DANIELLE STEEL ZÁŠŤ

Mým výjimečným, milujícím a obdivuhodným dětem,

Beatrix, Trevorovi, Toddovi,

Nickovi, Samantě, Victorii,

Vanesse, Markovi a Sáře.

Díky vám má můj život smysl, vy jste to jediné,

co dává mému životu hodnotu. Jste můj život a moje srdce.

Děkuji vám z celé duše,

miluji vás a omlouvám se vám za bolest, kterou jsem vám možná způsobila tou ošemetnou věcí, které se říká „sláva“. Tak nesmírně vás miluji..

D. S..

Kapitola 1.

Zvuky varhan stoupaly vzhůru k šedomodré obloze. V korunách stromů zpívali ptáci a v dálce na sebe v lenivém letním dopoledni volaly nějaké děti. Uvnitř kostela se sborem zvedly hlasy shromážděných lidí a v mocném chorálu zanotovaly církevní písně. Grace je zpívala se svou rodinou už od dětství. Dnes ale nebyla schopna zpěvu. Jen tu nehybně, bez hlesu stála a upírala pohled na rakev své matky.

Ellen Adamsovou všichni znali jako dobrou matku, oddanou manželku a váženou členku místní obce. Před narozením Grace učila v nedělní škole a byla by ráda měla víc dětí, ale ty už nepřišly. Ellen měla vždycky křehké zdraví a v osmatřiceti letech onemocněla rakovinou. Nemoc začala v děloze a po hysterektomii se Ellen podrobila chemoterapii a ozařování. Rakovina se ale už rozšířila i do plic, do lymfatických uzlin a nakonec do kostí. Bojovala o život po čtyři a půl roku. Teď, ve svých dvaačtyřiceti letech, už měla všechno za sebou.

Zemřela doma a Grace se o ni po celou dobu starala docela sama. Teprve v posledních dvou měsících jí otec konečně musel najmout na pomoc dvě ošetřovatelky. Grace ale stejně po návratu ze školy trávila pravidelně dlouhé hodiny u matčiny postele. A přicházela k ní i v noci, když matka měla bolesti a volala ji, pomáhala jí obrátit se, myla ji a dávala jí léky.

Ošetřovatelky pracovaly jen přes den. Její otec si je tam nepřál mít v noci a všeobecně se vědělo, že je pro něj těžké si přiznat, jak je onemocnění jeho ženy vážné. Teď stál v kostelní lavici vedle Grace a plakal jako malé dítě.

John Adams byl pohledný muž. Ve svých šestačtyřiceti letech byl jedním z nejlepších právníků ve Watsece a určitě byl ze všech nejoblíbenější. Bojoval ve druhé světové válce, pak vystudoval Illinoiskou univerzitu a konečně se vrátil domů do Watseky, která ležela asi sto šedesát kilometrů jižně od Chicaga. Bylo to malé, úpravné městečko, jehož obyvatelé byli až do morku kostí slušní a spořádaní lidé. John

Adams se ujal všeho, co mohli v oblasti práva potřebovat, a brzy věděl o všech jejich problémech. Prožíval s nimi rozvody, majetkové spory, přinášel smír rozhádaným členům rodin. Byl vždycky spravedlivý a všichni ho za to měli rádi.

Jednal za své klienty v případech urážek na cti, uplatňování nároků vůči státu, sepisoval jim závěti a pomáhal s adopcemi. Spolu s nejoblíbenějším místním lékařem, který byl jeho přítelem, byl John

Adams nejmilovanějším a nejváženějším občanem Watseky.

V mládí býval John Adams fotbalovou hvězdou městečka a na vysoké škole ve sportovní dráze pokračoval. Už jako chlapce ho lidé zbožňovali. Rodiče mu zemřeli při automobilové havárii, když mu bylo šestnáct. Nikdo z jeho prarodičů už v té době nežil, a tak se několik rodin doslova pohádalo o to, kdo si ho bude smět vzít k sobě, než dokončí střední školu. Byl to vždycky velice milý, příjemný a ochotný chlapec. Nakonec bydlel postupně u dvou rodin a obě ho měly velice rády.

