhal.

Bylo vzrušující být zase ve světě. Už zapomněl, jak to občas může být příjemné, pokud toho není příliš. A bylo cosi báječného na tom představit své jediné dítě světu. Byla půvabná a intelige Domů se vrátili ve tři hodiny ráno. Když Sabrina s otcem vystupovala zvolna po hlavním schodišti Thurstonova domu, stěží potlačovala zívání. “Takový krásný večer, tati…” Souhlasil s ní a Sabrina se zachichotala: “Kdyby nás tak viděla Hana, jak jdeme dom

“Neměly se rády. Když jsem poprvé přivedl tvou matku do Napy, strašně se pohádaly.” Poprvé po dvaceti letech si vzpomněl na kroužek, který našla Hana. Díkybohu, že ho našla, připomněl si, jinak by neměl Sabrinu. Avšak stejně jako všechno ostatní ani tohle

Políbili se na dobrou noc před pokoji pána a paní domu, které teď patřily Sabrině. Dívka vešla do ložnice a podívala se z okna na krásně upravené zahrady. Jak jinak vypadaly před pěti lety, když sem vlezla přes plot! Tehdy tu rostla hotová džungle. Sabrin V polovině velkého schodiště však ucítila zvláštní kolébavý pohyb, jako by byla na zaoceánském parníku a právě najeli na velkou vlnu. Jako by se celý dům nadzdvihl a klesl, zdálo se však, že se pohybuje nekonečnou dobu. Náhle si uvědomila, co se děje. Zem

“Sabrino! Sabrino, tady jsi!” zaradoval se Jeremiáš, když ji uviděl stát v otevřených dveřích a seběhl k ní. Za okamžik se z pokojů v horním patře vyhrnulo služebnictvo. Dvě ženy dostaly hysterický záchvat, ostatní naříkaly, dokonce i muži vypadali šokova

Jeremiáš a Sabrina otevřeli na Nob Hillu brány dokořán a dovolili každému utábořit se v jejich zahradách, používat jejich dům a vařit v jedné části, která ležela stranou a byla vyhrazena pro potřeby celé čtvrti. Jeremiáš trávil čas ve starém Justičním pal “Zůstaneš tady.”

“Nezůstanu!” Dívala se na něj odhodlaně. “Půjdu s tebou. Chci být s tebou, tati.” A trvala na tom tak neústupně, že povolil a nechal ji jít. Ve výboru byly i jiné ženy a společně se snažily ze všech sil pomáhat umírajícímu městu. Byl to tragický okamžik v “Tati!” zvolala cestou nahoru po schodech. Nohy měla těžké jako klády. S námahou se vlekla po schodech a téměř padala únavou.

Stále zvenku slyšela křik a věděla, že požáry na Nob Hillu nebyly ještě uhašeny. V duchu se ptala, zda se toho vůbec dočká. “Tati Seděla a otřeseně na něj s hrůzou hleděla celou noc. Požáry zuřily po celém Nob Hillu, pohltily téměř vše kolem, jen jejich dům jako zázrakem ušetřily. Sabrina by však otce stejně neopustila. Držela ho za ruku, plakala dlouho do noci, zatímco plameny se p

Sabrina přivezla otcovo tělo zpět do Napy parníkem. Na molu na ni čekal povoz z dolů s malou skupinou vážně se tvářících horníků, oblečených do nejlepších šatů. V jejich smutném průvodu pak pokračovala dál do St. Heleny. Teprve když povoz dojel na soukrom Sabrina beze slova přistoupila k Haně, objala ji a stará žena se jí rozplakala na rameni. Pak Sabrina vyšla ven, aby si krátce potřásla rukou s některými z mužů a poděkovala jim, že přišli.

Mnoho toho nenamluvili, marně hledali slova, jimiž by vyjádřili s Sabrina vešla zpátky do domu, a když v salonu zahlédla vystavenou mahagonovou rakev, sevřelo se jí hrdlo. Hana utkala přehoz z lučních květin, které Jeremiáš tolik miloval, a teď ho opatrně položily přes rakev. Najednou to Sabrina už nemohla déle vydržet, “Všichni se cítíme hrozně, Sabrino. A chceme, abys věděla, že pro tebe uděláme všechno na světě.” Oči měl stejně ztrápené jako ona a ani se nesnažil skrývat, že plakal. Znovu ji vzal do náruče a pevně stiskl. Za chvíli se mu však vymanila, postavila se k “Nikdy jsme neměli jezdit do San Franciska, Dane.”

Jak tam stála, otočená k němu zády, prohlížel si její pěknou postavu. “Netrap se tím, Sabrino. Chtěl tě vzít do města.”

“Neměla jsem to dopustit.” Otočila se obličejem k muži, který téměř mohl být synem jejího otce. Danovi teď bylo čtyřiatřicet, pro Thurstonovy doly pracoval třiadvacet let a za všechno vděčil jejímu otci. Nebýt Jeremiáše, kopal by někde příkopy, ale díky j “Patřil sem a já také.” Hlas se Sabrině opět zadrhl. Od chvíle, co otce našla, ji stále tížil pocit viny. “Nikdy jsem neměla dopustit, aby mě vzal do města. Kdybych si to nepřála, zůstal by naživu…” Znovu ji přemohl pláč a Dan ji rychle začal utěšovat.

“Máš čas si to rozmyslet. Proč si trochu neodpočineš?” Sabrina nespala dva dny a bylo to na ní vidět. Tvář měla strhanou žalem a její oči vypadaly jako bezedné tůně zármutku. “Jdi si na chvíli lehnout. Pošlu Hanu, aby ti přinesla něco k jídlu.”

Sabrina zavrtěla hlavou a jednou rukou si setřela slzy z tváří.

“Spíš bych se o ni měla postarat já: je na tom mnohem hůř a já jsem mladší.”

“Ty se musíš postarat hlavně o sebe.” Dan zmlkl a dlouze se jí zahleděl do očí. Chtěl se jí na něco zeptat, ale to bude muset počkat. Teď je příliš brzy, její otec ještě leží tam v salonu.

“Tak pojď, mám tě zavést nahoru?” Jeho hlas zněl přívětivě, avšak “Budu v pořádku, Dane. Proč nejdeš domů?” Dan musí myslet na ženu a děti, stejně tady nic nezmůže. Na zítřejší pohřeb je už všechno připraveno. Sabrina chtěla, aby otec byl pochován rychle, bez velkého rozruchu a s prostým smutečním obřadem. Jistě by si t V devět hodin večer se na předních schodech objevil nějaký muž v tmavém obleku a vázance. Měl prošedivělé vlasy, černé oči a výraznou tvář s ostře řezanými rysy. Zdálo se, že krátce zaváhal, než vstoupil. Hana si všimla, že je v něm cosi velitelského. Pak “Je tu John Harte.” Harte byl vždycky otcovým hlavním soupeřem, avšak nikdy mezi nimi nepanovala žádná zášť. John Harte si udržoval odstup od každého. Nikdy neztrácel ze zřetele fakt, že musí neustále bojovat proti konkurenci Thurstonových dolů, ovšem nik

“Přišel jsem vyjádřit svou úctu vašemu otci, slečno Thurstonová,”

promluvil John Harte hlubokým a příjemným hlasem a dlouze se jí zahleděl do očí. Kdyby žila jeho dcera, byla by jen o málo starší než Sabrina. Holčička však zemřela, když jí byly tři roky, “Já vím… vyprávěl mi o tom… Velmi to na něj zapůsobilo,”

řekla dívka a hlas měla jemný jako vánek. Jak se jí díval do očí, líbilo se mu, co tam viděl. Byla to silná a inteligentní dívka se skromnými způsoby a vnímavýma očima. Měl pocit, jako by ho pro “Nikdy jsem nezapomněl, že tam byl se mnou. Tehdy jsem ho sotva znal.” Povzdechl si: “Nikdy jsme se nespřátelili. Ale obdivoval jsem ho. A jeho muži ho také velmi uznávali. Lidé v údolí mluví o Jeremiáši Thurstonovi jen v dobrém.” Jeho slova Sabrinu zabol “Promiňte… neměl jsem…”

“To nic.” Usmála se skrze slzy a zhluboka se nadechla. Bylo neuvěřitelné, že otec zemřel. Jak to mohl udělat? Tolik ho milovala… Potlačila vzlyknutí a připomněla si, že tu není sama.

Pohlédla na Johna Hartea. Byl téměř stejně vysoký jako otec a vlasy mě

“Ne, měl bych vás nechat odpočívat. Vím, že jste dnes přijela ze San Franciska. Je to tam tak zlé, jak se povídá?”

“Ještě horší. Všude jsou fronty na chleba, hromady trosek na ulicích, kam se podíváte, všude spálené budovy…” Znovu ji začaly v hrdle dusit slzy a jen potřásla hlavou, neschopná na okamžik mluvit. “Bylo to prostě úděsné. A otec…” Přinutila se pokračov

Svýma silnýma rukama horníka ji objal kolem ramen.

“Musíte si trochu odpočinout. Vím, jak vám je. U mě to bylo stejné. Chodil jsem sem a tam, mluvil pro sebe a nespal, až jsem se málem zbláznil. Tím si nepomůžete, slečno Thurstonová, věřte mi. Odpočiňte si. Budete to zítra potřebovat.” Přikývla. Slzy jí “Promiňte, pane Harte. Asi máte pravdu. Prožila jsem několik strašných dnů.” Sabrině bylo jasné, že na zítřejší pohřeb bude potřebovat všechnu svou sílu.

“Mohu pro vás zítra něco udělat?”

“Ne, děkuji. Na pohřeb mě odveze náš správce.”

“Je to šikovný člověk. Znám Dana Richfielda dobře.”

“Otec by bez něj byl ztracený, anebo to aspoň říkával. Dan pro něj pracoval od svých jedenácti let.”

John Harte se na ni smutně usmál. Tolik se teď toho pro ni změní!

A on si chtěl o tom s ní promluvit, avšak nehodlal to uspěchat.

Už se o tom zmínil Danovi a shodli se, že by měl týden nebo dva počkat. Sabrina byla stále ještě příliš otřesená, aby myslela “Děkuji, pane Harte.” Znovu zavrtěla hlavou. Rozloučili se a John Harte odjel na svém černém hřebci zpátky ke svému dolu a své exotické indiánské milence.

Po jeho odjezdu se Sabrina přistihla, že myslí na něj a na to, jaká asi je ta jeho milenka. Pamatovala si jen, že když se jednou v zimě někde potkaly, měla ta dívka vlasy černé jako uhel a jemnou temně hnědou tvář zarámovanou bílými kožešinami. Sabrinu za

“Nikdo… nějaká indiánka…”

“Ale je krásná…” Sabrinu to fascinovalo, jako by věděla, že ten poměr je tajný a neslušný, což samozřejmě byl, až na to, že John Harte se s ním už přes devět let nijak neskrýval. Podle svého názoru nikomu nic nedlužil a měl právo dělat přesně to, co chc “Nevšiml jsem si.”

“Ale ano. Viděla jsem, jak ses na ni díval.”

“Sabrino!” Jeremiáš sice předstíral, že se zlobí, Sabrina ho však znala dobře.

“Díval ses. Viděla jsem tě. A ona je krásná. Co je na tom špatného?”

“Dvě věci, dítě. Abych ti to řekl na rovinu: Nejsou manželé a ona není běloška. Proto se předpokládá, že budeme předstírat, že ta žena neexistuje, anebo když existuje, že není hezká. Ale ve skutečnosti je. Je to zatraceně pěkné děvče, a jestli Johnu Harte “Pozval bys je do našeho domu?” Sabrinu to hrozně zajímalo. Zatím to neudělal. Ovšem John Harte a její otec si nikdy nebyli blízcí.

“Ne.” Neznělo to hněvivě, ale odhodlaně.

“Proč ne?” nechápala.

“Kvůli tobě, moje malá. Proto. Nehodilo by se to. Kdybych žil sám, tak snad, protože jsem Harteho měl vždycky rád. Je to dobrý chlap a řídí dobrý důl, i když ne tak dobrý jako je náš, samozřejmě,” zazubil se na ni a ona se zasmála, “ale je dobrý.”

“Myslíš, že je chytrá?” Ta indiánská dívka Sabrinu pořád okouzlovala.

“Nemám tušení.” Pak se Jeremiáš najednou zasmál nevinnosti své dcery, pohladil ji po tváři a s něžným úsměvem odpověděl: “Nemyslím, že ji miluje právě proto, Sabrino. Ne všechny ženy jsou chytré. Ne všechny ženy musí být chytré.”

“Já si myslím, že by se o to aspoň měly snažit, ty ne?” Mluvila tak vážně, až ho to dojalo.

“Ano, asi ano.” Přese všechno nesla Sabrina v sobě kus Camille.

Ta byla až zatraceně chytrá a tolik se zajímala o mužské záležitosti, hlavně o podnikání! Ráda by věděla o jeho dolech víc, jen kdyby jí to dovolil. Avšak nepovažoval za vhodné, aby se jeho ž

Druhý den nosiči nesli jeho rakev ke hrobu, kde všichni stáli v jarním slunci. Uložili ji do země a všech pět set šest horníků a sto tři přátelé na rakev hodilo hrst hlíny. Přišla i Mary Ellen. Schovávala se na konci davu a tiše plakala. Konečně se Sabrin

Když se vrátili do domu, Sabrina na něj pohlédla. “Pořád nemohu uvěřit, že otec zemřel, Dane. Pořád čekám, že uslyším jeho kroky na verandě, jak spěchá po schodech… Stále si myslím, že uslyším jeho koně…” Oči teď měla suché a bezvýrazně na něj hleděla “Uvidíš. Svým vnitřním zrakem. Je tolik součástí nás všech, že nikdy skutečně neodejde.” Bylo hezké, že to Dan řekl, a ona vztáhla ruku a s mírným smutným úsměvem se dotkla jeho ruky.

“Děkuju, Dane. Za všechno.”

“Moc jsem toho neudělal. Jednou si budeme muset promluvit, ale teď na to není vhodná doba.” Věděl, že je skutečně ještě brzy.

Jeho slova ji však zřejmě překvapila.

“Stalo se něco v dolech? Chci říct stalo se tenhle týden něco mimořádného? Nestarala jsem se o nic jiného než o sebe, od chvíle…” Nemohla ta slova vyslovit, avšak Dan věděl, co myslí.

“Ne, ovšemže ne. Nic se neděje, jenže teď budou jistě nějaké změny a budeš mi muset říct, co chceš.” Dan samozřejmě předpokládal, že on bude dál řídit důl, pokud ho ovšem Sabrina neprodá, a sám se už pojistil tím, že o tom mluvil s Johnem Hartem. Ať se st

“Jaké změny jsi měl na mysli, Dane?” Hlas měla velice tichý, oči tvrdé. Takovou kombinaci vídal kdysi často u jejího otce, což mu přišlo k smíchu.

“Když se takhle díváš, vypadáš jako otec.” Také se na něj usmála a ústa jí změkla, avšak oči ne.

“Jen jsem myslel, že si dřív či později budeme muset promluvit o tom, co hodláš udělat: jestli si doly necháš, nebo je prodáš.”

Sabrina se zatvářila ohromeně a napřímila se na židli. “Co tě, kčertu, přivedlo na myšlenku, že bych vůbec uvažovala o prodeji?

Ovšemže si doly nechám, Dane.”

“Dobrá, dobrá,” snažil se ji uklidnit, avšak cosi v jejím pohledu ho znepokojilo. “Chápu, jak se cítíš. Na rozhodování je opravdu brzy.”

Sabrině se vůbec nelíbilo, kam Dan svými slovy směřuje, a najednou přimhouřila oči a upřeně na něj pohlédla.

“Cos měl přesně na mysli, Dane? Abych prodala doly… jako například tobě?” Oči jí planuly a on rychle zavrtěl hlavou.

“Ne, ksakru, já bych si nikdy nemohl dovolit je od tebe koupit.

To přece víš.”

“S někým jsi se dohodl?” Oči teď měla neústupné. Probodávaly se skrze něj. Dan znovu zavrtěl hlavou.

“Jistěže ne. Prokristapána, vždyť tvůj otec je po smrti jen dva dny, jak by…”

“To je jedno. Supové se někdy slétají rychle. Jen se chci ujistit, že nejsi jeden z nich.” Slova, která na něj prudce vypálila, zněla podivně dospěle. Sabrina vypadala v tuto chvíli mnohem starší. Vstala a přešla po místnosti, zamyslela se a pohlédla na n

“Přeskočilo ti? Vždyť ti teprve bylo osmnáct, jsi dítě… vlastně malá holka… a chceš řídit Thurstonovy doly? Jsou to největší doly na rtuť v tomhle státě a tvůj otec je takové chtěl zachovat.

Všem našim zákazníkům budeš jen pro smích a do roka zničíš v “To nejde, Dane. Potřebuji sice tvou pomoc, ale doly budu řídit sama. K tomu jsem byla zrozená.”

V jeho tváři se objevilo cosi, co nikdy předtím neviděla. Byla to zuřivost pramenící z žárlivosti a zmařených plánů. Teď k ní Dan přistoupil a pohrozil jí pěstí do obličeje. “Bylas zrozená k tomu, abys roztahovala nohy pod chlapem, kterého si vezmeš, a pr

Oči jí planuly hněvem tak jasně, že téměř nemohl vydržet jejich pohled.

“Takhle už se mnou nikdy nemluv! Teď vypadni z mého domu a já zapomenu, cos právě řekl. Uvidím tě ve své kanceláři v pondělí.”

Stála tam, celá se třásla a upřeně na něj hleděla. Chápala jeho zklamání, ale musela zaujmout rozhodnou pozici hned. Nemůže přip Vztekle se na ni podíval a odkráčel k hlavním dveřím. “To bych možná zrovna potřeboval. A tobě by to taky patřilo.” Práskl za sebou dveřmi a Sabrina si poprvé v životě dala něco k pití.

Nalila si hlt čistého brandy a polkla ho. Hned se cítila lépe.

Vyšla

Odjela do dolu v pondělí v šest hodin ráno. Chtěla mít nějaký čas pro sebe, než promluví k mužům. Pročetla si všechny listiny na otcově psacím stole. Do všeho byla tak zasvěcená, že neobjevila nic nového. Překvapil ji jen neotevřený dopis od nějakého děvč Věděla, co ji čeká, nebo si to aspoň myslela. Avšak reakce, jakou její sdělení vyvolalo, byla mnohem horší, než se obávala, když zazvonila na velký důlní zvon signalizující oznámení kanceláře.

Tři údery by znamenaly mimořádnou událost v dole. Čtyři požár.

“Dobrý den, chlapi.” Teď je jejich vůdce. Pracují pro ni a ona bude stát při nich tak jako její otec. Ke každému cítila vřelou náklonnost. Udělá pro ně, co bude v jejích silách. Nikdy je nezklame. To jim teď chtěla říct. “Musím vám oznámit pár věcí.”

Drže

“Řídit sama doly? Myslí si snad, že jsme nějaké děvky?” “Dělat pro ženskou?… Asi se zbláznila!… Zatraceně, vždyť je jen děcko!…” Křik zesílil v řev, v němž zanikala její uklidňující slova. Sabrina bojovala o to, aby se z mužů nestal rozvášněný dav.

“Poslouchejte mě, prosím… Otec mě naučil všechno, co znal…”

Začali se jí otevřeně vysmívat a poslouchalo už jen pár mužů, ale spíš nevěřícně než z úcty. “Slibuji vám…” Sabrina znovu zazvonila na zvon, rozpoutala se však hotová vřava a Dan Richfield

Právě to většina z nich nazítří udělala. Naházeli krumpáče a ostatní nářadí okny do její kanceláře, kde pak našla kolem stolu hromadu smetí a jediný list papíru s jejich podpisy pod slovy Odcházíme. Nebudeme dělat pro nějakou holku. A pak napsali svá jmén

“Ještě štěstí, že tvůj otec už nežije, aby viděl, cos provedla.”

“Kdyby tu byl, byl by na mě hrdý.” Sabrina aspoň doufala, že by tomu tak bylo. Šlo však o čistě teoretické tvrzení, protože kdyby žil, tohle by se nestalo. “Dělám to, jak umím nejlíp, Dane.”

“Nevedeš si tak špatně. Myslel jsem, že zruinovat tenhle podnik ti bude trvat déle. Ovšem tobě na to stačily jen dva dny.

Zatraceně, co si myslíš, že naděláš se sto čtyřiaosmdesáti muži, Sabrino?”

“Prozatím uzavřu dva doly. Co nevidět nás budou další muži prosit o práci.” Znělo to nervózně, ale statečně. A ona je statečné děvče, a navíc má pravdu. Otec by byl na ni pyšný.

“Gratuluju, šikovná holka. Podařilo se ti z největšího dolu na Západě udělat nejmenší krám ve městě. Máš vůbec představu, kdo ti zbyl na práci? Nějací starci, které tu Jeremiáš držel z laskavosti — ovšem on si to mohl dovolit, měl tu kromě nich stovky da

Podívala se mu rovnou do očí. “K těm patříš ty, Dane?” Zásah.

“Proč tys tu zůstal? Snad je načase, abys to vysvětlil.”

Zrudl jako řípa a hněvivě na ni pohlédl. “Dlužím něco tvému tátovi.”

“Pak si tedy představme, že ten dluh je splacen. Pracoval jsi pro něj třiadvacet let. To je dost, aby byl splacen jakýkoli dluh. Já jsem tě osvobodila jako Lincoln otroky. Chceš odejít? Můžeš vypochodovat rovnou těmihle dveřmi a už se nevracet.” Sabrina t Dan přešel rovnou k věci. Nebyl důvod si teď před ní na něco hrát. Už mu bylo jasné, že ona ho nikdy nenechá řídit doly. Je zatracený blázen a stejně umíněná a chtivá moci jako její otec, aspoň to on teď tak vidí. V posledních dvou dnech měl oči otevřené.

“Prodej doly Johnu Harteovi, Sabrino. Oni tě nikdy nenechají řídit tenhle podnik. Přijdeš o všechno, co máš.”

“Ne, nepřijdu. Otec mě naučil víc, než jsi ochoten připustit. Je mi líto, že se to takhle vyvíjí. Myslela jsem, že ty a já bychom mohli pracovat spolu, tak jako jsi pracoval s ním.”

“A proč myslíš, že jsem to dělal, ty hloupá huso? Protože jsem ho tak miloval? Starou belu! Myslel jsem, že to tu jednou budu řídit já, ne ty.” Nehodlal si dál dávat pozor na jazyk. Nenáviděl její kuráž. Měl to být Thurstonův syn, ne tahle zatracená holka “Je mi líto, že se takhle cítíš, Dane.”

“Jsi zatracený blázen. Prodej to Johnu Harteovi.”

“To jsi už říkal a víš, že to neudělám. Neprodám to nikomu.

Nezavřu doly, i kdybych musela sfárat do šachty sama. Budu pracovat, dokud nepadnu, ale to, co otec získal, udržím, budu se k jeho lidem chovat stejně slušně jako on a Thurstonovy doly tu budou e

“Nech mě, Dane.” Hlas měla mnohem klidnější, než se cítila.

Děsilo ji, co chce Dan udělat. Navíc tu nebyl nikdo, kdo by jí pomohl. Jsou v kanceláři sami. Poslední horníci už odešli a hlídač, který mívá službu v noci, bude příliš daleko, aby ji slyšel křič

“Řekneš snad někomu, že jsem ti něco udělal, drahá Sabrino?” Oči měl napůl šílené a jeho hlas jí předl do ucha. Už si uvědomil, na co Sabrina myslí. Jestli ji znásilní, jak by to mohla přiznat?

Pak by si jí už nevážili vůbec… Byla by to její vina… a j “Okamžitě odejdi a už se nevracej. Jsi propuštěn.”

Chvíli vypadal ohromeně, jako by mu teprve teď došlo, co provedl.

Přikývl a vydal se ke dveřím. Chtěl jí pomoci obléknout košili, avšak neodvážil se. Právě zničila jeho dvacetiletý sen. To ho však neomlouvalo. Nedovedl pochopit, proč se tak zachoval.

“Lituju toho, Sabrino. Opravdu…” Hleděl na ni zoufale a z toho, čeho se málem dopustil, mu bylo nevolno. Nicméně ona dělá chybu, když se snaží řídit doly. V tom měl pravdu. “Víš, že to budeš muset prodat. Tohle se může opakovat. Když to nebudu já, bude Otočila se k němu, nedbajíc toho, jak vypadá: vlasy rozcuchané, ramena nahá. “Nikdy to neprodám, Dane. Nikdy. A můžeš to vyřídit taky svému příteli Johnu Harteovi.”

“Řekni si mu to sama. Určitě budeš mít příležitost.”

“Nebudu říkat nikomu nic. A přijmu všechny jeho muže, které budu moci.” Věděla, že Dan bude pravděpodobně pracovat pro Hartea. Teď jí to však bylo jedno. Dana Richfielda už nechce nikdy vidět. Je odporný. Za to, co skoro provedl, by ho byl její otec zabil Po Danově odchodu si Sabrina pomalu oblékla roztrženou košili, pistoli uložila zpátky do stolu, uklidila místnost, nakonec zhasla světla a opustila důl. V chladném nočním vzduchu se celá roztřásla. Vždyť ji málem znásilnil muž, kterého znala celý život! N

“Dan Richfield má pravdu.” Při zvuku známého hlasu nadskočila.

Hana ji viděla přijíždět do dvora a přišla jí naproti.

“Přeskočilo ti.”

“Díky.” Sabrina se odvrátila, aby Hana neviděla slzy na její tváři. Už toho měla na jeden den dost. “To mi scházelo.”

“Tvůj otec nikdy neměl v úmyslu, abys řídila doly.”

“Tak si měl opatřit někoho jiného. Ale jelikož to neudělal, musím se spolehnout sama na sebe.” Měla pocit, že už od nikoho další nesmysly nesnese.

“Máš Dana.”

“Už ne.”

“Dal výpověď?”

“Vyhodila jsem ho.” Neřekla Haně, že byla téměř znásilněna, roztrženou blůzu jí zakrýval kabátek.

“Pak jsi ještě větší blázen, než jsem si myslela.”

“Něco ti povím.” Sabrina uložila sedlo na obvyklé místo a obrátila se k ženě, která ji od narození vychovávala. “Ty se starej o dům. Já se budu starat o doly. Zdá se, že to fungovalo, když jste to dělali s otcem. Proč to nezkusíme taky?”

“Protože on nebyl osmnáctiletá holka. Proboha, co si pomyslí lidé, když se budeš snažit řídit doly?”

“To nevím a je mi to jedno. A rozhodně se na to nebudu ptát.” A s tím Sabrina zhasla na dvoře světlo a cílevědomě odkráčela do domu. 22

Když se Sabrina příští den vrátila do kanceláře, vznášelo se nad doly přízračné ticho. Odchod tří set dvaceti dvou mužů byl znát, a tak dopoledne musela zazvonit na důlní zvon a oznámit, že uzavírá dva menší doly. Všechny muže přeřadila do největší sítě š “Myslíš, že ví, co tam nahoře dělá?”

“Umí podepsat šek?”

“Řek bych, že jo.” Muži se zazubili.

“Tak tu zůstanu. Platí líp než John Harte, aspoň její tatík tak platil.” Nikdo zatím nemluvil o tom, že by se mzdy měly snížit.

Ve skutečnosti Sabrina plánovala příští týden všem přidat. Otec s tím pro tohle jaro počítal, a protože dvě třetiny mužů odešly “Pokud tu nejste proto, abyste ode mě koupil rtuť, pane Harte, tak marníte svůj i můj čas.”

“To je jedna z věcí, které se mi na vás líbí.” Harte na ni shlížel a nezdálo se, že by byl vyveden z míry. “Ta vřelost a vstřícnost. Všiml jsem si toho hned při prvním setkání.” Sabrina se proti své vůli usmála, posunula se na židli dozadu a pokynula k ži

“Promiňte, prožila jsem několik těžkých dnů. Posaďte se.”

“Děkuji.” Sedl si, ze semišového saka vytáhl doutník a Sabrina si náhle vzpomněla na tu indiánskou dívku. Sice jí do toho nic nebylo, avšak byla zvědavá, zda s ní Harte ještě žije. Ta malá hezká indiánka jí nešla z hlavy, protože vyzařovala cosi jemného a

“Nevadí. Ano, ty dny nepostrádaly zajímavost.”

“Slyšel jsem také, že dvě třetiny vašich mužů daly výpověď.”

Harte s ní nehodlal hrát nějakou hru. Sabrina se unaveně usmála.

“Už to tak vypadá. Domnívám se, že teď většina z nich pracuje pro vás.”

“Někteří. Všechny jsem nepotřeboval. Vzal jsem tolik, kolik jsem mohl. Jsou to dobří chlapi.”

“Podle mého ne.” Sabrina na něj pohlédla vzdorně a on musel obdivovat její odvahu.

“Chcete zkrotit silného, těžko ovladatelného koně, slečno Thurstonová.”

“To vím. Ale patřil mému otci a teď patří mně a já ho hodlám zkrotit, pokud mě ovšem dřív nezabije, pane Harte.” A myslela to vážně.

“Stojí vám to za to?” Oči měl laskavé, avšak ona teď od nikoho žádnou laskavost nechtěla. Bude bojovat sama, bez všech Danů Richfieldů nebo Johnů Harteů nebo kohokoli jiného. Nikoho už na světě nemá. A provede svou, ať je to sebevíc neobvyklé.

“Stojí mi to za to, pane Harte. Dolů se nevzdám.”

“Pak jste nejspíš měla pravdu,” povzdechl si s úsměvem.

“V čem?”

“Že ztrácím svůj čas.” Uhasil doutník a naklonil se k ní blíž.

Chtěl ji přimět, aby se na všechno dívala rozumně. Nesnaží se jí cokoli ukrást, jen by měla být rozumná. Dělá chybu. Ani její otec by to neschvaloval. Právě to se jí Harte chystal říct. “Slečn Zamračila se a zatvářila se neústupně. “Ztrácíte čas…”

“Vyslechněte mě!” Tentokrát jeho slova zněla tvrdě. “Víte, o co mi jde. Chci koupit tenhle důl, celý, vlastně všechny tři doly.

To je nám oběma zřejmé. Slušně vám zaplatím. I když mě odmítnete, přežiju to. Beztak toho mám na krku hodně a vydělávám spoustu “Jak to víte?” Dan odešel teprve včera večer.

Byl k ní upřímný. “Dnes jsem ho najal. Je to dobrý chlap.”

Opovržlivě se usmála. “Na vás si aspoň nedovolí vztáhnout ruku.”

V kanceláři se náhle rozhostilo ticho a v jeho očích se okamžitě objevil hněv.

“To udělal?”

Zaváhala a pak přikývla. Neměla důvod Dana chránit, navíc věděla, že John Harte by si něco takového nedovolil. Není ten typ muže, a kromě toho žije s tou indiánskou dívkou. “Ano, udělal. Naštěstí se včas vzpamatoval.”

John Harte potřásl hlavou a zakryl si oči. Po chvíli na ni znovu pohlédl. “Kdybyste byla moje dcera, zabil bych ho.”

Vděčně se na něj usmála, ovšem potom si připomněla, s kým mluví.

“Vaše dcera nejsem, můj otec je mrtev, a tak se zdá, že vám mohu gratulovat k novému předákovi, pane Harte.” Zatvrdila se teď proti každému. Vstala a podala návštěvníkovi ruku. Víc už nechtě “Nepouštějte se do toho — už kvůli sobě,” zadíval se jí Harte hluboko do očí. Myslel vážně každé své slovo. “Zlomí vám to srdce a zničí celý váš život.” Sabrina by ráda věděla, jestli právě to se stalo i jemu. Jeho slova zněla velmi smutně. To však nebyl “Už sem za mnou nechoďte, pane Harte. Nemáte tu co pohledávat.”

Nechtěla se chovat hrubě, zároveň si však nepřála, aby ji zde znovu navštívil. Dosud si pamatovala jeho návštěvu, při níž přišel minulý týden projevit úctu jejímu zemřelému otci. Je to skuteč

“Vzdáváte se tedy manželství a rodiny,” pokračoval nekompromisně a ona si přála, aby už odešel.

“To není vaše starost,” šlehla po něm očima.

“Obojí dělat nemůžete, to víte.”

“Budu si dělat, co budu sama chtít!” vykřikla a obešla psací stůl. “A teď už odtud, sakra, vypadněte, Harte!”

“Ano, madam.” Muž smekl klobouk a pomalu kráčel ke dveřím. Musel ocenit její kuráž, přestože si stále myslel, že Sabrina dělá hroznou chybu, a litoval, že mu nechce důl prodat. Byl by rád přičlenil Thurstonovy doly k vlastnímu majetku. Avšak nejvíc ho zne

Když se Harte odpoledne vrátil do své kanceláře, k velkému překvapení svého nového zaměstnance ho pěkně proháněl. Dan nechápal, co provedl tak špatného, že vzbudil hněv svého nového šéfa. Pravdou bylo, že mu záleželo na tom, pro koho pracuje.

Jakmile si z

John Harte mu chtěl přikázat, aby se už nikdy nepřibližoval k Sabrině, zároveň mu však nemínil dát najevo, že ví, co se stalo. Místo toho před ním jen varoval Jarní lunu, ale ta se mu vysmála.

“Já se ho nebojím, Johne Harte.” Vždycky ho tak oslovovala a on se tomu obvykle musel usmát, tentokrát však zůstal vážný.

“Zatraceně, poslouchej, co ti říkám. Má bledou, ošklivou manželku a dům plný děcek… Možná dostane chuť na jemné masíčko, jako jsi ty. Nevím, jaký ten člověk je. Vím jen, že posledních třiadvacet let pilně pracoval v Thurstonových dolech. Nepřeju si, aby “Nebojím se,” usmála se indiánka, jediným pohybem vytáhla z rukávu dlouhý ostrý nůž a mávla jím tak rychle, že stěží zahlédl ostří. Tentokrát se John Harte zasmál.

“Někdy zapomínám, jak jsi lstivá, krasavice.” Políbil ji na šíji a vrátil se do práce, nicméně vůbec na svou milenku nemyslel.

Myslel na tu mladou dívku, téměř dítě, co se s hrstkou mužů pokouší řídit otcovy doly. Téměř litoval, že jí nemůže pomoct. To vš

O dva týdny později bylo Sabrině osmnáct. Právě ten den sledovala, jak muži pracují v jedné z šachet. Jak slíbila, zvýšila jim platy, avšak stále s ní mluvili jen málo nebo vůbec ne. Dva menší doly zůstaly uzavřené. Naplno pracoval jen hlavní důl. Místo D

“To jí musíš přiznat, Dane. Je stejně tvrdá jako její táta a dvakrát tak chytrá.” John Harte mohl stěží uvěřit, že to ta malá dokázala.

“Děvka…” Dan nic víc neřekl a vyrazil ze dveří. Harte se za ním zamyšleně díval. Za třiadvacet let se Richfield v Thurstonových dolech naučil hodně, ovšem nebyl nijak zvlášť slušný nebo sympatický a Johna překvapovalo, že si ho Thurston držel tak dlouho

Jednoho dne vstoupil do její kanceláře, čímž ji nesmírně překvapil. Za poslední rok si na něj ani nevzpomněla. Byla hrdá na to, co v otcově dole dokázala. Věděla, že ji muži nemají rádi a nejspíš nikdy mít nebudou, ale tvrdě pracovali — pro ni, kvůli pen

“Přišel jste mi potřást rukou, pane Harte, nebo požádat o práci v mých dolech?” Když přistoupil k jejímu stolu, její oči se na něj smály,

“Nic z toho. Jsem ještě odvážnější. Podobně jako vy.” Obdivoval ji víc, než tušila, a viděl, že je sama se sebou spokojená. Měla na to právo. Válka sice ještě neskončila, ale první bitvu vyhrála ona. Důl zase jel na plné obrátky. Druhá věc je, jestli to v Dívala se na něj jako had připravený zaútočit.

“Ne. Ani jeden. Nic. Naopak,” usmála se opatrně, “ráda bych koupila váš důl, pane Harte.” Právě jí bylo devatenáct a vypadala mnohem ženštěji. Měla za sebou dlouhý, krutý rok. Stále ještě musela bojovat každý den a nemohla se o nikoho opřít, nikdo jí to n

Musel obdivovat její pevné nervy. “Obávám se, že ne.”

“Pak jsme zase ve slepé uličce, že?”

“Jste umíněné malé stvoření. Byla jste taková i za života vašeho otce?”

“Asi ano.” Sabrina se usmála. Vzpomínala na dobu před pouhým rokem, která se zdála být vzdálená celý lidský život. “Možná jsem neměla tolik důvodů být taková.” V uplynulém roce musela každý den bojovat o vlastní přežití a nikdo ji nepodpořil. Když se veče “Je mi líto, že si to ani letos nerozmyslíte.”

“Už jsem vám řekla, že to nikdy neudělám. Thurstonovy doly budou na prodej, až umřu, dřív ne, pane Harte. Ovšem, pokud to budu prohlašovat dost nahlas, jsem si jistá, že se najde spousta lidí, kteří by vám v tomto ohledu s radostí vyhověli.” Bylo smutné p “Lituji, že se na to díváte takhle,” ukončil rozhovor Harte a těsně před odchodem váhavě dodal: “Nemohu si pomoct, ale myslím, že by vám bylo bez takového břemene líp.” Sabrina to však považovala za další úlisný pokus, jak ji připravit o doly, a on viděl,

Vinice také prosperovaly. Sabrina se v uplynulém roce připojila k družstvu vinařů a byla odhodlaná pomoct zlepšovat půdu a víno, ale i tady ji muži, jichž se to týkalo, jen neradi tolerovali.

Teď už však na to byla připravená. Zvykla si, že je všude nevít Nyní stejně tvrdě pracovala, aby podnik dál zvelebila. Právě prodala sedm set lahví rtuti jedné firmě na Východ a slíbila mužům prémii, až budou lahve odeslány. Věděla, jak její otec řídil doly: to ostatně nebylo žádné tajemství. V souladu s jeho filozofi

“Pořád je to čubka, nafoukaná holka.” Dan Richfield si jednoho večera zrovna ulevil od plic v baru před některými ze Sabrininých horníků, právě když vešel John Harte. Dan ho však neviděl, protože stál na konci místnosti. “Myslí si, že když bude dost dlouh

“Když ses ji loni pokoušel znásilnit, hledal jsi ten ocas, ano?”

Rozhostilo se hluboké ticho. Dan zbledl, prudce se otočil a byl ohromený přítomností svého šéfa. Ještě víc ho šokovalo, že Harte ví, čeho se málem dopustil.

“Co to má znamenat?”

“Myslím, že bys o Sabrině Thurstonové takhle neměl mluvit. Dře stejně jako my všichni, a jestli se nepletu, tihle muži pro ni pracují pořád.” Jeden či dva horníci se zatvářili zahanbeně. John Harte nebyl její přítel, ale měl pravdu. Sabrina maká zatracen “Dotkni se dveří, Dane, a je z tebe mrtvola.” Bylo mu jasné, že Sabrina každé slovo míní vážně. Nevypadala překvapeně ani vyděšeně. Byla teď připravená na všechno a nebála se ho. Vstala, zamířila mu na hlavu a on se beze slova otočil a odešel. Pak zazvoni

Druhý den poslala Johnu Harteovi varování, v němž ho vyzývala, aby si lépe hlídal své lidi. Jestli někoho ještě najde na svém pozemku, bude předpokládat, že ho poslal sám Harte, aby ji zastrašováním přinutil prodat doly, a dotyčného zastřelí.

Oznamovala H

“Tak, děvče, je ti jedenadvacet, co budeš dělat?” Hana přinesla Sabrině dort, který jí upekla k narozeninám, a když teď spatřila její tvář, bylo jí do pláče. Sabrina vyspěla v ženu a byla krásná, avšak tvrdá jako skála. Řídila důlní komplex s téměř šesti

“Nechápu, kde se to v tobě vzalo,” podívala se Hana na ni nešťastně. “Ani tvůj táta nemiloval doly tak jako ty. Víc se zajímal o tebe.”

“Právě proto mu to dlužím.” Tak vždy zněla Sabrinina konečná odpověď. Hana zavrtěla hlavou a ukrojila dívce kus lepkavého čokoládového narozeninového dortu. Stejný dort jí pekla jedenadvacet let. Sabrina se na starou přítelkyni usmála. “Jsi na mě hrozně h

“Přála bych si, abys byla pro změnu hodná sama na sebe. Dřeš se ještě víc než on. Otec aspoň za tebou chodil domů. Proč ten zatracený důl neprodáš a nevdáš se?” Sabrina se však jen zasmála.

Koho by si vzala? Některého muže z dolů? Nového předáka, kterého “Možná jsem víc po otci, než si myslíš.” Usmála se. Tohle také řekla Amelii. “Koneckonců on se oženil až ve čtyřiačtyřiceti letech.”

“Ty tak dlouho čekat nemůžeš,” zabručela Hana.

“Proč ne?”

“Nechceš mít jednou děti?”

Sabrina pokrčila rameny. Děti… jak zvláštní představa…

Myslela jen na sedm set lahví rtuti, které musí během dvou týdnů odeslat na Východ… a dvě stě padesát lahví na Jih… Na úřadování, které ji čeká…, na muže, jež musí propouštět a držet na uzdě

“Sama?” Stará hospodyně vždycky říkala totéž.

“Koho mám vzít s sebou?” usmála se Sabrina. “Půl tuctu mužů z dolů, aby mi dělali garde na lodi?”

“Nebuď drzá, děvče.”

“Dobrá, vezmu tebe,” opakovala Sabrina už potisící.

“Víš, že je mi na té zatracené lodi špatně.”

“Tak tedy musím jet sama, ne?” Sabrině to vůbec nevadilo. Cesta do San Franciska jí vždycky poskytla čas k přemýšlení. Navíc měla vzácnou příležitost navštívit Thurstonův dům. Stále ji ještě bolelo, když vešla do místnosti, kde zemřel otec, byl to však př “To nebude trvat dlouho.” Hana se na ni zarmouceně podívala.

Takový osud přece dítěti, které vychovala, nepřála. “Brzy zestárneš. Všechna tahle krásná léta promarníš.” Avšak Sabrina to nevnímala jako promarněné roky. Většinu času se cítila vítězně a byla

“Vrátím se za tři dny,” oznámila, políbila Hanu na tvář a poděkovala jí za dort k narozeninám. Hana se dívala, jak Sabrina startuje svůj vůz, a měla v očích slzy. To děvče nikdy nepozná, o co přišlo. Přes všechnu její sílu a nezávislost zeje v jejím život

Sabrina řídila sama až do Napy a jako vždy nechala vůz ve stájích u přístavu. Byla jedním z prvních obyvatel Napy, kdo si opatřil vůz, což stejně jako všechno, co dělala, vyvolávalo celé měsíce řeči. Nestarala se však o to, protože vůz jí přinášel velké p Když loď přistála ve městě, Sabrina zavřela aktovku. Tentokrát během cesty vůbec nevyšla z kabiny. Po slavnostním obědě, který jí Hana připravila k narozeninám, neměla hlad a navíc musela udělat spoustu práce. Teď však toužila po horké koupeli a odpočinku

Sabrina vystoupila z kočáru a strčila do zámku klíč. Nejprve musela otevřít obrovskou bránu. Pak ji kočár pomalu zavezl po příjezdové cestě před dům. Nikde se nesvítilo. Vešla dovnitř, nejprve po hmatu rozsvítila a potom přinesla dovnitř svou brašnu a zav

Stejně se chovala i tentokrát. Když vyřídila své záležitosti v bance, vracela se pomalu pěšky domů a koupila si kytici vonných květin, aby si je v Thurstonově domě dala ve svém pokoji do vázy.

Pak si náhlým pohybem vytáhla sponky z vlasů, nechala své dlou “Dobrý bože, slečna Thurstonová. Ani bych vás nepoznal. Jste to vy?” Za volantem vozu seděl John Harte a zdálo se, že se také dobře baví.

“Jsem to já. Ten vůz jste právě ukradl, pane Harte?”

“Ano. Chtěla byste se svézt?” Tady byla pro oba neutrální půda, Sabrina se na něj podívala se šťastným úsměvem a pak si řekla: vem to čert. Kdyby ji zase žádal, aby mu prodala doly, vždycky může vystoupit a odejít. Přece ji neunese, ostatně za ni by nikdo “Jistě.” Pobavilo ji, že si koupil stejné auto — model T, který měla už dva roky — až na to, že byl novější a samozřejmě trochu vylepšený. K tomuto modelu každý rok přidávají spoustu nových vymyšleností. “Jak se vám líbí vaše nové auto?”

“Myslím, že jsem se do něj zamiloval.” Harte se zazubil, pohlédl na přístrojovou desku, krátce se zadíval na kapotu a zase zpátky na Sabrinu. “Je hezké, že?”