Prakticky všechny obyvatele městečka znal jménem a našlo se hodně rozvedených žen nebo mladých vdov, které po něm během posledních několika let, kdy se Ellenina nemoc zhoršila, pokukovaly. On jim ale nikdy nevěnoval zvláštní pozornost, jen se s nimi chvilku čistě přátelsky bavil nebo se zeptal, jak se vede jejich dětem. Nikdy si nevšímal jiných žen, a to byla další přednost, kterou mu lidé přiznávali.

„A Bůh sám ví, že by na to měl právo,“ říkával vždycky jeden starší muž, který ho dobře znal, „když je Ellen tak nemocná; člověk by si myslel, že se začne pomalu rozhlížet po jiné ženě ale kdepak John je to ten nejoddanější manžel.“

Byl slušný, laskavý, spravedlivý a úspěšný. V případech, kterými se zabýval, nešlo sice většinou o nic významného, ale měl velký počet klientů. Dokonce i jeho společník Frank

Wills si ho někdy dobíral a chtěl vědět, proč všichni požadují nejprve Johna a teprve když on nemá čas, spokojí se s Frankem. Všichni ho zkrátka zbožňovali.

„Jak to děláš, nabízíš jim snad za mými zády nákup potravin po dobu jednoho roku zdarma?“ žertoval vždycky Frank.

Nebyl tak dobrý právník jako John, ale velmi dobře ovládal všechny podrobnosti zákonů a vyznal se v sestavování smluv.

Ve své práci byl kromobyčejný puntičkář, dokázal věnovat pečlivou pozornost i té nejmenší podrobnosti. Byl to právě

Frank, kdo procházel všechny smlouvy a hledal na nich i ty nejmenší mouchy. Johnovi ale vždy připadla všechna sláva, lidé žádali jeho služby, obraceli se na něj se všemi žádostmi.

Právě o Johnovi se doslechli i klienti v jiných městečkách, vzdálených mnoho mil. Frank byl nevýrazný malý mužíček, neměl Johnovo kouzlo a hezký zjev, ale vzájemně se jim spolupracovalo dobře. Znali se už z vysoké školy. Frank teď stál v kostele o několik řad dál a litoval Johna i jeho dceru.

Frank věděl, že John se rychle vzpamatuje a postaví se zase na nohy, jako to dokázal vždycky. Ačkoli teď tvrdil, že nemá o ženy zájem. Frank byl ochoten se vsadit, že se jeho partner do roka znovu ožení. Grace se ale zdála být opravdu silně rozrušená a otřesená. Dívala se upřeně na květiny vystavené na oltáři. Byla to hezká dívka, nebo by mohla být, kdyby se jen trochu snažila svoji krásu nezakrývat. Ve svých sedmnácti letech byla velmi štíhlá a vysoká, s půvabnými rameny a dlouhými štíhlými pažemi, krásnýma dlouhýma nohama, útlým pasem a plnými ňadry. Vždycky ale skrývala svoji postavu v plandavých šatech a dlouhých volných svetrech, které kupovala u Armády spásy. John Adams nebyl zrovna nejbohatší, ale určitě by si mohl dovolit koupit jí lepší oblečení, jen kdyby si to přála. Grace se ale na rozdíl od jiných dívek svého věku vůbec nezajímala o oblečení ani o chlapce a zdálo se, že se snaží všechen příznivý dojem ze svého zevnějšku spíš potlačovat. Vůbec se nelíčila a dlouhé tmavě měděné vlasy nosila prostě rozpuštěné na zádech, s dlouhou ofinou, která jí padala do chrpově modrých očí.