Sabrina se usmála a nemohla odolat nutkání jeho pýchu trochu zchladit. “Skoro tak hezké jako moje.” Vesele se ušklíbla a on se zatvářil ohromeně, nicméně pak se nahlas rozesmál.

“Máte také takové?”

Zasmála se. “Ano. I když ho v St. Heleně moc nepoužívám. Tam mi můj grošák připadá jaksi vhodnější.” Hřebce, kterého měl rád její otec, nakonec prodala. Nikdy na něm nejezdila a navíc zestárl.

“Auto si beru na delší cesty.”

Podíval se na ni, jako by ji viděl poprvé. “Jste vážně pozoruhodná dívka. Je ostuda, že jsme svým způsobem úhlavní nepřátelé. Kdyby tomu tak nebylo, myslím, že bychom se mohli spřátelit.”

“Kdybyste se při každé příležitosti nesnažil koupit mé doly, mohli bychom zůstat přáteli.” V duchu se ptala, jestli by jeho milenka proti tomu něco namítala, ovšem na takové věci se nemohla vyptávat.

“Ještě pořád je nechcete prodat, že?” usmál se Harte. Tentokrát vypadal, že mu to nevadí, a ona zavrtěla hlavou.

“Už jsem vám to řekla. Thurstonovy doly nebudou na prodej, dokud nezemřu.”

“A co je s vašimi vinicemi?” zeptal se zvědavě. Také si náhle uvědomoval třpyt v jejích očích a vůni květin v jejích rozpuštěných vlasech. Nikdy předtím si vlastně nevšiml, jak mimořádně hezká dívka Sabrina je. Inteligencí se rozhodně vyrovnala kterémukol

“Moje vinice půjdou se mnou do hrobu taky,” odpověděla mu Sabrina.

“Zdá se, že se nesnažíte mít dědice, jimž byste to zanechala.”

Pokrčila rameny a pohlédla na něj. “Člověk nemůže mít v životě všechno, pane Harte. Mám, co chci… doly, víno, půdu. Otec to všechno miloval a já bych považovala za zradu na něm, kdybych se čehokoli z toho vzdala. Tohle miloval nejvíc na světě. Prodat co “Musela jste mu být velmi oddaná.”

Dojeli na Nob Hill a Sabrina se na Hartea usmála. “Ano. A on byl ke mně velmi hodný. Je jen čestné, že teď pokračuji v jeho díle.”

Pohlédl jí něžně do očí. “Ale jak bolestné břemeno to pro vás někdy asi je…”

Pomalu přikývla a náhle zatoužila být k němu upřímná. Musela to někomu říct. “Někdy ano. Bylo to těžké.” Vzdychla a zadívala se do prázdna. “Domnívám se ale, že je určité vítězství přežít to a vést si dobře. Ten první rok byl strašný…” Hlas se jí při té “Možná to zase někdy zkusím, slečno Thurstonová. Obávám se, že v tom se projevuje ta zvířecí stránka člověka.” Zasmál se s ní a ona mu ukazovala cestu k Thurstonovu domu.

“Počítejte s tím, že vás znovu odmítnu.”

“Myslím, že už jsem na to zvyklý.”

“Dobře. Tak, tady to je.” Ukázala na bránu, kterou vždycky mívala zamčenou, vyskočila z vozu, aby odemkla, pak se vrátila a pohlédla Harteovi do očí. Bylo zvláštní takto se s ním setkat.

Tady všechno vypadalo mnohem méně intenzivně. Při takovém setkání ve

“Proč mě nenecháte zavézt vás mým novým vozem až ke dveřím, slečno Thurstonová?” Choval se jako džentlmen. Tento prvek se v jejich vztahu nikdy předtím nevyskytl. Po většinu uplynulých tří let stáli proti sobě jako úhlavní nepřátelé a nakonec prostě vzáje

“Dobrá, když na tom trváte, pane Harte.” Dovolila mu, aby ji zavezl k hlavnímu vchodu a pak se k němu s lehkým úsměvem otočila. “Jestli mi doopravdy slíbíte, že se ani jednou nezmíníte o mých dolech ani mi neuděláte jakoukoli nabídku, ráda vás pozvu na šá

“Panebože, jak můžete žít někde jinde?”

Sabrina se potěšeně usmála. Slíbili si, že nebudou mluvit o dolech a ona rozhodně nehodlala ten slib porušit. “Mám ještě jiné věci na starosti.”

Té odpovědi se zasmál. “To opravdu máte. Jen myslím, že kdybych já vlastnil tenhle dům, opustil bych všechno ostatní, jen abych tu mohl žít.”

Podívala se na něj s předstíraným zděšením. Měla nezvykle dobrou náladu. “Snažíte se porušit svůj slib a učinit mi nabídku, pane Harte?”

“To ne. Jen jsem nikdy neviděl nic tak krásného jako tenhle dům.

Kdy byl postaven?” Harte si matně vzpomínal, že o tom slyšel, ale nikdy předtím dům neviděl. Sabrina mu teď vykládala podrobnosti a ukazovala mu některé zajímavosti a přitom mu vyprávěla his “Otec ho postavil v roce 1886, dva roky předtím, než jsem se narodila.” Vtom se na ni John Harte upřeně zadíval, až ji to překvapilo. “Stalo se něco?”

Zavrtěl hlavou. “Ne… ne, že bych to nevěděl, ale když slyším, jak to takhle říkáte… Chápete, jak je muži mého věku, když si uvědomí, že jeho hlavnímu konkurentovi, vlastně jeho největšímu konkurentovi, je jedenadvacet let? Vám je jedenadvacet, ne?”

Usmála se na něj a vypadala naprosto vyrovnaná a velmi krásná.

“Právě včera.”

Když promluvil klidným a měkkým hlasem, zdálo se, jako by válka mezi nimi skončila. “Pak vám tedy přeji všechno nejlepší.”

“Děkuji.” Sabrina ho zavedla zpátky do obývacího pokoje, kde se posadili a usrkávali sherry. Nic silnějšího mu nemohla nabídnout, zdálo se však, že je spokojen. Vlastně vypadal naprosto šťastně, víc než za celá léta. A ona také.

“Co jste dělala o narozeninách?” Harte se na ni teď díval se zájmem. Na této dívce nacházel spoustu pozoruhodných věcí: sílu, vyrovnanost a vnitřní hloubku, jíž si nikdy předtím nevšiml, ačkoli nyní si ji jasně uvědomoval.

“Nic zvláštního. Přicestovala jsem do města.” Sabrina pokrčila rameny. “Čekal jste, že mi muži z dolů upečou k narozeninám dort?” Zasmál se, ale bylo mu jí líto. Ta dívka vlastně nemá vůbec nikoho kromě svých zaměstnanců a Harte věděl, že jsou stále proti

John Harte se na ni klidně podíval. “Jste tak mladá a vzala jste si toho na sebe příliš! Nechce se vám někdy prostě utéct?”

Upřímně na něj pohlédla. “Ano. To pak jedu sem. Vy se jistě někdy cítíte také tak.” Přikývl a usmál se na ni. Jeho život byl mnohem delší a plnější než její. Zdálo se mu nespravedlivé, že by měla být v dolech chycena jako v pasti, i to, že jsou k ní nevlí “Je divné, že bychom měli skončit jako konkurenti, že?”

Usmála se a pokrčila rameny. “Myslím, že v životě je všechno takové. Všechno je tak náhodné, tak nečekané a tak zvláštní. Jako to, že jsem vás dnes potkala.”

“Málem jsem vás s těmi rozpuštěnými vlasy nepoznal.”

Tentokrát se naplno rozesmála. “Nemohu je dost dobře takhle nosit v dolech, to by mi vážně dali co proto… Dovedete si představit ty řeči?” Začala se smát ještě víc a on se najednou smál také. Ve vzácných chvílích se Sabrina chovala jako velmi mladá dívk “Víte, takhle se mi líbíte.” Usmíval se na ni, a aniž tím něco myslel, vztáhl ruku a dotkl se jejích vlasů. V Napě by si něco takového nikdy nedovolil, ale tady vypadala jako někdo úplně jiný. Nebylo na tom nic špatného. Na okamžik dokonce zapomněl i na J

“Děkuji vám.” Při těch slovech se začervenala a jeho ruka sklouzla z jejích vlasů na tvář. Vtom se Sabrina odtáhla. Nebyla zvyklá, aby jí někdo byl takhle nablízku, zvlášť ne od otcovy smrti, a teď ji to polekalo. Vstala, aby mu nalila další pití, on však

“Nechtěl jsem vás vyděsit.”

“To je v pořádku… já… to je jedno.” Posadila se a vážně na něj pohlédla. “Je těžké být najednou někým jiným. Myslím, že jsem se tak změnila, abych mohla řídit doly. Snad jsem zapomněla, že jsem se někdy chovala jinak… a předtím jsem vlastně byla jen “Bydlíte v tomhle domě sama, slečno Thurstonová?”

Usmála se na něj. Od otcovy smrti tu vždycky byla sama. “Nebojím se. Ráda sem chodím sama.” Projevovala se jako zvláštní, samotářská dívka, což v tomto případě považoval za nerozumné.

“Tady nejste na venkově. Myslím, že to je velmi nebezpečné.”

“Dovedu se ubránit,” tvrdila, ale on si tím tak jist nebyl.

“Na to bych nespoléhal. Co kdybyste nemohla najít pistoli?”

Vzpomněl si, že kdosi vyprávěl, Jak Sabrina vystřelila na Dana.

“Mám ji vždycky po ruce, pane Harte.”

“To je uklidňující.”

“Promiňte. Nechtěla jsem tím naznačit…”

“Proč ne?” Znovu se zatvářil starostlivě. “Ani mně byste neměla věřit, víte.”

Velice vážně na něj pohlédla. “Několikrát jste mě velmi rozzlobil, ale nikdy jste se nechoval nevhodně, pane Harte.”

Stále si pamatovala na jeho kondolenční návštěvu po otcově pohřbu. Tehdy se projevoval jen a jen laskavě. “Myslím, že teď už dovedu dobře

“Na to byste neměla spoléhat. Proč s sebou při cestě do města nevezmete hospodyni?”

“Dělá se jí na lodi špatně,” prozradila Sabrina vesele. “Skutečně se tu nemusím ničeho bát. Když jsem v bezpečí v dolech, úplně sama, každý den až skoro do půlnoci, co se mi může stát tady?”

Teď vypadal skutečně znepokojeně. “Vaši muži to vědí?”

Pokrčila rameny. “Někteří. Vždycky jsem pracovala dlouho do noci, stejně jako otec. Přes den je spousta jiné práce a já nechci mít resty.” Harte sice dělal totéž, ale obával se, že pro ni by to mohlo být nebezpečné. Není divu, že ji Dan obtěžoval.

“Jen si myslím, že byste měla být opatrnější. Nosit si práci s sebou domů.”

Usmála se, dojatá jeho starostlivostí. Kromě Hany, která ji věčně hubovala, se k ní takhle nikdo už dávno nechoval, což mu také řekla. “Ale já jsem opravdu v pořádku. A cením si vašeho zájmu.”

“Bylo by pro vás snazší, kdybyste mě jednou nechala vás vykoupit.” V očích se jí hněvivě zablesklo a on zvedl ruku. “To nebyla nabídka. Jen konstatování. Bylo by to snazší a vy to víte také. Jenomže se nezdá, že chcete to snazší.” Vstal, uklonil se a ona

Rozzářeně na něj pohlédla a znovu ho začala škádlit. “Škoda, že vás to nenapadlo dřív, pane Harte.”

“Ale, ale, slečno Thurstonová. Musel jsem to přece zkusit. A teď to odvolávám.” Stále si však nebyla jista, zda mu může věřit.

“Snad teď můžeme být přátelé.”

“To by mě velice potěšilo.” Usmála se na něj a on na ni pohlédl s jakousi vážností v očích. Připomněla si, že toto je muž, jehož dítě zemřelo v náručí jejího otce. Nebyl to jen konkurent, jenž se ji snaží za každou cenu vykoupit. Otec měl o něm dobré míně “Rád bych se stal vaším přítelem, slečno Thurstonová.” Přikývla a smutně na něj pohlédla. Nikdy neměla přátele, kromě malých holčiček, s nimiž chodila v St. Heleně do školy. Ale ty dnes byly všechny vdané, měly vlastní děti a s ní se nehodlaly bavit. Příl “To by se mi líbilo, pane Harte. Jsem zvědavá, zda to bude možné, až se oba vrátíme do svých dolů.”

“Mohli bychom to někdy zkusit, přijdu vás navštívit. Bude to tak v pořádku?” Neměla se koho zeptat na radu. Neměla matku, otce, tetu, ani poručníka. A on se jí vlastně ptal na něco, co nechápala. Nebyl si ani jist, zda to chápe sám, avšak když ji dnes vid

Když Sabrina za ním zavírala dveře a poslouchala, jak odjíždí jeho vůz, pocítila pohnutí v srdci, jaké nikdy dřív nezažila.

Stále znovu si vybavovala pohled v jeho očích či slova, která jí řekl. Vzpomínka na něj ji neustále pronásledovala i druhý den, kdy

Harte se po návratu do dolů dozvěděl od Dana, co na Sabrinu čekalo v její kanceláři. Křídou na tabulce na jejím psacím stole byl napsán počet mrtvých. Uvědomila si, že si toho měla všimnout ihned po příjezdu. Hluboko v dole došlo k explozi. Škody v šachtě “Aspoň mi mohli poslat telegram. Ale neoznámili mi vůbec nic, a já tam seděla s květinami ve vlasech…” Sabrina měla zarudlé oči a zuřila sama na sebe.

“Máte v životě právo na víc než na chvilku volna. Oni také chodí v noci domů. Mají děti, ženy a opíjejí se. Tak se, k čertu, neobviňujte!” Zlobil se na ni za to, že je na sebe tak tvrdá.

“Já jsem za ně za všechny odpovědná!” vykřikla a on ji popadl za paži.

“Jsi odpovědná taky za sebe, zatraceně, Sabrino.” Bylo to poprvé, co ji takhle oslovil, a jí se líbil zvuk jejího jména z jeho úst.

“Dlužíš sobě mnohem víc než jen tuhle hromadu špíny. Cožpak to nechápeš, ty zatracená hloupá holko?” Při těch slovech se na Pak jí oči znovu posmutněly. “Vím jediné — že zahynulo jedenatřicet mých horníků. A já tu nebyla.”

“Dalo by se tím něco změnit?”

“Mohlo to změnit pocity ostatních.” Sabrina však věděla, že to není pravda. To nezmění nikdy nic. To jí však Harte neřekl, jen zavrtěl hlavou.

“Obětovala jsi jim toho dost. Dala jsi jim tři roky svého života, což je víc, než má kdokoli právo od tebe žádat, proboha. Já jsem dělal ve svém dole totéž, jenže tobě za to oni ani nepoděkují. Až zemřeš, bude jim to jedno.” Avšak Sabrina se přesvědčila, Promluvila smutným tichým hlasem. “Pamatují si to.”

Upřeně se na ni zadíval. “Ale dají to najevo příliš pozdě. Komu na tom pak záleží? Tvému otci už na tom nezáleželo.” Také on si celou situaci pamatoval. “Pro něj to nic neznamenalo. Víš, co pro něj znamenalo nejvíc? Ty. Snad bys raději měla myslet na to.

Pohlédla na něj a vnímala jeho bolest. “Proto ses už nikdy neoženil? Kvůli nim?”

Nepopřel to. Chtěl k ní být upřímný. Na to ji měl příliš rád. “Je to pravda.” Věděl, že musela slyšet o Jarní luně, ale o tom s ní nechtěl hovořit. Bylo to naprosto nevhodné téma a on si Sabriny vážil. “Nechtěl jsem, aby mi na někom zase tolik záleželo. J

“Myslím, že tohle otec cítil ke své první snoubence. Říká to Hana. Dalších osmnáct let se nechtěl oženit.”

“Nepředpokládám, že se ještě někdy ožením,” pohlédl na ni Harte odhodlaně, “ale zažil jsem to aspoň jednou. Tys to nikdy nepoznala a ani nepoznáš, jestli se tady uzavřeš.”

Znovu se na něj rozhněvaně podívala. “Snažíš se mě zase přemluvit k prodeji dolu, že?”

“Ne, to ne, zatraceně. Jen se ti snažím sdělit něco, co je pro tebe důležité, nebo by aspoň mělo být. Nedávej těmhle lidem všechno, co máš, Sabrino. Nikdy ti to nevrátí. Dej to někomu, kdo si to zaslouží…” Harte cítil, jak se mu zase stahuje hrdlo, a ne

V srpnu roku 1909 zachvátil Harteovy doly nejhorší požár ve více než padesátileté historii zdejší těžby. Jeho ničivé účinky byly téměř nepopsatelné, protože sálavé peklo zuřilo pod zemí bez ustání pět dní. Těla, která vynesli z šachet, byla spálená na uh “Nemohu ti ani dost poděkovat za to, cos udělala.”

“Ty bys byl pro mě udělal totéž, Johne, že ano?” Přikývl. Oba věděli, že je to tak. Sabrina sem poslala na pomoc stovky horníků ze svých dolů. Muži nereptali, ani neprotestovali. Vždy byli ochotni pomoct svým bratrům v době nouze, takže okamžitě přijali S

“Tví muži se chovali skvěle.” A stejně se chovala i Jarní luna, která uměla s muži jemně a chápavě zacházet. Když přecházela od jednoho raněného ke druhému, často zachytila Sabrinin pohled. A vycítila ještě něco, co vznikalo mezi Sabrinou a Johnem, co si “Vypukl požár znovu?” Zdálo se jí o ohni, o Johnu Harteovi a Jarní luně i o všech raněných. Hana zavrtěla hlavou. Také stále vypadala unavená. Vařila pro muže čtyři dny a vůbec nespala, jezdila do Harteových dolů a zase zpátky.

“Dole je John Harte. Říká, že se přišel podívat, jak to vypadá s tvojí rukou. Pověděla jsem mu, že spíš, ale chtěl, abych se na tebe šla podívat.” Rychle pohlédla na Sabrininu ruku, zdála se jí však v pořádku. Také jí přišlo divné, že si Harte dělá staros “Jsi v pořádku, Sabrino?”

“Je mi dobře. Nechceš se něčeho napít?” Začal vrtět hlavou, ale pak si to rozmyslel.

“Nemám námitek proti malému hltu něčeho ostrého, abych si zas narovnal záda.” Zasmála se tomu výrazu, nalila čistou whisky a podala mu ji.

“Měl bys jít spát, a ne se ‘narovnávat’.”

“Mám tolik práce.” Tuhle písničku znali oba velmi dobře.

“A kdo ji vykoná, až to s tebou na místě praští, ty blázne?”

Zazubil se na ni. “Ty mi už začínáš dělat stejné kázání jako já tobě.”

“To máš tedy pravdu,” usmála se vesele Sabrina a pak znovu zvážněla, protože si vzpomněla na mrtvé muže. Bylo to nejhorší neštěstí, jaké kdy zažila, přestože se mnoho horníků podařilo zachránit. “Kéž bychom jich zachránili víc, Johne.” Vzhlédla k němu, on

“To nešlo, Sabrino. Snažili jsme se… všichni…” Ale podmínky byly horší, než mohl kterýkoli člověk vydržet, a důlní plyny zabíjely rychle. “Máme štěstí, že jsme jich neztratili víc. Jsem za to vděčný.” I přesto ho Sabrina litovala, potom ji však napadl “Zatraceně, Johne, teď sis už užil svůj díl problémů, proč mi svůj důl neprodáš?” škádlila ho. Něco takového by jí před rokem řekl on.

“Mám lepší nápad.” Podivně se na ni usmál. “Proč si mě nevezmeš?”

Johnova slova jí vyrazila dech. Dělá si legraci? Asi ano, ovšem bylo zvláštní, že to vůbec řekl… A než mohla odpovědět, jemně ji políbil na rty. Dosud ji nikdy žádný muž nepolíbil. Když j “Nadýchal ses důlního plynu?”

“Nejspíš,” připustil a znovu ji políbil, avšak Sabrina vyskočila, až jí z županu vyklouzly útlé kotníky a štíhlé nohy.

“Co to děláš, Johne Harte?” Zbláznil se? Žádá ji o ruku a přitom žije s indiánskou milenkou. Určitě si z ní dělá jen legraci! Jeho pohled však dokazoval, že myslel vážně každé slovo, a Sabrina se ho jako obvykle otevřeně zeptala: “A co Jarní luna?”

Zdálo se, že krátce zaváhal, ale jeho oči před jejíma neuhýbaly.

Myslel na to celé dny. Jarní luna ho znala dobře. “Lituju, že o všem tolik víš, Sabrino. Ani trochu se mi o tom nechce s tebou mluvit. Předpokládám ale, že máš právo to vědět. Potom, co jsem “Proč by sis mě chtěl vzít?” Sabrina se zatvářila daleko užasleji než včera Jarní luna, a hlavou se jí mihla myšlenka na její doly… Teď, když jeho důl tak ošklivě vyhořel…, avšak ten nápad odvrhla. “Nevím, co říct… Jak bych já… jak bych… co když

“Mohl bych řídit tvoje doly, anebo je můžeš dál řídit sama.

Nebudu ti stát v cestě a ani od tebe nic brát. Thurstonovy doly patří tobě až do tvé smrti, přesně jak jsi to říkala. Nikdy se už nebudu snažit to změnit, protože chci něco mnohem důležitějšího n “Vždycky jsem si myslela, že jsi můj nepřítel… a teď… Jen se na nás podívej…” Opět ji políbil a zvedl ze země, právě když vešla Hana s koláčky a čajem. Vrhla na Johna Hartea zuřivý pohled a po Sabrině se přísně podívala.

“Byla bych vám oběma vděčná, kdybyste se v tomto domě chovali slušně,” zabručela a pohrozila Sabrině prstem. “Sabrino, je mi jedno, jestli řídíš důl a pět set mužů. V tomhle domě se budeš chovat jako dáma a s trochou důstojnosti.”

“Ano, milostpaní. Bude to taky platit, až se vdám?” podívala se Sabrina andělsky na starou chůvu a stařena okamžitě pokračovala: “Až se vdáš, můžeš si dělat cokoli, co si ksakru budeš přát, tedy jestli…” Vtom se Hana zarazila a podívala se na ně. “Cože?”

Zírala na Johna, který šťastně přikyvoval, a pak hlasitě, pronikavě vykřikla. Sabrina ji popadla do náruče a John Harte je obja

“Jsem rád, že jsme všichni tak hrozně diskrétní.”

“Diskrétnost si strč za klobouk. Jestli si myslíš, že si ji budeš držet a vezmeš si moji děvenku…” Sabrina byla dojatá tím výrazem a klidně jí všechno vysvětlila: “Jarní luna příští týden odjíždí do Jižní Dakoty.”

“Však už bylo načase. Pokud jde o mě, měla odjet tak před deseti lety.” Pak si Hana založila ruce v bok a usmála se na ně. “Nikdy jsem si nemyslela, že se tohohle dne dožiju. Přestala jsem v to doufat, když jsi začala řídit ty svý zatracený doly.”

“Teď bude řídit i můj důl,” ušklíbl se vesele John a Sabrina se rozesmála, když Hana zaječela:

“Nic takovýho neudělá! Zůstane doma se mnou a bude vychovávat tvý děti, Johne Harte. Tady se už kolem dolů žádné hlouposti dělat nebudou!”

“Co na to říkáš?” zašeptal John své budoucí manželce a ona také šeptem odpověděla:

“Uvidíme. Třeba bys mohl řídit doly místo mě.” To, co se odehrálo, bylo natolik překvapivé, že tomu stále ještě úplně nevěřila. “Aspoň bych měla víc času na pěstování vína.” Zatím se jí však ze všeho nejvíc líbil Hanin nápad… zůstat doma a vychovávat je

“Všechno má svůj čas, má lásko… Všechno má svůj čas.”

25

Nebyl tu nikdo, koho by John mohl požádat o její ruku, a tak se za chvíli zvedl a odešel. Sabrina a Hana si povídaly celé hodiny, téměř jako sestry, a stará žena plakala a pevně ji objímala.

Jeremiáš by měl radost, kdyby je tak viděl. A ještě větší radost “Už jsem přestala doufat, děvenko. Nikdy jsem nemyslela, že se toho dne dožiju,” říkala hospodyně a Sabrina se na ni usmála.

“Já jsem si to taky nemyslela.” Mladá žena vypadala šťastně, nicméně pociťovala i jakýsi strach. Doufala, že dělá správnou věc. Byla si tím skoro jistá…, ale byl to tak obrovský zvrat.

Bude se muset rozhodnout, co si počne s doly. Samozřejmě existovala

“Nenapadlo tě, že bys mohla prostě zůstat doma a šít?” škádlil ji jednou John, když seděli u ní na přední verandě. Čekával tu na Sabrinu a díval se, jak se tryskem vrací domů.

“Kde budeme bydlet?” zeptala se. Myslela na to už dřív. Neměla sebemenší chuť bydlet v domě, kde zemřela jeho žena a děti a kde přes deset let žil s Jarní lunou. Indiánka odjížděla za pár dní do Jižní Dakoty a Sabrina si dávala pozor, aby se o ní nezmínil Zamyslel se nad tím, hladil si vousy a pak se na ni zahleděl.

“Jsem moc starý na to, abych žil v domě jiného muže, Sabrino.

Pořád bych se tady cítil jako na návštěvě v domě tvého otce.”

Sabrina to sice chápala, bylo však těžké toto dilema vyřešit.

John vy

“To by byla legrace. Ale co si počneme s doly? A s vinicemi?”

“Domnívám se, že bychom to nějak mohli zařídit. Nemusíme žít ve městě celou dobu. Mohla by to pro nás oba být příjemná změna,”

usmál se John škádlivě, “ovšem až dám do pořádku ty tvé doly.

Bůhví, cos tam prováděla.”

Plácla ho a on se rozesmál. Už viděl některé její výkazy a byl překvapený, jak bezchybně podnik řídila. Nechápal, jak se to všechno dokázala naučit. Našel dokonce nějaké drobnosti, které by se mohl učit on od ní, třebaže po sedmadvaceti letech by dokázal Po večeři se ho zeptala, co má v úmyslu udělat s Danem Richfieldem.

“Už jsem o tom onehdy přemýšlel.” John svraštil obočí a zamračil se. “Nemohu popřít, že svou práci dělá velmi dobře. Ale nechci, aby se potloukal někde poblíž.” Bezradně se na ni podíval.

“Nakolik je pro tebe důležitý, Johne?”

“Méně důležitý než ty, má lásko.” Zahleděl se na ni. Překvapilo ho, jak hluboké city k ní chová. Přihodilo se mu to náhle, po všech těch letech. Byl si naprosto jistý, že tohle už nikdy nepocítí. “Propustím ho.”

“Skutečně to chceš udělat?”

“Ano.” Hlas měl pevný. “Nemusím mu vysvětlovat proč. Nepracuje u mě zas tak dlouho.” Uplynuly teprve tři roky, co Dan opustil Thurstonovy doly a získal místo u Johna. Teď však u něj zůstat nemůže. Když o tom John přemýšlel, neviděl jinou možnost. “Dám mu Sabrina se zamračila. “To bude pro něj tvrdé,” mínila “Měl na to myslet už dávno a neobtěžovat tě.”

Najednou se zasmála. “Je legrační, že to všechno začalo proto, žes chtěl, abych ti prodala doly. Teď se místo toho za tebe provdám.” Což, jak oba věděli, nebylo totéž. “Dan si vždycky představoval, že jednou bude sám řídit tátovy doly.” Ušklíbla se.

“Ani já jsem mu nepovolil uzdu tolik, kolik chtěl. Nejsem prostě takový. Řídím důl sám už příliš dlouho.”

Naprosto ho chápala. Ke svému dolu měla stejný vztah, a to ho vlastnila teprve tři roky. Ráda dělala všechno sama, po svém, a bude těžké předat teď otěže Johnovi. Byla si toho dobře vědoma, ale důvěřovala mu. Časem mu bude důvěřovat ještě víc. Už se dohod Trvalo několik týdnů, než byly odstraněny škody po požáru v jeho dole. Všichni jeho muži pracovali přesčas a pomáhali, a dokonce Jarní luna luna změnila plány a rozhodla se zůstat ještě několik týdnů. Držela se teď stranou a zdálo se, že přijala svůj osud “Chci, aby ses od ní držela dál,” napomenul John Sabrinu, když se to stalo poprvé. Sabrina ostýchavě podotkla: “Je tak krásná. Vždycky jsem si to myslela. A domnívám se, že otec si to myslel také.”

John při jejích slovech sebou trhl. “Říkal ti něco?”

Zasmála se a zavrtěla hlavou. “Ne. Jednou jsem se zkoušela na to zeptat, ale nechtěl o tom mluvit. Prohlásil, že se o něčem takovém se mnou nebude bavit.”

“To doufám.” John se začervenal až po kořínky vlasů a pohlédl na ni. Pak řekl něco, o čem věděl, že by vyslovit neměl. Nechtěl o Jarní luně mluvit vůbec, rozhodně ne se Sabrinou. “Jsi mnohem krásnější než ona, moje malá.”

“Jak to můžeš tvrdit?” užasla dívka. “Je to nejhezčí žena, jakou jsem kdy viděla.”

Zavrtěl hlavou a přistoupil k ní. “Ne, má lásko, nejkrásnější jsi ty.” Sabrina byla dokonce ještě půvabnější než jeho první žena.

Díval se na její černé vlasy a velké modré oči a cítil, jak mu taje srdce. Tvořili spolu krásný pár. John měl široká ramena, “Cos to žvanil o mé budoucí ženě?” popadl ho jednoho dne John za límec, když Dan opouštěl zaměstnání. Sabrina byla stále zavalená prací ve vlastních dolech. Teď snad ještě víc, protože za další dva měsíce se vdá a začne předávat řízení Johnovi. Všechno mu “Nic, co byste sám nevěděl, pane Harte. Nebyla ke mně zrovna laskavá.”

“Slyšel jsem něco jiného.”

“Když tomu věříte…” Dan Richfield mluvil opovážlivě. Na okamžik nebylo jisté, co mu John Harte udělá, ale pak ho náhle pustil.

“Vypadni odtud, zatraceně, Dane. Pokud si pamatuju, zbývají ti už jen dva dny.”

“Do té doby budu pryč.” A nikomu to nebude líto, nejméně ze všech Johnovi, který byl rád, že ho vyhodil. Až donedávna si neuvědomoval, jak moc Dan pije.

“Mimochodem, kam se vydáš?”

“Nejspíš dolů do Texasu. Můj známý tam vlastní ranč a nějaké ropné vrty. Myslel jsem, že by to po těchle mizerných dolech mohla být příjemná změna.” Dan pohlédl přes rameno na důl, kde pracoval přes tři roky, a pak zpátky na Johna.

“Děti bereš s sebou?” Richfield pokrčil rameny a John se na něj zlobně podíval. “Hlavně se postarej, abys odtud vypadl včas.”

Laskavost nebyla na místě. Dan očividně Sabrinu nenáviděl, a proto ho John už nechtěl mít nablízku. Byl nejvyšší čas, aby Richfie

Ten večer i Sabrina pracovala až téměř do sedmi. Pak se zděšeně podívala na hodinky. Slíbila Johnovi, že k němu zajede a povečeří s ním. Někdy jí připadalo zvláštní, jak se její život úplně změnil. Na konci každého dne na ni někdo čeká a ona má někoho, ko Sabrina se vyhoupla do sedla a s myšlenkou na Johna se vydala do temné noci. Jela nejkratší cestou, kterou tak dobře znala.

Projela kolem svého domu a zanedlouho byla u Harteových dolů.

Právě v okamžiku, kdy míjela hlavní šachtu, ztratil její kůň podkovu.

“Zatraceně!” zaklela. Už se beztak opozdila, a protože kůň kulhal, musela sesednout. Napadlo ji, že ho nechá uvázaného u stromu, ale člověk nikdy neví, kdo může jít kolem. Daleko lepší bude, jestliže koně zbytek cesty k Johnovi povede a uváže ho tam.

John

“Chceš svézt?” Sabrina málem nadskočila, když za stromem uslyšela nějaký hlas. Za okamžik se vynořil Dan Richfield, mírně opilý, a škodolibě ji pozoroval. “Nebo chceš, abych ti toho koně nesl?”

Byla to slabomyslná poznámka a ona neměla náladu mu odpovídat “Nazdar, Dane.”

“Nech si ty pitomý zdvořilosti, ty děvko!” Aspoň nepředstíral, že změnil názor. Podívala se po něm, pak zatáhla za uzdu a vykročila, avšak šel za ní. Všimla si, že Dan nemá koně ani auto.

Pravděpodobně tam seděl pod stromem a pil.

“Proč nejdeš po svých, Dane? Nemáme si už co říct.” Připadalo jí zvláštní, že ho zná celý život. Nemohla uvěřit, že je tak zkažený a neloajální, a byla ráda, že se toho nedožil otec. Otočila se k Danovi, aby ho měla na očích. Nechtěla být k němu obrácená “Zase jsi mě připravila o práci, viď, ty malá čubko?”

“Nepřipravila jsem tě o nic.” Sabrina už nebyla tak mladá jako kdysi. Její hlas zněl tak ostře, jak si navykla při jednání s muži v dolech. Tuhle lekci dostala už dávno, když hodně zaměstnanců od ní odešlo. Teď se k nim nechovala jako k přátelům.

Byli to

“Blbost. Pití nemá nic společnýho s tím, proč mě Harte odtud vyhazuje. A ty to víš stejně dobře jako já.” Dan zakopl, což poplašilo jejího koně, a oba sebou trhli. Sabrina prudce přitáhla koni udidlo, Dan se zas narovnal a umíněně šel stále za ní.

Blížili

“O tom nic nevím.” Sabrina se dívala přímo před sebe. On ji popadl za paži a téměř strhl na zem.

“Kecy. Vím, že se s ním kurvíš a ta jeho indiánská běhna…

Dovedu si představit, jak to vypadá… vy tři dohromady…” Jeho slova ji vyděsila. V intimních věcech byla stále velmi nezkušená.

“Jak se opovažuješ něco takového říct? Jak nechutné!” On se však jen zasmál a pokračoval:

“Co ti dá za svatební dar, děvko? Jarní lunu?”

“Přestaň mi tak říkat!” prohlásila rozechvěle zvýšeným hlasem. “A takhle o něm nemluv. Máš z pekla štěstí, že tě vůbec zaměstnal, když jsem tě vyhodila.” Zuřivě se na něj dívala a on vypadal potěšeně. Na tohle čekal tři roky.

“Tys mě nevyhodila. Dal jsem výpověď. Anebo jsi zapomněla?

Zároveň se mnou ti odešlo asi tři sta mužů.”

“Oni možná odešli, ale pokud si vzpomínám, ty ses choval jako zatracený blázen.” Nemusela mu to připomínat! Hleděl na ni všelijak, jen ne lítostivě. “Proč odtud prostě nevypadneš? Tohle všechno nemá smysl, Dane.” Nechtěla se s ním bavit o tom, co se stalo

“Proč? Bojíš se?” Zdálo se, že se mu ta představa líbí. O krok k ní přistoupil, takže jí zablokoval cestu. Vydechoval jí výpary whisky do obličeje, až se téměř zapotácela.

“Nemám důvod se tě bát.” Byla odhodlaná mluvit klidně, procházeli však teď zvlášť tmavým úsekem cesty, široko daleko nikdo nebyl a ona se náhle cítila nesvá. Byla to jedna z těch vzácných chvil, kdy s sebou neměla svou pistoli, protože odcházela ve spěchu “Že ne? Jak to, že nejsi vyděšená, ty malá děvko? Anebo se ti to líbí?” Sáhl si na opasek, jako by ho chtěl odepnout, a Sabrina zaslechla po své pravici mezi stromy slabé zašustění. V duchu se ptala, zda je to nějaké zvíře, a ucítila, jak se vedle ní pohn “Ty mě nijak neohromuješ, Dane. A jestli mi neustoupíš z cesty sám, donutím tě.” A pak se usmála. Už na něj jednou vystřelila a věděla, že si to Dan pamatuje. Nemůže vědět, že ona teď nemá pistoli u sebe. Vstrčila ruku do kapsy sukně, jako by tam hledala “Ty mě nepolekáš. Nemáš kuráž po mně střelit takhle zblízka, viď, holčičko? Zatraceně, ne!” Zasmál se, vytrhl jí ruku z kapsy sukně a zjistil, že žádnou pistoli nemá, a tak do ní strčil a přitiskl ji ke stromu. Obličej měl blízko ní, tělem se jí třel o su Strhl jí blůzku, pak korzet. Pevná mladá ňadra měla v mírném větru ledově chladná, bradavky pod jeho rukama ztuhlé strachem.

Znovu se snažila vyškrábat na kolena a tentokrát ji chytil za vlasy, jako to provedl už kdysi. Vrazil jí obličej do hlíny, rozerva

“Ach!” Sabrina si přikryla ňadra rukama a snažila se postavit na nohy. Dan byl mrtev. Poznala to podle toho, jak vypadal. A teď stála před indiánskou dívkou, kterou pozorovala tolik let, polonahá, šaty roztrhané, jednu botu zutou, uslzenou tvář, z níž jí

“Pojď. Je tu chladno. Vezmu tě k Johnovi.” Sabrina klopýtala za ní a přemýšlela, co bude s Danovou mrtvolou. Nechtěla ani myslet na to, co se jí málem stalo nebo co udělala Jarní luna, ani na šťastnou náhodu, která indiánku zavedla na stejnou stezku či zd “Nenechávej mě tu… nemůžu… Prosím… ne…” Oči měla mladé a vyděšené. Indiánka ji chvíli pozorovala a pak k ní vztáhla dlouhou jemnou ruku.

“Je tam.” Ukázala k domu stojícímu jen pár kroků odtud. Nechtěla riskovat, že Sabrinu uvidí některý horník. Přivede Johna sem a sama pak zmizí. Jarní luna byla především ohleduplná. “Kdyby se někdo objevil, uslyšíme tě. Jsi v bezpečí.” Tvář měla velmi mír “Budu. Slibuju ti to.” Potom se jí zadrhl hlas a stěží mohla promluvit. Byl to nejtěžší večer jejího života, snad kromě noci, kdy jí zemřel otec. “Budu k němu hodná… Je mi líto, že musíš odejít…”

Jarní luna pokynula rukou. “Nadešel můj čas. Nikdy jsem se necítila jako jeho manželka, jen přítelkyně. Ty se staneš jeho manželkou. Velice tě potřebuje, moje malá.” Stejně tak jí říkal John. “Budeš mu dobrou ženou. Půjdu ho teď zavolat.” A než ji Sabrina

“Ne… ne… Prosím… ne…” Chtěla mu říct, aby si ji neprohlížel, ale nedokázala to vyslovit, jen vzlykala a tiskla se mu k nohám. Vtom se k ní s plnou silou vrátila hrůza z toho, co ji téměř potkalo. Slzy smývaly krev z její tváře a John ji zabalil do

“Moje malá, jak jsem mohl připustit, aby se ti to stalo? Už nikdy nikam nepůjdeš sama. Slibuju ti to. Bude s tebou všude chodit osobní strážce. Já budu tvým osobním strážcem. Tohle se už nikdy nestane.” Hlavně se to však nikdy nestane proto, že Dan je mrt “Kdyby jí nebylo…” Sabrina usrkla čaje s trochou whisky, který ji přiměl vypít, zalapala po dechu a snažila se nemyslet na to, jak vypadá. Stále ještě se schovávala pod přikrývkou, kterou jí John přinesl. Jarní luna odešla vyhledat její šaty, přinesla j “To nebyla tvoje vina, ale moje.” Pomalu se začala uklidňovat, avšak kolena se jí dosud tolik třásla, že by se ještě nedokázala postavit. “Chtěl si se mnou vyřídit účty. Mohlo se to stát kdekoli. Je div, že za mnou nepřišel do dolu už dávno. Nenáviděl mou

John přikývl. “Ano. Nůž mu projel přímo srdcem.”

“Stane se jí něco?” Sabrina věděla, že to není vyloučeno. Jarní luna ji sice bránila, byla to však indiánka a soud by na všechno mohl pohlížet jinak. Ovšem John na to myslel ještě dřív než Sabrina.

“Dnes v noci už bude Jarní luna sedět ve vlaku do Jižní Dakoty.

Jeho tělo se najde až zítra. Nebyl moc oblíbený…” Johnova slova zněla přesvědčivě a Sabrina pochopila, že se soudu nemusí obávat.

Nůž do té doby zmizí. “Nemusíš mít z ničeho strach.” Johnův “Já také.” Hlavou jí najednou problesklo tisíce vzpomínek následovaných odpornou představou, jak z ní Dan rve šaty, a znovu se jí v hrdle zadrhl vzlyk. Pevně zavřela oči, avšak John k ní opět přistoupil a pevně ji objal.

“Odvezu tě teď domů.” Zabalenou do přikrývky ji opatrně posadil do svého vozu, pak ji zavezl domů a odvedl nahoru do její ložnice. Hana na ni čekala, rty pevně stisknuté, a když je spatřila, vykulila oči.

“Co se jí stalo?” Byla jako rozčilená kvočna.

“Je v pořádku,” ujistil ji John a pak jí pověděl o Danovi. Hana byla zděšená.

“Ten parchant! Doufám, že bude viset.” John jí neřekl, že Dan je už po smrti; brzy to zjistí sama.

“Díkybohu, že mu v tom někdo zabránil. Máš dobré muže.”

“A dobré přátele.” Jiné ženy by možná dopustily, aby Sabrina byla znásilněná. Jarní luna ztrácela muže, jehož milovala mnoho let, a přesto bránila jeho nevěstu jako vlastní dítě. John jí byl za to vděčný. Dá jí hezký dar — už jí ho vlastně dal — a v noc A slíbil jí to za dva měsíce znovu při svatbě. Stála vedle něj v kostele v St. Heleně a šťastně k němu vzhlížela. Osm set jejich zaměstnanců naplnilo celý kostel. Muži se tlačili jeden přes druhého. Někteří se vůbec nedostali dovnitř a sledovali otevřeným Po obřadu se v táboře Thurstonových dolů konala velká hostina pod širým nebem. Nikam jinam by se všichni nevešli, zvlášť s ženami a dětmi, a Sabrina chtěla, aby se oslavy zúčastnili všichni.

“Člověk se žení a vdává jen jednou, vždyť víš.” Sabrina se šťastně na Johna usmívala při plánování hostiny, ačkoli věděla, že v jeho případě to neplatí. Bylo však těžké uvědomit si, že už jednou byl ženatý. Jeho ženu nikdy nepoznala, neboť Matilda zemřela

“Co jsem kdy udělal, že jsem si zasloužil mít po boku takové dítě, jako jsi ty, Sabrino Harteová?” Líbil se jí zvuk jejího nového jména a radostně se na manžela usmála.

“Tou šťastnou jsem já, Johne Harte.”

“Já vím své.”

Nabízel jí, že pojedou na svatební cestu, kamkoli si bude přát, avšak překvapila ho, když řekla, že chce strávit s ním nějakou dobu v Thurstonově domě. Zařídil tedy vše tak, aby spolu mohli prožít ve městě celý měsíc. Zůstanou tam až do vánočních svátků a “Vítej domů,” zašeptala něžně a John ji vzal za ruku a vedl ji zpět dolů. Před krbem v obývacím pokoji pili šampaňské. Když si později všiml, že Sabrina potlačuje zívnutí, zavedl ji nahoru a položil na postel. Už předtím mu ukázala jeho pokoje a zavazadla “Je moc divné být tu se mnou?” zeptal se jí upřímně a přitáhl ji k sobě do postele.

“Trochu. Jsem tak zvyklá být tu sama…” Nešlo pouze o to. Neměla nikdy žádnou známost s mužem, kromě Johna nikoho nelíbala a jediný muž, který se k ní kdy těsně přiblížil, byl bohužel Dan. A teď se najednou stala Johnovou ženou, chystala se na svou svate “Sabrino…” Nevěděl, jak se má začít ptát na to, co chtěl zjistit. Když k němu přišla Jarní luna, byla velmi zkušená. Před ní měl i jiné ženy, ovšem žádná z nich nebyla tak mladá. Matilda tehdy dávno samozřejmě byla panna, ale oběma jim bylo osmnáct…

A

Jemně se na něj usmála. Tvář měla od záře ohně lehce zrůžovělou.

“Myslím, že vím…” Důvěřovala mu a věděla, že mu vždy věřit bude a že mu měla věřit už před lety.

“Ale nikdo ti nic nevysvětlil?” Zavrtěla hlavou a on ji políbil na rty, na tváře, na oči a pak znovu na rty. Musel se krotit, protože v něm vyvolávala cosi, co nikdy předtím nepoznal.