Zdálo se, že se nikdy nikomu nedívá zpříma do očí, ani s nikým sama nenavazuje hovor. Pokud si lidé Grace prohlédli lépe, byli většinou překvapeni, jak je ve skutečnosti hezká.

Ti, kteří jí nevěnovali zvláštní pozornost, si toho ale vůbec nevšimli. I dnes měla na sobě nenápadné, obnošené černé šaty po matce. Visely na ní jako pytel a jak tu stála po otcově boku, vypadala v nich na třicet. Vlasy měla stažené do pevného drdůlku a v obličeji byla smrtelně bledá. „Chudák děvče,“ zašeptala Frankova sekretářka, když

Grace pomalu kráčela vedle svého otce za matčinou rakví uličkou dozadu k východu. „Chudák

John a chudinka

Ellen je mi jich obou tak líto. Tolik toho museli vytrpět.“

Lidé si čas od času všímali toho, jak je Grace nápadně plachá a jak se straní společnosti. Před několika lety se vynořila fáma, že je možná i duševně zaostalá, ale všichni její spolužáci dobře věděli, že to není pravda. Byla bystřejší než většina ostatních dětí, prostě jen málo mluvila. Byla samotářka a jen občas ji někdo ve škole zahlédl, jak s někým prohodí pár slov nebo se něčemu zasměje, ale pak hned rychle uteče a stáhne se znova do sebe, jako by se bála připojit se k ostatním. Její spolužáci věděli, že to má v hlavě v pořádku, jen působila dojmem, že nemá chuť se s nimi přátelit. Bylo to velice zvláštní, protože její rodiče byli tak oblíbení. Grace ale nikdy společenská nebyla. Dokonce už jako malé dítě byla vždycky založená samotářsky. Už od dětství se také musela občas vrátit ze školy domů, protože měla silný astmatický záchvat.

John a Grace zůstali chvíli stát venku v poledním slunci a tiskli si ruce s přáteli. Děkovali jim, že přišli, objímali se s nimi. Grace přitom působila ještě neohrabaněji a nepřítomněji než předtím. Vypadalo to, že její tělo je sice přítomno tady, ale že její mysl a duše se toulají někde jinde. Ve svých obnošených, plandajících šatech budila soucit víc než kdy jindy.

Cestou na hřbitov se John nezdržel poznámky o jejím vzhledu. Ani boty neměla nijak hezké. Vzala si lodičky s vysokými podpatky po matce, ale byly už vyšlé z módy a vypadaly, že je matka dost dlouho nosila, než onemocněla. Zdálo se, jako by se Grace chtěla své matce přiblížit tím, že si oblékla věci po ní. Připomínalo to snahu o maskování nebo ochranné zbarvení, ale dívce jejího věku to neslušelo a otec jí to také řekl. Vlastně byla hodně podobná své matce a lidé jí to často říkali, až na to, že její matka bývala před vypuknutím choroby robustnější, a tak byly její šaty nejméně o tři čísla větší, než by odpovídalo křehké postavě Grace.

„Nemohla sis pro změnu vzít něco slušného?“ zeptal se jí otec podrážděně, když ujížděli v čele kolony aut na hřbitov

St. Mary’s, ležící až na okraji městečka. John Adams byl všeobecně vážený muž a musel dbát na svou pověst. Vypadalo podivně, když se jeho jediné dítě oblékalo jako nějaký sirotek.

„Máma mi nikdy nedovolila nosit nic černého. A myslela jsem si že bych měla,“ podívala se na něj odevzdaně a zkroušeně se schoulila do koutku staré limuzíny, kterou jim pro tuto příležitost zapůjčil pohřební ústav. Byl to stejný cadillac, který si přede dvěma měsíci půjčili někteří maturanti na oslavu ukončení školy, ale Grace se jí nezúčastnila a nikdo to po ní ani nechtěl. Zdravotní stav její matky byl už tak špatný, že Grace skoro ani nechtěla jít na slavnostní předání maturitních vysvědčení. To ale samozřejmě musela, a jakmile dorazila domů, ukázala vysvědčení matce. Přijali ji na Illinoiskou univerzitu, ale odložila studium o rok, aby mohla o matku dál pečovat. Její otec si to tak přál také, protože věděl, že Ellen dává přednost láskyplné péči Grace před péčí ošetřovatelek. Dal Grace jasně najevo, že od ní očekává, že tu zůstane a neodejde v září na studie. Neodporovala mu. Věděla, že to nemá smysl. Nikdy nemělo smysl se s ním hádat. Byl zvyklý vždycky dostat všechno, co chtěl. Tak to u nich prostě chodilo. Příliš dlouho byl všemi obdivovaný, úspěšný a oblíbený, všechno mu v životě vždycky vycházelo, a tak očekával, že už to tak zůstane napořád. Zvlášť v rámci jeho vlastní rodiny. Grace to chápala.

A Ellen také.

„Je v domě všechno připraveno?“ zeptal se Grace. Přikývla na souhlas. Byla sice plachá a zamlklá, ale všechny domácí práce zvládala už od svých třinácti let vynikajícím způsobem.

A během posledních čtyř let převzala navíc veškerou péči o matku.

„Je to v pořádku,“ řekla tiše. Už před odjezdem do kostela připravila bufetové občerstvení. Věci, které bylo třeba chladit, nechala přikryté na mísách v lednici. Lidé jim už několik dní nosili jídlo. A Grace už včera připravila krocana a hovězí pečeni. Paní Johnsonová jim přispěla šunkou, měli nachystané saláty, dušené maso se zeleninou, uzeniny, dvě mísy předkrmů, spoustu čerstvé zeleniny a všechny možné druhy koláčů a pečiva. V jejich kuchyni to vypadalo jako na dobročinném prodeji pečiva, jaké se pořádají o svátcích. Na všechny hosty se dostane spousta jídla. Grace si byla

jistá, že přijde víc než stovka lidí, možná dokonce dvě stě, protože Johna měli všichni občané Watseky v úctě a v lásce.

Obyvatelé městečka jim projevovali dojemnou náklonnost.

Už jen počet květinových darů a věnců překonal všechno, co kdy v pohřebním ústavu viděli. „Je to jako královský pohřeb,“ vyjádřil se starý pan Peabody, když podával jejímu otci knihu hostů, zaplněnou podpisy.

„Byla to vzácná žena,“ odpověděl John tiše a při vzpomínce na ni pohlédl na svoji dceru. Je to tak krásná dívka a přitom tak umíněně svou krásu skrývá. Ale taková už prostě je, on se s tím smířil a víc se s ní o to nehádal. Je dobrá v mnoha jiných věcech a John po všechny ty roky, kdy byla její matka nemocná, děkoval Bohu, že ji má. Teď se budou muset vyrovnat s velkou změnou, bude to pro ně nezvyklé, ale musel si přiznat, že svým způsobem teď bude všechno snazší. Ellen byla velice nemocná, trvalo to velmi dlouho a měla tak silné bolesti, že její utrpení bylo až nelidské. Vyhlédl z okénka auta a pak se znova podíval na svou jedinou dceru. „Napadlo mě, jak divné to teď bude bez mámy ale možná že“ Nebyl si jistý, jak to má vyjádřit, aniž by ji rozrušil víc, než měl v úmyslu, „možná že to pro nás oba bude snazší. Tolik trpěla, chudinka,“ vzdychl a Grace mu neodpověděla. Znala utrpení své matky lépe než kdo jiný, rozhodně lépe než její otec.

Obřad na hřbitově byl krátký, farář řekl několik slov o Ellen a její rodině a přečetl nad hrobem úryvky z knih Přísloví a Žalmů. Pak všichni odjeli zpátky do domu Adamsových.