“Sabrino, tolik tě miluji.” Zašeptal jí ta slova do vlasů a ona se k ně

“To je všechno, co potřebuji vědět.” S nesmírnou něhou ji uchopil za ruku, dlouze líbal její dlaň, ohyb ruky, podpaží, až nakonec dosáhl jejích ňader a jejího hedvábného klína, pokračoval dolů po vnitřní straně stehna, a pak zase zpátky, a do rána, než us 26

Do St. Heleny se vrátili na Nový rok a tehdy už byli rozhodnuti, kde budou bydlet. Zdálo se jednodušší přestěhovat se do domu, který Jeremiáš postavil tak dávno pro svou manželku, jež zemřela.

Ložnice ve druhém patře se jim budou dokonale hodit, až začnou “Děti v mém věku? Budou si myslet, že jsem jejich dědeček. Jak jim budu stačit?”

Významně se na něj usmála, dotkla se rty jeho ucha a zašeptala: “Včera v noci se zdálo, že ti nedělá problémy stačit komukoli.”

“To je něco jiného.” Potěšeně se na ni usmál. V každém směru byla uskutečněný sen.

“Ani jsem se nepoznával.” Často se spolu smáli a neustále hovořili o tisícerých zájmech, jež sdíleli. Ukazovala mu všechno v Thurstonových dolech a představila mu všechny své zaměstnance.

V její kanceláři trávili spolu tři dny v týdnu, zatímco zbytek týdn

“A konečně bychom mohli trávit většinu času ve městě.” Zdálo se, že se mu ta představa líbí stejně jako Sabrině. Nijak zvlášť netoužila po společenském životě, jehož se mohli ve městě účastnit, ale ráda navštěvovala všechny kulturní události. Během líbáne

“Vždycky mě rozlítostnilo, když jsem na to myslela…” přiznala mu jedné noci. “Tohle všechno postavil pro ni — a ona za dva a půl roku zemřela a dům zůstal prázdný. Nějak se mi to nezdálo spravedlivé.”

John přikývl a vzpomínal na vzdálenou minulost. “Tvůj otec mi nesmírně pomohl, když zemřela Matilda a děti.” Už ho tolik nebolelo na ně myslet. Stalo se to už tak dávno a teď má Sabrinu a jednoho dne snad přijdou další děti. To byla jejich nejzamilovanějš

“Myslím, že tě stejně měl rád,” usmála se Sabrina. “Jakýmsi zvláštním způsobem se mu hodně podobáš.” Všimla si toho už před svatbou, teď však nacházela stále více shodných rysů: trpělivost, mírnost, jemné způsoby spojené s pronikavým myšlením. Líbilo se j “Ty přece nic neužíváš, že?”

“Co tím myslíš?” Sabrina vypadala zmateně. Přestože byla provdaná za Johna, zůstávala nezkušená a věděla jen to, co jí vysvětlil.

Neměla nikoho, kdo by jí o těchhle věcech poučil, ani teď, ani dřív. Amelia by to snad mohla učinit, avšak Sabrina ji neviděl “Nesnažíš se bránit tomu, abys otěhotněla, že ne?”

“To se dá?” Sabrina vypadala užasle. Hana ji pozorovala přimhouřenýma očima, potom si však uvědomila, že opravdu nic neví. Potěšilo ji to. Vychovala z ní slušné děvče, není jako kdysi její matka. Dosud si pamatovala na zlaté kroužky, které našla. “Nevěděl

“Některé užívají americký jilm, jako ty holky tady nahoře, ale existují i luxusnější věci.” Sabrině to znělo odpudivě. Americký jilm? Ušklíbla se a Hana se zasmála. “Ty, co si to můžou dovolit, používají zlaté kroužky.” Odmlčela se a řekla si, vem to ďas.

“Moje matka to dělala?” Sabrina vypadala překvapeně. “Kdy?”

“Než tě měla. Tvůj táta si myslel, že touží po dítěti stejně jako on sám, ale byl mnohem starší než ona.” Jenže věkový rozdíl mezi Sabrinou a Johnem byl ještě větší. “Řekla mu, že nechápe, v čem je chyba. Tehdy už byli svoji déle než rok a já je jednou na “Co říkal můj otec?”

“Řádil jako pominutý; později o tom už nikdy nemluvil. Potěšilo ho, když se dozvěděl, že jsi na cestě.” Zdálo se, že Hana je téměř hrdá na to, co udělala. Sabrina pomyslela na ubohou Camille, přistiženou při podvodu, a na okamžik pocítila ke stařeně nenáv

“Co matka dělala?”

“Byla sklíčená… trucovala…” Hana vzpomínala na to, jak Camille Jeremiášovi nikdy neodpustila, to však Sabrině neřekla.

“Byla mladá a pošetilá. Koneckonců byla jeho žena, tak měl právo chtít po ní děti… Zatracené zlaté kroužky… Zlomil je a vyhodil

“To mi připadá od něj kruté. Proč se Hana do toho pletla? Proč mu to prozrazovala? Raději měla matce poradit, aby se s tím otci svěřila.”

“Třeba ho matka klamala,” namítl John.

“To se Hana zřejmě domnívala, ale mně se tomu nechce věřit. Hana vždycky čas od času říkala o matce nehezké věci, musely asi na sebe žárlit. Pracovala u otce osmnáct let, než se objevila moje matka. Myslím, že to s tím souvisí.”

“Stejně jsem rád, že Hana ty kroužky našla.” Usmál se na svou ženu a pak chtěl vědět ještě něco. “Co ji přimělo, aby ti o tom vyprávěla?”

Sabrina se začervenala. “Ptala se mě, jestli nepoužívám něco, co by zabránilo… Nevěděla jsem ani, že je to možné.” Pak už nevypadala tak rozpačitě. Měla pocit, že mu může říct všechno na světě. Byl to její nejdražší přítel. “Nikdy jsi o tom nemluvil.”

“Nemyslel jsem, že bys o to stála.” Zřejmě ho překvapilo, že se teď Sabrina o to stará.

“Ne, ale je to zajímavé.”

John se na ni usmál a štípl ji do tváře. “Chceš vědět ještě něco?”

“Ano.” Smutně se na něj na okamžik zahleděla. “Bojím se ale, má lásko, že na to nemáš odpověď.” John už kdysi měl dvě děti, takže bylo jasné, že problém není na jeho straně. “Pověz mi, proč ještě nejsem těhotná.”

“To časem přijde. Buď trpělivá, má lásko. Jsme svoji teprve devět měsíců.”

Zarmouceně se na něj podívala. “Teď už bych měla chovat v náručí dítě.”

Usmál se na ni. “Máš místo toho mě. Bude to prozatím stačit?”

“Navždycky, má lásko.” Přitáhl ji znovu do náruče, políbil a ona zapomněla na vše, co jí Hana odpoledne řekla. Vzpomněla si však na to jednou či dvakrát v příštích šesti měsících znovu, ale musela čekat ještě dlouho. Prožili spolu už druhý červenec, když “Je ti dobře?” zeptal se John, když vstávala z postele.

“Víceméně.” Stále ještě po včerejší noci přetrvával mezi nimi chlad. Pomalu se k němu otočila, ale dřív než řekla další slovo, viděl, jak pomalu klesla na podlahu, a když vyskočil z postele, stále ještě byla v bezvědomí.

“Sabrino… Sabrino… drahoušku…” Byl zděšený, neboť ho stále pronásledoval přízrak obávané chřipky. Okamžitě poslal pro doktora, který nezjistil žádný zvlášť hrozivý příznak jakékoli choroby.

“Je pravděpodobně jen unavená, nebo možná přepracovaná.” John Sabrině večer udělal přednášku, že je načase, aby nechala nového předáka pracovat samostatně. Sám na něj dohlédne a ona se může bavit svými vinicemi, ačkoli to v této době nebylo moc veselé. Pl “Tak co?” John se vrhl na prvního muže, který vyšel z jejího pokoje, a doktor se usmál.

“Já bych řekl březen, ačkoli jeden z kolegů si myslí únor.” John na okamžik nerozuměl, ale z tajuplného úsměvu na mužově tváři náhle pochopil.

“Chcete říct…”

“Ano. Čeká dítě, příteli.”

Johnovy výkřiky radosti bylo možné slyšet přes půl města. Ihned koupil Sabrině obrovský diamantový prsten a večer v Thurstonově domě jí ho věnoval. Už předtím se rozhodli, že se dítě narodí tady. John chtěl, aby o ni pečovali nejlepší doktoři ve městě. Ti Usmál se. “… vdaná za nejšťastnějšího muže.” A když se příští den vrátili do Napy, Hana zůstala nad nimi jako u vytržení.

Sabrina teď dělala přesně to, co se jí řeklo. Téměř vůbec nechodila do dolů, svého koně někomu dala. Trávila dlouhá odpoledne odpoč

“Požár v dole!” Ta slova se rozlehla nocí, Sabrina je uslyšela první, duchapřítomně se vyklonila z okna a zeptala se: “Ve kterém?”

“Ve vašem!” odpověděl neznámý a Sabrina na sebe hodila šaty stejně rychle jako John, ale on ji pevně chytil za paži. “Ty zůstaneš tady, Sabrino. Nechci, abys udělala nějakou hloupost. Já to zvládnu.”

“Musím tam jít.” Nikdy předtím nezůstala doma, když ji potřebovali. Mohla utěšovat své muže, anebo aspoň být po jejich boku. John však trval na svém.

“Ne! Zůstaneš tady.” Letmo ji políbil a beze slova opustil a ona příštích šest hodin chodila sem a tam jako šílená. A ráno uviděla temný dým, který zahalil oblohu. Nedostala z dolu žádnou zprávu a už to déle nevydržela. Skočila do vozu a rychle zamířila k “Zabiješ se! Mysli na dítě!” Sabrina však myslela na Johna. Musí se ujistit, že je v pořádku, je to koneckonců její důl a její odpovědnost. Po příjezdu na místo zjistila, jaké škody požár způsobil, ale Johna nebylo nikde vidět. Předák jí sdělil, že John v

“A vím, že další už nikdy nebudu mít…” Její zoufalství bylo bezedné. Přitáhl ji k sobě, umazal ji sazemi, jež ho pokrývaly, ale ani jeden z nich si toho nevšímal, a jeho slzy se mísily s jejími.

“To ti řekl doktor?” Zavrtěla hlavou a znovu se rozvzlykala. “Tak si to nemysli, má lásko. Budeme mít další.” Něžně na ni pohlédl.

“A příště mě poslechneš.” Nechtěl ji však týrat: beztak se cítila dost provinile. Trvalo dva měsíce, než zase byla ve své ků “Myslím, že jsem asi něco špatného snědla…” Sabrina na něj pohlédla a vyběhla z pokoje. Druhý den se s ním pohádala a s pláčem třískla dveřmi a odešla z místnosti, a než si večer šel lehnout, už spala. To vše John už znal z dřívějška. Během několika dní

“Myslím, že ne.” John vypadal potěšeně. Věřil, že k tomu má dobrý důvod.

“Ale mně je dobře.” Rozzlobeně na něj pohlédla a pak upjatě odešla z pokoje. Zmínil se o tom znovu až v noci, než si šli lehnout.

“Neboj se, moje malá. Proč to nenecháme zjistit? Půjdu s tebou.”

Potřásla však hlavou a oči se jí naplnily slzami.

“Nechci se znovu vzdát svých nadějí. Co když…” Slova jí uvázla v hrdle a slzy jí stékaly na jeho paži. “Ach Johne.”

“No tak, má lásko. Musíme se to dozvědět, ne? Tentokrát bude všechno v pořádku.” Konejšivě se na ni usmál a druhý den ji opravdu vzal do nemocnice. Nemýlil se: dítě se mělo narodit v červenci. Oba byli radostí bez sebe, skoro nemohli uvěřit svému šťastném

“A když ne?” Jednoho červnového rána ležela v jejich obrovské posteli, dívala se na Johna přes noviny a on se na ni usmál.

Vypadala jako velký kulatý míč a on ji rád kladl ruku na břicho a cítil, jak dítě kope. Tohle dítě se projevovalo velice čile.

Barna “Nebude. Rozhodně nás se to netýká. A,” usmál se na ni, “teď můžeš objevit výhody sňatku se starým mužem, lásko. Už se tím nemusím znepokojovat. Mě už nepovolají.”

“To je dobře.” Usmála se. “Chci, abys tu zůstal se mnou a s naším synem.”

“Proč myslíš, že to je kluk?” John se na ni vesele ušklíbl. Sám to také cítil. Oba si přáli chlapce, alespoň napoprvé. Potom, pokud ještě nějaké dítě budou mít, chtěli holčičku. Avšak po všech jejich obavách to bylo překvapivě lehké těhotenství.

Sabrina b

“Má velké nohy.” Ukázala na výstupek vyčnívající na pravé straně obrovského balonu, v nějž se teď změnilo její břicho. “Víš, někdy se ptám, jestli tam zůstane až do konce. Zdá se mi hrozně netrpělivý.” Jakmile nastal den očekávaného porodu, ukázalo se, že

“Třebas je to holčička. Dámy nikdy nechodí včas.” Usmál se, pohladil ji po ruce, kterou se o něj opírala, ale všiml si, že jde dnes večer pomaleji než obvykle. Když vycházela po schodech do jejich pokoje, zdálo se, že je udýchanější než dřív. Každým dnem

“Už mě to unavuje, má lásko.” Ukázala na obrovský balon, vzdouvající se v místech, kde dřív měla pas, a on se ho jemně dotkl jednou rukou a okamžitě ucítil velmi energický kopanec.

“Aspoň je dnes večer v dobré formě.”

“To je víc, než mohu prohlásit o sobě. Bolí mě záda, nohy, nemůžu sedět, nemůžu ležet, nemůžu dýchat.” Vzpomněl si, že to všechno už jednou v životě slyšel. Když jí před ulehnutím masíroval záda, vypadala opravdu zbědovaně. John věděl, že většina mužů v t “I kdyby, tak co? Jsem šťastný, ty ne?”

“Ano.” Usmála se. Když zhasl, zahleděla se ven na hvězdy. Byla překrásná noc, 27. července 1914. Ve chvíli, kdy začala usínat, neobratně na boku otočená k Johnovi, pocítila v břiše ostré kopnutí a pak pomalé nepříjemné bodnutí. Otevřela oči, pohlédla na J

“Něco jsi rozlila?” A pak najednou, jakmile se na ni podíval, už věděl, co se děje. Zavrtěla hlavou, zrudla až po kořínky vlasů, on však utišil její rozpaky a jemně ji k sobě přitáhl. “Z toho si nic nedělej. Všechno prostě bude dobré.” Zářivě se na ni usm Znovu se začervenala. Choval se velmi otevřeně a jí se zdálo divné se vším se mu svěřovat, ale s ním byla mnohem klidnější než s kýmkoli jiným, i se svým doktorem. “Trochu jako při menstruaci.”

“Je to normální?” Matilda mu to nikdy tak podrobně nepopisovala.

Vzpomněl si na dítě, o něž Sabrina přišla, ale doufal, že teď, v devátém měsíci, se to už nemůže stát.

“Nevím. Nejsem si jistá. Doktor jen řekl, abych zavolala, až začnou bolesti. Myslíš, že to je ono?” Podíval se na promočenou postel a pak se na svou ženu usmál.

“Podle mého ano. Jen si představ,” snažil se odvést její pozornost od bolesti, při níž, jak viděl, svraštila obočí, “za pár hodin budeš mít v náručí naše dítě.” Byla to krásná představa. Zatímco Mary převlékala postel, šel zavolat doktora, jehož si zajist

“Nemůžeš tu zůstat?” Důvěřovala mu víc než komukoli jinému a chtěla ho mít u sebe. Byl to koneckonců její dům, jenomže ošetřovatelky o tom nechtěly ani slyšet.

“Asi bych neměl.” John na ni něžně shlížel. Tvář měla zvlhlou, oči už trochu bezvýrazné a podle toho, co viděl, bolesti přicházely v krátkých intervalech. Přes Sabrininy protesty vyšel z pokoje a začal přecházet po chodbě sem a tam. O hodinu později uslyš

“Nesmí tady mít žádný hluk!” zašeptala mu důrazně, pod naškrobeným čepcem přísnou tvář.

“Proč ne? Uši má v pořádku.” Vtom však znovu uslyšel Sabrinino sténání a už to déle nesnesl. Vrazil do pokoje, kde ji našel ležet s noční košilí vytaženou, až bylo vidět vzduté břicho, ale nijak ho to nešokovalo. Sáhl po její ruce a při dalším stahu k ní “Copak to tu máme?” Doktor se snažil předstírat, že ho nepřekvapuje, co se tu děje, bylo však zjevné, že chce, aby John opustil místnost. Ten se však k tomu neměl a Sabrina očividně na něm lpěla. Zřejmě jí ani nevadilo, že je teď přikrytá jen tenkým prost

Doktor promluvil tichým hlasem: “Pokračuje to velmi dobře, pane Harte. Budete ji ale muset nechat s námi o samotě. Dívat se na to je pro vás příliš otřesné. To vám nemohu dovolit, jak kvůli vám, tak kvůli ní. Musíte teď opustit místnost a nechat nás dělat “Dělat co?” John Harte se na něj hněvivě podíval. “Všechnu práci dělá ona! Jí nevadí, že tu jsem. Vy to nechápete, já jsem jediný člen rodiny, kterého má, jsem její nejbližší přítel… a ona je pro mě všechno. Kdysi jsem pobýval na farmách, vím, jak se ro Doktor vypadal šokovaně. “Tohle je vaše žena, pane Harte.”

“To si dobře uvědomuji, doktore Snowe. A nechci ji zklamat.”

“Tak ji přenechte nám. Domnívám se, že proto jste nás najal.”

John zaváhal; nevěděl, co má dělat. Toužil být se Sabrinou a ta ho chce mít nablízku a neuvádí ji to do rozpaků. Neohlížel se na to, co si kdo myslí, na to byl už příliš starý. K čertu s doktorem Snowem. Pohlédl lékaři pevně do očí. “Jestliže mě zavolá, p

“Dobrá.”

“Je všechno v pořádku?”

“Řekl bych, že ano, ale nemyslím, že to bude brzo, musí sebrat všechny síly. Mohla by to být velice dlouhá noc.” Pak pohlédl ven na vycházející slunce a téměř se usmál. “Vlastně dlouhý den.

Nemyslím, že se vaše dítě narodí před večerem,” dodal a pohlédl n “Jak to můžete tvrdit?”

“Protože vím, jak to chodí. A vím, jak se rodí děti.” A ty ne, naznačil mlčky.

“Ale zdá se, že to tak… tak pokročilo…” John se o Sabrinu znovu začal znepokojovat.

“Obávám se, že ne.”

Když doktor znovu zmizel do místnosti, John měl chuť praštit hlavou do zdi. Dalších pět hodin si myslel, že se zblázní. Chodil sem a tam po chodbě, nahoru a dolů po schodech a po celém domě.

Nakonec vypil dvě brandy a jednu skotskou a přál si, aby mohl je Jonathan Thurston Harte byl pokřtěn ve starém kostele Panny Marie na California Street ve věku šesti měsíců v lednu 1915, kdy celá Evropa byla ve válce. Jeho rodiče uspořádali v Thurstonově domě malou recepci pro přátele. Přišli Crockerovi a Floodovi, Tob “Jaké máme štěstí, moje malá.”

“To opravdu máme.” Nic jiného si v životě nepřála. Má manžela, kterého miluje, dítě, jež zbožňuje, doly jich obou si vedou dobře, přestože je znovu odmítla sloučit. Trvala na tom, že doly mají různý charakter a že by je mohlo poškodit, kdyby se to teď změ

“Každý ví, že jsme manželé a že já řídím oba doly. Jaký je v tom rozdíl?”

“Pro mě v tom rozdíl je.” Sabrina patřila Johnovi, doly však ne, a z nějakého hlubokého vnitřního důvodu, jenž nedovedla vysvětlit, to takto chtěla zachovat, přestože John řídil důl místo ní a dělal to skvěle. Nestěžovala si. Vlastně od chvíle, co se naro

Skoro celé jaro trávili v Napě a Sabrininy sedmadvacáté narozeniny oslavili návštěvou Grange Dance. Tohle léto patřilo k nejkrásnějším, jaké si od mládí pamatovala. Johnovi bylo padesát pět let a jedinou smutnou věc oznámil dopis: Jarní luna nešťastnou ná

Její předtuchy se splnily. V den, kdy se narodil Jonathan, Evropa vstoupila do války. Nic však nenaznačovalo, že by se měla připojit i Amerika. Když Jonathanovi byly dva roky, nezdálo se být reálné, že by se Spojené státy také angažovaly, anebo to alespoň

“Jak bychom mohli zůstat stranou, Johne? Umírají tam po tisících.

Opravdu si myslíš, že jim nepomůžeme? Když to uděláme, jsme blázni, ale když ne, jsme ti nejbezcitnější tvorové na světě.

Nevím, co si mám myslet.”

“Příliš se staráš o politiku. To je ta potíž se ženami, které kdysi pracovaly — nevědí, co si potom samy se sebou počít.” Rád si ji dobíral kvůli její zvídavosti. Sabrina měla spoustu práce s malým Jonem, tolik, že se rozhodla, že nepojede s Johnem do Ne “Jak dlouho bychom byli pryč?” John se na chvíli zamyslel.

“Pravděpodobně tři týdny. Možná čtyři.” Dva týdny, nebo téměř dva, zabere jen cesta přes celou zemi a zpět a Sabrina pouze zavrtěla hlavou.

“Prostě nemůžu. Mohli bychom vzít s sebou Jona?”

John nad tím uvažoval, avšak potom rozumně odmítl. “Umíš si představit deset dní s ním ve vlaku?”

Zaúpěla a oba se zasmáli. “Umím, ale nedovedu si představit, že bych se z toho kdy vzpamatovala.” Jonovi už byly dva roky a nenechal na pokoji nic v dohledu. Bylo to živé, zdravé, šťastné dítě a Sabrina litovala, že už znovu neotěhotněla. Doufala v to od

“Taky nejsem rád.” Nevypadal nadšeně. “Určitě nechceš nechat Jona tady s Hanou?”

“Opravdu to nejde. Zrovna teď je pro ni příliš divoký.” A v Thurstonově domě nebyl nikdo, komu by syna svěřila, přestože tam pobývali často. “Prostě tentokrát nemohu.”

“Tak dobrá.” John si dál dělal plány na cestu. Devatenáctého září šla Sabrina s malým Jonem vyprovodit Johna na nádraží. Políbili ho na rozloučenou, on jim zamával ze soukromého vagonu, v němž cestoval, a pak zamířil na Východ. Sabrina a Jon se vrátili do “Paní Harteová… můžeme vám pomoct?” Uvedli ji do kanceláře prezidenta banky, kde mu vyděšeně podala noviny.

“John odjel včera tímto vlakem. Existuje nějaký způsob, jak zjistit…” Ani se neodvážila ta slova vyslovit. Je možné, že se mu nic nestalo, anebo je mezi oběťmi, o nichž se mluvilo. A jestli ano, ihned se vydá za ním. Než se vrátí, Jonathan bude muset zů

“Zatelegrafujeme naší partnerské bance v Ogdenu, aby nám tu informaci opatřili.” Vlak tam zastavil a dál nejel. Byl příliš poškozený, aby pokračoval v cestě. Ze San Franciska odpoledne vypravili prázdný vlak, aby vyzvedl ty pasažéry, kteří neštěstí přežil

“Co kdybychom zavolali na železnici? Musejí mít seznam obětí.”

Prezident banky znovu přikývl. “Uděláme vše, co budeme moci, paní Harteová. Kde vás zastihneme?”

“Počkám doma, než mi zavoláte, anebo mám zůstat tady?”

“Ne, pošlu jednoho ze zaměstnanců, aby vás zavezl domů, a dám vám zprávu okamžitě, jakmile se něco dozvíme.” Prezident banky byl hrozně rozčilený. Harteovi byli jejich nejlepšími zákazníky, stejně jako předtím otec paní Harteové. Proto doufal, že se při n “John?…” Pod vysokou kupolí zazněl jen šepot. “Je… je v pořádku, že?” Popošla několik kroků, pak se zastavila, a když prezident banky zavrtěl hlavou, rozeběhla se k němu. “Bohužel…”

Chtěl jí to sdělit jinak, přál si, aby seděla, aby mu neomdlela v n

KNIHA TŘETÍ

SABRINA: POZDĚJŠÍ LÉTA 28

Dvouletému Jonathanu Harteovi nebylo možné nijak vysvětlit, že jeho tatínek zemřel. Ještě ani neuměl dobře mluvit a v žádném případě tomu nemohl rozumět. Avšak všichni ostatní to věděli.

Johnovo tělo bylo dopraveno do San Franciska, kde se konal smuteční

Už několikrát jí bylo řečeno, že musí dohlédnout na spoustu věcí v obou dolech, ale nemohla se přimět tam jít. Nechápala, proč tolik bojovala proti sloučení, o něž John tak dlouho usiloval.

Jaký k tomu měla důvod? Co tím chtěla dokázat? Už si na to nemohl “Paní Harteová, musíte přijít,” prosil ji poněkolikáté její předák, když se zastavil v domě v St. Heleně, a ona vždycky přikývla, ale nedostavila se ani zítra, ani pozítří. Po měsíci ji nakonec navštívili oba zoufalí předáci. Tentokrát Sabrina věděla, že

“Paní Harteová… Vím, jak vás bolí, že jste sem teď přišla, ale…”

“Ne, ne.” Zavrtěla hlavou a zoufale se na něj podívala.

“Nechápete to. Už to nemohu dělat… prostě nemohu… Nemám tu sílu jako kdysi…” Nechápali, o čem mluví. Sabrina vzdychla a snažila se zase ovládnout. Nakonec se posadila do židle, kde tak často se

“Nemysleli jsme, že doly budete sama řídit, paní Harteová.” Zdálo se, že ji jejich slova překvapila a přinesla jí i úlevu. Náhle si uvědomila, že to je jedna z věcí, kterých se v uplynulém měsíci bála. Bála se chvíle, až uvidí doly, kde John tolik let pra “Chci, abyste vedli všechno tak jako dosud. Budu se s vámi pravidelně radit a chci vědět o všem, co se děje. Také chci všechny naše doly sloučit.” Věděla, že to měla udělat, dokud žil John, a cítila se provinile, protože mu tak dlouho odporovala, jako by

“Ano, paní.” Všichni přítomní chápali, že chvíli potrvá, než budou připraveny dokumenty, ale aspoň s tím mohli začít. Když napsala řadu poznámek do bloku a podala je každému z nich, zase trochu připomínala starou Sabrinu.

“Kromě toho chci, aby nedošlo k žádným změnám. Pokračujte ve všem, co dělal můj manžel. Nepřeju si, aby se v kterémkoli dole něco měnilo.” V následujících měsících však zjistila, že se v obou dolech vyskytly problémy, zvlášť v Johnově dole. Jeho zisky v n

Do San Franciska teď jezdila zřídka. Thurstonův dům znovu uzavřela a zajížděla tam jen čas od času. Kdykoli přijela na pár dní s Jonem do města, starala se o všechno sama, stejně jako to dělávala za svobodna. Strávili tam jedny Vánoce. To však bylo víc, n

Časem si začala uvědomovat, jak Jon její práci nenávidí. “Jenom pracuješ v těch pitomých dolech, nikdy nejsi doma!” Sabrina věděla, že jí to syn vyčítá, ale to už se psal rok 1926 a s doly zase začaly problémy. Po rtuti byla menší poptávka a Sabrina musel

“To není moje vina, Jone!” Říkala mu to tisíckrát, když na ni křičel, potíž však tkvěla v tom, že se sama dosud cítila jaksi zodpovědná za Johnovu smrt, snad měla pocit, že mohla zemřít s ním. Ovšem co by se v tom případě stalo s Jonem?

“Všichni mí kamarádi si myslí, že jsi divná. Pracuješ víc než jejich tátové.”

“Nemohu si pomoct. Jsem za tebe zodpovědná, synku, a právě teď je těžká doba!” V roce 1928 s těžkým srdcem prodala bývalý Johnův důl a za celou částku, kterou obdržela, nakoupila na burze akcie v naději, že se vložené peníze mnohonásobně vrátí, aby tak je “Takže,” zatajila Sabrina dech a snažila se vypadat co nejklidněji, aby si Jon nevšiml, jak je nervózní. Ale přetvařovat se už uměla dobře, naučila se to za poslední dva a půl roku od krachu na burze. “Kam půjdeš do školy?”

A jak to asi ona zaplatí? Důl téměř nic nevynášel a Sabrina už dlouho uvažovala o prodeji domu v St. Heleně. Když začal Jon chodit do přípravky, přestěhovali se do San Franciska a přinutila Hanu, aby proti své vůli jela na čas s nimi. Teď se Hana znovu vr “Myslím, že asi na Harvard, mami.” Sebevědomě se na ni zazubil a ji to pobavilo.

“Jsi spokojený sám se sebou, viď?” Navzdory všemu se choval jako slušný hoch, a jestliže byl rozmazlený, zavinila to ona sama, dobře to věděla. “Vlastně jsem s tebou spokojená také. Známky jsi měl báječné a zasloužil sis dostat se na všechny ty školy. Opr “Podle mého ano.” Jon se zamračil. Málem se rozhodl pro Yale, ale New Haven považoval za skoro tak pochmurný jako St. Helenu. Chtěl zažít více vzruchu a všichni říkali, že Boston je pohádkový a Cambridge je jen jeho odnož. Společenský život ho zajímal ste “Domnívám se, že pořídit si vůz není právě teď příliš dobrý nápad, Jone.”

“Proč ne?” pohlédl na ni překvapeně. “Potřebuju ho.”

Avšak cosi hluboko v jejím nitru jí prostě nedovolilo přiznat mu pravdu. Pravděpodobně hrdost. “Podle mého názoru se můžeš bez auta obejít, Jone. Vždyť ti, proboha, bude osmnáct teprve v červenci. Ne každý přijíždí do koleje se zbrusu novým modelem A.” Ne

“Vsadím se, že většina kluků přijede vozem. Můj bože, jak myslíš, že budu jezdit po městě?”

“První semestr můžeš jezdit na kole,” navrhla Sabrina a viditelně polkla, “nebo chodit pěšky. O autě si promluvíme příští rok.”

Snad se do té doby situace v dole zlepší, ačkoli Sabrina v to příliš nedoufala. Vinice nic nevynášely už třináct let. Skoro je “Prostě nechápu, jak si to představuješ.” Jon přecházel po pokoji a zarputile na ni hleděl. “Jak si myslíš, že budu vypadat na kole? Všichni se mi vysmějí!”

“To je nesmysl.” Sabrina byla v pokušení jednoduše mu přiznat, jak na tom jsou, ale nikdy to neudělá. Nechtěla ho vylekat a měla příliš mnoho hrdosti. “Jone, polovina země je bez práce. Lidé šetří na všem. Nikoho neudiví, když uvidí trochu hospodárnosti.

“Teď zas mluvíš nesmysly ty. Koho sakra zajímá, že je krize? Nás nepostihla, ne? Tak co se staráme?” Když to Sabrina uslyšela, poznala, že bylo chybou předstírat Jonovi, že vše zůstalo v nejlepším pořádku. Není divu, že je tak necitelný a nerealistický. J

“To je nezodpovědný přístup, Jone. Musíme se starat…”

Přerušil ji. “Já tedy ne, zatraceně. Mě zajímá jen moje auto.”

Vzdoroval, ještě když ho posadila na vlak do Bostonu, kam odjel do školy. Při loučení měla srdce až v hrdle jako vždy, když syna vyprovázela na nádraží — stávalo se jí to od té doby, co zemře Amelii bylo šestaosmdesát let a Sabrina ji stále považovala za elegantní a pozoruhodnou, ale Jonathanovi připadala nesnesitelná.

“Je tak stará, mami.” To bezesporu byla, tajilo se v ní však ještě cosi jiného. Sabrinu mrzelo, že Jon je ještě příliš mladý, V jejím životě nezůstalo nic kromě Jonathana a nekonečně skličující skutečnosti, že co nevidět bude muset prodat důl, a kdyby teď dostala nabídku na koupi vinic, zbavila by se jich také. Kdo by je ale od ní koupil? Nikomu nebyly k užitku. Sabrina nějaký č

Jona opět uviděla až v prosinci 1932. Ihned ji uhodilo do očí, že během několika posledních měsíců na Harvardu se z něho stal muž.

Vypadal dospěle a záhy zjistila, že i jeho názory jsou překvapivě vyzrálé. Všechno na něm bylo dospělé, včetně záliby v děvč Známky si s námahou o něco zlepšil a Sabrině to přineslo ulehčení. Nicméně Jona to opravňovalo znovu přijít s požadavkem, kterého se obávala nejvíc. Už druhý den po příjezdu domů na ni syn začal dotírat, protože čekal jen na vhodnou příležitost.

“Dobrá, m

“Klíčky jsou dole, miláčku,” usmála se na něj. Neměla nic proti tomu, aby jezdil jejím vozem, nikdy nic nenamítala. Jenže teď ji polekal výraz jeho obličeje.

“Tohle ne. Nové, moje.” Srdce jí ztěžklo. Právě prohlížela výkazy z dolu; bylo to zoufalé. Aby se dostali z té propasti, potřebují pořádnou válku. Sabrina se cítila provinile, že si něco takového přeje, avšak získala přesvědčení, že válka by prospěla celé “Myslím, že zrovna teď auto nepotřebuješ.” Nemohla na to ani pomyslet.

“Proč ne?” Hleděl na ni zuřivě. Bylo mu osmnáct a půl roku a choval se sebejistě jako dospělý muž.

“Musíme o tom diskutovat právě teď? Nemůže to počkat?”

“Proč? Jako obvykle utíkáš do práce?” Vlastně se skutečně chystala odjet do St. Heleny na kontrolu dolů. Její předák stále ještě řídil vše za ni. Trávila tam však spoustu času a pokoušela se sama uvést věci do pořádku. Nemohla tuto odpovědnost přenechat n

“Není hezké, že to říkáš, Jone. Vždycky jsem u tebe byla, kdykoli jsi mě potřeboval.”

“Kdy? Když jsem spal? Byla jsi moc unavená, abys se mnou jen promluvila, když jsi přišla domů.” Jeho výčitky ji šokovaly.

Zbytek prázdnin jí nedal pokoj, ale snažil se marně. Po jeho odjezdu na Východ byla vyčerpaná jeho útoky a cítila se provinilejší než

Jon přijel domů v polovině července a tento rok neměli kde trávit prázdniny. Dům v Napě Sabrina prodala a zbyl jí pouze Thurstonův dům. Mluvila o tom, že s Jonem pojedou k jezeru Tahoe. Znovu mu však odmítla koupit auto a Jon se tak rozzlobil, že odjel k Ne však nadlouho. Tohle zimní období bylo nesmírně kruté. Z dolu nedostávala žádné peníze, z nichž by platila své a Jonovy výdaje.

Důl začínal prodělávat, kromě hlavní šachty byl uzavřen, a když se Jon o Vánocích vrátil do Thurstonova domu, zjistil, že ta “Proboha, zbláznila ses? Co si pomyslí lidé?” Jeho slova ji ranila, ale byl to zoufalý rok a Sabrina nevěděla, co si počít.

Vinice byla na prodej, avšak nikdo ji ještě nekoupil, a Sabrina žádné jiné příjmy neměla. Konečně nastal čas, aby mu vše objasnila.

“Nemohu si pomoct, Jone. Důl je před uzavřením. Musela jsem něco podniknout, abych získala nějaké peníze. Ty sám máš mnohem větší výdaje než já.” Jeho život v Cambridgi vypadal jako jedna nekonečná party s podivnými přáteli. Sabrina si na to nikdy nestěžo

“Uvědomuješ si, že sem nemůžu pozvat nikoho z přátel? Můj bože, vypadá to tu jako bordel, prokristapána.”

Víc už nemohla vydržet. “Podle peněz, které utrácíš na Východě, předpokládám, že jsi jich viděl celou řadu.”

“O tom mi teď nedělej kázání!” zařval na ni jednou pozdě v noci.

“Stala se z tebe bordelmamá z Thurstonova domu, co?” Udeřila ho do tváře a udělalo se jí z toho nevolno. Vztahy mezi nimi zůstaly napjaté a Sabrině se téměř ulevilo, když jí Jon oznámil, že “S kým bys jel?” Jaksi samo sebou se rozumělo, že ona zůstane doma. Vzhledem k tomu, že mu bylo téměř jedenadvacet, ani na pozvání nečekala. Někdy ji však zneklidňovalo, že nic neví o lidech, s nimiž její syn tráví čas ve škole. Doufala jen, že to jsou sl

“Tak můžu jet?”

“Kam?” Sabrina byla tak unavená, že zapomněla, o čem syn mluví.

Žila v neustálém napětí. Nezbylo jí vůbec nic kromě domu, v němž právě seděli, jejích vinic a šperků, které kdysi patřily Camille.

Neměla žádné příjmy, žádný příslib lepších časů. V několika “Do Evropy, mami.”

“Nikdy jsi mi neřekl, s kým chceš jet.”

“Jaký je v tom rozdíl? Stejně neznáš jejich jména.”

“To je tvoje vina.” Ale snad je zná Amelia. Ta si všechno pamatuje. Pravděpodobně zná každého na celém východním pobřeží, každého, kdo něco znamená anebo kdysi znamenal. “Proč jsi mi neprozradil jména svých přátel, Jone?”

“Protože mi už není deset,” zabručel a vyskočil z křesla, v němž naproti ní seděl. “Tak pustíš mě, nebo ne? Už mě unavuje hrát s tebou tuhle hru.”

“A co je to za hru?” Hlas měla jako vždy velmi klidný a neřekla mu nic o prožitém zármutku nebo o napětí posledních let. Nikdy na sobě nedala nic znát, avšak kdyby se někdo pozorně podíval, ta bolest se zračila v jejích očích, skrývala se v jejím srdci, v “Jonathane, jestli tolik toužíš po cestě do Evropy, proč si na čas neopatříš v Cambridgi nějakou práci?”

Užasle na ni pohlédl, nepokrytou zuřivost v očích. “Proč si zatraceně neopatříš práci ty, místo abys pořád brečela, jak jsi chudá?”

“To že dělám?” Slzy jí vstoupily do očí. Ranil ji do hloubi duše.

Tolik se snažila nestěžovat si! Jon vždycky věděl, jak ji bolestně zasáhnout. Sabrina se unaveně postavila. Byl to dlouhý, předlouhý den. Snad má Jon pravdu. Možná by si měla opatřit práci.

“Na škole to tak nevypadá. Každý má všechno, co chce, kromě mě.”

Zase to auto. Všechno ostatní, co potřeboval, mu dala a oba vědí, že mu posílá pěkné kapesné. Ale nemá auto… A teď se namanul ten výlet do Evropy… Opravdu musí něco podniknout, aby opatř “Uvidím, co se dá dělat.” Když Jon znovu odjel do školy, lámala si Sabrina hlavu, jak by mohla získat nějaké peníze. Bylo téměř nemožné dostat v této době zaměstnání. Psal se rok 1935 a ekonomika byla zbídačená už léta. Sabrina navíc neuměla psát na stroj

Sabrině to vlastně vůbec nevadilo. Najednou ji napadlo, jestli by ten člověk nechtěl koupit její vinice. Teď s nimi nemohla nic dělat, protože byly hrozně zanedbané a sama to už nezvládala.

Prohibice trvala příliš dlouho. Čtrnáct let zničilo její sen o vý “Mohu pro vás něco udělat?” usmála se na něj a on se na ni zadíval. Zatvářil se překvapeně, pak pobaveně, a když promluvil, všimla si, že má francouzský přízvuk.

“Paní Harteová?” Přikývla a on se usmál.

“Jsem André de Vernay, přítel paní Goodheartové z New Yorku.

Předpokládám, že vám psala.” Sabrině na okamžik vypověděla paměť, ale pak si vzpomněla na dopis, který ji Amelia poslala před mnoha týdny, a s úsměvem mu pohlédla do očí, které měly téměř stejno “Prosím, pojďte dál.” Podržela mu bránu otevřenou a on vešel dovnitř a rozhlédl se po zahradách, jež se rozkládaly široko daleko. “Málem jsem zapomněla… bylo to už tak dávno…”

“Zdržel jsem se ve Francii.” Návštěvník se choval hrozně zdvořile a vypadal velice elegantně a upraveně. Zatímco ho Sabrina vedla k domu, omlouval se jí, že nejdřív nezatelefonoval, a pak si nemohl pomoct a zeptal se: “Vy tu všechno děláte sama?” Vypadal “Všechno.” Prohlásila to s jistou pýchou, přestože bývalo snazší, když sama všechno nedělala. “Předpokládám, že mi práce prospívá,”

pokračovala ironicky. “Posiluje charakter.” Napjala paži, jako by předváděla své svaly. “Bicepsy taky. Ani bez jednoho se n “Ano. Ne… chci říct…” Zdálo se, že se jeho oči propalují do jejích. Vypadalo to, jako by urazil celou tu cestu, jen aby s ní promluvil, a to ji pobavilo. Byl tak nabitý elektřinou, tak prudký, tak očividně nedočkavý. Překypoval nápady a chtěl se s ní “Ano.”

“Chci tam pěstovat nejlepší francouzská vína.”

Mírně se na něj usmála, nalila mu čaj a pak si sedla naproti němu a nalila i sobě. “To jsem kdysi také chtěla dělat.”

“A proč jste změnila svůj názor?” Tvářil se zaujatě a ona na něj pohlédla a přemýšlela, proč ho Amelia vlastně za ní poslala. Byl to velmi pozoruhodný muž. Hezký, vysoký, aristokratický a zjevně inteligentní. Sabrina si návštěvníka prohlížela, jak sedí v “Nezměnila jsem názor, monsieur de Vernay, jen jsem dělala něco jiného. Před několika lety postihla údolí ošklivá plíseň a zničila všechnu naši révu a pak přišla prohibice. Celých čtrnáct let bylo zbytečné na pěstování hroznů i jen pomyslet a teď…

vinic

“A teď?” Ten muž energií přímo sršel a zdálo se, že očekává, že i všichni ostatní jsou takoví.

Sabrina pokrčila rameny. “Doly jsem prodala, ty časy jsou pryč.”

“Jaké doly?” zaujalo ho to. Amelia mu o Sabrině prozradila velmi málo a počínala si při tom téměř tajemně. “Je to báječné děvče a o tom údolí ví všechno, co kdo potřebuje. Promluv s ní, André.

Nenech ji uniknout.” Bylo zvláštní takhle mluvit o ženě, a pře “Na rtuť.”

“Bohužel,” pravil omluvně, “o tom vím velmi málo. Řídil vám je někdo?” Nejspíš ano. Sabrina se zasmála, zavrtěla hlavou a najednou vypadala velmi mladě. Byla to dosud hezká žena, i v té své zahradnické výstroji, a nešlo odhadnout, kolik jí je let.

Sabrina

“Nějaký čas jsem je řídila sama. Něco přes tři roky, po otcově smrti.” Na Andrého de Vernay to udělalo dojem. To nebyl pro ženu žádný malý úkol. Amelia měla pravdu. Je to skvělá žena a jistě byla i skvělá dívka. To vytušil i teď. “A pak pro mě řídil doly “Ta práce vám jistě chybí.”

Přikývla a bez rozpaků se mu přiznala: “Ano.”

Znovu se napil čaje a pak se na ni usmál. “Kdy mi ukážete své pozemky, paní Harteová?”

Zasmála se a zavrtěla hlavou. “Ach ne, to bych vám neudělala.

Ráda vám ale řeknu, na koho se tam máte obrátit, chcete-li koupit dobrou půdu pro vinice. Mělo by jí tam být na prodej dost.” Tvář jí při pohledu na něj zvážněla. “Lidem se tu v současné době v “To je všude stejné, paní Harteová.” Ve Francii se jim nedařilo lépe. Jen v Německu pod Hitlerovým vedením zaznamenali určitý hospodářský pokrok, ale bůhví, co ten šílenec udělá. André mu nevěřil. A třebaže se Američané domnívali, že Hitler je neškodný, A

“Proč?” Zdálo se jí, že to je velice odvážné rozhodnutí, a nemohla se ubránit, aby se nezeptala.

“Nedůvěřuji tomu, co se teď děje v Evropě. Hitlera považuji za skutečnou hrozbu, i když se mnou souhlasí velmi málo lidí.

Myslím, že se řítíme do další války, a raději bych ji přežil tady.”

“A když k válce nedojde? Vrátíte se zase?”

“Možná. Možná ne. Mám syna a chtěl bych, aby sem také přijel.”

“Kde je teď?”

“Lyžuje ve Švýcarsku.” Zasmál se. “Ach, ten těžký život mládí!”

Sabrina se zasmála také.

“Kolik mu je let?”

“Čtyřiadvacet. Pracoval se mnou na vinicích dva roky. Vystudoval na Sorboně a pak se vrátil do Bordeaux, aby mi pomáhal. Jmenuje se Antoine.” Bylo vidět, že je na svého syna pyšný, a Sabrinu to dojalo.

“Jste velmi šťastný. Mému synovi bude letos dvacet jedna, je na univerzitě na Východě a vážně bych ráda věděla, jestli někdy bude zase žít v San Francisku. Zdá se, že si Východ zamiloval.”