V jejich malém, úhledném domku se tísnil dav sto padesáti přátel a známých. Dům byl natřený nabilo, měl tmavozelené okenice a ozdobný dřevěný plůtek. Na přední zahrádce rostly trsy kopretin a pod okny kuchyně pěstovala Ellen růže, které mívala zvlášť ráda.

Šum hovoru shromážděných přátel připomínal koktej lovou party. Frank Wills bavil hosty v obývacím pokoji, zatímco John stál s přáteli venku v horkém červencovém slunci.

Grace podávala citronádu a chlazený čaj a její otec přinesl ven víno. Ta spousta lidí spořádala jen malou část všeho jídla, které pro ně připravili. Byly čtyři hodiny, když poslední hosté konečně odešli a Grace obcházela dům s tácem a sbírala nádobí.

„Máme dobré přátele,“ řekl jí otec a láskyplně se na ni usmál. Byl hrdý na to, že tolik lidí je má rádo. Za všechna ta léta toho pro řadu z nich hodně udělal a oni teď přišli utěšit

Johna i jeho dceru, když je potřebovali. Pozoroval Grace, jak se tiše pohybuje po obýváku, a uvědomoval si, jak jsou teď osamělí. Ellen zemřela, ošetřovatelky odešly, zůstali tu jen oni dva. John ale neměl ve zvyku si stěžovat na špatný osud a litovat se.

„Podívám se ven, jestli tam nejsou nějaké sklenice,“ řekl

Grace a vrátil se za půl hodiny s tácem plným talířů a sklenic, se sakem přehozeným přes paži a s kravatou uvolněnou. Kdyby Grace takové věci vnímala, věděla by, že její otec teď vypadá lépe než jindy. Jeho známí si toho všimli. Během posledních několika týdnů trochu pohubl, což bylo pochopitelné, a vypadal štíhle jako mladík. Ve slunečním světle bylo těžké rozpoznat, zda mají jeho vlasy šedou nebo pískovou barvu. Ve skutečnosti byly směsí obojího. Oči měl stejně jasně modré jako jeho dcera.

„Musíš být unavená,“ řekl jí. Pokrčila rameny a dál skládala sklenice a talíře do myčky. V krku se jí udělal knedlík a snažila se nerozplakat. Byl to pro ní hrozný den hrozný rok hrozné čtyři roky Někdy si přála, aby se raději mohla rozplynout, třeba se změnit v malou loužičku vody. Věděla ale, že to nejde. Vždycky ji čekal další den, další rok, další povinnosti, které musela zastávat. Přála si, aby ji tak dnes byli pohřbili místo její matky. A jak se tak nešťastně dívala na špinavé talíře, které mechanicky skládala do myčky, pocítila, že otec stojí za ní. „Chceš s něčím pomoci?“

„Ne, díky,“ odpověděla tiše. „Chceš večeři, tati?“

„Myslím, že už do sebe nic dalšího nedostanu. Nech to být. Měla jsi náročný den. Co kdyby sis chvilku odpočinula?“

Grace přikývla a dál skládala talíře. John zmizel ve své ložnici. O hodinu později byla Grace konečně se vším hotová.

Jídlo bylo odklizeno a kuchyň byla v dokonalém pořádku.

Nádobí srovnala do myčky a obývací pokoj vypadal uklizeně a čisťounce. Grace si vždycky dovedla zorganizovat práci.

Teď ještě procházela domem a rovnala nábytek a obrazy.

Snažila se nemyslet na nic z toho, co se stalo.