“To přejde. Antoine si zpočátku myslel o Paříži totéž, ale teď mi tvrdí, že je hrozná. Je mnohem spokojenější v Bordeaux. Je takový venkovan, že by se mnou nejel ani do New Yorku. Všichni mají vlastní představy, ale nakonec,” zazubil se, “se z nich zase v “Říkejte mi Sabrino, prosím. Ne, vůbec ne. Jen jsem myslela na to, že snad máme čas zajet do Napy hned. Ráda bych vám ukázala některé z těch oblastí sama. Jaký máte dnes program?”

Vypadal dojatě. “Byl bych moc rád, ale určitě vás zdržuji od něčeho jiného.”

“Jen od stříhání plotu. Beztak jsem v Napě už nějaký čas nebyla a skutečně by mě těšilo zajet tam s vámi.” Aspoň tolik může udělat pro starou přítelkyni svého otce. Amelia k ní byla laskavá mnoho let. “Mimochodem, jak se má Amelia?” Položila šálky do výle “Velmi dobře. Stárne a je trochu křehčí, samozřejmě, ale vzhledem k tomu, že jí právě bylo osmdesát devět, je v každém směru pozoruhodná. Stále jí to velmi dobře myslí,” zasmál se, “vždycky s ní rád debatuji. Nikdy nevyhraju, ale je to diskuse, která mě p “Myslím, že můj otec Amelii tajně miloval. A když jsem vyrůstala, byla ke mně hrozně hodná. V jistém smyslu mi nahrazovala matku.

Moje vlastní zemřela, když mi byl rok.” Přikývl, zamyslel se nad tím a Sabrina se omluvila a šla se nahoru převléct. Když se Do St. Heleny dorazili za dvě a půl hodiny. Sabrina se zhluboka nadechla čerstvého vzduchu. Pohlédla na zářivě zelené pahorky a cítila se po dlouhé, předlouhé době jako znovuzrozená. Od chvíle, co prodala dům a doly, v Napě vůbec nebyla a teď si uvědomila “Chápu, jak vám je. Přesně tak se cítím, pokud jde o Bordeaux…

nebo Médoc…” Miloval ta místa stejně jako Sabrina milovala toto údolí, jež sehrálo tak významnou roli v jejím životě. Bylo vzrušující jen tudy projíždět. Cestou mu ukazovala různé věci…

“Bývalo to tu krásné.” Ukazovala rukou, jmenovala různé druhy révy, kterou pěstovala, a vyprávěla mu o plísni a prohibici, kvůli níž tady vinařství téměř zaniklo. “Nemyslím, že s tím ještě někdy budu něco dělat.” Patřily jí dva tisíce akrů půdy ležící lad

“Máte tady zlatý důl, paní Harteová,” pravil zamyšleně a ona zavrtěla odmítavě hlavou.

“Snad dřív, ale teď už ne. Všechno má menší cenu než kdysi.”

Myslela na doly, které musela uzavřít, a na to, že tyto vinice bývaly tak dobře udržované. Teď byly téměř k nepoznání.

Rozesmutnilo ji to. Její návrat účinkoval jako dvojsečný meč: příchod do kr

“Koupil bych ji od vás,” řekl André a přidržel jí dveře vozu, “ale to by bylo jako ukrást to dítěti. Myslím, že vůbec nechápete, jakou vlastníte půdu, milá přítelkyně.” Byla to úrodná půda jako v Médocu a podle její kvality, podle klimatu, teploty a vzhle

“Myslíte to vážně?” Viděla mu na očích, že ano, a nakonec mu nabídla pomoc. Znala tu každého. Zavedla Andrého do nejlepší kanceláře se zemědělskými realitami, kde si pohovořil s několika lidmi a zjistil, že hned vedle Sabrininých pozemků je na prodej přes

“Co byste řekla, Sabrino, kdybych vás požádal, abyste mi prodala váš pozemek?”

“Místo toho, co jsme právě viděli?” zatvářila se překvapeně.

“Navíc. Ostatně mám ještě lepší nápad.” Čekala, co uslyší, zatímco pokračoval: “Mohli bychom být společníci. Obdělával bych pro vás taky vaše pozemky. Vlastnili bychom neuvěřitelnou vinici.” Sabrině se na okamžik roztančily oči. Právě tohle si vždycky přá

“Myslíte to vážně?”

“Samozřejmě.” Vtom k nim přistoupil prodejce a André během chvilky dojednal cenu a uzavřel dohodu, k velké úlevě toho muže.

Jeho rodina se teď bude mít dobře díky provizi, kterou dostane: musel živit čtyři děti.

André se pak znovu obrátil na Sabrinu. “A co vy?”

Nastala nekonečná odmlka. Oba zatajili dech a Sabrina cítila rozechvění, jaké nepocítila už dávno. Vzrušení z podnikání, činorodé práce, vlastnictví, z kupování a prodávání. Vážně zavrtěla hlavou. “Neprodám vám to, André.”

Instinktivně to očekával. “Necháte mě obdělávat vaši půdu a stát se vaším partnerem?” Dohromady jim bude patřit šest tisíc akrů, obrovský kus země. Teď přikývla a oči jí zářily stejně jako jemu.

V té chvíli se zrodilo jejich přátelství.

“Ano.” Potřásli si rukama, zatímco obchodník je pozoroval s pocitem, že se stal svědkem historického okamžiku. Příliš se nemýlil. Po chvíli mu André vypsal šek jako zálohu na právě zakoupený pozemek. Teprve nyní ho však napadlo, že potřebuje i dům.

Předtím na to ani nepomyslel, teď ale na Sabrinu překvapeně pohlédl. Bude muset někde se synem bydlet. Mohou se uskrovnit a zpočátku si najmout něco malého. Ve Francii v Médocu zanechával André malý elegantní zámek a velké pozemky. Byl však ochoten všechn

Krátce po osmé zastavili v restauraci u silnice, aby si dali něco k jídlu, a oba vyhladověle jedli hamburgery a pili pivo. Sabrina mu přitom vyprávěla o údolí Napa, jaké kdysi bývalo, jak se na to sama pamatovala.

“Tady jsem se narodila, v St. Heleně, v otcově domě.”

“Ještě ho máš?”

“Prodala jsem ho,” podívala se na něj upřímně, vždyť neměla co skrývat, “abych mohla dát syna na studia. Když se v roce 1929

zhroutila burza, bylo mu patnáct. O tři roky později jsem ho poslala na univerzitu na Východ. Ztrácela jsem doly, při krachu jsem

“A ty? Co ti dává on?” Chtěla říct “lásku”, avšak nebyla si tím vždy jistá. Předpokládala, že něco jí Jon přesto dává: pocit útěchy, když přijede domů, pocit, že někde v tomhle světě je někdo, kdo ji miluje, třebaže on to nikdy nedal najevo. Víc se zajíma

“Vlastně si nejsem jistá, André. Nejsem si jistá, že děti rodičům něco dávají, kromě radosti z toho, že vědí, že jsou jejich.”

“Ach.” Pokýval hlavou a zase vypadal velice francouzsky. Usmál se na ni a položil sklenici. “Dopřej mu pár let.” Zasmála se, když si připomněla některé hádky, které se synem mívala.

“To může trvat ještě dost dlouho. Co bude s těmi pozemky? Co podnikneš?” Fascinovala ji vážnost, jakou projevoval pokaždé, když o tom mluvili. André byl rozhodnutý opustit Bordeaux a přestěhovat se sem. “Opravdu si myslíš, že to ve Francii bude tak zlé, A

“Ještě horší. Vím to naprosto určitě. Mluvil jsem o tom s Amelií v New Yorku celou noc. Tvrdí, že Francouzi jsou příliš chytří, aby se nechali zdolat, ale já se domnívám, že se Amelia tentokrát asi mýlí. Politicky jsme nemocní, ekonomicky nejsme silní a v “Pro mě je už pozdě. Nejsem žádná podnikatelka, André.” A zaplatila za to vysokou cenou — hněvem svého syna.

“Já nevím. Prostě vidím, že tě to zajímá stejně jako mě. Připadá ti to bláznivé?”

“Trochu.” Usmála se, zatímco číšnice jim nalila čerstvou kávu.

André zřejmě pil hodně kávy a taktně zašeptal, že nechutná tak úplně jako káva ve Francii. Toto zdrženlivé vyjádření vyvolalo Sabrinin smích, ale chtěla slyšet něco víc o jeho představách.

“O čem přemýšlíš, André?”

Krátce se nadechl a znovu odložil šálek s kávou. “Jak by se ti líbilo koupit takový kus půdy se mnou, abychom byli skutečně rovnocennými partnery? Všechno fifty-fifty.”

Nad tím americkým výrazem se hlasitě rozesmála. “Koupit s tebou?

André, ty nic nechápeš. Stěží udržuji syna na studiích, nezbylo mi skoro nic kromě domu ve městě a toho kusu džungle v Napě, který jsi viděl. Jak bych mohla koupit pozemek s vinicemi?” Jedna Vypadal zklamaně, ještě se však nevzdával. “Nevěděl jsem… jen jsem myslel…” V modrých očích měl galský třpyt a Sabrina si znovu uvědomila, jak se jí André líbí. V mnoha směrech to byl pohledný muž a jeho štíhlá, pružná hezká postava ho dělala mladší,

“Už léta jsem se tím nezabývala, André. Když jsem byla mladá, představovala jsem si, že budu pěstovat skvělá francouzská vína právě tady, ale,” zasmála se sama sobě, “před kolika lety to bylo? Před patnácti? Pětadvaceti? Nebyla bych ti vůbec k ničemu.”

Ud

Když o něm Sabrina přemýšlela, uvědomila si, že se jí líbí, a přála mu úspěch. Člověk musel obdivovat muže jeho věku, který opustí zemi, kde se mu dobře daří a kde už dosáhl všeho, čeho chtěl, a vydá se na místo vzdálené šest nebo sedm tisíc mil, aby zača

Sabrina o jeho návrhu znovu přemýšlela druhý den ráno a litovala, že ten pozemek nemůže koupit… Kdyby prodala všechny zahrady kolem Thurstonova domu, dostala by dost na zaplacení posledního Jonova školního roku a ještě by jí hodně zbylo. Měla v plánu zb “Mohu do toho s tebou jít, André!” Zprostředkovatel se domníval, že Sabrina dostane nabídku na své parcely na Nob Hillu do druhého dne. Dva projektanti na to čekali už léta a byli ochotni zaplatit slušnou cenu. Znamenalo to sice, že bude mít kolem domu ně “Co? Cože? Co říkáš?… Pomalu, pomalu…” Smál se s ní, jistý si tím, že se přihodilo něco úžasného, třebaže neměl ani ponětí, oč jde.

“Dobrá, promiň. Především, jak to dnes šlo?”

“Fajn. Skvěle.” Zdálo se, že je také vzrušený. “A už vím, jak to uděláme. Koupím ten pozemek, prodám ti osm set akrů a ty mi zaplatíš, až budeš moct. Třeba za pět let, jestli chceš. Do té doby oba z našich vín zbohatneme.” Smál se a Sabrina zářila radostí

“To nemusíš dělat. Také jsem o tom přemýšlela.”

Začala mu to vysvětlovat a vtom ji napadlo něco lepšího. “Poslyš, nechtěl bys sem přijet na trochu brandy? Ráda bych s tebou něco prohovořila.”

“Ach…” Velice ho to zaujalo a proti sklence brandy také nic nenamítal. “Není moc pozdě? Je už po desáté.” Nevydržela by čekat na ten rozhovor až do příštího dne. Celé odpoledne se cítila jako vzrušené dítě. André souhlasil, že si vezme taxi, a za pár mi “Dostala jsem nápad… jak získat ten pozemek v Napě.”

Viděl, jak jí jiskří oči, a téměř se neodvažoval doufat. Byl zvědavý, proč ho sem pozvala. Možná mu předvede nějaký zázrak.

“Sabrino, už mě nenapínej,” zašeptal a ona na něj pohlédla a instinktivně věděla, že se její život co nevidět změní, jak se stalo j

“Chci s tebou koupit ten pozemek.”

Podívali se na sebe dlouhým upřeným pohledem. “Můžeš si to dovolit? Myslel jsem…”

“Přemýšlela jsem o tom celou včerejší noc a dnes jsem telefonovala na několik míst. Musím prodat parcely se zahradami kolem Thurstonova domu, abych mohla zaplatit synovi školné na Harvardu na příští rok.” Byla k němu bolestně upřímná, avšak neměla důvod c

“Já také.” Na dlouhý okamžik se na ni zahleděl a pak k ní pozdvihl svou sklenku. “Na společný úspěch, madame Harteová!”

V očích měl vážnost, jakou u něj předtím spatřila jen vzácně.

Rovněž pozvedla svou sklenku.

Potom se znovu zamračila. Dobře si uvědomovala, že budou mít spoustu práce, to ji však těšilo. “Kdo bude kultivovat révu?

Přivezeš sem lidi z Francie?”

“Přestěhují se sem tři muži a syn. Nás pět udělá všechno potřebné. Bude-li to nutné, můžeme najmout místní síly. Proč se ptáš? Chceš dobrovolně česat hrozny, milá přítelkyně?” Předklonil se, uchopil její ruku do své a usmál se jí do očí. “Myslíš to všechn

“Nikdy jsem nebyla vážnější. Mám pocit, jako bych znovu ožila.”

Stojaté vody jejího života se opět rozčeřily. Sabrina si uvědomila, jak nesmírně postrádala nějakou činnost, možnost řídit doly, něco budovat. V posledních letech jen pozorovala, jak zbytky t

“Ah non!” Zatvářil se rozzlobeně a zavrtěl hlavou. “Jsi úplně na omylu, Sabrino. Jestli tu půdu koupíme, budu já tvým dlužníkem, do konce života.” S přimhouřenýma očima si stejně jako ona v duchu promítal ten sen. “Jednou dosáhneme obrovského úspěchu…

J

Sabrině se chtělo plakat. Byla tak šťastná, když ho poslouchala!

Přesně tohle chtěla celé roky dělat a on jí to teď nabízí. Amelia k ní Andrého poslala jako posla osudu, jenž ji znovu probudil k životu. On byl ten největší dar.

V příštích třech dnech si oba počínali jako šílení: navštěvovali banky, jednali o svých nemovitostech, znovu si zajeli prohlédnout pozemek, mluvili s majiteli, pak opět s bankami a nakonec se dvěma projektanty, kteří chtěli koupit její zahradní parcely. J

“Víš, že jsme oba hrozní blázni?” Vypadala a cítila se zase jako mladá dívka a jemu to slušelo víc než jindy, protože byl opálený, jak strávil několik odpolední venku při prohlídce pozemku v Napě.

Sabrina si to však ani neuvědomovala, neboť byla hrozně vz Slíbil, že jí zavolá z New Yorku a zatelegrafuje z Bordeaux.

Čekala ho tam spousta práce, doufal ale, že se vrátí během měsíce. “Za čtyři týdny. Nanejvýš za pět.”

“Do té doby ti najdu dům a bude-li nejhůř, můžeš bydlet v Thurstonově domě.”

“To by mohlo být moc hezké.” Rozesmál se, když si představil své dělníky z Médocu, jak se stěhují do elegantního sídla na Nob Hillu. “Ještě ti z toho uděláme venkovskou chalupu.”

“To by mi nevadilo.” Sabrina mu popřála štěstí a zamávala mu.

Když se vlak dal do pohybu, na kratičký okamžik pocítila úzkost.

Vzpomněla si na vlak před devatenácti lety, který nikdy nedojel do Detroitu.

Ale život nemůže být zas tak krutý. Tentokrát skutečně nebyl.

Přesně za pět týdnů šla Sabrina znovu na nádraží přivítat Andrého, Antoina a tři muže. Našla pro ně malý prostý venkovský dům stojící nedaleko jejich pozemků. Časem si André s Antoinem mohou po

Jon přijel domů až v červnu. Od příjezdu Andrého a Antoina už uplynulo šest týdnů. Všichni právě trávili pár dní v Thurstonově domě, protože se měli zúčastnit nějaké schůze v bance ohledně půjček, které si chtěli vzít. Hluk doléhající sem zvenčí byl nesne

“Další nájemníci, drahá matinko?” Chtěla ho pokárat za tón, jaký použil, a rozzlobeně se na něj podívala.

“Sotva, Jone. To je André a Antoine de Vernay. Psala jsem ti o vinicích v Napě, do nichž jsme investovali.”

“Připadá mi to jako nesmysl.” Jonathan se nápadně lišil od Antoina, který ji přivítal tak upřímně. Bylo zjevné, že Jon se jimi cítí ohrožený. Jeho matka zase flirtovala s podnikáním a to mu znovu připomnělo, jak v mládí její práci hrozně nenáviděl.

Antoin

“Pokud budu ve městě, můžeš používat můj vůz, drahoušku. Budu jezdit tramvají.” André je poslouchal jedním uchem, zatímco vyřizoval v knihovně nějaké telefonáty. Překvapovalo ho, jakou má Sabrina s tím hochem nekonečnou trpělivost. Byl to však její jediný

“Vždyť jsi to dělala pro něj! Já jsem měl stejný problém s Antoinem, když zemřela Eugénie, ale musel to pochopit. Zůstal jsem na všechno sám. A ty jsi měla nesmírnou zodpovědnost, Sabrino. To Jon určitě chápe.”

“Když se mu to hodí, tak ano,” usmála se Sabrina na svého společníka a přítele. Znala svého syna dobře, a přestože ji to občas uvedlo do rozpaků, věděla také, jak je rozmazlený.

Rozčilovalo ji, že se s ní hádá kvůli autu před Andrém.

“Cožpak si, proboha, nemůžeme koupit další vůz?”

“Víš, že si to právě teď nemůžu dovolit, Jone.” Snažila se mluvit tiše, avšak on odmítal dělat totéž.

“Proč ne, ksakru? Kupuješ všechno možné, půdu v Napě, vinice a bůhvíco ještě.” Byl krutě nespravedlivý, pro sebe si Sabrina nekoupila nic celá léta, a i když její šaty byly zjevně dobře šité, očividně vyšly z módy. André si toho všiml a dobře si uvědomova

“Jone, jsi nespravedlivý. Prostě jezdi s mým vozem, prokristapána.” Dávala nyní svůj vůz do nedaleké garáže, kterou si pronajala od přátel. Její vlastní garáž byla stržená při úpravě té části pozemku, která teď patřila stavitelům.

“Jak vůbec můžeš čekat, že to tu při všem tom kraválu vydržíme?”

křičel na ni přes ten hluk. Teprve když stavební ruch v noci ustal, Sabrina si uvědomila, jaký rámus stavaři nadělají. Za poslední měsíc si na to zvykla, ale podle informací, které se jí pod

“Lituju, Jone, nepotrvá to věčně a ty budeš stejně většinou pryč.” Něžně se na něj usmála. “Až příští rok skončíš školu, bude tu už klid.”

Slyšitelně si vzdychl a pohlédl na ni. “Doufám. A teď, co bude s tím autem? Můžu si ho vzít dnes odpoledne?”

“Ano, můžeš.” Chtěl si vyjet s jednou dívkou, známou jednoho přítele, posluchačkou druhého ročníku v Mills.

“Povečeříš s námi dnes večer?” Sabrina často večeřela s Antoinem i Andrém a přála si, aby je Jon oba poznal, ale ten už měl jiné plány. Zavrtěl hlavou a vstal.

“Bohužel nemůžu.” A pak vrhl rychlý pohled na matčina přítele.

André stále telefonoval a Jon se domníval, že ho nemůže slyšet.

“To je tvoje nová láska?” Díval se významně matce do očí, až se začervenala, a on mohl podle jejích sevřených rtů usoudit, že jí “Těžko, Jone. Je to můj obchodní partner. A byla bych ráda, kdybys lépe poznal jeho samotného i jeho syna.”

Jonathan pokrčil rameny. André i Antoine ho ani v nejmenším nezajímali. Považoval je za jakési venkovany z Francie, jak soudil podle jejich zájmu o půdu, podle toho, že pocházeli z Bordeaux, podle prostého oblečení. Fakt, že jsou urozeného původu, zcela o

“Proč jsi vůbec udělala takovou šílenost?” ptal se jí Jon znovu, když se večer sešli, a ona spatřila v jeho očích výčitku, jako by dělala něco, co se nehodí, anebo ho zanedbávala jako tehdy, kdy řídila doly. Jon však nedávno oslavil jedenadvacáté narozeni “Jone, půjde to dobře. Slibuju ti to. Budeme vyrábět nejlepší vína ve Státech.”

Pohlédl na ni a znovu pokrčil rameny. “No a co? Stejně radši piju skotskou.”

Sabrina podrážděně vydechla. Někdy se choval nemožně. “Naštěstí ne každý s tebou souhlasí.” Vtom si Jon na něco vzpomněl a se zvlášť lhostejným výrazem se otočil k matce.

“Mimochodem, nějací mí přátelé budou příští týden projíždět městem.”

Sabrina se zamračila. Zamyslela se a pak na něj pohlédla. “Ale ty budeš v Tahoe, ne?”

“Ano. Jen jsem si myslel, že by se tu mohli zastavit a pozdravit tě.” Bylo to poprvé, co něco takového navrhl. Najednou ji napadlo, zda se nejedná o nějakou dívku. Plaše se na syna usmála.

“Je to někdo, na kom ti obzvlášť záleží?”

“Ano.” Pak si Jon uvědomil, co má Sabrina na mysli, a rychle zavrtěl hlavou. “Ne, ne, ne takhle… Je to jen přítel… To nic, však uvidíš…” Na okamžik se domnívala, že v jeho očích zahlédla provinilý výraz, ale tentokrát si nebyla jistá, protože Jon ih “Jak se jmenuje?” volala za ním Sabrina.

“Du Pré.” Sabrina se ještě chtěla zeptat na nějaké podrobnosti, ale před Jonovým odjezdem k jezeru Tahoe na to nenašla čas.

29

Do St. Heleny dorazili za dvě a půl hodiny. Sabrina se zhluboka nadechla čerstvého vzduchu. Pohlédla na zářivě zelené pahorky a cítila se po dlouhé, předlouhé době jako znovuzrozená. Od chvíle, co prodala dům a doly, v Napě vůbec nebyla a teď si uvědomila “Chápu, jak vám je. Přesně tak se cítím, pokud jde o Bordeaux…

nebo Médoc…” Miloval ta místa stejně jako Sabrina milovala toto údolí, jež sehrálo tak významnou roli v jejím životě. Bylo vzrušující jen tudy projíždět. Cestou mu ukazovala různé věci…

“Bývalo to tu krásné.” Ukazovala rukou, jmenovala různé druhy révy, kterou pěstovala, a vyprávěla mu o plísni a prohibici, kvůli níž tady vinařství téměř zaniklo. “Nemyslím, že s tím ještě někdy budu něco dělat.” Patřily jí dva tisíce akrů půdy ležící lad

“Máte tady zlatý důl, paní Harteová,” pravil zamyšleně a ona zavrtěla odmítavě hlavou.

“Snad dřív, ale teď už ne. Všechno má menší cenu než kdysi.”

Myslela na doly, které musela uzavřít, a na to, že tyto vinice bývaly tak dobře udržované. Teď byly téměř k nepoznání.

Rozesmutnilo ji to. Její návrat účinkoval jako dvojsečný meč: příchod do kr

“Koupil bych ji od vás,” řekl André a přidržel jí dveře vozu, “ale to by bylo jako ukrást to dítěti. Myslím, že vůbec nechápete, jakou vlastníte půdu, milá přítelkyně.” Byla to úrodná půda jako v Médocu a podle její kvality, podle klimatu, teploty a vzhle

“Myslíte to vážně?” Viděla mu na očích, že ano, a nakonec mu nabídla pomoc. Znala tu každého. Zavedla Andrého do nejlepší kanceláře se zemědělskými realitami, kde si pohovořil s několika lidmi a zjistil, že hned vedle Sabrininých pozemků je na prodej přes

“Co byste řekla, Sabrino, kdybych vás požádal, abyste mi prodala váš pozemek?”

“Místo toho, co jsme právě viděli?” zatvářila se překvapeně.

“Navíc. Ostatně mám ještě lepší nápad.” Čekala, co uslyší, zatímco pokračoval: “Mohli bychom být společníci. Obdělával bych pro vás taky vaše pozemky. Vlastnili bychom neuvěřitelnou vinici.” Sabrině se na okamžik roztančily oči. Právě tohle si vždycky přá

“Myslíte to vážně?”

“Samozřejmě.” Vtom k nim přistoupil prodejce a André během chvilky dojednal cenu a uzavřel dohodu, k velké úlevě toho muže.

Jeho rodina se teď bude mít dobře díky provizi, kterou dostane: musel živit čtyři děti.

André se pak znovu obrátil na Sabrinu. “A co vy?”

Nastala nekonečná odmlka. Oba zatajili dech a Sabrina cítila rozechvění, jaké nepocítila už dávno. Vzrušení z podnikání, činorodé práce, vlastnictví, z kupování a prodávání. Vážně zavrtěla hlavou. “Neprodám vám to, André.”

Instinktivně to očekával. “Necháte mě obdělávat vaši půdu a stát se vaším partnerem?” Dohromady jim bude patřit šest tisíc akrů, obrovský kus země. Teď přikývla a oči jí zářily stejně jako jemu.

V té chvíli se zrodilo jejich přátelství.

“Ano.” Potřásli si rukama, zatímco obchodník je pozoroval s pocitem, že se stal svědkem historického okamžiku. Příliš se nemýlil. Po chvíli mu André vypsal šek jako zálohu na právě zakoupený pozemek. Teprve nyní ho však napadlo, že potřebuje i dům.

Předtím na to ani nepomyslel, teď ale na Sabrinu překvapeně pohlédl. Bude muset někde se synem bydlet. Mohou se uskrovnit a zpočátku si najmout něco malého. Ve Francii v Médocu zanechával André malý elegantní zámek a velké pozemky. Byl však ochoten všechn

Krátce po osmé zastavili v restauraci u silnice, aby si dali něco k jídlu, a oba vyhladověle jedli hamburgery a pili pivo. Sabrina mu přitom vyprávěla o údolí Napa, jaké kdysi bývalo, jak se na to sama pamatovala.

“Tady jsem se narodila, v St. Heleně, v otcově domě.”

“Ještě ho máš?”

“Prodala jsem ho,” podívala se na něj upřímně, vždyť neměla co skrývat, “abych mohla dát syna na studia. Když se v roce 1929

zhroutila burza, bylo mu patnáct. O tři roky později jsem ho poslala na univerzitu na Východ. Ztrácela jsem doly, při krachu jsem

“A ty? Co ti dává on?” Chtěla říct “lásku”, avšak nebyla si tím vždy jistá. Předpokládala, že něco jí Jon přesto dává: pocit útěchy, když přijede domů, pocit, že někde v tomhle světě je někdo, kdo ji miluje, třebaže on to nikdy nedal najevo. Víc se zajíma

“Vlastně si nejsem jistá, André. Nejsem si jistá, že děti rodičům něco dávají, kromě radosti z toho, že vědí, že jsou jejich.”

“Ach.” Pokýval hlavou a zase vypadal velice francouzsky. Usmál se na ni a položil sklenici. “Dopřej mu pár let.” Zasmála se, když si připomněla některé hádky, které se synem mívala.

“To může trvat ještě dost dlouho. Co bude s těmi pozemky? Co podnikneš?” Fascinovala ji vážnost, jakou projevoval pokaždé, když o tom mluvili. André byl rozhodnutý opustit Bordeaux a přestěhovat se sem. “Opravdu si myslíš, že to ve Francii bude tak zlé, A

“Ještě horší. Vím to naprosto určitě. Mluvil jsem o tom s Amelií v New Yorku celou noc. Tvrdí, že Francouzi jsou příliš chytří, aby se nechali zdolat, ale já se domnívám, že se Amelia tentokrát asi mýlí. Politicky jsme nemocní, ekonomicky nejsme silní a v “Pro mě je už pozdě. Nejsem žádná podnikatelka, André.” A zaplatila za to vysokou cenou — hněvem svého syna.

“Já nevím. Prostě vidím, že tě to zajímá stejně jako mě. Připadá ti to bláznivé?”

“Trochu.” Usmála se, zatímco číšnice jim nalila čerstvou kávu.

André zřejmě pil hodně kávy a taktně zašeptal, že nechutná tak úplně jako káva ve Francii. Toto zdrženlivé vyjádření vyvolalo Sabrinin smích, ale chtěla slyšet něco víc o jeho představách.

“O čem přemýšlíš, André?”

Krátce se nadechl a znovu odložil šálek s kávou. “Jak by se ti líbilo koupit takový kus půdy se mnou, abychom byli skutečně rovnocennými partnery? Všechno fifty-fifty.”

Nad tím americkým výrazem se hlasitě rozesmála. “Koupit s tebou?

André, ty nic nechápeš. Stěží udržuji syna na studiích, nezbylo mi skoro nic kromě domu ve městě a toho kusu džungle v Napě, který jsi viděl. Jak bych mohla koupit pozemek s vinicemi?” Jedna Vypadal zklamaně, ještě se však nevzdával. “Nevěděl jsem… jen jsem myslel…” V modrých očích měl galský třpyt a Sabrina si znovu uvědomila, jak se jí André líbí. V mnoha směrech to byl pohledný muž a jeho štíhlá, pružná hezká postava ho dělala mladší,

“Už léta jsem se tím nezabývala, André. Když jsem byla mladá, představovala jsem si, že budu pěstovat skvělá francouzská vína právě tady, ale,” zasmála se sama sobě, “před kolika lety to bylo? Před patnácti? Pětadvaceti? Nebyla bych ti vůbec k ničemu.”

Ud

Když o něm Sabrina přemýšlela, uvědomila si, že se jí líbí, a přála mu úspěch. Člověk musel obdivovat muže jeho věku, který opustí zemi, kde se mu dobře daří a kde už dosáhl všeho, čeho chtěl, a vydá se na místo vzdálené šest nebo sedm tisíc mil, aby zača

Sabrina o jeho návrhu znovu přemýšlela druhý den ráno a litovala, že ten pozemek nemůže koupit… Kdyby prodala všechny zahrady kolem Thurstonova domu, dostala by dost na zaplacení posledního Jonova školního roku a ještě by jí hodně zbylo. Měla v plánu zb “Mohu do toho s tebou jít, André!” Zprostředkovatel se domníval, že Sabrina dostane nabídku na své parcely na Nob Hillu do druhého dne. Dva projektanti na to čekali už léta a byli ochotni zaplatit slušnou cenu. Znamenalo to sice, že bude mít kolem domu ně “Co? Cože? Co říkáš?… Pomalu, pomalu…” Smál se s ní, jistý si tím, že se přihodilo něco úžasného, třebaže neměl ani ponětí, oč jde.

“Dobrá, promiň. Především, jak to dnes šlo?”

“Fajn. Skvěle.” Zdálo se, že je také vzrušený. “A už vím, jak to uděláme. Koupím ten pozemek, prodám ti osm set akrů a ty mi zaplatíš, až budeš moct. Třeba za pět let, jestli chceš. Do té doby oba z našich vín zbohatneme.” Smál se a Sabrina zářila radostí

“To nemusíš dělat. Také jsem o tom přemýšlela.”

Začala mu to vysvětlovat a vtom ji napadlo něco lepšího. “Poslyš, nechtěl bys sem přijet na trochu brandy? Ráda bych s tebou něco prohovořila.”

“Ach…” Velice ho to zaujalo a proti sklence brandy také nic nenamítal. “Není moc pozdě? Je už po desáté.” Nevydržela by čekat na ten rozhovor až do příštího dne. Celé odpoledne se cítila jako vzrušené dítě. André souhlasil, že si vezme taxi, a za pár mi “Dostala jsem nápad… jak získat ten pozemek v Napě.”

Viděl, jak jí jiskří oči, a téměř se neodvažoval doufat. Byl zvědavý, proč ho sem pozvala. Možná mu předvede nějaký zázrak.

“Sabrino, už mě nenapínej,” zašeptal a ona na něj pohlédla a instinktivně věděla, že se její život co nevidět změní, jak se stalo j

“Chci s tebou koupit ten pozemek.”

Podívali se na sebe dlouhým upřeným pohledem. “Můžeš si to dovolit? Myslel jsem…”

“Přemýšlela jsem o tom celou včerejší noc a dnes jsem telefonovala na několik míst. Musím prodat parcely se zahradami kolem Thurstonova domu, abych mohla zaplatit synovi školné na Harvardu na příští rok.” Byla k němu bolestně upřímná, avšak neměla důvod c

“Já také.” Na dlouhý okamžik se na ni zahleděl a pak k ní pozdvihl svou sklenku. “Na společný úspěch, madame Harteová!”

V očích měl vážnost, jakou u něj předtím spatřila jen vzácně.

Rovněž pozvedla svou sklenku.

Potom se znovu zamračila. Dobře si uvědomovala, že budou mít spoustu práce, to ji však těšilo. “Kdo bude kultivovat révu?

Přivezeš sem lidi z Francie?”

“Přestěhují se sem tři muži a syn. Nás pět udělá všechno potřebné. Bude-li to nutné, můžeme najmout místní síly. Proč se ptáš? Chceš dobrovolně česat hrozny, milá přítelkyně?” Předklonil se, uchopil její ruku do své a usmál se jí do očí. “Myslíš to všechn

“Nikdy jsem nebyla vážnější. Mám pocit, jako bych znovu ožila.”

Stojaté vody jejího života se opět rozčeřily. Sabrina si uvědomila, jak nesmírně postrádala nějakou činnost, možnost řídit doly, něco budovat. V posledních letech jen pozorovala, jak zbytky t

“Ah non!” Zatvářil se rozzlobeně a zavrtěl hlavou. “Jsi úplně na omylu, Sabrino. Jestli tu půdu koupíme, budu já tvým dlužníkem, do konce života.” S přimhouřenýma očima si stejně jako ona v duchu promítal ten sen. “Jednou dosáhneme obrovského úspěchu…

J

Sabrině se chtělo plakat. Byla tak šťastná, když ho poslouchala!

Přesně tohle chtěla celé roky dělat a on jí to teď nabízí. Amelia k ní Andrého poslala jako posla osudu, jenž ji znovu probudil k životu. On byl ten největší dar.

V příštích třech dnech si oba počínali jako šílení: navštěvovali banky, jednali o svých nemovitostech, znovu si zajeli prohlédnout pozemek, mluvili s majiteli, pak opět s bankami a nakonec se dvěma projektanty, kteří chtěli koupit její zahradní parcely. J

“Víš, že jsme oba hrozní blázni?” Vypadala a cítila se zase jako mladá dívka a jemu to slušelo víc než jindy, protože byl opálený, jak strávil několik odpolední venku při prohlídce pozemku v Napě.

Sabrina si to však ani neuvědomovala, neboť byla hrozně vz Slíbil, že jí zavolá z New Yorku a zatelegrafuje z Bordeaux.

Čekala ho tam spousta práce, doufal ale, že se vrátí během měsíce. “Za čtyři týdny. Nanejvýš za pět.”

“Do té doby ti najdu dům a bude-li nejhůř, můžeš bydlet v Thurstonově domě.”

“To by mohlo být moc hezké.” Rozesmál se, když si představil své dělníky z Médocu, jak se stěhují do elegantního sídla na Nob Hillu. “Ještě ti z toho uděláme venkovskou chalupu.”

“To by mi nevadilo.” Sabrina mu popřála štěstí a zamávala mu.

Když se vlak dal do pohybu, na kratičký okamžik pocítila úzkost.

Vzpomněla si na vlak před devatenácti lety, který nikdy nedojel do Detroitu.

Ale život nemůže být zas tak krutý. Tentokrát skutečně nebyl.

Přesně za pět týdnů šla Sabrina znovu na nádraží přivítat Andrého, Antoina a tři muže. Našla pro ně malý prostý venkovský dům stojící nedaleko jejich pozemků. Časem si André s Antoinem mohou po

Jon přijel domů až v červnu. Od příjezdu Andrého a Antoina už uplynulo šest týdnů. Všichni právě trávili pár dní v Thurstonově domě, protože se měli zúčastnit nějaké schůze v bance ohledně půjček, které si chtěli vzít. Hluk doléhající sem zvenčí byl nesne

“Další nájemníci, drahá matinko?” Chtěla ho pokárat za tón, jaký použil, a rozzlobeně se na něj podívala.

“Sotva, Jone. To je André a Antoine de Vernay. Psala jsem ti o vinicích v Napě, do nichž jsme investovali.”

“Připadá mi to jako nesmysl.” Jonathan se nápadně lišil od Antoina, který ji přivítal tak upřímně. Bylo zjevné, že Jon se jimi cítí ohrožený. Jeho matka zase flirtovala s podnikáním a to mu znovu připomnělo, jak v mládí její práci hrozně nenáviděl.

Antoin

“Pokud budu ve městě, můžeš používat můj vůz, drahoušku. Budu jezdit tramvají.” André je poslouchal jedním uchem, zatímco vyřizoval v knihovně nějaké telefonáty. Překvapovalo ho, jakou má Sabrina s tím hochem nekonečnou trpělivost. Byl to však její jediný

“Vždyť jsi to dělala pro něj! Já jsem měl stejný problém s Antoinem, když zemřela Eugénie, ale musel to pochopit. Zůstal jsem na všechno sám. A ty jsi měla nesmírnou zodpovědnost, Sabrino. To Jon určitě chápe.”

“Když se mu to hodí, tak ano,” usmála se Sabrina na svého společníka a přítele. Znala svého syna dobře, a přestože ji to občas uvedlo do rozpaků, věděla také, jak je rozmazlený.

Rozčilovalo ji, že se s ní hádá kvůli autu před Andrém.

“Cožpak si, proboha, nemůžeme koupit další vůz?”

“Víš, že si to právě teď nemůžu dovolit, Jone.” Snažila se mluvit tiše, avšak on odmítal dělat totéž.

“Proč ne, ksakru? Kupuješ všechno možné, půdu v Napě, vinice a bůhvíco ještě.” Byl krutě nespravedlivý, pro sebe si Sabrina nekoupila nic celá léta, a i když její šaty byly zjevně dobře šité, očividně vyšly z módy. André si toho všiml a dobře si uvědomova

“Jone, jsi nespravedlivý. Prostě jezdi s mým vozem, prokristapána.” Dávala nyní svůj vůz do nedaleké garáže, kterou si pronajala od přátel. Její vlastní garáž byla stržená při úpravě té části pozemku, která teď patřila stavitelům.

“Jak vůbec můžeš čekat, že to tu při všem tom kraválu vydržíme?”

křičel na ni přes ten hluk. Teprve když stavební ruch v noci ustal, Sabrina si uvědomila, jaký rámus stavaři nadělají. Za poslední měsíc si na to zvykla, ale podle informací, které se jí pod

“Lituju, Jone, nepotrvá to věčně a ty budeš stejně většinou pryč.” Něžně se na něj usmála. “Až příští rok skončíš školu, bude tu už klid.”

Slyšitelně si vzdychl a pohlédl na ni. “Doufám. A teď, co bude s tím autem? Můžu si ho vzít dnes odpoledne?”

“Ano, můžeš.” Chtěl si vyjet s jednou dívkou, známou jednoho přítele, posluchačkou druhého ročníku v Mills.

“Povečeříš s námi dnes večer?” Sabrina často večeřela s Antoinem i Andrém a přála si, aby je Jon oba poznal, ale ten už měl jiné plány. Zavrtěl hlavou a vstal.

“Bohužel nemůžu.” A pak vrhl rychlý pohled na matčina přítele.

André stále telefonoval a Jon se domníval, že ho nemůže slyšet.

“To je tvoje nová láska?” Díval se významně matce do očí, až se začervenala, a on mohl podle jejích sevřených rtů usoudit, že jí “Těžko, Jone. Je to můj obchodní partner. A byla bych ráda, kdybys lépe poznal jeho samotného i jeho syna.”

Jonathan pokrčil rameny. André i Antoine ho ani v nejmenším nezajímali. Považoval je za jakési venkovany z Francie, jak soudil podle jejich zájmu o půdu, podle toho, že pocházeli z Bordeaux, podle prostého oblečení. Fakt, že jsou urozeného původu, zcela o

“Proč jsi vůbec udělala takovou šílenost?” ptal se jí Jon znovu, když se večer sešli, a ona spatřila v jeho očích výčitku, jako by dělala něco, co se nehodí, anebo ho zanedbávala jako tehdy, kdy řídila doly. Jon však nedávno oslavil jedenadvacáté narozeni “Jone, půjde to dobře. Slibuju ti to. Budeme vyrábět nejlepší vína ve Státech.”

Pohlédl na ni a znovu pokrčil rameny. “No a co? Stejně radši piju skotskou.”

Sabrina podrážděně vydechla. Někdy se choval nemožně. “Naštěstí ne každý s tebou souhlasí.” Vtom si Jon na něco vzpomněl a se zvlášť lhostejným výrazem se otočil k matce.

“Mimochodem, nějací mí přátelé budou příští týden projíždět městem.”

Sabrina se zamračila. Zamyslela se a pak na něj pohlédla. “Ale ty budeš v Tahoe, ne?”

“Ano. Jen jsem si myslel, že by se tu mohli zastavit a pozdravit tě.” Bylo to poprvé, co něco takového navrhl. Najednou ji napadlo, zda se nejedná o nějakou dívku. Plaše se na syna usmála.

“Je to někdo, na kom ti obzvlášť záleží?”

“Ano.” Pak si Jon uvědomil, co má Sabrina na mysli, a rychle zavrtěl hlavou. “Ne, ne, ne takhle… Je to jen přítel… To nic, však uvidíš…” Na okamžik se domnívala, že v jeho očích zahlédla provinilý výraz, ale tentokrát si nebyla jistá, protože Jon ih “Jak se jmenuje?” volala za ním Sabrina.

“Du Pré.” Sabrina se ještě chtěla zeptat na nějaké podrobnosti, ale před Jonovým odjezdem k jezeru Tahoe na to nenašla čas.

KNIHA TŘETÍ

SABRINA: POZDĚJŠÍ LÉTA 28

Dvouletému Jonathanu Harteovi nebylo možné nijak vysvětlit, že jeho tatínek zemřel. Ještě ani neuměl dobře mluvit a v žádném případě tomu nemohl rozumět. Avšak všichni ostatní to věděli.

Johnovo tělo bylo dopraveno do San Franciska, kde se konal smuteční

Už několikrát jí bylo řečeno, že musí dohlédnout na spoustu věcí v obou dolech, ale nemohla se přimět tam jít. Nechápala, proč tolik bojovala proti sloučení, o něž John tak dlouho usiloval.

Jaký k tomu měla důvod? Co tím chtěla dokázat? Už si na to nemohl “Paní Harteová, musíte přijít,” prosil ji poněkolikáté její předák, když se zastavil v domě v St. Heleně, a ona vždycky přikývla, ale nedostavila se ani zítra, ani pozítří. Po měsíci ji nakonec navštívili oba zoufalí předáci. Tentokrát Sabrina věděla, že

“Paní Harteová… Vím, jak vás bolí, že jste sem teď přišla, ale…”

“Ne, ne.” Zavrtěla hlavou a zoufale se na něj podívala.

“Nechápete to. Už to nemohu dělat… prostě nemohu… Nemám tu sílu jako kdysi…” Nechápali, o čem mluví. Sabrina vzdychla a snažila se zase ovládnout. Nakonec se posadila do židle, kde tak často se

“Nemysleli jsme, že doly budete sama řídit, paní Harteová.” Zdálo se, že ji jejich slova překvapila a přinesla jí i úlevu. Náhle si uvědomila, že to je jedna z věcí, kterých se v uplynulém měsíci bála. Bála se chvíle, až uvidí doly, kde John tolik let pra “Chci, abyste vedli všechno tak jako dosud. Budu se s vámi pravidelně radit a chci vědět o všem, co se děje. Také chci všechny naše doly sloučit.” Věděla, že to měla udělat, dokud žil John, a cítila se provinile, protože mu tak dlouho odporovala, jako by

“Ano, paní.” Všichni přítomní chápali, že chvíli potrvá, než budou připraveny dokumenty, ale aspoň s tím mohli začít. Když napsala řadu poznámek do bloku a podala je každému z nich, zase trochu připomínala starou Sabrinu.

“Kromě toho chci, aby nedošlo k žádným změnám. Pokračujte ve všem, co dělal můj manžel. Nepřeju si, aby se v kterémkoli dole něco měnilo.” V následujících měsících však zjistila, že se v obou dolech vyskytly problémy, zvlášť v Johnově dole. Jeho zisky v n

Do San Franciska teď jezdila zřídka. Thurstonův dům znovu uzavřela a zajížděla tam jen čas od času. Kdykoli přijela na pár dní s Jonem do města, starala se o všechno sama, stejně jako to dělávala za svobodna. Strávili tam jedny Vánoce. To však bylo víc, n

Časem si začala uvědomovat, jak Jon její práci nenávidí. “Jenom pracuješ v těch pitomých dolech, nikdy nejsi doma!” Sabrina věděla, že jí to syn vyčítá, ale to už se psal rok 1926 a s doly zase začaly problémy. Po rtuti byla menší poptávka a Sabrina musel

“To není moje vina, Jone!” Říkala mu to tisíckrát, když na ni křičel, potíž však tkvěla v tom, že se sama dosud cítila jaksi zodpovědná za Johnovu smrt, snad měla pocit, že mohla zemřít s ním. Ovšem co by se v tom případě stalo s Jonem?