Když se konečně rozhodla vrátit do svého pokoje, všimla si, že dveře otcovy ložnice jsou zavřené. Připadalo jí, že ho slyší mluvit do telefonu. Zavřela za sebou dveře pokoje, pomyslela si, že otec třeba půjde někam ven, a lehla si úplně oblečená na postel. Černé šaty si během dne umazala jídlem, ale při mytí nádobí vyčistila skvrny mýdlem a vodou. Měla pocit, že má vlasy celé zcuchané, v puse jako by měla nacpanou vatu a srdce ji tížilo, jako by bylo z olova. Zavřela oči a jen tak tu nešťastně ležela. Z koutků očí jí vytryskly dva potůčky slz a stékaly jí k uším.

„Proč, mami? Proč proč jsi mě tu nechala?“ Měla pocit nekonečné zrady, cítila se úplně opuštěná. Co si teď počne?

Kdo jí pomůže? Jediná dobrá věc je, že v září odsud může odejít a studovat na vysoké škole. Možná. Jestli ji ještě teď znova přijmou. A jestli jí to otec dovolí. Neexistoval ale žádný důvod, proč by tu teď měla zůstávat. Zato měla všechny důvody odsud odejít, a nic jiného si nepřála.

Slyšela, jak otec otevírá dveře své ložnice a vychází na chodbu. Zavolal na ni, ale ona mu neodpověděla. Byla příliš unavená, než aby s kýmkoli mluvila. Jak tu ležela na posteli a oplakávala maminku, neměla nejmenší chuť se bavit ani s otcem. Pak slyšela, že se dveře jeho ložnice znova zavírají.

Uplynula ještě dlouhá doba, než konečně vstala a odešla do své koupelny. Její matka ji nechala pro Grace vymalovat růžově. Na tento domek se třemi ložnicemi byla Ellen velice pyšná. Tu třetí ložnici chystali pro syna, kterého si ještě přáli mít, ale další miminko nepřišlo a pokud si Grace vzpomínala, její matka tuto místnost odjakživa používala na šití.

Napustila si vanu téměř až po okraj horkou vodou a šla zamknout dveře své ložnice. Pak skopla matčiny střevíce a nechala obnošené černé šaty padnout na zem.

Pomalu se ponořila do vody. Ležela ve vaně a zavřela oči.

Vůbec si neuvědomovala svou krásu, své dlouhé a štíhlé nohy, půvabnou linii boků, přitažlivost svých ňader. Nic z toho neviděla a nezáleželo jí na tom. Prostě tu jen ležela se zavřenýma očima a nechala myšlenky volně těkat. Připadalo jí, jako by měla hlavu naplněnou pískem. Nevybavovaly se jí žádné obrazy, žádní lidé, které by si přála v duchu uvidět, nic, co by chtěla dělat, nic, čím by se chtěla stát. Toužila se jen vznášet v prostoru a nemyslet vůbec na nic.

Uvědomovala si, že tak leží velice dlouho, dokud voda nevychladla. Slyšela otce, jak klepe na dveře její ložnice. „Co tam děláš. Gracie? Není ti nic?“

„Ne, nic mi není,“ zavolala z vany a pomalu se probrala ze svého omámení. Venku se začínalo stmívat a ona se zatím nenamáhala rozsvítit.

„Pojď přece ven. Nebo se budeš cítit osamělá.“

„Nic mi nechybí.“ Její hlas zněl nevýrazně a v očích měla vzdálený, nepřítomný pohled, jako by si přála všechny ostatní lidi udržet v bezpečné vzdálenosti od místa, kde skutečně žila, od místečka hluboko ve vlastní duši, kam by za ní nikdo nemohl proniknout a ublížit jí.

Slyšela, že její otec stále stojí přede dveřmi; dál ji vybízel, aby vyšla ven a promluvila si s ním. Řekla mu, že za chvíli přijde. Utřela se a oblékla si džíny a tričko. Přes něj si přetáhla jeden ze svých plandavých svetrů, přestože bylo teplo.