“Všichni mí kamarádi si myslí, že jsi divná. Pracuješ víc než jejich tátové.”

“Nemohu si pomoct. Jsem za tebe zodpovědná, synku, a právě teď je těžká doba!” V roce 1928 s těžkým srdcem prodala bývalý Johnův důl a za celou částku, kterou obdržela, nakoupila na burze akcie v naději, že se vložené peníze mnohonásobně vrátí, aby tak je “Takže,” zatajila Sabrina dech a snažila se vypadat co nejklidněji, aby si Jon nevšiml, jak je nervózní. Ale přetvařovat se už uměla dobře, naučila se to za poslední dva a půl roku od krachu na burze. “Kam půjdeš do školy?”

A jak to asi ona zaplatí? Důl téměř nic nevynášel a Sabrina už dlouho uvažovala o prodeji domu v St. Heleně. Když začal Jon chodit do přípravky, přestěhovali se do San Franciska a přinutila Hanu, aby proti své vůli jela na čas s nimi. Teď se Hana znovu vr “Myslím, že asi na Harvard, mami.” Sebevědomě se na ni zazubil a ji to pobavilo.

“Jsi spokojený sám se sebou, viď?” Navzdory všemu se choval jako slušný hoch, a jestliže byl rozmazlený, zavinila to ona sama, dobře to věděla. “Vlastně jsem s tebou spokojená také. Známky jsi měl báječné a zasloužil sis dostat se na všechny ty školy. Opr “Podle mého ano.” Jon se zamračil. Málem se rozhodl pro Yale, ale New Haven považoval za skoro tak pochmurný jako St. Helenu. Chtěl zažít více vzruchu a všichni říkali, že Boston je pohádkový a Cambridge je jen jeho odnož. Společenský život ho zajímal ste “Domnívám se, že pořídit si vůz není právě teď příliš dobrý nápad, Jone.”

“Proč ne?” pohlédl na ni překvapeně. “Potřebuju ho.”

Avšak cosi hluboko v jejím nitru jí prostě nedovolilo přiznat mu pravdu. Pravděpodobně hrdost. “Podle mého názoru se můžeš bez auta obejít, Jone. Vždyť ti, proboha, bude osmnáct teprve v červenci. Ne každý přijíždí do koleje se zbrusu novým modelem A.” Ne

“Vsadím se, že většina kluků přijede vozem. Můj bože, jak myslíš, že budu jezdit po městě?”

“První semestr můžeš jezdit na kole,” navrhla Sabrina a viditelně polkla, “nebo chodit pěšky. O autě si promluvíme příští rok.”

Snad se do té doby situace v dole zlepší, ačkoli Sabrina v to příliš nedoufala. Vinice nic nevynášely už třináct let. Skoro je “Prostě nechápu, jak si to představuješ.” Jon přecházel po pokoji a zarputile na ni hleděl. “Jak si myslíš, že budu vypadat na kole? Všichni se mi vysmějí!”

“To je nesmysl.” Sabrina byla v pokušení jednoduše mu přiznat, jak na tom jsou, ale nikdy to neudělá. Nechtěla ho vylekat a měla příliš mnoho hrdosti. “Jone, polovina země je bez práce. Lidé šetří na všem. Nikoho neudiví, když uvidí trochu hospodárnosti.

“Teď zas mluvíš nesmysly ty. Koho sakra zajímá, že je krize? Nás nepostihla, ne? Tak co se staráme?” Když to Sabrina uslyšela, poznala, že bylo chybou předstírat Jonovi, že vše zůstalo v nejlepším pořádku. Není divu, že je tak necitelný a nerealistický. J

“To je nezodpovědný přístup, Jone. Musíme se starat…”

Přerušil ji. “Já tedy ne, zatraceně. Mě zajímá jen moje auto.”

Vzdoroval, ještě když ho posadila na vlak do Bostonu, kam odjel do školy. Při loučení měla srdce až v hrdle jako vždy, když syna vyprovázela na nádraží — stávalo se jí to od té doby, co zemře Amelii bylo šestaosmdesát let a Sabrina ji stále považovala za elegantní a pozoruhodnou, ale Jonathanovi připadala nesnesitelná.

“Je tak stará, mami.” To bezesporu byla, tajilo se v ní však ještě cosi jiného. Sabrinu mrzelo, že Jon je ještě příliš mladý, V jejím životě nezůstalo nic kromě Jonathana a nekonečně skličující skutečnosti, že co nevidět bude muset prodat důl, a kdyby teď dostala nabídku na koupi vinic, zbavila by se jich také. Kdo by je ale od ní koupil? Nikomu nebyly k užitku. Sabrina nějaký č

Jona opět uviděla až v prosinci 1932. Ihned ji uhodilo do očí, že během několika posledních měsíců na Harvardu se z něho stal muž.

Vypadal dospěle a záhy zjistila, že i jeho názory jsou překvapivě vyzrálé. Všechno na něm bylo dospělé, včetně záliby v děvč Známky si s námahou o něco zlepšil a Sabrině to přineslo ulehčení. Nicméně Jona to opravňovalo znovu přijít s požadavkem, kterého se obávala nejvíc. Už druhý den po příjezdu domů na ni syn začal dotírat, protože čekal jen na vhodnou příležitost.

“Dobrá, m

“Klíčky jsou dole, miláčku,” usmála se na něj. Neměla nic proti tomu, aby jezdil jejím vozem, nikdy nic nenamítala. Jenže teď ji polekal výraz jeho obličeje.

“Tohle ne. Nové, moje.” Srdce jí ztěžklo. Právě prohlížela výkazy z dolu; bylo to zoufalé. Aby se dostali z té propasti, potřebují pořádnou válku. Sabrina se cítila provinile, že si něco takového přeje, avšak získala přesvědčení, že válka by prospěla celé “Myslím, že zrovna teď auto nepotřebuješ.” Nemohla na to ani pomyslet.

“Proč ne?” Hleděl na ni zuřivě. Bylo mu osmnáct a půl roku a choval se sebejistě jako dospělý muž.

“Musíme o tom diskutovat právě teď? Nemůže to počkat?”

“Proč? Jako obvykle utíkáš do práce?” Vlastně se skutečně chystala odjet do St. Heleny na kontrolu dolů. Její předák stále ještě řídil vše za ni. Trávila tam však spoustu času a pokoušela se sama uvést věci do pořádku. Nemohla tuto odpovědnost přenechat n

“Není hezké, že to říkáš, Jone. Vždycky jsem u tebe byla, kdykoli jsi mě potřeboval.”

“Kdy? Když jsem spal? Byla jsi moc unavená, abys se mnou jen promluvila, když jsi přišla domů.” Jeho výčitky ji šokovaly.

Zbytek prázdnin jí nedal pokoj, ale snažil se marně. Po jeho odjezdu na Východ byla vyčerpaná jeho útoky a cítila se provinilejší než

Jon přijel domů v polovině července a tento rok neměli kde trávit prázdniny. Dům v Napě Sabrina prodala a zbyl jí pouze Thurstonův dům. Mluvila o tom, že s Jonem pojedou k jezeru Tahoe. Znovu mu však odmítla koupit auto a Jon se tak rozzlobil, že odjel k Ne však nadlouho. Tohle zimní období bylo nesmírně kruté. Z dolu nedostávala žádné peníze, z nichž by platila své a Jonovy výdaje.

Důl začínal prodělávat, kromě hlavní šachty byl uzavřen, a když se Jon o Vánocích vrátil do Thurstonova domu, zjistil, že ta “Proboha, zbláznila ses? Co si pomyslí lidé?” Jeho slova ji ranila, ale byl to zoufalý rok a Sabrina nevěděla, co si počít.

Vinice byla na prodej, avšak nikdo ji ještě nekoupil, a Sabrina žádné jiné příjmy neměla. Konečně nastal čas, aby mu vše objasnila.

“Nemohu si pomoct, Jone. Důl je před uzavřením. Musela jsem něco podniknout, abych získala nějaké peníze. Ty sám máš mnohem větší výdaje než já.” Jeho život v Cambridgi vypadal jako jedna nekonečná party s podivnými přáteli. Sabrina si na to nikdy nestěžo

“Uvědomuješ si, že sem nemůžu pozvat nikoho z přátel? Můj bože, vypadá to tu jako bordel, prokristapána.”

Víc už nemohla vydržet. “Podle peněz, které utrácíš na Východě, předpokládám, že jsi jich viděl celou řadu.”

“O tom mi teď nedělej kázání!” zařval na ni jednou pozdě v noci.

“Stala se z tebe bordelmamá z Thurstonova domu, co?” Udeřila ho do tváře a udělalo se jí z toho nevolno. Vztahy mezi nimi zůstaly napjaté a Sabrině se téměř ulevilo, když jí Jon oznámil, že “S kým bys jel?” Jaksi samo sebou se rozumělo, že ona zůstane doma. Vzhledem k tomu, že mu bylo téměř jedenadvacet, ani na pozvání nečekala. Někdy ji však zneklidňovalo, že nic neví o lidech, s nimiž její syn tráví čas ve škole. Doufala jen, že to jsou sl

“Tak můžu jet?”

“Kam?” Sabrina byla tak unavená, že zapomněla, o čem syn mluví.

Žila v neustálém napětí. Nezbylo jí vůbec nic kromě domu, v němž právě seděli, jejích vinic a šperků, které kdysi patřily Camille.

Neměla žádné příjmy, žádný příslib lepších časů. V několika “Do Evropy, mami.”

“Nikdy jsi mi neřekl, s kým chceš jet.”

“Jaký je v tom rozdíl? Stejně neznáš jejich jména.”

“To je tvoje vina.” Ale snad je zná Amelia. Ta si všechno pamatuje. Pravděpodobně zná každého na celém východním pobřeží, každého, kdo něco znamená anebo kdysi znamenal. “Proč jsi mi neprozradil jména svých přátel, Jone?”

“Protože mi už není deset,” zabručel a vyskočil z křesla, v němž naproti ní seděl. “Tak pustíš mě, nebo ne? Už mě unavuje hrát s tebou tuhle hru.”

“A co je to za hru?” Hlas měla jako vždy velmi klidný a neřekla mu nic o prožitém zármutku nebo o napětí posledních let. Nikdy na sobě nedala nic znát, avšak kdyby se někdo pozorně podíval, ta bolest se zračila v jejích očích, skrývala se v jejím srdci, v “Jonathane, jestli tolik toužíš po cestě do Evropy, proč si na čas neopatříš v Cambridgi nějakou práci?”

Užasle na ni pohlédl, nepokrytou zuřivost v očích. “Proč si zatraceně neopatříš práci ty, místo abys pořád brečela, jak jsi chudá?”

“To že dělám?” Slzy jí vstoupily do očí. Ranil ji do hloubi duše.

Tolik se snažila nestěžovat si! Jon vždycky věděl, jak ji bolestně zasáhnout. Sabrina se unaveně postavila. Byl to dlouhý, předlouhý den. Snad má Jon pravdu. Možná by si měla opatřit práci.

“Na škole to tak nevypadá. Každý má všechno, co chce, kromě mě.”

Zase to auto. Všechno ostatní, co potřeboval, mu dala a oba vědí, že mu posílá pěkné kapesné. Ale nemá auto… A teď se namanul ten výlet do Evropy… Opravdu musí něco podniknout, aby opatř “Uvidím, co se dá dělat.” Když Jon znovu odjel do školy, lámala si Sabrina hlavu, jak by mohla získat nějaké peníze. Bylo téměř nemožné dostat v této době zaměstnání. Psal se rok 1935 a ekonomika byla zbídačená už léta. Sabrina navíc neuměla psát na stroj

Sabrině to vlastně vůbec nevadilo. Najednou ji napadlo, jestli by ten člověk nechtěl koupit její vinice. Teď s nimi nemohla nic dělat, protože byly hrozně zanedbané a sama to už nezvládala.

Prohibice trvala příliš dlouho. Čtrnáct let zničilo její sen o vý “Mohu pro vás něco udělat?” usmála se na něj a on se na ni zadíval. Zatvářil se překvapeně, pak pobaveně, a když promluvil, všimla si, že má francouzský přízvuk.

“Paní Harteová?” Přikývla a on se usmál.

“Jsem André de Vernay, přítel paní Goodheartové z New Yorku.

Předpokládám, že vám psala.” Sabrině na okamžik vypověděla paměť, ale pak si vzpomněla na dopis, který ji Amelia poslala před mnoha týdny, a s úsměvem mu pohlédla do očí, které měly téměř stejno “Prosím, pojďte dál.” Podržela mu bránu otevřenou a on vešel dovnitř a rozhlédl se po zahradách, jež se rozkládaly široko daleko. “Málem jsem zapomněla… bylo to už tak dávno…”

“Zdržel jsem se ve Francii.” Návštěvník se choval hrozně zdvořile a vypadal velice elegantně a upraveně. Zatímco ho Sabrina vedla k domu, omlouval se jí, že nejdřív nezatelefonoval, a pak si nemohl pomoct a zeptal se: “Vy tu všechno děláte sama?” Vypadal “Všechno.” Prohlásila to s jistou pýchou, přestože bývalo snazší, když sama všechno nedělala. “Předpokládám, že mi práce prospívá,”

pokračovala ironicky. “Posiluje charakter.” Napjala paži, jako by předváděla své svaly. “Bicepsy taky. Ani bez jednoho se n “Ano. Ne… chci říct…” Zdálo se, že se jeho oči propalují do jejích. Vypadalo to, jako by urazil celou tu cestu, jen aby s ní promluvil, a to ji pobavilo. Byl tak nabitý elektřinou, tak prudký, tak očividně nedočkavý. Překypoval nápady a chtěl se s ní “Ano.”

“Chci tam pěstovat nejlepší francouzská vína.”

Mírně se na něj usmála, nalila mu čaj a pak si sedla naproti němu a nalila i sobě. “To jsem kdysi také chtěla dělat.”

“A proč jste změnila svůj názor?” Tvářil se zaujatě a ona na něj pohlédla a přemýšlela, proč ho Amelia vlastně za ní poslala. Byl to velmi pozoruhodný muž. Hezký, vysoký, aristokratický a zjevně inteligentní. Sabrina si návštěvníka prohlížela, jak sedí v “Nezměnila jsem názor, monsieur de Vernay, jen jsem dělala něco jiného. Před několika lety postihla údolí ošklivá plíseň a zničila všechnu naši révu a pak přišla prohibice. Celých čtrnáct let bylo zbytečné na pěstování hroznů i jen pomyslet a teď…

vinic

“A teď?” Ten muž energií přímo sršel a zdálo se, že očekává, že i všichni ostatní jsou takoví.

Sabrina pokrčila rameny. “Doly jsem prodala, ty časy jsou pryč.”

“Jaké doly?” zaujalo ho to. Amelia mu o Sabrině prozradila velmi málo a počínala si při tom téměř tajemně. “Je to báječné děvče a o tom údolí ví všechno, co kdo potřebuje. Promluv s ní, André.

Nenech ji uniknout.” Bylo zvláštní takhle mluvit o ženě, a pře “Na rtuť.”

“Bohužel,” pravil omluvně, “o tom vím velmi málo. Řídil vám je někdo?” Nejspíš ano. Sabrina se zasmála, zavrtěla hlavou a najednou vypadala velmi mladě. Byla to dosud hezká žena, i v té své zahradnické výstroji, a nešlo odhadnout, kolik jí je let.

Sabrina

“Nějaký čas jsem je řídila sama. Něco přes tři roky, po otcově smrti.” Na Andrého de Vernay to udělalo dojem. To nebyl pro ženu žádný malý úkol. Amelia měla pravdu. Je to skvělá žena a jistě byla i skvělá dívka. To vytušil i teď. “A pak pro mě řídil doly “Ta práce vám jistě chybí.”

Přikývla a bez rozpaků se mu přiznala: “Ano.”

Znovu se napil čaje a pak se na ni usmál. “Kdy mi ukážete své pozemky, paní Harteová?”

Zasmála se a zavrtěla hlavou. “Ach ne, to bych vám neudělala.

Ráda vám ale řeknu, na koho se tam máte obrátit, chcete-li koupit dobrou půdu pro vinice. Mělo by jí tam být na prodej dost.” Tvář jí při pohledu na něj zvážněla. “Lidem se tu v současné době v “To je všude stejné, paní Harteová.” Ve Francii se jim nedařilo lépe. Jen v Německu pod Hitlerovým vedením zaznamenali určitý hospodářský pokrok, ale bůhví, co ten šílenec udělá. André mu nevěřil. A třebaže se Američané domnívali, že Hitler je neškodný, A

“Proč?” Zdálo se jí, že to je velice odvážné rozhodnutí, a nemohla se ubránit, aby se nezeptala.

“Nedůvěřuji tomu, co se teď děje v Evropě. Hitlera považuji za skutečnou hrozbu, i když se mnou souhlasí velmi málo lidí.

Myslím, že se řítíme do další války, a raději bych ji přežil tady.”

“A když k válce nedojde? Vrátíte se zase?”

“Možná. Možná ne. Mám syna a chtěl bych, aby sem také přijel.”

“Kde je teď?”

“Lyžuje ve Švýcarsku.” Zasmál se. “Ach, ten těžký život mládí!”

Sabrina se zasmála také.

“Kolik mu je let?”

“Čtyřiadvacet. Pracoval se mnou na vinicích dva roky. Vystudoval na Sorboně a pak se vrátil do Bordeaux, aby mi pomáhal. Jmenuje se Antoine.” Bylo vidět, že je na svého syna pyšný, a Sabrinu to dojalo.

“Jste velmi šťastný. Mému synovi bude letos dvacet jedna, je na univerzitě na Východě a vážně bych ráda věděla, jestli někdy bude zase žít v San Francisku. Zdá se, že si Východ zamiloval.”

“To přejde. Antoine si zpočátku myslel o Paříži totéž, ale teď mi tvrdí, že je hrozná. Je mnohem spokojenější v Bordeaux. Je takový venkovan, že by se mnou nejel ani do New Yorku. Všichni mají vlastní představy, ale nakonec,” zazubil se, “se z nich zase v “Říkejte mi Sabrino, prosím. Ne, vůbec ne. Jen jsem myslela na to, že snad máme čas zajet do Napy hned. Ráda bych vám ukázala některé z těch oblastí sama. Jaký máte dnes program?”

Vypadal dojatě. “Byl bych moc rád, ale určitě vás zdržuji od něčeho jiného.”

“Jen od stříhání plotu. Beztak jsem v Napě už nějaký čas nebyla a skutečně by mě těšilo zajet tam s vámi.” Aspoň tolik může udělat pro starou přítelkyni svého otce. Amelia k ní byla laskavá mnoho let. “Mimochodem, jak se má Amelia?” Položila šálky do výle “Velmi dobře. Stárne a je trochu křehčí, samozřejmě, ale vzhledem k tomu, že jí právě bylo osmdesát devět, je v každém směru pozoruhodná. Stále jí to velmi dobře myslí,” zasmál se, “vždycky s ní rád debatuji. Nikdy nevyhraju, ale je to diskuse, která mě p “Myslím, že můj otec Amelii tajně miloval. A když jsem vyrůstala, byla ke mně hrozně hodná. V jistém smyslu mi nahrazovala matku.

Moje vlastní zemřela, když mi byl rok.” Přikývl, zamyslel se nad tím a Sabrina se omluvila a šla se nahoru převléct. Když se Jonathan Thurston Harte byl pokřtěn ve starém kostele Panny Marie na California Street ve věku šesti měsíců v lednu 1915, kdy celá Evropa byla ve válce. Jeho rodiče uspořádali v Thurstonově domě malou recepci pro přátele. Přišli Crockerovi a Floodovi, Tob “Jaké máme štěstí, moje malá.”

“To opravdu máme.” Nic jiného si v životě nepřála. Má manžela, kterého miluje, dítě, jež zbožňuje, doly jich obou si vedou dobře, přestože je znovu odmítla sloučit. Trvala na tom, že doly mají různý charakter a že by je mohlo poškodit, kdyby se to teď změ

“Každý ví, že jsme manželé a že já řídím oba doly. Jaký je v tom rozdíl?”

“Pro mě v tom rozdíl je.” Sabrina patřila Johnovi, doly však ne, a z nějakého hlubokého vnitřního důvodu, jenž nedovedla vysvětlit, to takto chtěla zachovat, přestože John řídil důl místo ní a dělal to skvěle. Nestěžovala si. Vlastně od chvíle, co se naro

Skoro celé jaro trávili v Napě a Sabrininy sedmadvacáté narozeniny oslavili návštěvou Grange Dance. Tohle léto patřilo k nejkrásnějším, jaké si od mládí pamatovala. Johnovi bylo padesát pět let a jedinou smutnou věc oznámil dopis: Jarní luna nešťastnou ná

Její předtuchy se splnily. V den, kdy se narodil Jonathan, Evropa vstoupila do války. Nic však nenaznačovalo, že by se měla připojit i Amerika. Když Jonathanovi byly dva roky, nezdálo se být reálné, že by se Spojené státy také angažovaly, anebo to alespoň

“Jak bychom mohli zůstat stranou, Johne? Umírají tam po tisících.

Opravdu si myslíš, že jim nepomůžeme? Když to uděláme, jsme blázni, ale když ne, jsme ti nejbezcitnější tvorové na světě.

Nevím, co si mám myslet.”

“Příliš se staráš o politiku. To je ta potíž se ženami, které kdysi pracovaly — nevědí, co si potom samy se sebou počít.” Rád si ji dobíral kvůli její zvídavosti. Sabrina měla spoustu práce s malým Jonem, tolik, že se rozhodla, že nepojede s Johnem do Ne “Jak dlouho bychom byli pryč?” John se na chvíli zamyslel.

“Pravděpodobně tři týdny. Možná čtyři.” Dva týdny, nebo téměř dva, zabere jen cesta přes celou zemi a zpět a Sabrina pouze zavrtěla hlavou.

“Prostě nemůžu. Mohli bychom vzít s sebou Jona?”

John nad tím uvažoval, avšak potom rozumně odmítl. “Umíš si představit deset dní s ním ve vlaku?”

Zaúpěla a oba se zasmáli. “Umím, ale nedovedu si představit, že bych se z toho kdy vzpamatovala.” Jonovi už byly dva roky a nenechal na pokoji nic v dohledu. Bylo to živé, zdravé, šťastné dítě a Sabrina litovala, že už znovu neotěhotněla. Doufala v to od

“Taky nejsem rád.” Nevypadal nadšeně. “Určitě nechceš nechat Jona tady s Hanou?”

“Opravdu to nejde. Zrovna teď je pro ni příliš divoký.” A v Thurstonově domě nebyl nikdo, komu by syna svěřila, přestože tam pobývali často. “Prostě tentokrát nemohu.”

“Tak dobrá.” John si dál dělal plány na cestu. Devatenáctého září šla Sabrina s malým Jonem vyprovodit Johna na nádraží. Políbili ho na rozloučenou, on jim zamával ze soukromého vagonu, v němž cestoval, a pak zamířil na Východ. Sabrina a Jon se vrátili do “Paní Harteová… můžeme vám pomoct?” Uvedli ji do kanceláře prezidenta banky, kde mu vyděšeně podala noviny.

“John odjel včera tímto vlakem. Existuje nějaký způsob, jak zjistit…” Ani se neodvážila ta slova vyslovit. Je možné, že se mu nic nestalo, anebo je mezi oběťmi, o nichž se mluvilo. A jestli ano, ihned se vydá za ním. Než se vrátí, Jonathan bude muset zů

“Zatelegrafujeme naší partnerské bance v Ogdenu, aby nám tu informaci opatřili.” Vlak tam zastavil a dál nejel. Byl příliš poškozený, aby pokračoval v cestě. Ze San Franciska odpoledne vypravili prázdný vlak, aby vyzvedl ty pasažéry, kteří neštěstí přežil

“Co kdybychom zavolali na železnici? Musejí mít seznam obětí.”

Prezident banky znovu přikývl. “Uděláme vše, co budeme moci, paní Harteová. Kde vás zastihneme?”

“Počkám doma, než mi zavoláte, anebo mám zůstat tady?”

“Ne, pošlu jednoho ze zaměstnanců, aby vás zavezl domů, a dám vám zprávu okamžitě, jakmile se něco dozvíme.” Prezident banky byl hrozně rozčilený. Harteovi byli jejich nejlepšími zákazníky, stejně jako předtím otec paní Harteové. Proto doufal, že se při n “John?…” Pod vysokou kupolí zazněl jen šepot. “Je… je v pořádku, že?” Popošla několik kroků, pak se zastavila, a když prezident banky zavrtěl hlavou, rozeběhla se k němu. “Bohužel…”

Chtěl jí to sdělit jinak, přál si, aby seděla, aby mu neomdlela v n

30

Když Jon odjel s přáteli k jezeru Tahoe, Sabrina trávila většinu času v Napě s Andrém a Antoinem a s francouzskými vinaři. Čekalo je tam nesmírné množství práce. Musely se vyčistit oba pozemky a strhnout nebo prořezat réva, zasadit další keře, které přive “U telefonu.” Sabrina byla zvědavá, kdo volá, ale víc ji zajímala hromada účtů v ruce. Zdálo se, že jich stále přibývá. Viděla, že Jon si v několika posledních týdnech nic neodepíral… Tři restaurace… jeho klub… jeho oblíbený krejčí…

“Jsem hraběnka du Pré. Váš syn mě požádal, abych vám zavolala…”

Sabrina svraštila obočí, pak si náhle na to jméno vzpomněla. Du Pré…, ovšem o hraběnce se Jon nezmínil. Snad to je matka dívky, která se mu zvlášť líbí. Sabrina si u telefonu vzdychla. Opravdu neměla náladu zvát někoho na návštěvu, zvlášť ne ženu, která “Snad vám Jonathan oznámil, že budu volat.”

“Ano, opravdu.” Sabrina se snažila, aby to znělo v telefonu přátelsky, zatímco se dál probírala obrovskou hromadou účtů.

“Je to milý chlapec.”

“Velice děkuji. Projíždíte San Franciskem?” Sabrina skutečně nevěděla, o čem má mluvit. Proč jí ta žena zavolala?

“Ano.”

“Bohužel Jon není ve městě. Odjel s přáteli do hor.”

“To mu jen prospěje. Snad ho uvidím, až se vrátí domů.”

“Ano…” Sabrina se ovládla. Musí splnit svou povinnost k Jonovi.

“Nechtěla byste někdy tento týden přijít na čaj?” Při všem, co musí udělat, to byla ta poslední věc, kterou teď potřebovala, ale neměla na vybranou. Jon ji na to upozornil a ta žena zavolal “Velmi bych to uvítala. Ráda bych vás poznala, paní Harteová.”

Zdálo se, že při vyslovení Sabrinina jména se neznámá hraběnka podivně zarazila. Sabrinu napadlo, že by tuhle záležitost mohla vyřídit hned.

“Třeba dnes odpoledne?”

“To by bylo skvělé, má drahá.”

“Těším se,” zalhala Sabrina, ovšem u ní se to nikdy nepoznalo.

“Naše adresa je…”

V telefonu se rozezněl okouzlující smích. “Ach, já vím…” A pak: “Jon mi ji dal už dávno.” Sabrina nemohla rozeznat, zda je ta žena mladá nebo stará, paní nebo dívka, anebo prostě jen žena, s níž se Jon náhodně seznámil. Byla to skutečně prapodivná věc.

“Zatraceně, Jon mi hodil na krk nějakou svou známou. Projíždí městem a musela jsem ji pozvat na čaj.” Pohlédla na hodinky; čajový podnos byl připraven a ona si oblékla šedé flanelové šaty se sametovým límcem a šňůru perel, které jí dal otec, když byla ješ

“To je v pořádku. Může to počkat.” Vzpomněl si, jak se Sabrina den předtím prodírala džunglí na svém vlastním pozemku, vlasy divoce rozcuchané, tvář dohněda opálenou, oči modré téměř jako Středozemní moře, a pobavilo ho, když si ji představil, jak servíru

“Nedovedu si představit, co chce, ale Jonovi na tom moc záleželo, takže jsem udělala, co se sluší a patří. Upřímně řečeno, daleko raději bych byla tam s vámi. Jak to jde?”

“Fajn.” Než mohl říct víc, uslyšela zabušení klepadla u hlavního vchodu a pak se rozezněl zvonek.

“Zatraceně. Už je tady. Musím jít. Zavolej mi, jestli se vyskytne něco zvláštního.”

“Zavolám. Mimochodem, kdy se vrátíš?”

Chtěla s nimi pokračovat v práci, protože Jon se měl vrátit až za další týden. “Předpokládám, že zítra večer. Můžu zůstat s vámi ve venkovském domě?” Byla mezi nimi jediná žena. Při sdílení všeho nepohodlí a venkovského životního stylu se projevila jako d “Ovšemže s námi můžeš zůstat. Skutečně musíme brzy postavit slušný dům.” Měli v plánu vybudovat prostý dům pro muže a na jednom z kopců jeden lepší pro něj a pro Antoina, ale to ještě bude chvíli trvat. Přednost teď měly jiné věci. “Uvidím tě tedy zítra v

“Díky.” Zavěsila a seběhla ze schodů, aby otevřela dveře ženě, která tam stála a hleděla na ni. Byla oblečená v černém vlněném kostýmu, který jí pevně obepínal tělo, vlasy měla černé jako uhel, až Sabrina pojala podezření, že jsou obarvené, ale navzdory t

“Dobré odpoledne. Vidím, že Jon vám o domě vyprávěl.”

“Ne.” Pohlédla na Sabrinu a usmála se. Sabriny se při tom náhle zmocnil zvláštní pocit, ale nedovedla si ho vysvětlit. Jako by tu ženu už předtím viděla, nevěděla však kde. “Ty si na mě nepamatuješ, viď?” Oči teď nespouštěla ze Sabriny a potřásla pomalu h

“Musíte jít…” Bylo jí, jako by ji někdo dusil, a hlas měla napjatý, avšak nemohla se hnout z místa. Camille ji pozorovala, sotva schopná si představit, co Sabrina cítí, anebo jak velkou ránu jí zasadila. Vypadalo to, jako by matka vstala z mrtvých.

Sabr

“Nezemřela jsem, Sabrino,” promluvila pevným hlasem. “Jon mi vyprávěl, že právě to ti nalhal Jeremiáš. To od něj nebylo čestné.”

“Co mi měl říct?” Sabrina z ní nemohla spustit oči. Vůbec nechápala, co se tady děje. Její matka vystoupila z hrobu rovnou do jejího života a teď tu klidně stojí. “Nerozumím tomu.”

Camille se chovala, jako by se jí něco takového stávalo každý den. Pomalu přecházela pod kupolí a vysvětlovala Sabrině, co se kdysi stalo, zatímco Sabrina na ni dál upřeně zírala. “Tvůj otec a já jsme tehdy dávno spolu dobře nevycházeli.” Usmála se omluvn Jméno Beauchamp mu nic neříkalo. Věděl, že se tak jmenovala jeho babička, ovšem ta byla už dávno mrtvá, anebo si to aspoň myslel.

Když však v prvním ročníku přijel s Hubertovým vnukem z Harvardu do Atlanty, zjistil, že tam žije jeho babička. Dva roky ji p “Proč by mi otec lhal?” Sabrina se na ni podezřívavě podívala.

“Měla bys ho ráda, kdybys věděla, že vyhnal tvoji matku? Chtěl tě sám pro sebe, Sabrino, pro sebe a tu starou čarodějnici, která tě vychovávala.” Jon Camille vylíčil, že nenáviděná Hana zůstala u Sabriny dlouhá léta, že však už zemřela. “A nechtěl, abych “Opravdu nevím, co si mám myslet. Proč jsi sem přišla teď? Proč teď?”

“Tak dlouho mi trvalo, než jsem tě zase našla.”

“Nikam jsem neodešla. Pořád žiju v tomhle domě, který otec postavil pro tebe.” V Sabrininých slovech se ozvala výčitka, Camille si však toho zřejmě nevšimla. “Mohlas mě najít už dávno.”

“Nevěděla jsem, jestli ještě žiješ. Pokud mi bylo známo, Jeremiáš žil a v našem setkání by mi zabránil.”

Sabrina se na ni cynicky usmála.

“Je mi čtyřicet sedm let. Kdybys chtěla, mohla ses ke mně přihlásit, ať už můj otec žil nebo ne.” Letos by Jeremiášovi bylo dvaadevadesát a sotva by pro někoho představoval hrozbu, rozhodně ne pro tuhle drzou ženskou. Sabrina se nemohla přimět, aby k ní n “Sabrino, jsi moje jediné dítě, moje drahá.” Camille vypadala, že nemá daleko k slzám.

“To už je za námi. Už nejsem žádné dítě.”

Camille se půvabně natáhla v křesle. Zatvářila se jako neviňátko a usmála se. “Neměla jsem kam jinam jít.”

“Kde jsi bydlela až dosud?”

“U bratra, jenže ten právě zemřel, proto jsem se nastěhovala k jeho synovi, otci přítele našeho Jonathana.” Sabrinu Camillin majetnický postoj k jejímu synovi pobouřil. “Je to ale poněkud nevhodné. Neměla jsem žádný domov od chvíle, co zemřel můj manžel..

“Zase jste se provdala, madame du Pré?” Zdůraznila to jméno a čekala na Camillinu odpověď s pozdviženým obočím. Cosi jí říkalo, že to, co teď uslyší, se jí nebude líbit.

Avšak tentokrát se Camille podařilo ji znovu ohromit.

“Neuvědomuješ si, má drahá, že tvůj otec a já jsme se nikdy nerozvedli. Jsem stále jeho žena a byla jsem jí, když zemřel.”

Jonathan babičku ujistil, že Jeremiáš se nikdy znovu neoženil, aspoň o tom nev

“Cože?” Sabrina vypadala, jako by dostala silný elektrický šok.

Prudce vyskočila.

“Ale ano. Byli jsme manželé až do jeho smrti a tenhle dům postavil pro mě, jak víš.”

“Jak proboha, můžeš říct něco takového?” Sabrina by nejraději Camille uškrtila. Po všem, čím prošla, jí teď ta žena chce všechno vzít! “Kdes byla, když jsem tě potřebovala? Když mi bylo pět, deset nebo dvanáct let? Kdes byla, když zemřel můj otec?

Když js

Camille byla pryč téměř padesát let a najednou se vrátila, přesto však vypadala podivně nevzrušeně. Nepřišla nepřipravená, ačkoli ji Sabrinina prudkost polekala.

“Uvědomuješ si, že mě nemůžeš přinutit odejít?” Dívala se sladce na ženu, kterou prohlásila za své dítě, a Sabrinu zachvátila zuřivost.

“To tedy, ksakru, můžu.” Přistoupila k ní o krok blíž. “Jestli neodejdeš, zavolám policii.”

“Dobrá, pak jim prostě ukážu tenhle oddací list a pár svých dokumentů. Jsem vdova po Jeremiáši Thurstonovi, ať se ti to líbí, nebo ne. Jonathan a já necháme znovu přezkoumat jeho závěť a potom se budeš muset ptát ty mě, jestli tady můžeš zůstat, ne naopak

“To nemyslíš vážně.”

“Myslím. A jestli na mě vztáhneš ruku, zavolám policii já.”

“A co tedy hodláš dělat? Bydlet tu příštích padesát let?” Sabrina mluvila sarkasticky, avšak Camille se tím nenechala vyvést z míry. Byla zvyklá prosazovat svou vůli a měla mimořádný talent dosáhnout, čeho chtěla. A tohle už s Jonathanem plánovala dávno.

“Budu tady bydlet, jak dlouho budu chtít.” Camille však vymyslela jiný plán, o němž se ještě nezmínila ani Jonathanovi. Nejprve to tu musí Sabrině znepříjemnit. Ani v nejmenším se kvůli tomu necítila provinile. Sabrina pro ni koneckonců byla cizí člověk.

“Nemůžeš se sem jen tak nastěhovat.” Sabrina na ni hleděla s hrůzou. “Nedovolím ti to.” Ale zatímco Sabrina mluvila, Camille přešla ke dveřím a dala znamení nějakému mladému muži čekajícímu venku. Ten rychle přispěchal dovnitř, nemotorně obtížený půltucte “Nemůžu… Lituju, paní.” Třásl se strachy, když mu Camille nonšalantně ukazovala cestu nahoru. Dosud si všechno pamatovala: pokoje, ložnici, Jeremiášovu knihovnu, svůj vlastní budoár.

Nařídila chlapci, aby složil zavazadla v její oblékárně, odkud je Sabr

“Nemá to cenu. Zůstanu tady. Jsem tvoje matka, Sabrino, ať se ti to líbí, nebo ne.” Tohle byla matka, o níž Sabrina tak dlouho a tak něžně snila! Bylo to neskutečné! Sabrině náhle vstoupily do očí slzy hněvu a cítila se opravdu jako dítě. Nemohla uvěřit, “Je šílená?”

“Já nevím,” vzlykala, “nikdy jsem nic takového nezažila. Prostě se mi nastěhovala rovnou do domu.” Hlasitě se u telefonu vysmrkala a André litoval, že není u ní, aby ji utěšil. “A otec mi nikdy nic neřekl.” Rozvzlykala se ještě hlasitěji. “Prostě to nechá

“Možná od něj utekla. Nakonec, to zjistíš. Někdo to musí vědět.”

Oba napadlo zároveň stejné řešení, ale to jméno vyslovil André první: “Amelia. Zavolej Amelii do New Yorku! Ta ti všechno vysvětlí. A mezitím tu ženskou vyhoď.”

“Jak? Násilím? André, nastěhovala se přímo do mé oblékárny.”

“Tak zamkni dveře. Chci říct, přece k tobě nemůže takhle vpadnout. Nebo snad ano?” Najednou také znervózněl a Sabrina toužila zavěsit a okamžitě zavolat Amelii. Přinejmenším chtěla vědět, co se stalo mezi otcem a touto ženou, která tvrdí, že zůstala za ně

“Ještě nic nedělej. Zavolám ti zpátky. Chci zatelefonovat Amelii a pak svému právnímu zástupci.” Nebylo to však nic platné. Amelii hrozně bolelo v krku, jak prohlásila hospodyně, takže nemohla přijít k telefonu. Sabrina ji nechtěla vyděsit řečmi o tom, ja Camille pohlédla přes rameno na dceru a dál si věšela šaty do skříně. Už vyházela všechny její věci na křeslo a Sabrina pocítila silné nutkání ji uškrtit. Odstrčila Camille, popadla její šaty, hodila je na podlahu a vykřikla z plných plic: “Vypadni odtud! Tohle je můj dům, ne tvůj!” Ale Camille se na ni podívala, jako by Sabrina byla zlobivé dítě.

“Vím, že je to pro tebe těžké. Neviděly jsme se dlouho, moc dlouho. Ale musíš se ovládat. Až se vrátí Jon, bude nás tu chtít najít spokojené. Má nás obě rád, víš, a potřebuje klidný domov.”

“Mám pocit, že se mi to zdá.” Sabrina na ni zírala. Cítila se tak bezmocná jako málokdy. Existovalo málo věcí, s nimiž si v životě nedovedla poradit, ovšem tahle situace k nim patřila. “Musíš odtud odejít.”

“Ale proč? Jaký je v tom rozdíl? Je to obrovský dům. Najde se tu spousta místa pro nás pro všechny.” Camille se pozorně zadívala na vražedný výraz v Sabrininých očích a s půvabem učinila moudré rozhodnutí. “Dobrá, ubytuji se tedy v pokoji pro hosty. Ani n Když André volal později odpoledne Sabrině, stále ještě slyšel v jejím hlase stejný hysterický tón. “Co říkala Amelia?”

“Nemohla se mnou mluvit. Má horečku a hrozné bolení v krku.”

“Ach můj bože… Zrovna teď… Dostala jsi tu ženskou pryč? Víš, může to být podvodnice. Napadlo mě to hned potom, co jsme spolu domluvili.”

“To nemyslím, André. Dům zná dokonale, i po všech těch letech.”

“Třebas jí ho někdo popsal. Nějaký tvůj starý nespokojený zaměstnanec.” Sabrina však měla důvod věřit, že to opravdu je Camille Beauchampová, protože vypadala přesně jako Jon. Řekla to Andrému a ten tím nebyl nijak nadšený. “Proč myslíš, že se teď vrátila

“S tím nedělala žádné tajnosti.” Sabrině znovu vstoupily slzy do očí. “Chce dům, André.”

“Thurstonův dům?” Zdálo se, že ho to vyděsilo. I za tu krátkou dobu, co znal Sabrinu, vytušil, jak mnoho pro ni dům znamená, a sám si ho také zamiloval. “To je absurdní!”

“Doufám, že si to bude myslet také soud. A můj právník je mimo město a vrátí se až příští měsíc. Co mám proboha dělat? Je umíněná jako mezek, nastěhovala se rovnou do pokojů pro hosty, jako by byla vítaná návštěva.” Kdyby to nebylo tak strašné, zasmála by

“Zjevně snadno.” Pak se André opatrně zeptal: “Jakou úlohu v tom všem přesně hraje Jon?”

Sabrina to sama zatím nechápala a nechtěla syna před Andrém falešně obviňovat. Ale i z toho mála, co od Camille slyšela, vytušila, že jde o cosi velmi nepěkného. “Ještě nevím.” A bylo zřejmé, že v tu chvíli o tom nechce Andrému víc prozradit.

“Mohu pro tebe něco udělat?”

“Ano.” Sabrina se nešťastně usmála. “Vyhoď ji. Udělej něco, aby zmizela, aby se už nikdy nevrátila.”

“Kéž bych mohl.”

Na okamžik se rozhostilo ticho. “Víš, tolik let jsem o ní snila… Představovala jsem si, jaká byla. Jednou jsem tajně vlezla do tohohle domu, když mi bylo asi dvanáct nebo třináct, a prohlížela jsem si některé její věci. A teď se objeví a je to zlá, příš

“Doufám, že není.” Snad nakonec bude dobře, když se všechno vyjasní. Těžko říct. Ale na to bylo stejně příliš pozdě. Camille byla tady, pevně se tu usadila a Sabrina ji teď musí dostat pryč.

Celou noc nespala a o všem přemýšlela. Chtěla běžet do pokojů pr “Proč jsi otce opustila?” Ta slova ze Sabriny vyjela téměř nedobrovolně. “Pověz mi pravdu.”

“Už jsem ti to řekla.” Camille se vyhnula Sabrininu pohledu.

“Moje matka byla nemocná. Zemřela krátce poté.” Camille zjevně nijak netoužila se o tom bavit.

“Kdes byla, když zemřela?”

“Byla jsem tehdy ve Francii.” Nač lhát? Co na tom teď záleží? Je zpátky v domě. Je stále ženou Jeremiáše Thurstona a Sabrina je vyděšená. Jon měl pravdu, Camille je tvrdší než Sabrina. Pevnost byla dobyta téměř bez boje. Camille byla na sebe pyšná. Šlo to “Žila jsi ve Francii dlouho?”

“Čyřiatřicet let.”

“To je dlouhá doba. Provdala ses znovu?” Snažila se Camille chytit do pasti, ale ona se na ni jen usmála.

“Ne. Neprovdala, i když užívám jiné jméno.”

“Nejsi hraběnka rodem… a co ten du Pré?”

Camille se podívala Sabrině zpříma do očí. “To byl můj ochránce ve Francii.”

“Chápu. Bylas tedy jeho milenka.” Sladce se na matku usmála.

“Jsem zvědavá, jak tohle ovlivní tvůj nárok. Čtyřiatřicet let je dlouhá doba.”

“Během ní jsem byla celý čas legálně provdaná za Jeremiáše Thurstona a pořád jsem. Tenhle fakt nemůžeš změnit, Sabrino, ať se budeš snažit sebevíc.”

“Jen považuji za zajímavé, že jsi dál žila se svým… ehm…

ochráncem…” Zvlášť to slovo zdůraznila a doufala, že se Camille začervená, ale marně. “A teď jsi se vrátila, abys získala tenhle dům. To je v každém případě jistě pohodlné. Už máš plány na osl André přijel krátce před polednem. Camille rychle běžela dolů po hlavním schodišti a usmívala se na něj. Byl to mimořádně přitažlivý muž a ona byla potěšená, když zjistila, že je Francouz. Ovšem její nadšení značně ochladlo, jakmile si uvědomila, že André

“Zamkla jsi stříbro a šperky? Mohla by to být velmi chytrá zlodějka, víš.” Ale Sabrina se rozesmála.

“Jediné šperky, které mám, patřily stejně jí, nebo většina z nich. Při tempu, jakým ta ženská postupuje, je stejně bude chtít zpátky.”

“Jen jí je, prokristapána, nedávej! A myslím, že bys měla zavolat policii.” Andrému se vůbec nelíbilo, jak Sabrina vypadá. Když však sám volal na policii a snažil se to vysvětlit, prohlásili, že do rodinných záležitostí nezasahují, a ani telefonický rozho “Zbláznil ses? Jak jsem to měla vědět? Vpadla sem jako ruská tanková divize, a než jsem se vzpamatovala, vyhazovala už moje věci na židli. Ještě mám štěstí, že souhlasila, že se přestěhuje do pokojů pro hosty, jinak bych tam musela spát já.”

“Cože?” Snažil se srovnat si to v hlavě, ale bylo to těžké. “Ona spí v mém pokoji! Vyhoď ji ven!” Sabrina se zasmála, ale měla v očích slzy.

“Já to prostě nechápu, André.” Byl to obrovský šok. “Proč mi otec nic neřekl?”

“Jen bůh ví, co se mezi nimi stalo. Podle toho, jak mluví a vypadá, je to tvrdá ženská. Té historce, co ti napovídala, nevěřím. Je zatracená smůla, že Amelia nemůže k telefonu.” André znovu zkusil Amelii zavolat a tentokrát vstala, i když hrozně chrapěla

“Lituji, že se vrátila a teď tě pronásleduje. Tehdy to byla nemožná, sobecká, podlá mladá holka a nezdá se, že by se to věkem zlepšilo.”

Sabrina se při těch slovech smutně ušklíbla. “Myslím, že ne.” A pak se zamyslela nad tím, co Amelia povídala o Camillině útěku.

“Otci to muselo zlomit srdce.” Teď konečně chápala jeho neochotu o Camille mluvit. Nikdy se z toho otřesu nevzpamatoval.

“Velmi ho to ranilo. Ale zůstala jsi mu ty.” Amelia se při tom vzpomínání usmála. “Byla jsi radostí jeho života. Nedomnívám se, že ji v pozdějších letech příliš postrádal. Měl svůj život. Ovšem těch prvních pár let… to bylo velmi zlé.”

Sabrina se odvážila zeptat: “Je pravda, že si vydržoval milenku, a proto Camille odešla?”

“Vůbec ne!” Amelia byla kvůli svému starému příteli pobouřená.

“Byl Camille naprosto věrný. Za to bych se zaručila. Vlastně ho velmi trápilo, že trvalo tak dlouho, než jsi přišla na svět.”

Nechtěla jí vyprávět o té hanebnosti s kroužky, ačkoli si to dosud

“Kéž bych mohla. Zřejmě musíme jít nejdřív k soudu.”

“Jaké strašné utrpení pro tebe, ubohé dítě.” V sedmačtyřiceti letech už nebyla Sabrina žádné dítě, Ameliina slova ji však dojala. “Tu ženskou by měli zastřelit. Vlastně to měl Jeremiáš udělat už dávno, aspoň by teď pro tebe bylo všechno mnohem jednodušší.

“To ano.” Sabrina se usmála, vděčná, že si mohla s někým o všem promluvit. “Zavolám ti, jak to dopadne.”

“To udělej. Mimochodem, jak se vede Andrému? Mám za to, že vy dva přestavujete svět a chcete ho zaplnit opilci.”

“Jednoho krásného dne se to stane.” Sabrina se Ameliinu vylíčení jejich plánů zasmála. “Ty se máš dobře?”

“Ano. Až na ten krk. Jsem zřejmě odsouzená žít věčně, i proti své vůli.”

“To je dobře. Potřebujeme tě tady.”

“Inu, ji nepotřebuješ. A nikdy jsi nepotřebovala. Tak ji vyhoď hned, jak to půjde.”

“Jistě.” Sabrina Amelii poděkovala, zavěsila a znovu se obrátila k Andrému. Nemohli nic dělat, dokud neproběhne soud, a tak Camille bezstarostně poletovala po pokoji v bílých šifonových šatech a s diamantovými náušnicemi, o nichž se Sabrina domnívala, že

“Musíme si promluvit, Jone.”

“O čem?” Jen si s ní však zahrával. Věděl to a pobavilo ho, když si představil, jak se matka bude zlobit. No a co? Proč ne? Nikdy mu nedala, co chtěl: cestu do Evropy, auto, o které prosí tři roky. Pořád jen naříká, jak je chudá, a kňourá kvůli Thurstonov “Žádám od tebe vysvětlení.” Matka, která na něj zlobně shlížela, ho vytrhla z příjemnějších myšlenek. Téměř se třásla hněvem a Jon viděl, že se tomuto střetu nevyhne. Ovšem teď už mu matka nemůže nic udělat. Babička je jednou v domě a dostala se tam úplně “Co tím myslíš?”

“Nehraj si se mnou. Tvrdí, že tě zná skoro tři roky. Proč jsi mi nikdy nic neřekl?”

“Myslel jsem, že by tě to rozčílilo.” Odvrátil zrak a Sabrina bez výstrahy napřáhla ruku a udeřila ho do tváře.

“Nelži mi!”

Ohromeně na ni pohlédl. Takhle se na něj nikdy předtím nedívala.

Její oči zraňovaly víc než její ruka. Sabrina se nikdy necítila podvedenější a čím víc na to myslela, tím byla rozhněvanější.

“Zatraceně, co na tom záleží, koho já znám! Copak ti musím hlási “Je to má matka, Jone, a tys ji poznal před třemi lety. Proč jsi jí umožnil tohle provést?”

“Nic takového jsem neudělal,” odpověděl Jon, pak se na matku lhostejně podíval a pokrčil rameny. “Možná má na ten dům stejné právo jako ty. Říká, že byla za dědečka provdaná i v době jeho smrti.”

“Mohl jsi mě na to upozornit, ne?” Neodpověděl a ona znovu zvýšila hlas. “Ne? Víš, co je na tom všem nejhorší, Jone? To, co jsi provedl ty. Ona mi nikdy nebyla matkou, ale ty jsi můj syn, a nejenže jsi tohle připustil, ale pomohl jsi jí to nastrojit. Nest Pohlédl jí rovnou do očí, bojovný a nepřátelský až do konce. Když ho tak pozorovala, cosi v jejím nitru začalo odumírat. “Ani ne,”

odpověděl neústupně.

“Pak je mi tě líto.”

“Já od tebe nic nepotřebuju.” Řekl to, když Sabrina už odcházela z pokoje. Nedokázala se dál ovládat a nemohla se na syna dívat.

Tolik se podobal Camille! Sabrina dlouhá léta přemýšlela, po kom Jon je. Byl jiný než její otec, než jeho vlastní otec, než on “Nemůžeš tam několik příštích měsíců sedět a třást se strachy,”

dělal si o ni André skutečné starosti.

“Myslíš, že to potrvá tak dlouho?”

“Mohlo by. Víš, co říkal ten právník.”

“To se asi dřív zblázním.”

“Nestane se to, když sem přijedeš a uděláš nějaká rozhodnutí ohledně vína.” A pak dostal nápad. “Něco ti řeknu. Pošlu tam Antoina. Může zůstat v domě a všechno ohlídat, zatímco ty budeš žít tady. Až pojedeš zpátky, zase se sem vrátí.” Byl to složitý systé

“Asi jsem Jona strašně zklamala,” vzdychla. “Kdyby žil jeho otec, samozřejmě bych se nemusela vrátit do dolů. Nepracovala jsem sice na plný úvazek, ale myslím, že chtěl víc, než jsem mu dávala.”

“Snad patří k lidem, kteří by vždycky chtěli víc, než kolik bys mohla dát. S tím nic nenaděláš.”

“Ráda bych ho teď zachránila před Camille. Jon ještě nechápe, jaká je, ale brzy to pozná. Až se to stane, bude šeredně zklamán.”

André si nemyslel, že by to bylo nějaké neštěstí. Domníval se, že by si to Jon za svou proradnost zasloužil. Byl to zkažený kluk.

Andrému se nelíbil hned od začátku, to však Sabrině nikdy nepřiznal. Je to jediné, co má, a navzdory své bolesti ho koneckonc

“Ano?” Sabrina stála v ložnici v noční košili a naboso a nemohla uvěřit, že se jí tam ta žena vnutila. Camille pobývala v Thurstonově domě už přes pět měsíců a Sabrině to připadalo jako noční můra bez konce, příšerný sen, z něhož se snad nikdy neprobudí.

“Myslela jsem, že bychom si mohly promluvit.” Camillin jižanský přízvuk vždy velmi zesílil, když měla v hlavě nějaký plán.

Sabrina si s hrůzou představila, že až do konce života bude myslet na ten hlas a vidět tu tvář a bát se, že by snad mohla vypadat ne

“O čem? Nemám ti co říct.”

“Nechtěla by sis raději promluvit než jít k soudu?”

“Nemám důvod.” Sabrina byla neoblomná a chtěla Camille donutit odkrýt karty. Proč ne? Její právník prohlásil, že čím víc se tímto sporem zabývá, tím méně si myslí, že Camille má právo na své straně. Jeremiášova závěť byla napsána takovým způsobem, že Cami

Camille na ni pohlédla a usmála se. “Nechci ti vzít tvůj dům, dítě.” Sabrina měla chuť udeřit ji do tváře nebo jí rozbít hlavu.

Po téměř šesti měsících, co ji matka mučila, skoro jí zničila život a ukradla syna, jí teď nechce vzít dům? A opovažuje se ji n “Bude mi pomalu padesát, nejsem tvoje dítě a nikdy jsem nebyla.

Nemám s tebou nic společného. Je mi z tebe zle. A kdyby bylo po mém, vypadla bys odtud ještě dnes večer.”

“Odjedu tento týden,” zašeptala Camille vemlouvavě, “jestli zaplatíš mou cenu.”

Sabrina jí beze slova zabouchla dveře ložnice před nosem a zamkla.

Pro Andrého bylo utrpením dívat se, jak Sabrina šest měsíců zkouší, avšak nemohl jí nijak pomoct. Šestnáctého prosince ji doprovodil k soudu. Tentokrát Camille vypadala doopravdy bledá a vystrašená. Zašla příliš daleko a věděla to, protože se pokoušela vl

Sabrina nemohla uvěřit, že ten zlý sen skončil. Dívala se, jak Camille schází naposled ze schodů pod překrásnou kupolí.

V Sabrininých očích už nebyla nenávist. Nezůstalo tam vůbec nic.

V posledních šesti měsících ztratila příliš mnoho, aby teď ke Camille

“Myslela jsem, že až bude po všem, mohly bychom se spřátelit,”

řekla Camille nervózním, váhavým hlasem. Dohnala svou hru příliš daleko a šeredně se spálila. A teď se musí pokorně vrátit do Atlanty a znovu bydlet u Hubertova syna, k němuž se také nechovala

Sabrina promluvila jasným, silným hlasem, zatímco zástupce šerifa přihlížel opodál. “Už tě nechci nikdy vidět ani o tobě slyšet, a jestli se to stane, zavolám policii a oznámím to soudu. Je to jasné?” Camille mlčky přikývla. “A drž se dál od mého syna.” A “Včera jsem mluvil s babičkou. Říká, že jsi podplatila soudce.”

Sabrina strnula a poprvé od chvíle, co soudce nařídil Camille opustit její dům, pocítila na tvářích slzy. Je možné, že to Jon nikdy nepochopí, že ji vždycky bude nenávidět, že se tolik podobá “Jone, nic takového jsem neudělala.” Snažila se ze všech sil zachovat klid. “Dokonce ani nemyslím, že by to bylo možné. Ten soudce jako slušný člověk prostě pochopil, co je ona zač.”

“Je to stará paní, která hledá místo, kde by mohla žít, a bůhví, kam se teď poděje.”

“Kde byla předtím?”

“Žila z lidské dobročinnosti, z ruky do úst. Bude se muset znovu nastěhovat k synovci.”

“To se nedá nic dělat.”

“A je ti to jedno.”

“Ano, je. Pokusila se mi vzít tenhle dům, Jone!” Jon to však odmítal pochopit. Řekl jí, že je mrcha, a zavěsil. Tu noc Sabrina ležela sama v posteli, v domě, který konečně zase patřil jí, a věděla, že vůbec nevyhrála ona, ale Camille Beauchampová Thurston Byly by to toho roku pro Sabrinu bez Jona osamělé Vánoce, kdyby nebylo Antoina a Andrého. Ti nedovolili, aby zůstala sama.

Objevili se na prahu Thurstonova domu s vánočním stromkem a vaječným koňakem, který udělal Antoine, a škádlili ji, bavili a předcház

“I moje džungle teď vypadá nádherně,” žertovala Sabrina, “ani ji nepoznávám.”

“Počkej, až ochutnáš naše víno!” sliboval André, avšak místo toho jí přinesl láhev Moet & Chandon. Když Antoine odjel, seděli u vánočního stromku. André na ni obdivně pohlédl. Tolik toho ten rok prožila! Amelia měla pravdu — Sabrina byla skutečně pozoruh “Byl to úžasný rok, že?”

“To bych řekl.” Andrého pobavila slova, jež použila, i její překvapený pohled, ale ona se na něj usmála.

“Byl dobrý i špatný. Ty a Antoine jste ten nejlepší dárek.”

André jí věnoval krásný červený kašmírový svetr a klobouk a ona mu koupila teplou vestu a rukavice. “Takže vlastně nebyl tak špatný.”

“Doufám, že ne.”

Nicméně oba věděli, že se Sabrina trápí kvůli synovi. Jak by ne!

Nedokázala však o tom hovořit ani s Andrém. I jen mluvit o tom bylo příliš bolestné. Svou bolest zastírala tím, že s Andrém žertovala.

Druhý den po schůzce v bance Sabrina odjela zpátky do Napy, kde strávila zbytek týdne. Teď se už nebála nechat Thurstonův dům nestřežený. Hned ten den, kdy Camille odešla, nechala vyměnit zámky a ani Jon ještě neměl nový klíč. Ve velkém statku, který Andr

Po Novém roce ji André zase zavezl domů. Jeli přes Bay Bridge a zanedlouho dorazili na Nob Hill. André zaparkoval vůz na ulici před Thurstonovým domem a odnesl dovnitř zavazadla. Chtěl ve městě zůstat den nebo dva. Antoine ho v Napě snadno zastal, takže o

Ten večer strávili dlouhé hodiny v její knihovně, kde vyřizovali některé papíry. O tuto povinnost se poctivě dělili. Sabrině to svým způsobem připomínalo staré časy v dolech, když zemřel její otec. Tehdy by bývala vděčná, kdyby vedle sebe měla Andrého.

“Muselo to být pro tebe těžké.”

“To bylo,” usmála se Sabrina. “Ale hodně jsem se díky tomu naučila.”

“To vidím. Jenže to není snadný způsob jak se cokoli naučit.”

“Možná mi nebylo souzeno učit se snadno.” Sabrina si opět vzpomněla na Camille a na Jona. Jaké jí připravil zklamání! André pozoroval její oči. Pak jí položil zvláštní otázku, která mu ležela na srdci už dlouho. Už deset měsíců byli dobří přátelé, o určit

“Jaký byl tvůj manžel?”

Sabrina se na svého přítele usmála. “Báječný. Vlastně jsme se z počátku neměli moc rádi. Pořád se snažil mě vykoupit. Vlastnil konkurenční důl.”

André si představil to jiskření a rozesmál se. “Ale nakonec…

jsme se smířili. Víš,” tvář jí zvážněla, “nikdy jsem nedovolila sloučit naše doly, ani v pozdějších letech. A pak jsem toho hrozně litovala. Tolik jsem se ho natrápila… a k čemu?”

Pohlédla A

“Proč jsi to nechtěla dovolit?”

“Myslím, že jsem mu chtěla dokázat, že jsem stále nezávislá, a ne jen jeho součást. Vyhověl mi a nechal věci tak, jak jsem chtěla, ačkoli musel vědět, že to přinese mnohem víc problémů. Byl tak trpělivý.” Sabrina se zamyslela. “To, co jsem se od něj nauči “Byla jsi skvělá!” André se vesele ušklíbl. “Až na to tvoje vaření a francouzštinu!”

“Jak tohle můžeš říct!” zlobila se naoko Sabrina. “Minulý týden jsem každému udělala omeletu.”

Jak byla na sebe pyšná! Teď se tomu v její knihovně smáli oba.

Byla jedna hodina ráno. Cítili se sice unaveni, ale bylo jim spolu příjemně.

“Neviděla jsi, že všem pak bylo špatně?” André si ji hrozně rád dobíral. Teď ji jemně zatahal za jeden z copů. Sabrina mu připadala jako velmi mladé děvče. Kdo ji dobře neznal, hádal by jí o deset let méně. “Víš, vypadáš jako indiánská squaw.”

Sabrina si při jeho slovech náhle vzpomněla na Jarní lunu.

Vyprávěla mu, jak ji ta žena okouzlovala a jak ji zachránila před znásilněním.

“Rozhodně jsi nevedla nudný život, má drahá. Jseš si jistá, že vinice nejsou pro tebe příliš jednotvárné?”

“Jsou pro mě přesně to pravé. Myslím, že bych všechno to vzrušení už znovu nevydržela. Jednou mi z dolu odešlo přes tři sta zaměstnanců. Něco takového už nikdy nechci zažít.”

“To se už nestane. Tvůj život bude odedneška klidný. Slibuji to.”

Aspoň by si to Sabrina rozhodně zasloužila, pomyslel si André.

Ona se na něj smutně usmála.

“Kéž bys to mohl slíbit nám všem!” pravila toužebně a znovu si vzpomněla na Jona. “A co ty, André? Co ty chceš od života kromě ohromného úspěchu s našimi prvotřídními víny?” Štípla ho do ucha a on ji zase zatahal za cop.

“Moc si na mě nedovoluj, ma vieille… Co chci já?” opakoval s vážnou tváří. Znal sice báječnou odpověď, ale neodvážil se ji vyslovit nahlas. “Nevím. Myslím, že mám všechno, co chci. Chybí mi tu jen jedno.” Sabrinu to překvapilo. Vždyť André vypadal tak s

“Co je to?” zeptala se.

“Společnost. Chybí mi někdo, s kým bych sdílel svůj život, někdo kromě Antoina, protože ten se mnou nezůstane dlouho. Měl by odejít a časem to udělá. Nechybí to tobě taky?”

André někoho miloval před mnohem kratší dobou než ona, před pouhým rokem. Sabrina se nad jeho slovy zamyslela. Také jí chyběl někdo blízký, samozřejmě, ovšem už dávno si zvykla žít sama. Po Johnovi se v jejím životě neobjevil žádný muž, to už Andrému řekl “Jak jsi mohla zůstat tak dlouho sama?” divil se. Velmi to na něj zapůsobilo. On už dva roky po smrti své ženy navázal vážný poměr a v následujících letech několik dalších, sice nic mimořádného, nicméně si nedovedl život bez ženy představit. “Nepřipadá ti “Ne. Nepřipadá. Vlastně to je někdy docela jednoduché a příjemné.

Občas jsem se cítila osamělá. Ale za chvíli si na to člověk zvykne. Je to stejné, jako bych byla jeptiška,” zažertovala.

“Taková škoda!” Když se na ni André podíval, tvářil se zkormouceně. Oba se zasmáli. “Opravdu! Jsi nesmírně půvabná žena, Sabrino, a jsi ještě mladá.”

“Ani bych neřekla, příteli. V květnu mi bude šestačtyřicet. To není zrovna přehnané mládí.”

“Prožíváš nejlepší léta.”

“Teď vím, že jsi blázen, André.”

“Nejsem!”

André si uvědomil, že žena, s níž se stýkal ve Francii, byla starší než Sabrina a zdaleka ne tak krásná. Sabrina by představovala vzácný dar pro kteréhokoli muže. Byla to velmi zvláštní žena. Neodvážil by se přiblížit se k ní jen pro zábavu.

Znamenala pro

Rozloučili se ve dvě ráno a znovu se setkali druhý den při snídani, už oblečení a věcní, ale včerejší noční rozhovor je sblížil. Volněji před ním mluvila o Johnovi a on jí vyprávěl o některých svých přítelkyních, téměř jako by jeden druhého zkoumal, aniž

“Proč si někam nevyjít jen tak pro zábavu?”

“Jaká zvrácenost!” zvolala Sabrina, nicméně ta představa ji lákala, a tak se vrátila do svých pokojů, aby se kvůli Andrému hezky oblékla. Když se setkali dole v hale pod kupolí, měla na sobě černé šaty, které nikdy předtím neviděl.

“Vypadáte velmi elegantně, madame,” uklonil se André a rozmarně se na ni usmál. Sabrina si znovu uvědomila, jak je hezký.

Poslední dobou si toho nijak nevšímala — byli přece jen přátelé, avšak dnes večer se pod jeho obdivným pohledem cítila žensky a svůd

André ji odvezl do restaurace, kde si dali u baru něco k pití. Po osmé hodině ji zavedl k jejich stolu. Oba se výborně bavili. On jí povídal o tom, co dělal ve Francii, ona mu vyprávěla další historky o dolech a o sobě. Jako obvykle skončili v Thurstonově Sabrina ho tento večer pozvala do svého soukromého obývacího pokoje. Obvykle sedávali v knihovně, ale její pokoj byl menší, útulnější a intimnější. Když André odešel připravit nápoje, Sabrina zapálila v krbu oheň. André přinesl pro každého malé brandy. Pa

“Děkuju ti za dnešní večer, André…, děkuju ti za všechno. Moc jsi mi pomohl. Choval jsi se ke mně velmi laskavě,” pravila tiše Sabrina.

Její slova ho dojala, vztáhl ruku a dotkl se její dlaně.

“Udělal bych pro tebe cokoli, Sabrino. Doufám, že to víš.”

“Už jsi udělal.” A pak, jako by to oba očekávali, se naklonil a políbil ji na rty. Ani jednoho to nepřekvapilo. Vypadalo to naprosto přirozeně. Seděli bok po boku před krbem, drželi se za ruce a líbali se. Po chvíli se Sabrina tiše zasmála. “Jako bychom b

“A nejsme?” usmál se André.

“Nevím…”

Ztlumil její slova svými rty a ona pocítila, jak se v ní vzmáhá dávno zapomenutá touha. André ji vzal do náruče. Vnímal její teplé tělo, začal ji hladit. Sabrina nepoznávala sama sebe, ale nic nenamítala. Jako by byli oba připraveni na to, co se dálo.

André na ni něžně shlížel. Nechtěl udělat něco, čeho by oba litovali, anebo (což bylo ještě důležitější) čeho by litovala ona. Měla pro něj příliš velkou cenu jako lidská bytost i jako přítelkyně. “Mám odejít, Sabrino?” zašeptal André.

“Já nevím,” pravila s lehkým úsměvem. “Co to děláme?”

“Myslím, že tě miluju,” zašeptal v odpověď. Bylo zvláštní, že ji to vůbec neudivilo. Najednou si uvědomila, že ho miluje už hodně, hodně dlouho, snad od první chvíle, kdy se potkali. Stvořili něco krásného svým srdcem a svýma rukama. On ji znovu přivedl k Ráno po probuzení André pocítil ulehčení, když si v Sabrininých očích přečetl, že ničeho nelituje. Políbil ji na oči, na rty…

na špičku nosu, až se zachichotala, a znovu se milovali. Vypadalo to skoro jako líbánky. Všechno bylo tak uklidňující! Sabrina “Co se s námi stalo?” zeptala se Sabrina a ospale se na něj po jejich dalším milování zadívala. Byla sobota a nemuseli nikam jít. Byli sami a šťastní a zamilovaní.

“To musí být tím, co jsme včera snědli…”

“Možná za to může to šampaňské… Budeme si to muset zapamatovat a vyrábět taky takové.”

Teprve pak se s úsměvem znovu pohroužila do spánku a probudila se až v poledne, kdy André přinesl do ložnice podnos plný jídla.

“Aby sis udržela sílu, má lásko.” Sabrina skutečně potřebovala posílení, protože jakmile dojedli, znovu se na ni vrhl.

“Proboha, André!” smála se Sabrina. Byla šťastná a bylo jí dobře.

“To jsi vždycky takový?”

“Ne,” odpověděl upřímně a přivinul se k ní těsněji. Nemohl se jí nasytit. Bylo to, jako by čekal celý rok a teď vše musel natěsnat do jediného dne. “Udělala jsi se mnou něco kouzelného.”

“Smím tu poklonu opětovat?”

Spali a milovali se celé odpoledne. V šest hodin konečně vstali, vykoupali se, oblékli a znovu šli na večeři, tentokrát do Bal Tabaria na Columbus Avenue. Opravdu to připomínalo líbánky.

“Jak se nám to stalo?” usmála se na něj Sabrina nad další lahví šampaňského při zákusku.

“Nevím,” odpověděl André vážně. “Myslím, že jsme si to asi zasloužili, má lásko. Letos jsme hrozně tvrdě pracovali.”

“Jaká krásná odměna,” zašeptala. André si to myslel také. Tu noc se znovu milovali, tentokrát při ohni krbu jejího pokoje, kde se před téměř dvaadvaceti lety narodil Jonathan. Sabrina na to však teď nemyslela. Myslela jen na Andrého. Oba tvrdě usnuli v ob “Bylo by nevychované zeptat se, jestli používáš antikoncepci, má lásko?” Uvědomil si, že on proti tomu celé dva dny nic nedělal, avšak Sabrinu to nevyvedlo z míry.

“Než já přijdu do jiného stavu, André, bude mi osmdesát. Mírně řečeno, neotěhotním nijak snadno. Předtím mi to pokaždé trvalo dva roky. Jsem ta nejméně nebezpečná žena, jakou znáš. A v mém věku je to ještě nepravděpodobnější.”

“To je přinejmenším pohodlné. Ale jseš si jistá, že to bude v pořádku?”

“Naprosto. Nejspíš už ani otěhotnět nemůžu.” Sabrina sice ještě neprodělala přechod, v posledním roce však rozpoznala známky, že se blíží.

“Tím si nemůžeš být jistá.”

“Příští týden s tím něco udělám. A zatím…”

André se o to víc nestaral. Byli tak šťastni, že se rozhodli před odjezdem do Napy strávit další noc v Thurstonově domě. Žádný z nich netoužil ukončit tyto improvizované líbánky. Celý jejich život se změnil ve dvou dnech a ani jeden toho nelitoval. Přidal “Co si počneme v Napě? Všichni z toho budou šokovaní. Zítra zavolám architekta!” slíbil André. V noci pak přišel po špičkách do jejího pokoje a znovu po špičkách odešel za svítání s radostným úsměvem na tváři. Bylo mu pětapadesát a nikdy v životě se necít

V několika příštích týdnech chodili po špičkách sem a tam mezi svými pokoji a nejméně jednou týdně zajížděli do města. Většinu času však Sabrina trávila v Napě s Andrém a Antoinem. Tajní milenci si teď mezi sebou vyměňovali pohledy, jakási tajná poselství

“Myslíš, že to ví?” zeptala se Andrého jednou pozdě v noci, když spolu leželi v její posteli na statku v Napě. André opravdu ten týden zašel za architektem. Jeho nový dům se začne stavět na jaře. Ale než bude hotov, budou se muset ještě dlouho plížit mezi “Nevím.” André se na ni v měsíčním světle usmál a dotkl se její tváře. Nikdy nemiloval žádnou ženu tak, jak miloval ji, a ona k němu cítila něco, co nikdy předtím necítila, ani k Johnovi.

Tehdy byla mnohem mladší. To, co teď cítila k Andrému, bylo mnohem

Sabrina přikývla. Nedovedla si představit, jak by tuto zprávu přijal Jon. Už kdysi ji obvinil, že má s Andrém poměr. Nechtěla mu přiznat, že se nemýlil, přestože v jejím životě nebyl jiný muž od té doby, co zemřel Jonův otec. Věděla však, že syn by to nep André se na ni znovu usmál. “Proč by se zlobil? Potěšilo by ho to.”

Sabrina to rovněž předpokládala. Antoine k ní byl neobvykle laskavý. Pomáhal jí, když všichni na polích pracovali bok po boku. A právě on byl vedle ní o několik týdnů později. Tehdy stála skoro celý den na ostrém slunci. Pozdě odpoledne se k Antoinovi náh

“Měla bys nosit klobouk,” napomenul ji, jako by byla dítě.

Sabrina na něj pohlédla. Bylo jí hrozně zle. Zdálo se jí, že se s ní všechno točí, a zvedal se jí žaludek. Nicméně o chvíli později se dokázala sebrat a šla za ním pomalu zpátky do domu.

“Antoine… neříkej nic otci… prosím,” žadonila úpěnlivě, on se však na ni zamračil.

“Proč? Myslím, že by to měl vědět, ne?”

Antoine se o ni najednou začal bát. Jeho matka zemřela na rakovinu, když mu bylo pět, a on se stále pamatoval na ni i na to, jak byl jeho otec smutný. Pohlédl na Sabrinu starostlivýma očima. “Nepovím mu to, ale jenom když mi slíbíš, že půjdeš hned k dokto

Zdálo se, že Sabrina váhá. Antoine ji popadl za ruku a pod dojmem dávných vzpomínek se na ni zuřivě podíval. “Myslím to vážně, Sabrino, nebo to otci řeknu hned teď.”

“Dobrá, dobrá. To bylo jen tím sluncem.”

Antoine si se znepokojením všiml, že Sabrina vypadá špatně.

V příštích dnech zjistil, že navíc velmi málo jí. Zeptal se, zda navštívila lékaře, a vytrvale naléhal.

“Antoine, jsem úplně v pořádku,” chtěla ho odbýt Sabrina.

“To tedy nejsi!” Antoine na ni skoro křičel, ale vypadalo to jinak než hádky s Jonem. Bylo tak zjevné, že má o ni strach, že ji to málem dojalo. Nicméně se její nevolnost opakovala. Antoine ji téměř násilím odvlekl v poledne zpátky do domu. André byl našt “Tak zavoláš doktora, Sabrino, nebo to mám udělat já?” rozzlobil se Antoine.

“Proboha…” vymlouvala se, ale on jí nedal pokoj. Stál u telefonu, výhružně se na ni díval, až se nakonec rozesmála.

“Ještě štěstí, že nejsi můj syn, Antoine. Neměla bych proti tobě sebemenší šanci,” zažertovala. Pak šla k telefonu a vděčně na Antoina pohlédla. Bylo hezké vědět, že mu na ní tolik záleží. Teď se o ni starali dva lidé — André a jeho syn. Zavolala doktoro “Ano,” prohlásil Antoine neústupně. “Že moc těžce pracuješ.

Podívej na tátu, taky těžce pracuje, jenže si každý den zdřímne.”

Tento zvyk si André přinesl z Francie. La sieste. Možná díky němu vypadal tak mladě a zdravě.

“Nemám na to trpělivost.”

“Ale měla bys mít.” Antoine byl rád, že Sabrina půjde k doktorovi. Alespoň to se mu podařilo. “Mám tě zítra zavézt do města?”

“Ne. To je v pořádku. Stejně musím vyřídit ještě jiné věci.”

Sabrina hlavně nechtěla vyvolat rozruch, aby se André nedivil, co se děje.

“Povíš mi, co ti řeknou?” zeptal se Antoine. Viděla neovladatelný strach v jeho očích, jako by zase byl malý kluk. Popošla k němu a pohlédla mu do očí. Byl sice mnohem vyšší než ona, ale ona měla vůči němu ochranitelský pocit.

“Nebude to nic hrozného, Antoine. Jsem naprosto zdravá a přísahám, že se cítím dobře. Myslím, že to bude asi tím napětím.

Nejdřív příchod mé matky, pak ten soud a…” Oba věděli, že málem k tomu výčtu přidala Jonathana. “Podle všeho mě to všechno vyčerpal

“Tolik mě mrzelo, co ti provedli,” účastně prohlásil Antoine.

“Mě taky. Ale snad bylo dobře, že se to všechno vyjasnilo,”

mínila Sabrina, přestože věděla, že kvůli tomu ztratila svého syna. Dozvěděla se o jednom ryse jeho povahy, na nějž nemohla zapomenout. Ani v této chvíli. “Nedělej si už o mě starosti.

Slibuji, ž

Když však druhý den seděla v lékařově ordinaci, pochopila, že slib daný Antoinovi nemůže dodržet. Zírala nevěřícíma očima na doktora, kterého znala léta, a byla doslova šokovaná. “Vždyť se to nemohlo… To není možné! Naposled to trvalo… Myslela jsem, ž

“Je to pravda, Sabrino. Ten test nelže. Byl jasně pozitivní. Jsi těhotná, má drahá.”

“To přece není možné! Vlastně vím, že už loni mi začal přechod.

Dokonce jsem neměla menstruaci už od…” Počítala zpět a pak na doktora vytřeštila oči. Měl pravdu. Nedávala to do souvislosti s Andrém. Byla prostě ráda, že ji to už neobtěžuje. “Nikdy mě ne Doktor se natáhl přes stůl a poplácal ji po ruce. “To takhle nebývá vždycky, má drahá. A pokud vím, problém byl tehdy na straně Johna.”

“Ach bože.”

Byla tak zdrcená, že ho napadla strašná myšlenka. “Víš přece, kdo je otcem, ne?”

“Samozřejmě!” Sabrina vypadala ještě šokovaněji než předtím. “Ale nemám tušení, co si o tom pomyslí… Jsme obchodní společníci a přátelé, ale… v našem věku… Neměli jsme žádné plány… My…”

Náhle jí vstoupily slzy do očí a rozlily se jí po tvářích.

“To nemůžu udělat, Sabrino. Ty to víš.”

“Je mi osmačtyřicet. Nemůžete čekat, že si to dítě nechám! Vždyť ani nejsem za toho muže provdaná.”

“Miluješ ho?” zeptal se lékař a ona jen mlčky přikývla a znovu se vysmrkala. “Tak proč si ho nevezmeš a dítě si nenecháš?”

“To nejde. Oba máme dospělé syny. Budeme všem pro smích. Je mu pětapadesát, mně osmačtyřicet. V jeho věku by to ještě snad šlo.

Vypadá jako mladík. Ale já bych mohla být babička, prokristapána!”

“A co? Už to udělaly jiné ženy. Před dvěma lety jsem měl pacientku, které bylo dvaapadesát. Stala se jí stejná věc — až na to, že byla samozřejmě vdaná. Nakonec ona a její dcera skončily v porodnici a měly dítě ve stejné době. Nebudeš první, Sabrino.”

“Připadala bych si hloupě. A navíc ho nechci nutit, aby si mě vzal…” Sabrina se usmála přes slzy a smála se a plakala zároveň. “Je to tak směšné! V mém věku se muset vdávat kvůli těhotenství.” Pohlédla na starého doktora a znovu se rozplakala.

Pak se na

“To je pochopitelné. Je to pořádný šok. Musím přiznat, že za těchto okolností, Sabrino, to není lehká situace. Je to alespoň dobrý člověk? Mohla bys s ním být šťastná?”

“Ano, mohla,” přiznala Sabrina, pak si však uvědomila, že nikdy o sňatku nemluvili a André neměl sebemenší důvod si ji vzít. Byli rozumně spokojeni s tím, jak se věci vyvinuly. “I tak… dítě v našem věku…” Sabrina myslela na Jona a na dítě, o něž přišl “To ty nemůžeš posoudit,” zamračil se na ni doktor. “Když se to stalo, asi to správné je. Jednou možná zjistíš, že to bylo největší požehnání, jakého se ti dostalo.” Lékař rezolutně odmítl vyhovět její žádosti. Vstal, aby naznačil, že návštěva je u konce.

Sabrina opustila doktorovu ordinaci a šla domů, hlavu plnou všeho, co jí řekl o dítěti a o Andrém… Že to jednou může být největší požehnání v jejich životě… Odmítala na to jen pomyslet. Musí najít někoho, kdo provádí potraty, a rychle.

Věděla, že jí z

Ležela na posteli a cítila se špatně. Přemítala o své tíživé situaci, ještě když zazvonil telefon. Volal Antoine.

“Co říkal doktor?” Antoine si o ni dělal starosti celý den. André právě odjel do města nakoupit nějaké zásoby, a tak Antoine spěchal zavolat Sabrině dřív, než se otec vrátí.

“Nic, můj milý. Jsem v pořádku. Říkala jsem ti, že je to jen únava,” tvrdila Sabrina, avšak její hlas zněl dokonce i jejímu vlastnímu sluchu cize. Antoina její prohlášení vůbec nepřesvědčilo.

“Víš jistě, že to řekl?” ujišťoval se.

“Určitě,” lhala Sabrina, jenže co mohla dělat jiného? “Vrátím se zítra nebo pozítří.”

“Myslel jsem, že se vrátíš dnes večer,” znepokojoval se Antoine, jako by byl její vlastní syn. Sabrinu to znovu dojalo k slzám.

Usilovně se snažila potlačit pláč.

“Zjistila jsem, že tady mám nějakou práci. Je u vás všechno v pořádku, Antoine?”

“Ano. Jseš si tedy jistá, že to nic není?”

Konečně se zdálo, že se Antoine trochu uklidnil. Není to tedy rakovina. Na to myslel pokaždé, i nyní.

“Pozitivně.” Pozitivní bylo tentokrát rozhodně to pravé slovo.

Sabrina se lítostivě usmála. Vtom se vrátil André a vzal si telefon.

“Co máš za lubem, m’amie?” Někdy ji oslovoval “má přítelkyně”.

Jen v noci, když byli sami, jí říkal chérie nebo mon amour, má drahá, má lásko.

“Nic zvláštního. Našla jsem tady hromadu pošty, kterou musím vyřídit. Opravdu s tím musím něco udělat. Snad by mi ji někdo mohl posílat, když odjedu do Napy na delší dobu.”

“To je dobrý nápad.”

Byla úleva slyšet Andrého hlas. Sabrina zatoužila svěřit se mu s tím, co řekl doktor, avšak věděla, že to nemůže udělat. Co kdyby měl pocit, že si ji musí vzít? Všechno by se mohlo zničit. Lepší bude mlčet. Postará se o všechno sama a on se nikdy o ničem “Pokusím se přijet zítra nebo pozítří. Právě jsem říkala Antoinovi, že jsem tu našla hromadu pošty.”

“Nemůžeš si to přivézt sem?” zeptal se. Bylo nezvyklé, aby se zdržovala ve městě. “Sabrino, děje se něco?” André ji znal po roce partnerství víc než dobře a po dvou měsících, kdy spolu sdíleli postel, ji poznal dokonale, do největších hlubin její duše. Sv

“Ne, ne, všechno je v pořádku,” lhala mu Sabrina stejně jako Antoinovi. “Čestně.” Znovu se musela bránit slzám.

“Nějaké zprávy od Jona?”

“Ne. Nic. Předpokládám, že má ve škole plno práce. Končí poslední ročník…” Sabrina Jona jako vždy omlouvala.

André se nerad vyptával, přesto slyšel v jejím hlase jakýsi nový tón. “Něco od Camille?”

“Ne, díkybohu,” usmála se Sabrina. André jí hrozně chyběl, a to uplynulo jen pár hodin, co ho naposled viděla. Měla dokonce pocit, jako by ho teď potřebovala víc, jenže to mu nesměla dát najevo.

“Tak spěchej domů.” André jí chtěl nabídnout, že přijede za ní, avšak měl zrovna spoustu práce. “Stýská se mi, chérie,” zašeptal do telefonu. Sabrině stékaly slzy po tvářích a musela bojovat, aby jí hlas zněl normálně.

“Mně taky.”

Většinu noci nespala a zmítala se mezi slzami a pevným rozhodnutím. Příští ráno vzala telefonní seznam a vybrala si jméno nějakého doktora v pochybné čtvrti. Jeho ordinace se nacházela na kraji Tenderloinu. Když tam v poledne přijela taxíkem, na ulici pos

“Doktore…, já… Předem se omlouvám, jestli to, co budu žádat, je pro vás urážka…” Oči se jí naplnily slzami. “Přišla jsem, protože jsem zoufalá…”

Pohlédl na ni a byl zvědav, co přijde dál. Za čtyřicet let praxe na této adrese už zažil leccos.

“Ano? Udělám, co budu moct.”

“Potřebuji provést potrat. Vybrala jsem si vás podle seznamu.

Nevím, na koho se obrátit, kam jít…” Slzy Sabrině stékaly po tvářích. Čekala, že jí doktor ukáže na dveře. Místo toho se na ni soucitně díval a zdálo se, že dlouho váží svá slova.

“Je mi líto, že se domníváte, že to dítě nemůžete mít, paní Smithová.” Sabrina se totiž objednala jako Joan Smithová a vzpomněla si na to, teprve když ji tak oslovil. “Jste si jistá, že není možné v těhotenství pokračovat?”

Ještě ji neodmítl, takže pomalu začala doufat. Snad nakonec přišla na to správné místo. “Je mi osmačtyřicet. Jsem vdova a mám dospělého syna, který letos končí univerzitu.” To jí připadalo jako dostatečný důvod, jemu však ne.

“A otec dítěte?”

“Je to můj obchodní partner. Jsme dobří přátelé,” začervenala se, “jak je vidět. Je mu o sedm let víc než mně a jeho syn je ještě starší než můj. Nemáme v úmyslu se vzít… Je to prostě nemožné…”

“Řekla jste mu o tom?”

Zaváhala a pak zavrtěla hlavou. “Zjistila jsem to teprve včera.

Ale nechci na něj naléhat. Prostě to chci vyřídit a vrátit se domů.”

“Bydlíte jinde?”

“Občas.” Sabrina záměrně mluvila neurčitě. Nepřála si, aby doktor zjistil, o koho jde. Proto “paní Smithová”. Její právé jméno znát nemusí.

“Neměla byste si s ním o vašem rozhodnutí aspoň promluvit?”

Zavrtěla hlavou a on se na ni zadíval laskavýma očima. Nebyl o takovou pomoc požádán poprvé a jistě ani naposled. “Myslím, že se mýlíte, paní Smithová. Podle mého má váš partner právo o tom vědět

“Dva měsíce.” Věděla, že to nemůže být víc, protože se s Andrém intimně stýkala o něco déle než osm týdnů. Včera v noci to pečlivě počítala.

Doktor přikývl. “Pak nemáte moc času.”

“Pomůžete mi tedy?”

Zaváhal. Kdysi dávno potraty prováděl, ale jedna mladá dívka při tom téměř zemřela a on si slíbil, že to už dělat nebude, a také slib dodržel. Z nějakého důvodu měl navíc dojem, že v případě této ženy by potrat byl chybou. “Prostě nemohu, paní Smithová.”

Sabrina se na doktora podívala téměř hněvivě. “Tak proč jste…

proč… myslela jsem, když mi nasloucháte…”

“Raději bych vás přesvědčil, abyste si dítě nechala.”

“To nikdy!” Vyskočila a otevřeně se rozplakala. “Jestli mi nepomůžete, udělám si to sama, zatraceně.” Doktor si na okamžik pomyslel, že by toho byla schopná, což ho vyděsilo.

“Nemohu vám pomoct. Kvůli vám i kvůli sobě.” Mohl by ztratit licenci a už nikdy by nesměl provozovat praxi. Mohl by skončit ve vězení. Byla tu však jiná možnost. To jméno už dřív prozradil jedné ženě a vše proběhlo k její spokojenosti. Doktor vzdychl a př

“Udělá to?” zeptala se dychtivě. Doktor vážně přikývl.

“Ano. Je to v Čínské čtvrti. Kdysi to byl skvělý chirurg, ale zapletl se do tohohle. Už jsem k němu jednu ženu poslal…”

Pohlédl smutně na Sabrinu a znovu zopakoval své mínění. “Myslím ale, že byste si to dítě měla nechat. Kdybyste byla velmi chudá nebo

“Děkuji za pomoc.” Cítila ulehčení. Aspoň teď ví kam jít.

“Dobře si to rozmyslete.” Jeho slova jí zněla v hlavě celou zpáteční cestu. Doma dlouho seděla u svého psacího stolu, přemáhala nevolnost a prudce se chvěla. To číslo musela vytočit třikrát, než se dovolala. Konečně se v telefonu ozval ženský hlas s nějak

“Chtěla bych se objednat k doktorovi, prosím.”

“Kdo vám dal jeho jméno?” Hlas zněl podezřívavě a Sabrině se roztřásla ruka se sluchátkem. Zhluboka se nadechla a pak uvedla jméno doktora, jehož právě navštívila. Nastalo dlouhé ticho, jako by hovor ještě někdo odposlouchával. Po chvíli ta žena odpověděl “Kdy?”

Znovu odmlka. “Ve středu večer.” Sabrině se to zdálo divné, věděla ale, že to nebude obvyklá návštěva ordinace doktora v centru. “V šest. Počkejte u zadních dveří, zaklepejte dvakrát, pak ještě jednou. A přineste si pět set dolarů, v hotovosti.”

Hlas byl

“Udělá to tedy?” Nemělo smysl teď něco předstírat. Obě věděly, co od doktora chce. Možná dělá jenom tohle. Proč však v noci? Co na tom záleží, pomyslela si Sabrina. Ráda by věděla, jak dlouho to bude trvat.