Když byla úplně oblečená, odemkla dveře a šla do kuchyně vyndat z myčky čisté nádobí. Její otec tam stál u okna a vyhlížel ven na matčiny růže. Když Grace vešla, otočil se a usmál se na ni. „Nechceš jít na chvilku ven a někde si sednout? Je hezký večer. Tohle můžeš udělat později.“ „To je v pořádku. Proč bych to nemohla udělat teď.“ John pokrčil rameny a vzal si pivo. Pak vyšel ven, sedl si na schody před kuchyň a pozoroval vzdálený rej světlušek. Grace věděla, že je venku hezky, ale nechtěla to vnímat, nechtěla si zapamatovat tenhle večer, nic, co by s ním souviselo.

Právě jako nechtěla vzpomínat na den, kdy její matka zemřela, nebo na ten zoufalý den, kdy Ellen úpěnlivě prosila svoji dceru, aby byla na svého otce hodná. To bylo jediné, na čem jí záleželo na něm nikdy jí nezáleželo na ničem jiném, než aby on byl šťastný.

Když bylo nádobí odklizeno, Grace se vrátila do svého pokoje a lehla si na postel. Ani nerozsvítila. Pořád si nemohla zvyknout na to ticho. Čekala, že uslyší matčino volání. Celé dva uplynulé dny naslouchala, zda ji nezaslechne, připadalo jí, jako by matka jen usnula, ale každým okamžikem se mohla probudit bolestmi. Ellen Adamsová už teď ale žádnou bolest necítila a cítit nebude. Konečně nalezla klid. Zůstalo po ní jen ticho.

V deset hodin si Grace oblékla noční košili a odložila džíny, tričko i svetr na hromádku na podlahu. Zamkla dveře a šla spát. Neměla na práci nic jiného. Nechtělo se jí číst ani se dívat na televizi, všechny domácí práce měla hotové a neměla už nikoho, o koho by měla pečovat. Chtěla jen usnout a zapomenout na všechno, co se stalo na pohřeb na všechno, co lidé říkali na vůni květin na slova duchovního nad hrobem. Nikdo z nich její matku stejně ve skutečnosti neznal, nikdo doopravdy neznal nikoho z jejich rodiny, ani Grace, a ve skutečnosti jim na ní vůbec nezáleželo. Jediné, co chtěli slyšet a co vnímali, byly jejich vlastní iluze.

„Gracie,“ slyšela, jak otec tiše ťuká na dveře její ložnice.

„Gracie zlatíčko, jsi vzhůru?“ Slyšela ho, ale neodpovídala. Co by si měli povídat? Jak moc jim matka chybí? Jak moc pro ně znamenala? Proč se s tím trápit? Stejně by ji to nevrátilo zpátky. Nic ji už nevrátí. Grace jen tiše ležela potmě na posteli, na sobě svou starou růžovou nylonovou noční košili.

Slyšela, jak otec znova zkouší kliku, ale ani se nepohnula.

Ty dveře zamkla. Dělala to vždycky. Ve škole si z ní ostatní dívky dělaly legraci, že je tak přehnaně stydlivá a všude pořád zamyká dveře. Grace si ale jedině tak mohla být jistá, že bude sama a nikdo ji nebude obtěžovat. „Gracie?“ pořád tam stál, rozhodnutý nenechat ji s jejím smutkem samotnou. Hlas měl jemný a vřelý, ale ona se jen dívala upřeně na dveře a odmítala mu odpovědět. „Ale no tak, holčičko pusť mě dovnitř a promluvíme si oba nás to teď bolí no tak, zlatíčko pusť mě tam, pomůžu ti.“ Grace jen dál ležela bez hnutí.

Teď zacloumal klikou silněji. „Zlatíčko, nenuť mě ty dveře otevřít násilím, a ty víš, že to dokážu. No tak, pusť mě dovnitř.“

„Nemůžu. Je mi špatně,“ zalhala. V měsíčním světle vypadala krásně, byla celá bledá, s bílým obličejem a pažemi jako z mramoru, ale on ji neviděl.