“Ano. A jestli potom onemocníte, nevolejte nás zpátky. Nepomůže vám.” Jejich přístup byl rozhodně přímý a Sabrina uvažovala, na koho by se v takovém naléhavém případě obrátila. Snad na doktora, který jí dal toto číslo. Svého vlastního by volat nemohla, an Druhý den odjela zpátky do Napy a předstírala, že je s ní všechno v pořádku. Hodně mluvila, jako obvykle tvrdě pracovala, dokonce se nabídla, že uvaří, za což si ji všichni muži dobírali a smáli se. Byli už zvyklí pro ni vařit. Tentokrát však skoro nic ne “Proč nespíš, André?”

“Právě na to jsem se chtěl zeptat tebe, m’amie.” Ano, byli přátelé. Ale ne v tomhle. Sabrina pohlédla na kuchyňské hodiny.

Bylo pět minut po šesté. Za dvanáct hodin bude v Čínské čtvrti platit pět set dolarů v hotovosti, aby zabila Andrého dítě… Při tom

“André, existují věci, které si člověk musí vyřídit sám. A tohle je jedna z nich.” Bylo to poprvé, co se před ním uzavřela, a jeho to zasáhlo do hloubi duše, ale chápavě přikývl a pak na ni pohlédl.

“Nedovedu si představit nic, co bych nepochopil, m’amie, a udělal bych cokoli, abych ti pomohl. Trápí tě Jon?” Sabrina zavrtěla hlavou. “Finanční starosti?” Těch měli oba dost, avšak znovu zavrtěla hlavou.

“Je to něco, s čím si musím poradit sama.” Sabrina si povzdechla a narovnala se. Vyhýbala se jeho pohledu. “Pojedu na pár dní do města.”

André se znepokojeně zeptal: “Týká se to nás dvou, Sabrino?

Jestli ano, musíš mi to říct.” Tolik ji miluje! Musí to vědět. Je příliš starý na další zklamání. “Lituješ, že jsme…” Rychle utišila jeho obavy polibkem, mírným úsměvem, pohlazením po tváři.

“Nikdy. To ne. Týká se to jen mě.”

“Nic takového není. Není nic, co nesdílíme společně.”

“Tentokrát ne,” odpověděla smutně.

“Jsi snad nemocná?” naléhal André.

“Ne. Jsem rozrušená, ale zase budu v pořádku. Vrátím se v sobotu.” Doufala, že tři dny na zotavení jí budou stačit. Tři dny, aby toužila a hořce naříkala pro dítě, které zemře… za pět set dolarů v hotovosti.

“Proč budeš pryč tak dlouho?”

“Chci si nechat narůst vousy a vyholit hlavu,” snažila se žertovat.

“Proč si se mnou nepromluvíš a neprozradíš mi, o co jde?”

“Protože o tohle se musím postarat sama.”

“Proč? Neexistuje nic, co bys mi nemohla svěřit.”

Přikývla. Cítila totéž. Jenže to není možné. V duchu znova slyšela slova obou doktorů… Má právo to vědět… zeptejte se ho… řekněte mu… dejte mu šanci… “André, nech mě tohle vyřídit. V sobotu budu zpátky a můžeme pokračovat.” V duchu se však ptala

Obloha zvolna zšedla, pak zfialověla a vyšlo slunce. Do kuchyně vstoupili dva z francouzských dělníků a Sabrina zmizela převléknout se. Mezitím přivezli nějaké objednané stroje, Antoine zavolal Andrého na pomoc, a než spolu zase promluvili, byly už dvě ho

“Na shledanou v sobotu… Buďte tu hodní…”

“Večer ti zatelefonuju,” zavolal na ni André. Vypadal unaveně.

Zatím to byl hrozný den a navíc se trápil kvůli ní. Dělal si o ni velké starosti. Sabrina mu to viděla na očích a nenáviděla se za to.

“Neboj se. Zavolám ti sama.” Jen doufala, že až se dostane po zákroku domů, bude schopná mluvit. Neměla ponětí, jak dlouho to potrvá, jak se bude cítit ani jak se od doktora dostane domů.

Měla v plánu dojet tam sama vozem a nevěděla, zda dokáže řídit i na

Po jejím odjezdu André řekl jakoby sám k sobě: “Něco se děje.” A to už toho měl Antoine dost.

“Myslím, že je nemocná.”

André se prudce otočil ke svému synovi. “Proč myslíš?”

“Víc než před týdnem málem na vinici omdlela.”

“Proč jsi mi to neřekl?” vykřikl André ostrým tónem. Pak omluvně pohlédl na Antoina. Byl rád, že si s někým může o Sabrině promluvit. Oba se o ni už celé dny báli a její přetvářka to jen zhoršovala.

“Musel jsem jí slíbit, že o tom nebudu mluvit. Vymínil jsem si, že musí jít k doktorovi, jinak že to povím.”

“Díkybohu za to, a…?”

“Prý je všechno v pořádku.” Antoine však nevypadal přesvědčeně.

Slzy ho pálily v očích a cítil strach. Přestože byl už téměř dospělý, duší zůstal pořád ještě dítětem. Nakonec se odvážil pronést ta slova, třebaže ho bolela. “Nemyslím, že je v pořádku, tati

“Merde.” André zbledl a zaťal ruce v pěst. “Nevíš, kam teď jede?”

Antoine zavrtěl hlavou. “Možná na vyšetření? Nebo znovu k doktorovi… nevím. Řekla mi jen, že je všechno v pořádku.”

“Menteuse.” Lhářka. “Vidíš, že není. Něco ji celý týden trápilo a nechtěla se mi s tím svěřit.” André se odhodlaně podíval na syna.

Věděl, co musí udělat. Odhodil nářadí, které držel v ruce, a šel ke svému vozu.

“Oď vas-tu?” Antoine běžel za ním, avšak ani se nemusel ptát, kam otec jede.

“Jedu za ní.” André vytáhl sytič a nastartoval vůz. Na rukou měl ještě hlínu, ale nestaral se o to. Nestaral se o nic, jen o ženu, kterou miluje a za níž jede.

“Vas y, tati… jeď…” Antoine mu zamával, a když otec odjel, pocítil ulehčení. Sabrina měla jen dvacetiminutový náskok. Věřil, že otec zjistí, o co jde, a postará se o ni.

André jel celou cestu do města, jak nejrychleji mohl. Jednou musel zastavit kvůli malé dopravní zácpě, již způsobil nákladní vůz s prázdnou pneumatikou, a pak se už řítil po Bay Bridge a dál k Nob Hillu. Když před Thurstonovým domem spatřil Sabrinin vůz, “Děkuji,” řekl André úsečně jakési ženě a vrazil dovnitř.

Zastavil se v ztemnělé chodbě, z níž vedlo nahoru úzké schodiště.

Žena se mu pokoušela zastoupit cestu.

“Dál nesmíte.”

“Právě sem vešla moje manželka,” zalhal, “čeká mě.” Avšak při pohledu na ženu ve špinavém županu a trepkách věděl, že mu nevěří. Nedovedl si představit, proč sem Sabrina šla, pokud ji skutečně někdo nevydírá. “Paní Harteová. Kde je?”

“Nevím… Tady nikdo není… Jste na omylu…”

André bez dalšího slova napřáhl svou velkou ruku a odstrčil tu ženu ke zdi. “Kde je? No tak!” zařval. Její oči zabloudily nahoru nad schody a on se tam rozběhl. Žena zavřískla a spěchala za ním do prvního poschodí. Snažila se mu zabránit otevřít první dve “Jsi v pořádku?” Přikývla a on obrátil zrak zpět na muže s pistolí. “Proč je tady?” Avšak instinktivně to věděl.

“Přišla z vlastní vůle. Jste od policie?” Ruka s pistolí se zachvěla a pak zase zamířila pevně. Sabrina zatajila dech.

“Ne.” Hlas Andrého byl podivně klidný. “Je to moje žena a nebude vás potřebovat. Spletla se. Peníze si můžete nechat, ale ji odvedu domů.” Hovořil pomalu a zřetelně. Správně vytušil, že muž s pistolí je opilý. Málem se mu udělalo špatně, když si představi “Udělám to, zatímco počkáte venku, jestli chcete. Nebude mi to trvat dlouho.” Andrému se chtělo zvracet, avšak zdvořile poděkoval a potom beze slova táhl Sabrinu dolů po schodech.

Prudce otevřel domovní dveře a vyvlekl ji ven na ulici. V domě, který opust

“André…” Hlas se jí silně třásl, stejně jako by se třásl jemu, kdyby na ni promluvil. “Mám svůj vůz… můžu…”

Otočil se k ní, smrtelně bledý. “Nechci slyšet ani slovo!” odbyl ji a ona byla tak vyděšená, že ani nemohla plakat. Zavezl ji zpátky k Thurstonovu domu, zaparkoval a šel ke dveřím. Sabrině se ruce chvěly tak, že nedokázala odemknout dveře. André jí sebral “Pusť mě!” Vytrhla se mu a rozvzlykala se. “Co jsem mohla dělat?

Co bys po mně chtěl? Abych si to provedla sama? Myslela jsem na to! Ale nevím jak…” Klesla na kolena a sklonila hlavu. Drtil ji šok z toho, čeho se málem dopustila, i to, že André teď všec “Jak jsi mohla udělat něco takového? Proč jsi mi nic neřekla?”

André se na ni díval, zdrcený, že mu dost nedůvěřovala. “Jak dlouho to víš?” Přitáhl Sabrinu k sobě a posadil si ji na klín jako děcko. Vypadala, že mu v náruči každou chvíli omdlí, a jemu neb

“Zjistila jsem to minulý týden.” Hlas měla tichý a smutný a on cítil, jak se mu v náručí chvěje. Sabrina se v duchu ptala, zda se ještě někdy bude cítit jako dřív a přemýšlela, jak by to byla přežila, kdyby André nepřišel. Teď věděla, jak se mýlila… “Je Slzy mu zvolna stékaly po tváři. “Je to i moje dítě. Nemyslíš, že jsem měl právo to vědět?”

Přikývla. Byla stále tak vyděšená, že téměř nemohla mluvit. “Je mi to tak líto. Já…,” rozplakala se a André ji znovu pevně objal. “Je to prostě… jsem moc stará… nejsme manželé…

Nechtěla jsem, abys měl dojem…” Náhle se odtáhl a pohlédl na ni.

“Proč asi stavím ten dům? Pro Antoina? Co sis představovala, proč to dělám?”

Zírala na něj s údivem. “Ale nikdy jsi ani nenaznačil…”

Obrátil oči v sloup. “Nenapadlo mě, že jsi tak nechápavá…

Ovšemže si tě chci vzít. Předpokládal jsem, že nebudeme spěchat a uděláme to někdy letos. Domníval jsem se, že to víš.”

“Jak bych to mohla vědět?” Téměř se zajíkla. “Nikdy jsi mi nic neřekl.”

“Merde alors,” zíral na ni nevěřícně, “jsi ta nejchytřejší žena, jakou znám, a někdy taky ta nejhloupější.” Usmála se skrze slzy a on ji políbil na oči a znovu se zatvářil vážně. Nikdo z nich se nechtěl vracet k předchozí hodině. Sabrina nikdy nic děsivěj K jeho údivu však zavrtěla hlavou. “Ne, ale byla jsem přesvědčená, že ti to dlužím…” To byl hlavní důvod, ani svůj věk už teď nepovažovala za takovou překážku tak jako před týdnem.

Hodně o tom přemýšlela a pro potrat se rozhodla kvůli Andrému, aby mu ne

“Ty bys to udělala kvůli mně?” vykřikl zděšeně a cítil, že se mu znovu roztřásly ruce. “Mohla jsi zemřít. Víš to? Nemluvě o našem dítěti, které bys zabila.”

“Neříkej to.” Zavřela oči a slzy jí znovu stekly po tvářích. “Jen jsem myslela, že…” André ji přerušil. Už to nemohl dál poslouchat.

“To byl velký omyl. Chceš naše dítě?” Sabrina přikývla a nespouštěla z něj oči.

“Ano. Nemyslíš, že to je v mém věku směšné?” André se rozesmál.

“Jsem ještě starší než ty a necítím se směšně. Vlastně,” políbil ji na krk, “cítím se velmi mladý a silný.”

“Ty to dítě chceš, André?” zašeptala Sabrina.

“Samozřejmě. Musíš mi ale vysvětlit, proč sis byla tak jistá, že nemůžeš otěhotnět. Vzpomínám si, že jsi mi tvrdila, že se to v žádném případě nemůže stát,” dobíral si ji a zlý sen z Čínské čtvrti se začal zvolna rozplývat.

“Spletla jsem se.” Vesele se ušklíbla. Vypadala teď skoro vítězoslavně.

“Nejspíš. Vsadím se, že tě to překvapilo. To ti patří.”

Odvrátila oči. “Ani nevíš jak moc.” Při té vzpomínce oba zvážněli, a když André znovu promluvil, hlas mu zněl přísně.

“Ať se ti stane cokoli, Sabrino, ať je to jakkoli ošklivé, děsivé, nečisté nebo smutné, chci o tom vědět. Přede mnou nesmíš nic skrývat. Nic. Je to jasné?”

“Ano. Promiň…” Znovu se rozplakala a on ji pevně objal. “Málem jsem…” Začala se zase třást a on ji kolébal v náručí jako dítě.

“Nemysli na to. Měli jsme štěstí. Sledoval jsem tě celou cestu od Thurstonova domu.” Vypadala ohromeně. “Nevím proč. Skočil jsem do auta pár minut potom, co jsi odjela. Prostě jsem měl tušení, že se děje něco zlého, a měl jsem pravdu. Naštěstí už je to pr “Ano, jenže se taky cítím trochu hloupě. Jako babička.”

“To tedy nejsi.”

A to jí něco připomnělo. “Myslíš, že Jon a Antoine se budou hrozně zlobit?” André se obával, že Jon ano, ale Antoine snad ne.

Nebyl si jistý, ovšem bylo mu to skutečně jedno. Teď mu záleželo jen na Sabrině a na jejich dítěti.

“Jestli budou, tant pis pro ně. Tohle je náš život. Naše dítě.

Oba jsou už dospělí a mají vlastní život. Až oni budou mít děti, nebudou se ptát, co si myslíme, tak se jich taky nebudeme ptát.”

Zasmála se tomu, jak prostě si André všechno představuje.

“To je dost jednoduché. Myslím, že tím je všechno vyřešeno.”

“Ne tak docela,” řekl zvesela, “zapomínáš na jeden detail, sice malý, přiznávám, ale přesto… Snad bychom měli našemu dítěti prokázat jednu laskavost, aby nebylo nemanželské. Sabrino, drahoušku, vezmeš si mě?”

Zazubila se na něj. “Myslíš to vážně?”

André se ušklíbl a ukázal na její dosud ploché břicho. “Myslíš tohle vážně?”

“Ano.” Měla oči ještě zarudlé od slz, vypadala teď však mnohem šťastnější. “Velmi vážně.”

“Tak tedy provdáš se za mě?”

Znovu se mu vrhla kolem krku. “Ano, ano, ano… ano!” Políbil ji na rty, odnesl nahoru a něžně uložil do postele, v níž porodila Jona. Ale oba věděli, že tentokrát doma rodit nebude. Byla příliš stará a André nechtěl nic riskovat. Teď však nemysleli na po “Kdy se chceš vdávat, má lásko?” Něžně se na ni díval a Sabrině nikdy nepřipadal hezčí.

“Nevím… neměli bychom počkat do jarních prázdnin na Jona? Bylo by hezké, kdyby tu byl.” André se hlasitě rozesmál a znovu ukázal na Sabrinino břicho.

“Nezapomínáš na něco?”

Začervenala se. “Máš pravdu… Asi bychom neměli čekat.”

To mu něco připomnělo. “Kdy se to narodí?”

“Doktor říkal, že v říjnu.” To bude až za sedm měsíců a oni by mohli v budoucnu tvrdit, že se dítě narodilo předčasně. V jejím věku dítě narozené o dva měsíce dřív není nic divného…

“Svatba by mohla být už tuhle sobotu.”

Sabrina se opřela o polštáře a celá se rozzářila. Vypadala půvabněji než jakákoli žena, kterou kdy poznal. “To zní nádherně… Jseš si jistý, že si mě chceš vzít?”

“Chtěl jsem to od chvíle, co jsme se poznali. Jen lituji, že jsme čekali tak dlouho… Lituji, že jsme se nepoznali před dvaceti lety.” Myslela si to také. Promarnili tolik času, ale snad to tak mělo být. “Už se nemůžu dočkat.”

Šťastně se usmívala. “Zavoláme Antoinovi a oznámíme mu to?”

“Zavolám ho později a řeknu mu, že je všechno v pořádku. Ovšem nejdřív,” zamračil se na ni, “chci, aby sis odpočinula. Na budoucí maminku jsi neměla zrovna ideální den a já se teď o tebe postarám. Rozumíš?” Pohlédl na hodinky. Bylo po osmé. “Připravím ti

Sabrina a André se v úterý odpoledne vrátili zpět do Napy jeho vozem. Sabrinin vůz André ráno vyzvedl v Čínské čtvrti a dal ho do garáže, kterou si pronajali naproti Thurstonova domu. Antoine, jenž pracoval na vinici, je viděl přijíždět a přišel jim napro “Musíme ti něco oznámit,” prohlásil André slavnostně. Antoina to pobavilo. Viděl, že se André a Sabrina chovají jako dvě děti, a už předem tušil, o co půjde. O dítěti mu však ještě říct nechtěli.

“Mám hádat, co to bude?” škádlil je. “Počkejte, musím si to rozmyslet…” Sabrina se chichotala jako děvčátko a André se na svého syna zeširoka usmíval.

“Stejně to neuhodneš… V sobotu máme svatbu.”

“Tak brzy?” To byla jediná věc, která Antoina opravdu překvapila.

Čekal, že mu otec oznámí, že se se Sabrinou zasnoubil. Pak mu to najednou došlo. Pozorně se podíval na Sabrinu, nic však na ní nebylo vidět. Antoine si pomyslel, že je snad příliš brzy. Kdy “Jsem šťastný kvůli tobě i tátovi. Budeš pro něj báječná žena.”

“Já jsem šťastná, že mám vás oba.” Přála si, aby Jonathan byl také tak hodný. Když mu před pár dny volala na kolej a oznámila mu, že se bude vdávat, rozhostilo se v telefonu mrazivé ticho.

Pak se jen odměřeně zeptal:

“Nač ten spěch?” Brzy se to dozví.

“Jen jsme mysleli… Drahoušku, je mi líto, že tu nemůžeš být…”

Trápilo ji to. Zapomněla už, jakou bolest jí způsobil s Camille.

“Mně ne. Proč, ksakru, si chceš vzít takového sedláka?”

“Takhle nemluv, Jone.” Jeho slova ji ranila, ale on to řekl úmyslně.

“Tak jako tak, přeju hodně štěstí.”

“Děkuji. Nechceš přijet na Velikonoce domů, miláčku? Poslala bych ti peníze na cestu.”

“Ne, díky, jedu do New Yorku s přáteli. Ovšem jestli chceš, můžeš mi zaplatit v červnu cestu do Paříže.”

“To není totéž, že? Jen jsem se domnívala, že bys rád přijel domů a všechny nás viděl.”

“Raději bych viděl Francii. Pojede tam celá parta z našeho ročníku. Co říkáš?” Pustil její sňatek s Andrém z hlavy a už zase myslel jen na sebe.

“Promluvíme si o tom jindy.”

“Proč ne hned? Jestli s nimi pojedu, musím se na to připravit.”

“Nenaléhej na mě. Probereme to později, Jone.”

“Prokristapána…”

“Po skončení studií by sis měl především najít nějakou práci. Co ty na to?” Jestli ji bude Jon k něčemu nutit, ona mu to oplatí, třebaže se k němu takto chovala málokdy. Rozzlobila ji však jeho poznámka o Andrém… sedlák z Francie, pěkně děkuju… taková “Předpokládám, že Johnsonův otec mi dá zaměstnání v New Yorku.”

Cítila, jak se jí sevřelo srdce, ale očekávala to. “Pět z nás si najme ve městě dům.”

“To asi bude stát dost peněz. Budeš si to moct dovolit?”

“Proč ne? Ty máš Thurstonův dům.”

“Já neplatím nájem.” Ovšem kdyby Camille a on prosadili svou, nejspíš by ho teď platila. “Mimochodem, jak se má tvá okouzlující babička?”

“Dobře. Minulý týden jsem od ní dostal dopis.” Sabrina neřekla nic, jen si povzdechla. Zlobilo ji, že Camille zůstala s Jonem ve styku a že on k ní zřejmě chová velkou náklonnost.

“Dobrá, uvidíme tě tedy při promoci.” Sabrina doufala, že tam Camille nepřijede, přestože bude promovat i její prasynovec. Už ji nechtěla nikdy vidět. Sabrina se Jona na to nevyptávala, on se jí však znovu zeptal na ten výlet. “Rozmyslím si to a dám ti vě “Rozhodni se brzy.”

“A když odmítnu?”

“Najdu nějaký jiný způsob, jak si tu cestu zařídit.”

“To bys asi měl.” Sabrina hovořila velmi klidně. Uznávala teď všechny chyby, jichž se vůči synovi dopustila. U svého dalšího dítěte je už nebude opakovat. Zahřálo ji u srdce, když na to pomyslela… čeká dítě… další dítě… Byla zvědavá, jaké bude, komu

“Zatraceně, mami. Musím tam jet.”

“Nemusíš. Chceš, a to je rozdíl.” Při těch slovech Jon zavěsil, aniž jí znovu poblahopřál nebo nechal pozdravovat Andrého. Ozval se zase až za měsíc a znovu na ni naléhal, aby mu ten výlet zaplatila. Sabrina si konečně o tom promluvila s Andrém a ten jí ř

“Opravdu chceš vědět, co si myslím?” Do té doby se držel zpátky.

Domníval se, že to, jak Sabrina jedná se svým synem, je její věc, a nechtěl se pouštět na tuto ožehavou půdu.

“Ano, chci. Jon ve mně vyvolává pocit, že mu to dlužím, jenže nevím, jestli mu mám vyhovět. Je sice pravda, že by to byl krásný dárek k promoci…” Sabrina pohlédla bezmocně na Andrého.

“Podle mého až moc krásný dárek. Jestli Jon po té cestě tak touží, mohl na ni začít šetřit už dávno. Nikdy nemyslí na to, jak je to pro tebe těžké. Předpokládá, že má právo žádat od tebe cokoli. Je nebezpečné, když mladý člověk takhle uvažuje, a dříve či

“Souhlasím.” Pomalu se vůči Jonovým neustálým požadavkům zatvrzovala. Byl velice rozmazlený a teď zašel příliš daleko. “A ten výlet?”

“Odmítl bych.”

Vzdychla. “To si myslím také, ale bojím se mu to říct.” André chápavě přikývl. Věděl, jaké těžkosti jí Jon působí, a litoval ji. Byl to sprostý, sobecký spratek a André nevěřil, že je takový jen proto, že ho Sabrina rozmazlila. Bylo v tom ještě něco víc.

Rozhodně byl jiný než Antoine, který se k Sabrině choval jen hezky. Tomu už bylo téměř dvacet šest let a chodil s jednou dívkou z města. Kdykoli se teď podíval na Sabrinu, pomyslel si, že jeho podezření bylo správné. Ale žádný z nich mu nic neřekl a on se

“Mohu se tě na něco zeptat?”

“Samozřejmě.” Usmála se na něj. Milovala ho jako vlastního syna.

V mnoha směrech bylo snazší milovat jeho než Jona. Po jejich hádce kvůli výletu se Jon neozval celý měsíc, ačkoli Sabrina stále měla v plánu jet v červnu do Cambridge na jeho promoci.

“Vím, že je nevychované ptát se…” Antoinova temně opálená tvář zrudla rozpaky a Sabrina si znovu uvědomila, jak je hezký. Byl to skvěle vypadající mladý muž a ona byla zvědavá, jak vážně to myslí se svou přítelkyní a zda o tom s ní teď chce mluvit, ale Chtěla mu říct to, na čem se s Andrém dohodli, ale pak si to rozmyslela. Antoinovi mohla svěřit pravdu. Svým způsobem byl první, kdo se to dozvěděl, když tehdy v polích málem omdlela. A není žádný hlupák, nakonec by si všechno domyslel. Nechtěli jen, aby

Zazubil se. Vážil si její upřímnosti. “Myslel jsem si to, jen jsem se nechtěl ptát.” Byl přesvědčený, že jeho otec by se se Sabrinou stejně oženil. “Ví to Jon?”

“Ještě ne. Povíme mu to příští měsíc, až pojedeme na Východ.”

“Táta je nadšeýn, to vím. Co jste se vrátili ze San Franciska, vypadá, jako by omládl.” Antoine se jí neptal, co se tehdy stalo, věděl však, že se poté všechno změnilo, a to k dobrému. Jako by André i Sabrina pochopili, kolik jeden pro druhého znamená. A Vraceli se k domu ruku v ruce a Sabrina mu pošeptala: “Já taky.”

Když si oblékla kalhoty, které obvykle na statku nosila, bylo na ní těhotenství už vidět. Druhý dům měl být dokončen do dvou měsíců. Chtěla se tam s dítětem časem nastěhovat, ale před porode “Předpokládám, že tě ta zpráva potěšila.”

“Jaká zpráva?” zatvářila se nechápavě.

“Psal jsem ti minulý týden.”

“Nic jsem nedostala. Dopis musel přijít až po našem odjezdu.”

Jon promluvil se slzami v očích, což ji ohromilo. “Babičku porazil minulý týden autobus a na místě ji zabil.” Sabrině chvíli trvalo, než pochopila, že Jon mluví o Camille, a pak se na syna upřeně zadívala užaslá nad zármutkem, který zřejmě cítil. Ona krom

“Je mi to líto, Jone.”

“Ne, není. Nenáviděla jsi ji!” Vypadal zase jako malé děcko a André ho zamyšleně pozoroval. Sabrina seděla na Jonově posteli a očividně se jí dařilo výborně. Přibrala na váze a už nemohla nosit své staré oblečení. Musela si koupit nějaké volné šaty, mezi

“Není pravda, že jsem ji nenáviděla, Jone. Sotva jsem ji znala. A to, co jsem se dozvěděla, se mi nijak nelíbilo. Musíš přiznat, že se ke mně nechovala moc slušně. Snažila se mě vyštvat z mého domu poté, co mě jako dítě opustila a zmizela z mého života na Jon pokrčil rameny, takové obvinění bylo těžké popřít. A pak si zřejmě s překvapením Sabrinu prohlédl. “Tys ale vážně ztloustla.

Manželství ti musí jít k duhu,” prohlásil netaktně, avšak Sabrina se zasmála.

“To ano, ale proto jsem nepřibrala.” Jednou mu to říct musí a tohle byla celkem dobrá příležitost, anebo si to aspoň myslela.

“Vím, že budeš překvapený. A abych byla upřímná, my jsme byli také.” Nadechla se a pokračovala: “Budeme mít kolem Vánoc dítě, Jon

“Budete mít co?” Podíval se na oba, vyskočil a začal vztekle přecházet po pokoji. “To snad ne!” Vypadal zděšeně.

“Ano.” Seděla klidně na místě a pohlédla na Andrého a pak znovu na syna. “Vím, že to je zpočátku trochu šok, ale…”

“Jak můžete ze sebe udělat takové blázny? A ze mě? Proboha, každý, koho znám, se mi vysměje tak, že budu muset vypadnout z města. Vždyť je ti padesát a bůhví, jak je starý on…” Nijak si nevybíral slova, ale Sabrina se nemohla ubránit úsměvu. Byl tak roz

“Takové věci se stávají, víš, příteli.” André se ho snažil uklidnit. Bylo mu líto, když viděl, jak se ten hoch chová k matce, ovšem vůbec ho to nepřekvapilo. Věděl, že Jon je rozmazlený a zkažený a vždycky myslí jen na sebe. “Časem si na to zvykneš. Jako

“Co ten, ksakru, ví? Nedělá nic jiného, jen sází révu. Já jsem muž, proboha!”

André vstal a jen stěží se ovládal. “Můj syn taky. A teď je tvůj nevlastní bratr a byl bych rád, kdybys o něm mluvil s úctou, Jonathane.” Oba muži si vyměnili dlouhý pohled a pak se Jon stáhl. Nebyl žádný hlupák, takže poznal, že André myslel vážně každé

“Uvidíme se zítra, Jone.” Chtěla ho políbit na tvář, on však před ní uhnul, a když odcházeli z pokoje, stál k nim otočen zády.

“Je mi líto, že to přijal tak těžce,” postěžovala si Andrému na zpáteční cestě taxíkem do hotelu.

“Opravdu jsi čekala něco jiného? Je ještě velmi mladý,” pohladil ji po ruce, “čtyři roky jsou v tomhle věku velký rozdíl. Antoine se už chová jako muž. Jon ještě ne. Teprve dospěje. A pravděpodobně se bojí, že ho naše dítě ohrozí, pokud jde o dědictví po

“Možná máš pravdu. Co říkáš tomu, že Camille zemřela?”

André se na ni podíval. “Nijak mě to nemrzí. Byla to zlá, chamtivá, neužitečná ženská a měla zemřít před lety, jak to tvrdil tvůj otec.” Nikdy Camille neodpustil, co provedla jeho ženě. Celé ty měsíce trýznila Sabrinu, která musela bezmocně čekat, až se b

“Je to divné. Nic necítím.” Přiznávala, že to je zvláštní. Právě se dozvěděla, že jí zemřela matka, a vůbec jí to nevadilo. “Jon určitě ano.”

“Znal ji čtyři roky a zjevně měli atômes crochus.” Usmála se.

Milovala tenhle jeho výraz “zkřížené atomy”, něco společného.

Věděla, že André má pravdu, Jon a Camille si bohužel byli blízcí.

Promoce proběhla nazítří hladce a Sabrina se při pohledu na Jona rozplakala. Byla na něj pyšná. Na sebe také, vždyť mu umožnila vystudovat, třebaže musela prodat doly, dům v Napě, zahrady kolem Thurstonova domu… Dokázali to spolu. Měli důvod k radosti a “Proboha, co si lidé pomyslí?” zašeptal Sabrině a ona mu šeptem odpověděla:

“Prostě jim řekni, že hodně jím.” Také se ho vyptala na jeho budoucí zaměstnání. Nastoupí v září, až se vrátí z Evropy, a bude pracovat pro otce jednoho přítele. Ten hoch se jmenoval William Blake a Jon jí ho před odjezdem představil. Billa k lodi doprová “Dobrý den, jsem Arden Blakeová.” Potřásla si rukou se Sabrinou, potom s Andrém, jen zběžně přelétla očima volné červené šaty, které Sabrina měla na sobě, a neustále jim vykládala, jak je Jon skvělý, ačkoli se zdálo, že on si jí vůbec nevšímá. “A tatínek “Jen si dej pozor, aby se choval slušně,” varovala tu hezkou zelenookou světlovlásku. “Já svému synovi příliš nedůvěřuji.”

“Maminka říká, že Jon je nejmilejší hoch, jakého zná. Bude mi dělat společníka, až budu v prosinci poprvé oficiálně uvedena do společnosti,” pravila rozzářeně. Když zahoukala lodní siréna vybízející pasažéry k nástupu, Sabrina viděla, jak její syn políbil

“Chci si o tom s tebou promluvit, až se vrátíš.” Významně se na syna podívala a podala mu obálku, která měla být dárkem k jeho promoci. Sabrina byla tak pyšná, že si Jon sám platí svou cestu, že mu věnovala tisíc dolarů na útratu, teď to však byl jen dalš “Ona je moje vstupenka k úspěchu,” odpověděl šeptem a mrkl a Sabrině se málem udělalo nevolno. Později Sabrina viděla, jak Arden zuřivě mává z přístavu a jak ji její matka pozoruje.

Sabrina chtěla tu dívku před svým synem varovat, ale jak mohla něco takov

“Aspoň víš, že nikdy nebude hladovět. Na to je příliš chytrý.”

“Až moc chytrý, ale jen pro vlastní prospěch.”

“Někdy si přeji, aby Antoine byl taky takový. Je tak hrozně nepraktický, že by si neprorazil cestu ani z papírového pytle.

Většinou má hlavu plnou zásad a ideálů a intelektuálských nesmyslů.” Sabrina se něžně usmála. André měl vlastně pravdu, ovšem Antoin

“Antoine je úžasný, André. Měl bys být na něj hrdý.”

“Vždyť víš, že jsem.” Pomohl jí do taxíku, a když se posadila, usmál se na ni a pohlédl na její lehce vypouklé břicho. “A jak se má náš malý přítel?” Poprvé pocítila pohyby dítěte před několika týdny a teď se zdálo, že se pohybuje velice čile. André mohl “Myslím, že to bude balerína. Pořád hopsá sem tam.” Tohle dítě se rozhodně mělo k světu víc, než kdysi Jonathan nebo dítě, které Sabrina potratila.

“Nebo fotbalista,” usmál se André. Odpoledne šli navštívit svou starou přítelkyni a ona z nich měla radost. Považovala za nesmysl, že si André a Sabrina dělají starosti, zda nejsou příliš staří.

“Kdybych mohla, hned bych měla dítě!” Amelii bylo přesně devadesát a Sabrina si pomyslela, že vypadá velmi křehce. “Těšte se z každého okamžiku… Je to ten největší dar ze všech. Dar života.” A oba věděli, že Amelia má pravdu. Prožila devadesát plných, k

Druhý den se vrátili vlakem domů. Sabrina se na léto usadila v Napě. V srpnu byl hotov jejich nový dům, kam se nastěhovali, a další měsíc se přesunuli do města, aby Sabrina byla blízko nemocnice. Tou dobou se také vrátil Jon z cesty po Evropě. Když mu Sab

“Pojedu s nimi na dovolenou do Palm Beach,” chlubil se Jon a Sabrina byla zklamaná.

“Myslela jsem, že přijedeš domů. Dítě už bude na světě…”

To ho však nezajímalo. “Nebudu mít čas. Mám volno jen dva týdny.

Objevím se nejspíš příští léto. Blakeovi si najímají dům v Malibu a já u nich pravděpodobně strávím pár dní.”

“Nemusíš chodit do práce?”

“Ne víc než Bill. Mám tolik volna jako on, to bylo domluveno.”

“To mi připadá nějak moc pohodlné.”

“Proč? Pracuji stejně jako on.”

“Řekla bych, že má výhodné postavení, ne?”

“Já možná taky.” Jon působil velmi sebevědomě. “Arden je do mě blázen a pan Blake si myslí, že jsem eso.”

“Zdá se, že se o sebe dovedeš postarat.” To Jon nepopřel. Když se však Sabrina pokusila s ním promluvit o tom, jak nečestně si zařídil výlet do Evropy, odbyl ji.

“Nemusela jsi to platit, pan Blake slíbil, že náklady uhradí.”

“To jsem nemohla připustit. A tys to taky neměl dovolit, Jone.”

“Ježíši, jestli mi chceš kázat o morálce, máti, tak asi zavěsím.”

“Právě o morálce bys možná měl přemýšlet, Jone. Zvlášť pokud jde o Arden. Nevyužívej to děvče, synku. Je to roztomilé stvoření a velmi nevinné dítě.”

“Je jí osmnáct, prokristapána…”

“Víš přesně, co myslím.” Věděl to, ale nepřiznal by jí to.

“Nestarej se. Nehodlám nikoho znásilnit.”

“Ublížit jí můžeš i jinak.”

Jon jí dělal velké starosti, třebaže podle pohlednic, které čas od času dostávali, byl zřejmě v New Yorku šťastný. V říjnu však Sabrina ztratila zájem o všechno kromě sebe, protože dítě bylo velké a ona se cítila stále hůř. Jak se blížilo datum porodu, ne “Asi se jí tam líbí,” vzdychala Sabrina. “Mám pocit, že nehodlá nikdy vylézt ven.” Pohlédla žalostně na Andrého a ten se zasmál.

Teď už skoro nemohla chodit a musela si vždy po několika krocích sednout a odpočinout. Měla pocit, že je jí sto let a že váží “Co budeš dělat, když to bude kluk? Pořád tomu nebožátku říkáš ‘ona’.”

“Bude si na to muset zvyknout, chudinka.” Avšak tři dny po předpokládaném datu porodu Sabrina probudila Andrého z tvrdého spánku ve čtyři ráno a šťastně se usmívala. “Už je to tu, má lásko.”

“Jak to víš?” zeptal se André v polospánku a doufal, že to ještě do zítřka počká. Anebo aspoň do rána.

“Věř mi, vím to.”

“Dobrá.” Vyhrabal se z postele, a když uviděl, jak se Sabrina náhle zkroutila, úlekem se úplně probudil. Vyskočil, objal ji a jemně zavedl ke křeslu. Dívala se na něj, lehkou paniku v očích.

“Myslím, že jsem asi čekala moc dlouho…” Prudce oddechovala a bylo vidět, že je jí zle, “… ale nechtěla jsem tě budit… a ze začátku jsem si nebyla jistá… Ach…” Popadla ho za paži a André se o ni najednou začal bát.

“Panebože… Už jsi volala doktora?”

“Ne… raději… ach, André… Ach, bože… Zavolej…”

“Co se děje?” Zavedl ji zpět k posteli a s vyděšeným výrazem popadl telefon. “Co mu mám říct?”

Sabrina zasténala a padla zpátky na postel. “Řekni mu, že cítím hlavičku…” Zatímco vytáčel číslo, ležela tam a těžce dýchala a náhle krátce vykřikla. André nikdy nic takového nezažil. Když se narodil Antoine, čekal trpělivě několik hodin v nemocnici na Konečně se André dovolal a vyřídil doktorovi, co Sabrina říkala.

Doktor se spěšně Andrého zeptal: “Už má pocit, že musí tlačit?”

Snažil se jí zeptat, ale neposlouchala ho, svírala jeho rukáv a obličej měla znetvořený bolestí. Přišlo to tak rychle, že niče “Sabrino, poslouchej… Chce vědět… Sabrino… prosím…”

Doktor to slyšel a vykřikl do telefonu na Andrého: “Zavolejte policii! Budu tam hned!”

“Policii?” André vypadal zděšeně, neměl však čas na něco myslet nebo někoho volat. Sabrina se teď doslova plazila po posteli a vzlykala.

“Proboha… André… Prosím…”

“Co mám dělat?”

“Pomoz mi… Prosím…”

“Drahoušku…” Měl v očích slzy. Nikdy v životě nebyl tak bezradný. Bylo mnohem snazší vyrvat ji před sedmi měsíci z rukou toho řezníka před namířenou pistolí. To chtělo jen trochu chladnokrevnosti a odvahy. Tady to vyžadovalo znalosti, o nichž neměl ani

“Říkala jsem ti… Chtěla jsem to dítě porodit v tomhle domě…”

Vzápětí znovu zatlačila a André ji objal pažemi zezadu, aby měl stejnou perspektivu jako ona. Nevěděl zcela jistě, co se bude dít. Nic neviděl, jen cítil obrovské napětí jejího těla. Sabrina “Pokračuj… pokračuj, drahoušku… ano, můžeš…,” povzbuzoval ji.

“Nemůžu!” Křičela bolestí a on zatoužil z ní dítě vyrvat a ukončit její muka.

“Můžeš!”

“Ó, bože… Ach ne… André…” Sabrina si strhla prostěradlo, svíjela se, svírala postel, tlačila, až nemohla dýchat, pohnout se ani křičet. Vtom André spatřil, jak si kulatá hlavička prorazila cestu ven a vykřikl se Sabrinou.

“Ach můj bože… Sabrino!” Nemohl uvěřit svým očím. Obličejík byl otočen k nim vzhůru a André jako by odjakživa věděl, co má dělat, přešel na druhý konec postele a podržel drobnou hlavičku. Sabrina znovu zatlačila a tentokrát se uvolnila ramínka. Dítě pop “Hrozně tě miluju…” Pupeční šňůra mezi matkou a dítětem dosud pulzovala a Sabrina vypadala, jako by zdolala Everest. Pohlédla s láskou na Andrého, který políbil napřed ji a pak dceru.

“Jsi neuvěřitelná.” Byl to zážitek, na který nikdy nezapomenou, a když viděl Sabrinu s dítětem v náručí, věděl, že ji nikdy nebude milovat víc než teď.

A pak se Sabrina na něj usmála, ještě se třásla, ale vypadala nesmírně šťastně. “Na starou holku to nebylo tak špatné, viď, André?” Nevýslovně ji miloval, i jejich dítě. Nic krásnějšího nikdy neviděl. Za deset minut po narození dítěte přijel doktor se san

“Dobrý večer, pánové.” Vypadal tak nadšeně a pyšně, že hned poznali, že jdou pozdě. Doktor vyběhl po schodech a našel Sabrinu, jak spokojeně chová dítě.

“Je to holčička!” oznámila mu radostně a otec i doktor se zasmáli. Potom doktor obě prohlédl, přestřihl pupeční šňůru a ujistil se, že Sabrina je skutečně v pořádku. S úžasem se na ni zadíval.

“Musím přiznat, že tohle jsem od vás nečekal, má drahá.”

“Já také ne.” Na oba se usmála, uchopila Andrého za ruku a s pohledem plným vděčnosti řekla: “Bez tebe bych to nedokázala.”

Její nezasloužená chvála Andrého udivila. “Vždyť jsem nic nedělal, jen jsem se díval. Všechno jsi zvládla sama.”

Sabrina se podívala na dítě, které jí leželo po boku jako malý zázrak. “Všechno udělala ona.”

Doktor na ně znovu pohlédl. Byl spokojený. Dítě klidně spalo.

Dobrých tři a půl kila podle oka, možná víc, a matka i novorozeně byly v pořádku. “Opravdu bych vás měl vzít do nemocnice a nechat vás tam odpočinout.” Vlastně nebyl důvod je vyrušovat, byl to Sabrina nevypadala potěšeně. “Raději bych zůstala tady.”

“Předpokládal jsem to.” Doktor se netvářil překvapeně. “Tak tedy…” Pohlédl na spokojené rodiče. “Něco vám řeknu.” Sabrina se na něj rozzářeně dívala. “Nechám vás doma, ale jestli nastanou jakékoli problémy, horečka, nepříjemné pocity, které budete považ “Myslela jsem, že ještě chvíli můžu počkat. Nerada někoho budím uprostřed noci.” Oba muži se na ni podívali a rozesmáli se.

Stejně Andrého nakonec probudila, a mnohem dramatičtěji. Bylo teprve čtvrt na šest a byla ještě tma. A Dominique Amélie de Vernay p

Když doktor sanitkou odjel, André Sabrině přinesl šálek čaje a služka, která trpělivě čekala dole celou noc, přišla nahoru, dítě umyla a vrátila ho co možná nejdřív matce. Také převlékla postel a pomohla Sabrině při koupeli. Sabrina pak ležela v posteli s Jakmile se Sabrina zase probudila, zavolali Antoinovi. Právě se chystal do práce a nedočkavě zvedl telefon. André přešel rovnou k věci. “Je to holčička!”

“Už?” Antoine byl nadšen. “Můj bože, to je nádherné!”

“Jmenuje se Dominique, je moc krásná a je stará právě dvě hodiny a,” André pohlédl na hodinky, “čtrnáct minut.” Novopečený otec celý zářil a Antoine se radostí téměř zakoktal.

“Ach můj bože… Tati… c’est formidable!… Jak se daří Sabrině? Je v nemocnici?”

André se tomu přívalu otázek musel smát. “Odpovědi na to jsou ano, dobře a ne. Ano, je to formidable, daří se jí dobře a ne, není v nemocnici. Dítě se narodilo doma.” Sabrina znovu na Andrého pohlédla s vděčností v očích. Nikdy nezapomene, jak jí pomohl,

“Cože?” Antoine byl ohromen. “Doma? Ale myslel jsem…”

“Já taky. Jenže tady matka mě doběhla. Nechtěla mě rušit ze spaní, takže mě vzbudila příliš pozdě. A… voil÷, mademoiselle Dominique přišla na svět asi za dvacet minut potom, co jsem se vzbudil. A doktor přijel až za dalších deset minut.”

“To je neuvěřitelné!”

André mluvil stále ještě jako ve snu a oči mu zase zvlhly. “Ano, mon fils, je to neuvěřitelné, byla to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděl.” Přál by to jednou zažít i Antoinovi; ženu, kterou by zbožňoval tak jako André svou manželku, i to, aby byl s “Zvládla jsi to moc dobře, víš,” škádlil ji André to odpoledne, když leželi vedle sebe v posteli. Sabrina obědvala a Dominique tvrdě spala v bývalé Jonově proutěné kolébce, která teď byla potažená bílou krajkou a novými bílými saténovými stuhami. “Možná b

“Tak počkat… Vůbec to nebylo tak snadné…” Sabrina byla pochopitelně hrozně rozbolavělá, ale žádný z nebezpečných příznaků, před nimiž je varoval doktor, se neobjevil. “Nemyslím, že bych to chtěla zažít znova.” A oba věděli, že je nepravděpodobné, že b

Oba zklamalo, že Jon byl na obědě, když mu Sabrina telefonovala do kanceláře. Nechala mu vzkaz u sekretářky, která pracovala pro Jona a zároveň pro mladého Billa Blakea. Jon matce zavolal zpátky až pozdě odpoledne. Zdálo se, že je trochu opilý a zpočátku “Jone?… Jone?… Jone… zatraceně… André, myslím…” A pak se Jon znovu ozval.

“Nemůžu uvěřit, že jsi to dotáhla do konce.” Naposled ji viděl před čtyřmi měsíci. “Nějak jsem si myslel, že dostaneš rozum, než bude příliš pozdě. Mami, řekl bych, že se ti na stará kolena povedl husarský kousek.” Opile se zasmál a Sabrina na něj dostala “Jmenuje se Dominique a je maličká a moc krásná. Doufáme, že ji brzy uvidíš,” pokračovala, jako by její syn byl tou zprávou nadšen. Pak si to Jon spočítal na prstech a posměšně se zeptal: “Když se to tak vezme, nemělo se dítě narodit až v prosinci, mami? Zdá se mi, že jste se brali teprve v dubnu nebo tak nějak…” Její syn nebyl žádný hlupák.

“Tak nějak. Narodila se o dva měsíce dřív.”

“Neříkej mi, že tě zbouchnul dřív, než sis ho vzala. Není divu, že jste vy dva byli překvapeni, jak jsi to vyjádřila v červnu.

Vsadím se, že jste opravdu byli.” Hlasitě se smál a Sabrina měla chuť ho uškrtit.

“Přijeď brzy domů podívat se na sestru, Jone.”

“Jistě, mami. Ach… a gratuluju vám oběma…” dodal, ale znělo to neupřímně. Sabrina s povzdechem zavě,sila a pomyslela si, jak jinak tu zprávu přijal Antoine. Antoine byl celý rozčilený vzrušením, dojetím téměř plakal. Jon byl cynický, sprostý a dal naj

“Nebylo to od něho hezké,” postěžovala si. André ji pohladil a políbil na tvář.

“Žárlí. Dlouho byl jedináček.” Vždycky se z lásky k Sabrině snažil Jona omlouvat. Ona mu však teď často odporovala.

“Antoine taky. Víš, Jon je sobecký malý neřád a jednou se mu to vymstí. Není možné se takhle chovat a nedoplatit na to.” Při těch slovech si vzpomněla na Arden Blakeovou a doufala, že jí Jon neublíží.

Jona viděli znovu až příští rok. Přijel v červnu, kdy bylo Dominique osm měsíců. Jon však na sestru sotva pohlédl. Rozhlížel se po Thurstonově domě, jako by mu tu všechno patřilo, a matka ho pozorovala. Vypadal ještě hezčí, než když loni promoval. Do třia “Copak říkáš slečně Dominique?” Sabrina se hrdě podívala na svou dceru a pak na svého hezkého syna.

“Komu? Ach… ta…” Předstíral mírný zájem a matka ho pokárala.

“No tak, nehraj si přede mnou na dospělého, Jone. Pamatuji si, když jsi byl v tomhle věku, a není to tak dávno.” Usmála se a tentokrát se Jon zatvářil trochu vřeleji.

“Dobře… dobře… je roztomilá. Jenomže nemá ještě ten správný věk, jaký mám u děvčat nejraději.”

“A jaký to je věk?” škádlila ho, zatímco kráčeli po schodech do prvního patra. Jon se rozhlédl po svém pokoji. Nic se nezměnilo.

Sabrina ten pokoj pro něj stále udržovala, třebaže jezdil domů zřídka.

“Ach, mezi jednadvaceti a pětadvaceti.”

“Řekla bych, že to vylučuje Arden Blakeovou.” Sabrina nezapomněla na Jonovu poznámku, že Arden je jeho vstupenkou k úspěchu, což ji tehdy pobouřilo. “Nemůže jí teď být víc než devatenáct.”

“Máš dobrou paměť, mami. Ano. U ní dělám příležitostnou výjimku.”

“Ubohé dítě.” Sabrina zvedla oči v sloup.

“Nedělej si starosti. Ona a Bill přijedou příští týden z Malibu.

Mohou tu bydlet?”

“Pokud se budeš chovat slušně. Můžete dokonce přijet do Napy, jestli se s Billem podělíš o pokoj. Máme dva velmi hezké pokoje pro hosty, které můžeš používat.” Usmála se šťastně na syna. Byla ráda, že přijel, přestože se někdy choval nemožně. “Potěšilo by “Doufám, že už nebydlíte v té pronajaté barabizně.”

“Jone!”

“Bylo to pro ostudu.”

“Bydleli jsme tam dočasně. Ne, André nám postavil hezký dům, s odděleným křídlem pro Antoina.”

“Ten tam pořád ještě tvrdne?”

“Stará se o vinice společně s Andrém. Není to žádný malý pozemek a věci se začínají rozvíjet velmi dobře. André by to bez něj nezvládl.” Vzpomněla si, že Jon nazval Andrého “francouzským sedlákem”, teď však neřekl nic hanlivého.

“Jestli nám to vyjde, možná se tam na pár dnů objevíme. Bill a Arden chtějí strávit většinu času tady.”

“Je tam toho spousta k vidění. Snad by se jim líbila i Napa.”

Když hosté skutečně přijeli, byli okouzleni. Jon se choval nápadně blazeovaně a znuděně, Bill však byl obrovskými vinicemi nadšen. Vyprávěl, že jeho otec kdysi hodně investoval do vína ve Franc

“Já vím,” odpověděl mu André, “váš otec a já jsme si v té transakci vedli velmi dobře.” Zasmál se a Bill byl vzrušený, jakmile zjistil, kdo André je. Obrátil se k Jonovi a vysvětloval mu, že André a jeho otec se před lety znali. Bill Blake starší tehdy sy

“S radostí,” slíbil Bill. Zdálo se, že Jon má najednou o Andrého větší zájem, třebaže Antoina naprosto ignoroval. Sabrina a Arden si vyšly na procházku a Dominique vezly v kočárku, který Sabrina objevila někde v starožitnictví. Procházely se celé hodiny p Sabrina se o tom večer zmínila Andrému. Antoine a Arden seděli na verandě ve tmě a vážně rozmlouvali. “Velice ho okouzlila. Všiml sis toho?”

“Ano.” André se nad tím zamyslel. “Bude Jon něco namítat? Měl jsem dojem, že má pro ni slabost.”

“Tím si nejsem jistá.” Sabrina se posadila na postel. “Loni o ní prohlásil, že je jeho ‘vstupenka k úspěchu’. Vůbec se mi to nelíbilo a doufám, že to nemyslel doopravdy. Sňatek s ní by mu rozhodně zajistil stálé místo v bance Billa Blakea, jenže nechci, a

“Neřekl bych, že tím myslel něco zlého. Pravděpodobně to tehdy považoval za vtipné.”

“Doufám, že v tom nic víc nebylo. Nezdá se, že by o Arden jevil zvláštní zájem. Večer se už nemohl dočkat, až vypadne a půjde si s Billem zahrát kulečník.”

“Totéž zřejmě neplatí o Antoinovi.” André se usmál. Antoine se právě rozešel s dívkou z města a v posledních měsících vypadal osaměle. Ve společnosti Arden Blakeové však byl jako vyměněný.

Oba si donekonečna hráli s dítětem, mazlili se s ním, smáli se a c

Druhý den Arden vzala dítě k bazénu, a když se Antoine vrátil z města ze schůzky s nějakými významnými distributory, ihned se převlékl do plavek a připojil se k ní. Tiše si povídali a smáli se, hráli si něžně s dítětem, až ho konečně vrátili Sabrině a pov “To tě nenapadne nic lepšího než pít tohle?” zeptala se žertem a posadila se k němu do houpací židle. “Je všechno v pořádku, můj milý?” Vždycky se o něj bála — byl tak tichý… Člověk nikdy nevěděl, jestli ho něco netrápí, anebo na co myslí. Nikdy nechtě “Jsem v pořádku.” Měl stále stejný francouzský přízvuk, jako když přijel, a Sabrina se na něj usmála. “Ča va.”

“Je hezká, viď?” Oba věděli, o kom Sabrina mluví: o Arden Blakeové.

“Víc než to.” Antoine hovořil velmi tiše. “Je to na svůj věk neobyčejná dívka. Má v sobě hodně soucitu a velkou hloubku.

Věděla jsi, že loni pracovala šest měsíců v Peru s jedním misionářem? Řekla otci, že jestli ji nepustí, uteče. Tak se vzdal. Arden mlu

“Nezdá se mi, že Jon má o ni skutečný zájem.” Sabrina o tom stále nebyla přesvědčená, ale Antoine měl jiný názor.

“Myslím, že se mýlíš. Podle mého Jon čeká, až nastane pravý čas.

Právě teď se chce hlavně bavit a Arden je ještě velmi mladá.”

Antoine pohlédl na Sabrinu a v očích měl cosi starého a moudrého, co tam dosud neviděla. Zarmoutilo ji to. “Nejspíš se s ní jedn Sabrina se rozhodla být k němu upřímná. “Jestli se s ní ožení, nebude to z lásky, Antoine.”

“To vím,” usmál se na ni téměř smutně. “Je zvláštní, když vidíš takhle do budoucnosti. Někdy je tak snadné předvídat, co udělají ostatní. Často si přeješ, abys je mohl zastavit, jenže nemůžeš.”

“V tomto případě bys mohl, Antoine.” Aspoň pro tentokrát si přála, aby dostal od života to, co chce, a nestaral se o ostatní.

Jonovi, který se k němu nikdy nechoval slušně, nedluží Antoine vůbec nic. Z jakéhosi důvodu nedovedla vysvětlit, proč sama nechce

“Je příliš mladá,” povzdechl si Antoine a pak se usmál, “a je do něj úplně zblázněná. Zjevně už od doby, kdy jí bylo patnáct.

Proti tomu je těžké bojovat. Bude muset z toho vyrůst, a to se ještě nestalo.”

“Časem si to sama uvědomí. Jon se k ní nechová moc hezky.”

“Tím je to jen horší. Dívky v tomhle věku mají v sobě cosi masochistického.” Antoine mluvil na svůj věk velice moudře a Sabrina se na něj zadívala.

“Proč se jí víc nevěnuješ?”

“Dneska jsme byli spolu. Ale myslím, že Arden tu moc dlouho nezůstane.” Sabrinu pak něco napadlo a večer se o tom zmínila Andrému.

“Neměl bys poslat Antoina do New Yorku, aby dohlédl, zda prodej našich vín pokračuje podle plánu, jak jsme o tom diskutovali?”

André na ni udiveně pohlédl.

“Proč? Počítal jsem s tím, že tam pojedeme na podzim.”

“Proč to nesvěříš Antoinovi?”

“Ty nechceš jet?”

“My můžeme jet jindy.”

Pozorně se na ni zadíval a najednou se zazubil. “Jsi snad zase těhotná?”

Zasmála se. “Ne. Jen jsem si myslela, že by mu to prospělo.”

“V tom vězí ještě něco jiného. Mě neoklameš. Co máš v rukávu, ty čarodějko?” Přešel k ní a pevně ji objal, ale Sabrina se odtáhla.

“Přestaň, myslím to vážně.”

“To vím. Ale proč?”

“Dobrá, dobrá…” Vyprávěla mu o Arden Blakeové a Antoinově zájmu o ni.

“Proč ho nenecháš, aby si to vyřešil sám? Je mu sedmadvacet, takže se může o sebe postarat. Jestli chce jet do New Yorku, může si cestu zaplatit sám.” André dával svému synovi pěkný plat, jenže o to teď nešlo.

“V tom případě nepojede. Je příliš velký džentlmen a nechce vyhodit ze sedla Jona.”

“Snad má pravdu. Neměla by ses přestat do toho plést?” Vypadal znepokojeně, Sabrina si však toho nevšímala.

“André, je pro něj jako stvořená.”

“Tak ať se přičiní sám.”

“Zatraceně, jsi nemožný!”

André si druhý den nezávazně promluvil o Arden se svým synem a nic neříkal, když Antoine zmizel na celé odpoledne. Vrátil se opálený a spokojený z pikniku, který si s Arden uspořádali kdesi u potoka. Ukázal jí také některé vinice, zřejmě ji jednou či dvak “Tak co, pošleš ho do New Yorku?” Sabrina znovu kvůli Antoinovi naléhala a její manžel se na ni tajuplně usmál.

“Ano, ale jen proto, že mě o to sám požádal. Chce mít záminku, aby mohl jet do New Yorku a zase ji vidět, ačkoli to takhle nevyjádřil.” Když ale příště volal Jon, zdálo se, že má o Arden zase zájem a hodně o ní mluvil. Vzal ji tam i onam, na nějakou kokte

“Co se stalo? Řekl ti Antoine něco?” vyptávala se Sabrina Andrého, jakmile si se synem po jeho návratu pohovořil.

“Ano. Že je zamilovaná do Jona.”

“To přece není možné! Když byla tady, vypadala, že je blázen do Antoina.”

“Jon se od té doby kolem ní točí, a ona dokonce předpokládá, že by se mohli zasnoubit. Myslela si, že by nebylo fér to Antoinovi zatajit. Ani ho tentokrát nepolíbila, ale opovaž se mu říct, že jsem ti to prozradil.”

“Samozřejmě.” Vypadala stejně sklíčeně jako Antoine. “Do háje.

Ten malý zatracený pletichář.”

“To je hezké, takhle mluvit o vlastním synovi. Podívej, nepleť se do toho. Je to mezi nimi třemi. Pokud Antoine po ní tak moc touží, bude o ni bojovat. Jestli si Jon jen hraje, nakonec z toho vypadne. A jestli ona má vůbec nějaký mozek, vybere si toho, ko “Nemůžu to napětí vydržet,” zasmála se. Věděla však, že má André pravdu.

Antoine se o Arden nezmínil celé měsíce a Sabrina ani neviděla, že by od ní dostával nějaké dopisy. O Vánocích Sabrina telefonovala Jonovi, který ji však znovu rozčilil.

“Jak se má Arden, drahoušku?”

“Kdo?”

“Arden Blakeová.” Ta dívka, kterou jsi tak pilně chránil před Antoinem, ty osle. Ale ovládla se. “Billova sestra, tvá přítelkyně.”

“Ach… ovšem. Má se dobře. Chodím teď s jednou dívkou, jmenuje se Christine.”

“Odkud je?”

Zasmál se. “Z Manchesteru, myslím. Pracuje tady v New Yorku jako modelka. Je to Angličanka, je velmi vysoká a sexy a blond.” Jon měl odjakživa velkou slabost pro blondýnky, snad proto, že sám byl tak tmavý.

“Je to slušné děvče?” André, který čekal u aparátu, aby Jona také pozdravil, se rozesmál a Sabrina se zasmála také. “To nic.”

Potěšilo ji, že Jon nejeví o Arden velký zájem, a hodlala tu informaci předat dál. “Vídáš Arden vůbec?”

“Občas. Uvidím ji tenhle týden v Palm Beach.”

“Kdy přijedeš domů?”

“Asi v létě. Možná přivezu Christine.” To vypadalo pro Antoinův milostný vztah ještě slibněji a Sabrina byla nadšená.

“To zní skvěle. Pozdravuj ji ode mě.”

Když zavěsila, André zuřil. “Na čí straně tedy jsi?”

“Hádej,” odvětila vesele. Přála si, aby Antoine tentokrát získal, co chce. Stávalo se mu to málokdy, zatímco Jonovi vždycky. Bylo načase, aby Jon dostal za vyučenou. Sabrina však věděla, že mu to bude jedno. Nechtěla syna ranit, ale také nechtěla, aby on Druhý den se před Antoinem zmínila, že Jon chodí s novou dívkou.

“To je fajn.” Zdálo se, že ji Antoine vůbec neposlouchá.

“Antoine.” Hledala nějaký taktní způsob jak mu naznačit, že je Arden volná, ale pak hodila veškeré ohledy za hlavu. “Už nechodí s Arden.”

“To je taky fajn.” Usmál se na ni, avšak na jeho tváři nebylo ani stopy po nějaké radosti.

“Už o ni nestojíš?” Ty děti, vzdychla si Sabrina v duchu.

Nerozuměla ani jednomu z nich. Pohlédla nechápavě na Antoina a ten ji políbil na tvář.

“Moc o ni stojím, drahá matko.” Často jí teď říkal matko. “Jenže je velmi mladá a neví, co chce. A já do toho nehodlám zasahovat.”

“Proč ne?”

Podíval se na ni upřímně. “Protože mě to bude bolet.”

“No a co?” Ohromilo ji to. “Takový je život. Aspoň bojuješ o to, co chceš.” Najednou dostala na Antoina vztek, ale s ním to nepohnulo.

“Ne. Tohle nemohu vyhrát. Věř mi, vím to. Arden si Jonovy chyby vůbec neuvědomuje.” Pohlédl na Sabrinu omluvně, jí to však zřejmě nevadilo. Znala Jona lépe než kdo jiný. “Čím víc bych ji vyhledával, tím víc by ji to táhlo k němu.” Měl pravdu, avšak Sabrin

“Přece nemůže být tak hloupá?”

“Ale ano. Tomu se říká mládí. Dospěje.”

“A potom?”

Antoine se zatvářil filozoficky a pokrčil rameny. “Pravděpodobně si vezme Jona. Tak to někdy chodí.”

“Tobě na tom nezáleží?”

“Ovšemže ano. Jenže neexistuje nic, co bych s tím mohl dělat.

Pochopil jsem to, když jsem přijel do New Yorku. Proto jsem byl pak celé týdny tak zničený a chodil jako tělo bez duše.” Plaše se usmál a ona byla dojatá, že jí tak otevřeně přiznal pravdu. “Ne “A co ty?” To byla její hlavní starost. Jestli je Arden tak pitomá, pak si podle ní zaslouží to, co má. A Jon se o sebe dovede postarat. Ale Antoine… “Co si z toho všeho odneseš ty?”

“Malou jizvu,” usmál se, “a cennou lekci. Kromě toho mám na starosti ještě jiné věci. Musíme tady vést podnik a na jaře se chci podívat do Evropy.”

Po návratu z Evropy však byl ještě sklíčenější. Získal naprostou jistotu, že vypukne válka. Hitler byl stále mocnější a všude vládl neklid. Diskutoval o tom po návratu s Andrém celé týdny a tentokrát i André dostal strach.

“A víš, o co se bojím nejvíc?” přiznal André Sabrině jednou pozdě v noci. “Bojím se o Antoina. Má plnou hlavu vlastenectví a podobných nesmyslů. Je dost mladý na to, aby se vrhl do války v přesvědčení, že dělá vznešenou věc, a nechal se zabít…” Při tom

“Opravdu si myslíš, že by šel?”

“Vůbec o tom nepochybuju. Sám mi to řekl.”

“Bože, ne…” Sabrina pomyslela na Jona. Nedovedla si ho ve válce ani představit. Když si však sama promluvila s Antoinem, nijak její obavy neuklidnil.

“Je to pořád má vlast… vždycky bude… bez ohledu na to, jak dlouho žiju tady. Bude-li napadena… půjdu. Je to tak prosté.”

Ale nic nebylo tak prosté. Kdykoli teď poslouchali zprávy, Sabrina a André tu hrozbu cítili. Skoro si přála, aby se Antoine uchá

André ve snaze všechny trochu rozptýlit uspořádal v Thurstonově domě skvělou oslavu Sabrininých padesátin. Pozval na ni čtyři sta lidí. Lidí, které měla ráda a na nichž jí záleželo. Byl to zcela výjimečný večer. Chůva dokonce přivedla Dominique, která se “Nech je být.” André jí zabránil vejít do obývacího pokoje.

“Prospěje jim to. Oba jsou dospělí.”

“Vždyť jsou opilí, prokristapána. Ještě se zabijí.”

“Ale ne, nezabijí.”

Nakonec Antoine vztekle vyběhl ven, Jon usnul na pohovce a druhý den se rozloučili jako přátelé, vlastně se k sobě chovali přívětivěji než obvykle. Antoine dokonce slíbil, že zavolá Jona do banky, až zase přijede do New Yorku, a to nikdy předtím nenavrhl.

“Víš, muži jsou opravdu velmi divní,” řekla Sabrina Andrému po návratu z nádraží, kde byli vyprovodit Jona na vlak. “Opravdu jsem si myslela, že se včera večer zabijí.”

“Doufejme, že to nikdy neudělají.”

To léto měli plno práce. Úroda byla vynikající a Antoine a André na podzim pilně dohlíželi na česání hroznů. Krátce potom slavila Dominique druhé narozeniny. Pak přišly Vánoce, které Jon strávil zase v Palm Beach s Blakeovými. Antoine se o Arden už víc ne “Schvalujete moje překvapení?” zeptal se Jon při večeři v Thurstonově domě a podíval se na matku a pak pyšně na Arden.

Sabrině neušlo, jak si Antoine během večeře Arden pátravě prohlíží, a přestože se choval velmi rezervovaně, viděla na něm, že se jen těž

“Rozhodně tvé překvapení schvaluji. Dlouho jsme tu Arden neviděli.” Pohlédla na ni s laskavým úsměvem a Arden se začervenala, což ještě zdůraznilo její půvab. Měla na sobě černé přiléhavé šaty, které odhalovaly značný kus jejích smetanově bílých ňader, a

“Máme pro tebe ještě jedno překvapení, mami.” Zazubil se a Arden na něj pohlédla se zatajeným dechem. Sabrina téměř cítila, jak se jí zastavilo srdce. Najednou to věděla a bez přemýšlení pohlédla na Antoina se zoufalou touhou chránit ho. Jon její pohled v Sabrina dlouho mlčela, nevěděla, co má říct. André tu mezeru vyplnil. “Ovšemže ano. Máme z toho všichni radost.” Arden bude v té době dvaadvacet a Jonovi šestadvacet. A Antoine má zkrátka smůlu. Teď však na sobě Antoine nedával nic znát, sám došel pro láh

“Gratuluji vám oběma a přeji vám dlouhý život, dlouhou lásku…

dlouhá léta…”

“Bravo!” přidal se André k elegantnímu přípitku svého syna.

Sabrina se snažila vzpamatovat z počátečního šoku, ale celý večer byl pro ni hrozným vypětím a ulevilo se jí, když se konečně všichni rozešli do svých pokojů a ona zůstala s Andrém sama, aby mu m

“Antoine měl pravdu.” Předvídal to přesně. Ovšem také předvídal rozvod za dalších pět let a ona si myslela, že v tom bude mít zase pravdu. Bez ohledu na to, jak jim to spolu slušelo, Sabrina instinktivně věděla, že to zasnoubení byla chyba, a to právě svě “Sabrino,” André se pevně podíval na svou ženu, “s tím nemůžeš nic dělat. Nejmoudřejší bude, když to necháš na nich. Jestli je to chyba, ať to zjistí sami. Svatba bude až za deset měsíců. Od toho zásnuby jsou. Vrácenými zásnubními prsteny bys mohla vydláž “Doufám, že se Arden otevřou oči a že zasnoubení zruší.” A doufala v to ještě vášnivěji, když se dozvěděla, že Jon si zase jednou večer vyšel se dvěma sboristkami. Jen oznámil, že jde ven s nějakými starými přáteli, a Arden nechal doma. Sabrina mu sice ni

“Antoine…” Rozplakala se dřív, než promluvil. Za okamžik se vrátil domů André a znepokojeně pohlédl na svého syna.

“Už jste to slyšeli?” Antoine se nemusel ptát. Oba přikývli a upřeně na něj hleděli. Báli se nejhoršího. Ale André oba překvapil.

“Prosím, nechoď,” žadonil ustrašeným, zlomeným hlasem. Nemůže svého syna nechat jít do války… Je to ještě chlapec… jeho prvorozený… André měl v očích slzy a Antoine ho objal. Vtom pomalu sešla ze schodů Arden a Antoine se na ni podíval. Sabrina se n

“Musím jít. Musím… nemohl bych tu zůstat, když vím, co se děje.”

“Proč ne? Amerika je taky tvoje vlast,” ozvala se Sabrina hlasitě.

“Ale Francie byla moje vlast nejdřív. Je to moje rodná zem. Můj domov. Narodil jsem se tam.”

“Narodil ses mně,” ozval se André vyděšeně. Poprvé, co ho Sabrina znala, vypadal staře. “Mon fils…” Slzy mu stékaly volně po obličeji a Sabrina viděla, že Arden pláče také. Očima visela na Antoinovi a on k ní přistoupil a dotkl se její tváře.

“Jednou se zase setkáme.” Pak vzdychl a otočil se k ostatním.

“Před pár minutami jsem volal na konzulát. Zařídili všechno, abych mohl dnes večer odjet vlakem. Jede přímo do New Yorku a tam nastoupím na loď. Odjíždějí teď už i jiní.” Pak pohlédl na otce.

“

A potom všechno pokračovalo jako zlý sen. Antoine si sbalil své věci, dvě hodiny hovořil s Andrém o obchodních záležitostech, které nestačil dokončit, a neustále se otci omlouval, že nechává všechno na něm. Nehodlal však čekat už ani den. I Jon si myslel, “Proč, ksakru, nepočkáš do zítřka, kamaráde, a nejedeš s námi slušným vlakem? Co tím ztratíš?”

“Čas. Potřebují mě hned. Ne až potom, co se budu čtyři dny nacpávat a hrát karty v salonním voze. Moje vlast je ve válce.”

Jon se na něj ironicky podíval. “Oni počkají. Nezruší ji, protože se o týden opozdíš.” Ale Antoine se nezasmál a nesmáli se ani ostatní. Ve dvě hodiny ráno ho zavezli na nádraží a dívali se, jak nastupuje do vlaku s hrstkou dalších lidí jedoucích na výcho “Sois sage, m’amie.” Což bylo možné přeložit jako “buď hodná”

nebo “buď moudrá”. Arden věděla, že si brzy bude muset zvolit, jak se zachová. Zdrceně se dívala, jak Antoine odchází, a volala jeho jméno, když se vlak rozjížděl. Jon ji vzal za ruku a přitáhl “Nikdy jsem si opravdu nemyslel, že odjede… přestože o tom hovořil celou tu dobu…” André se nedal utišit, ležel v Sabrinině náručí a naříkal celou noc. Druhý den, kdy odjížděl Jon, byl pro Sabrinu dalším utrpením. Měla pocit, jako by se celá její rodi

“Dávej na sebe pozor… Brzy se vrať…” André k vlaku tentokrát nešel. Bylo by to pro něj příliš bolestné. Večer se vrátili do Napy. Sabrina řídila a André nepromluvil celou cestu ani slovo.

Antoine jim ještě zatelefonoval z New Yorku tu noc, než vyplul, a pak už o něm neměli zprávy další čtyři měsíce. Teprve v lednu se dozvěděli, že je Antoine v pořádku a v bezpečí. Byl v Londýně dočasně přidělen k RAF a vášnivě obdivoval de Gaulla, v dopise A přijel. Všichni měli nesmírnou radost a tentokrát se nezdálo tak strašné, že zase musí odjet zpět. Ani André nebyl tak sklíčený. Antoine hovořil donekonečna s otcem o vinicích, neustále houpal Dominique na klíně a všem vyprávěl o válce a zejména o de Ga

“Zanedlouho budou ve válce i Američané.” Byl si tím naprosto jistý.

“Jenže Roosevelt tvrdí něco jiného,” poznamenala Sabrina.

“Lže. Připravuje se na válku, vzpomeň si na moje slova.”

Usmála se. “Pořád děláš předpovědi, Antoine?”

“Ne všechny jsou správné,” odpověděl upřímně, “ale tahle je.”

Také se ptal na Arden a Jona, avšak z jeho tváře nemohla nic vyčíst. Příliš ho zaměstnávala válka a de Gaulle a všechno ostatní. Sabrina mu vyprávěla, jak hezká byla svatba, ale postrádala tam

Antoine chtěl v New Yorku navštívit Arden a Jona, ale jak se ukázalo, nezbyl mu čas. Zkrátili mu dovolenou a musel odjet o tři dny dříve, než počítal. A tak jim jen zatelefonoval. Hovořil s Arden, protože Jon byl pryč. “Je na pracovní večeři s Billem. Bud “Dobře. Mají spoustu práce. Rád jsem je viděl. A Dominique je už velikánská.” Antoine si v duchu představil Ardeninu tvář. Ona zavřela oči a usmála se, vděčná, že je Antoine stále naživu.

Často na něj myslela. Byla však s Jonem šťastná. Věřila, že si zvol

“Měl jsi Dominique vidět na svatbě, byla k pomilování.” Ale dosud ho bolelo na to myslet. Navíc už musel jít. U telefonních automatů, instalovaných v přístavu, čekala spousta dalších lidí.

“Vyřiď Jonovi, že ho pozdravuji.”

“Vyřídím… Dávej na sebe pozor…” Arden seděla a upřeně hleděla na telefon ještě dlouho poté, co zavěsili, a chtěla čekat na Jona. Ten však jako obvykle, když byl venku s jejím bratrem, přišel domů až ve tři ráno.

Příští den mu oznámila, že volal Antoine, jenže Jona tak hrozně bolela hlava, že mu to zřejmě bylo jedno. “Je blázen, že se do toho zapletl,” odbyl Jon svou ženu. “Díkybohu, že tahle země není taky tak pitomá.”

“Francie nemohla nic jiného dělat.” Měla na Jona zlost. To, co řekl, byla hloupost.

“Možná že ne, ale tahle země může a my jsme zatraceně chytřejší než oni.” Stejné názory vyslovil příští rok v Napě a Sabrina mu málem utrhla hlavu.

“Nenech se vodit za nos, Jone. Myslím, že Roosevelt hrozně žvaní.

Do roka budeme ve válce i my, pokud válka dřív neskončí.”

“Starou belu budeme.” Vypil trochu moc vína. Byla to jejich výroční návštěva a Jon byl rád, že letos přijeli. Arden trpěla poslední dva měsíce depresemi. V červnu potratila a chovala se, jako by nastal konec světa. “Vždyť to bylo jen děcko, prokristapána.

“Dostaneš se z toho… Podívej na mě, měla jsem Jona… a podívej na Dominique.” S úsměvem pozorovaly Dominique, která si hrála na trávníku se štěnětem. Bylo jí teď skoro pět a jejím rodičům se zdálo, že to je nejrozkošnější dítě na světě. Byla radostí je Arden pokrčila rameny a už zase měla slzy v očích. Toužila znovu otěhotnět, jenže Jon nebyl nikdy doma, a pokud ano, byl buďto opilý, nebo unavený a o milování neměl zájem. To však jeho matce nechtěla říkat.

“Dej tomu čas. Bože, mně trvalo dva roky, než jsem zase otěhotněla, ale tobě to tak dlouho trvat nebude.” Arden se usmála, avšak přesvědčená nebyla. Pořád vypadala, jako by nastal konec světa. Jon ji nechával celou dobu v Napě samotnou, zatímco jezdil do

“Dělá tohle často?” zeptala se Sabrina své snachy jednoho dne otevřeně. Arden zaváhala a pak přikývla. Vypadala letos ještě půvabnější a elegantnější, přestože hodně zhubla. Byla vlastně hezčí než modelky, za nimiž Jon běhal.

“Chodí s Billem ven dost často. Můj otec o tom něco říkal Billovi před pár měsíci. Myslel si, že pokud Bill přestane chodit po večerech ven, Jon se bude chovat slušně.” Pohlédla omluvně na svou tchyni, Sabrina ji však pobídla, ať mluví dál. “Jenže Jon a B

“Rozdíl je v tom, že Jon už ženatý je. Nikdo mu to nepřipomněl?”

stěžovala si Sabrina večer Andrému, ten se však odmítl do toho plést.

“Jon je dospělý, Sabrino, ženatý muž. A nelíbilo se mu, když jsem do něčeho zasahoval, i když byl ještě chlapec. Rozhodně si nemyslím, že bych mu měl něco říkat teď.”

“Tak mu to povím já.”

“Jak chceš.”

Jon ji však hrubě odbyl. “Arden zase byla u tebe brečet? Už mi leze na nervy. Její bratr má pravdu. Je to rozmazlený ufňukaný spratek.” Hrozně zuřil a navíc měl šerednou kocovinu.

“Je to milá, slušná, milující dívka, Jone, a je to tvoje žena.”

“Věř mi, že jsem si toho všiml.”

“Skutečně? Kdy chodíš v noci domů?”

“Co tohle je? Parodie na soudní výslech? Co je tobě do toho?”

“Mám ji ráda. A ty jsi můj syn a vím, jaký neřád dovedeš být.

Opíjíš se, běháš za děvčaty. Jsi teď ženatý, proboha. Chovej se podle toho. Málem ses před pár měsíci stal už otcem…”

Přerušil ji. “To nebyl můj nápad. To byla její chyba.”

“Tys to dítě nechtěl, Jone?” zašeptala Sabrina smutně. Přemítala, zda Antoinova předpověď byla správná. Jonovo manželství se zřejmě nevyvíjelo dobře.

“Ne, nechtěl. Chtěl jsem děcko asi tak jako chromého koně.

Propána, je mi dvacet sedm, na děti máme spoustu času.” Svým způsobem měl pravdu, avšak Arden po dítěti toužila. A pak se Sabrina neubránila a položila mu otázku, která jí už dlouho ležela v hlavě

“Jsi s ní šťastný, Jone?”

Pohlédl na matku podezíravě. “Řekla ti, aby ses mě na to zeptala?”

“Ne. Proč?”

“Předpokládám, že by to ráda věděla. Vždycky má takovéhle pitomé otázky. Sakra, já nevím. Vzal jsem si ji, ne? Co ještě chce?”

“Možná že mnohem víc. Manželství není jen svatební obřad. Chce to také lásku a porozumění, trpělivost a čas. Kolik času s ní trávíš?”

Pokrčil rameny. “Asi moc ne. Mám spoustu jiných věcí na práci.”

“Jako co? Jiná děvčata?”

Podíval se na ni vzdorovitě. “Možná. No a co? Jí to neubližuje.

Věnuju se jí až dost. Přivedl jsem ji do jiného stavu, ne?”

Sabrině se z jeho slov dělalo nevolno.

“Proč sis ji vůbec chtěl vzít?”

“To jsem ti řekl už dávno.” Díval se Sabrině do očí a ani trochu pohledem neuhnul. “Byla mou vstupenkou k úspěchu. Manželství s Arden mi zaručuje dobré místo na celý život.”

“To myslíš vážně?” Sabrina téměř vykřikla.

Jon pokrčil rameny a pohlédl stranou. “Je to milé dítě. Vím, že do mě byla vždycky blázen.”

“Ale co k ní cítíš?”

“Totéž, co víceméně cítím ke kterékoli dívce.”

“A to je?” Sabrina na syna upřeně hleděla a v duchu se ptala, kdo vůbec je tento odporný, necitelný, sobecký lhostejný muž, kterého kdysi nosila ve vlastním těle? Kým se to stal?… Je stejný jako Camille, říkal jí vnitřní hlas… Ale Jon je také její dít “Je šťastná až dost.”

“Ne, není. Je osamělá a smutná a pravděpodobně ví, že ti na ní nezáleží o nic víc než na starých botách.” Podíval se bezděčně dolů a pak znovu na Sabrinu. Neměl co dodat.

“Co mám podle tebe dělat? Předstírat hluboké city? Věděla, jaký jsem, když si mě brala.”

“A byla blázen. Ale platí za to vysokou cenu.”

“Takový je život, máti.” Usmál se na ni koutkem úst a vstal a ona si znovu všimla, jak je hezký. Pěkný zevnějšek však není všechno a Sabrina teď litovala Arden víc než kdy předtím. Když je vyprovázela k vlaku, pevně Arden objala.

“Zavolej, když mě budeš potřebovat…” Pohlédla jí do očí.

“Pamatuj si to. Jsem tady a můžeš kdykoli přijít.” Od chvíle, kdy měla ten rozhovor s Jonem, na oba naléhala, aby letos přijeli na Vánoce. Jon však chtěl do Palm Beach, byla to pro něj větší zábav “Uvidíme.” Arden ji objala. Když se vlak dal do pohybu, slzy jí stékaly po tvářích. Sabrina cítila na hrudi nesmírnou tíhu, kdykoli si vzpomněla, co jí říkal Jon. Až po mnoha týdnech se s tím svěřila Andrému a ten byl zděšen.

“Antoine měl tedy pravdu.”

“Myslela jsem si to. Měl o ni bojovat.”

“Možná i v tom měl pravdu. Snad nemohl vyhrát. Vždyť šíleně milovala Jona.”

“Udělala hroznou chybu. Jon jí zničí život.” Bylo strašné, že něco takového říká matka, ale cítila to tak. “Jen doufám, že Arden zase neotěhotní. Tím by pro ni bylo všechno ještě horší.

Takhle, jestli jednoho dne pozná pravdu, bude moct začít znovu.”

Sabr

“Ach můj bože.” Prudce zastavila a zděšeně na Antoina pohlédla.

Byli sami. André ho už nikdy nechodil vyprovázet, bylo to pro něj příliš bolestné. “Můj bože… Antoine… co to znamená?” Věděla však, co to znamená. Válku… a pro ni to znamená, že Jon…

“Je mi to líto, maman…” Sabrina se slzami v očích přikývla a znovu nastartovala vůz. Nechtěla, aby zmeškal vlak, ačkoli ve skutečnosti si nic jiného nepřála. Kam ten svět spěje? Celý zatracený svět je ve válce a oni se musí bát o dva syny, jednoho v sev

“Aspoň letos strávíme Vánoce společně.” Ta vyhlídka ho však příliš nepotěšila. Od příjezdu domů měl hroznou náladu. Všechno ho rozčilovalo, bez Billa se cítil osamělý a vyléval si zlost na své ženě, dokonce i na Štědrý večer, který strávili v Thurstonově Sabrina, Arden a André s Dominique ho šli doprovodit do přístavu.

Všude bylo plno lidí, kteří plakali, vzlykali, mávali kapesníky a vlajkami, na přístavní hrázi vyhrávala kapela a všechno vypadalo jaksi přízračně, jako by to byla nějaká hra, ale bylo to s “Mám tě ráda, Jone.” Neřekla to už dlouho a on nebyl člověk, jemuž se takové věci říkaly snadno, avšak navzdory všemu chtěla, aby to teď věděl.

“Taky tě mám rád, mami,” odpověděl se slzami v očích. Pak s neodolatelným úsměvem pohlédl na svou ženu. “Dávej na sebe pozor, kotě. Čas od času ti napíšu.”

Arden se usmála přes slzy a pevně ho objala. Zdálo se neuvěřitelné, že Jon odchází. Rozloučili se, dívali se, jak loď odplouvá, a Arden se prudce otřásala pláčem. Sabrina ji objala jednou rukou a pevně ji k sobě přitiskla a André s Dominique v náručí na n

“No tak, pojďme domů.” Arden se rozhodla, že s nimi ještě nějakou dobu zůstane. Když se vrátili do Thurstonova domu, připadal jim všem jako hrobka. Ještě to odpoledne odjeli do Napy. Tady se jim žilo jaksi snadněji, byl tu klid venkova, svěží tráva, modré A právě do Napy přišel za pět neděl po Jonově odjezdu telegram.

Jednoho dne se objevil nějaký muž v uniformě, zaklepal na dveře a předal telegram Andrému. André ucítil, jak se mu zastavilo srdce.

Podal telegram Sabrině, ale slzy mu zastřely oči dřív, než “Který z nich?” neustále se ptala Andrého zmatená tím, který to byl.

“Jon, miláčku… tvůj bratr Jon.” A pak André dcerku k sobě přitáhl, houpal ji na klíně a cítil se provinile, že to byl Jon, a ne Antoine, a zároveň měl pocit ulehčení, že to nebyl Antoine.

Nedokázal se na Sabrinu podívat celý den, tak velkou vinu cítil, “Nedívej se tak na mě,” prosila Andrého. “Ty jsi tuhle volbu neudělal. To Bůh.” A s těmito slovy ho objala a on vzlykal a modlil se, aby Bůh takovou volbu neučinil znovu. Ztrátu Antoina by nepřežil. Snad proto se to stalo Jonovi, protože Sabrina je silněj

Sabrina pohlédla přes rameno na svou snachu hrající si s Dominique. “Co budeš dnes dělat?” Arden se rozhodla zůstat, aniž se vlastně o tom rozhodovala. Prostě se nikdy nevrátila domů. A teď už s nimi žila v Napě pět měsíců. Byl červen 1942 a v červenci mě

Arden se zamyslela a pak s úsměvem pohlédla na Sabrinu, kterou měla tak ráda. “Pojedu do města. Co tam budeš dělat?”

“Jen něco na domě…” Sabrina ji teď nechtěla rozrušovat. Po Jonově smrti zjistili, že je Arden zase těhotná, tentokrát ale potratila téměř okamžitě. Zotavila se však velmi dobře. “Snad to tak mělo být,” řekla jí tehdy Sabrina, přestože pro ni nebylo snad

“Přišly nějaké zprávy od Antoina?” zeptala se Arden Sabriny nenuceně, když jely do města. Arden držela na klíně spící Dominique, která s nimi hrozně ráda jezdila autem, a svou tetu Arden přímo zbožňovala.

“Nic zvláštního. Je v pořádku. Nějaké legrační povídání o de Gaullovi,” svraštila obočí, “ale to jsem ti ukazovala. Přijede na dovolenou tak, jak bylo v plánu.” Arden pohlédla na ubíhající krajinu a pak na spící dítě na klíně.

“Je to velmi zvláštní muž.” Arden se o Antoinovi od Jonovy smrti zmínila poprvé a Sabrina by ráda věděla, zda se kvůli tomu cítí provinile. Jon se ke své ženě choval velice ošklivě, o tom nebylo sporu. Snad si Arden někdy přála, aby byl mrtev. Možná si to Sabrina se usmála. “Tušila jsem to.” A pak se odvážila na ožehavější půdu. “Myslím, že tehdy byl do tebe také zamilovaný.”

Arden přikývla. “Já vím. Ale byla jsem celá blázen do Jona.”

“Antoine to chápal. Prohlásil, že si Jona vezmeš, dlouho, dlouho předtím, než jsi to udělala.”

“Opravdu?” Vypadala užasle. “Jak to věděl?”

Tentokrát se Sabrina rozesmála. “Sama jsi to řekla. Je to velmi zvláštní muž.” Právě vjížděly na Golden Gate. Sabrině se tento nový most líbil. Měl v sobě jakousi majestátnost, mnohem větší než Bay Bridge. Pamatovala dobu parníků a vlaků… Jak rychle ten Na jedné straně Thurstonova domu byl malý výklenek, který dal udělat její otec. Vysvětlil jí, nač to chce, a ona jeho přání splnila. Totéž udělala i pro Johna Hartea… a teď pro Jona…

pro všechny, kdo žili v Thurstonově domě, aby jednou nikdo nezapomně

Před domem už na ni čekali dělníci. Sabrina ukázala Arden krásně vypracovanou bronzovou desku a pak se všichni vydali do zahrady.

Sabrina se dívala na stromy, na zářivé květiny, zatímco dělníci vyvrtali otvory a desku připevnili. Teď tam byli všichni tři.

“Proč to děláš?” Arden na ni hleděla velkýma zarmoucenýma očima.

“Aby nikdo nezapomněl.”

“Já na tebe nikdy nezapomenu. Pro mě budeš vždycky součástí tohoto domu.”

Sabrina se usmála, jemně se dotkla její tváře, potom pohlédla na desky se jmény mužů, které milovala. “Stejně jako jsou oni pro mě… můj otec… John… Jonathan…” V duchu je viděla před sebou, téměř jako by znovu ožili, a pak opět pohlédla na Arden. “

Ten dům

Kdo tu spal

přede mnou,

kdo žil

v tomto pokoji,

byl ten pokoj

stejný

jako dnes?

Byla to dívka

nebo dvě,

malý chlapec,

dům plný

hraček,

radostí,

snů…

či to bylo jen

opuštěné místo,

prázdné postele

a ztichlé pokoje,

byl vždy

plný

smutku,

a toužil

ten dům

po lásce?

Byla tu dívka,

jež tančila

a zpívala,

zval tu

k večeři

jasný zvon,

stál někdo

někdy

právě zde,

kde teď

stojím já?

Znám snad

to jméno,

viděla jsem

tu tvář…

byl to vždy

stejně líbezné

místo,

kdo se tu radoval, kdo plakal, byl tu pes, kočka,

myška,

kůň,

kdo tu byl, kdo zná ten dům,

znají mě a znám je já, zpívali tu rekviem, cítím je tu, slyším jejich pláč,

i já je milovala, dům byl nový patřil jim, byl tehdy jiný, a přece se nezměnil, a takový byl

a bude

a vždy musí být,

a teď

ten dům

je

můj.