„Není ti špatně.“ Znal ji příliš dobře, než aby jí uvěřil.

Zatímco s ní mluvil, rozepínal si košili. Byl také unavený, ale nechtěl ji nechat takhle zamknutou v jejím pokoji, kde se jen poddávala smutku. Proto na ni tak naléhal. „Gracie!“ Jeho tón byl teď rozhodnější a ona se posadila na posteli a upřela pohled na dveře. Připadalo jí, že ho za nimi skoro vidí. Tentokrát vypadala vyděšeně.

„Nechoď sem, tati.“ Hlas se jí chvěl a nespouštěla oči ze dveří. Připadalo jí, jako by byl všemocný, a měla z něj strach.

„Tati, nechoď sem.“ Slyšela, jak se opřel do dveří. Spustila nohy na podlahu, seděla teď na krajíčku postele a čekala, zda otec dokáže dveře vylomit. Uslyšela ale jeho vzdalující se kroky. Seděla na hraně postele a celá se třásla. Znala ho příliš dobře. Nikdy nic nevzdával tak lehce a ona dobře věděla, že ani tentokrát to nevzdá.

Za chvilku se vrátil a ona slyšela, jak odemyká zámek nějakým nástrojem. Za okamžik už stál v jejím pokoji, s obnaženou hrudí a bosý. Na sobě měl jen kalhoty a tvářil se rozhněvaně.

„Tohle nemáš zapotřebí. Teď jsme tu jen my dva. Dobře víš, že ti neublížím.“

„Já vím já jsem já jsem prostě promiň, tati.“

„To už je lepší.“ Přešel až k ní a přísně se na ni podíval.

„Nemá smysl, aby ses tady trápila o samotě. Co kdybys šla do mé ložnice a chvilku bychom si povídali.“ Měl výraz otcovské starostlivosti a zklamání nad jejím vytrvalým odporem. Když k němu

Grace vzhlédla, všiml si, že se celá chvěje.

„Já nemůžu bolí bolí mě hlava.“

„Ale no tak.“ Sklonil se k ní, uchopil ji za paži a vytáhl ji do stoje. „Popovídáme si v mé ložnici.“ „Ale já nechci já ne!“ vykřikla a vytrhla se mu. „Já nemůžu!“ zařvala z plných plic. John teď už vypadal opravdu vztekle. Tyhle hry s ní už nehodlal hrát. Teď už ne. A ne dnes večer. Není k tomu důvod, není to potřeba. Grace přece ví, co jí matka před smrtí kladla na srdce. Pohledem se propaloval do jejích očí, jak k ní shlížel dolů, a uchopil ji pevněji.

„Ale ano, můžeš, a taky to sakra uděláš. Řekl jsem ti, abys šla do mé ložnice.“

„Tati, prosím,“ zakňučela tiše, když jí smýknul z postele.

Pak ho neochotně následovala. „Prosím, máma“ Cítila, jak se jí svírá hruď v předzvěsti astmatického záchvatu. Už teď dýchala pískavě.

„Slyšela jsi, co ti tvoje matka řekla, než zemřela,“ vyštěkl na ni rozzlobeně. „Víš dobře, co ti nakázala“

„Je mi to jedno.“ Bylo to poprvé za celý její život, co mu vzdorovala. V minulosti často kňourala a plakala, ale nikdy se mu nevzepřela tak jako teď. Dříve ho prosívala, aby to nedělal, ale nikdy se s ním nehádala. Tohle bylo u ní nové a jemu se to nelíbilo. „Máma tady teď není,“ řekla a přitom se třásla od hlavy až k patě. Dívala se na něj a snažila se vydolovat z hloubi své duše něco, co tam nikdy předtím nebylo: odvahu odporovat vlastnímu otci.

„To opravdu není,“ usmál se. „A v tom to právě je, Grace.

My dva už se nemusíme skrývat. Můžeme si dělat, co chceme. Je to jen náš život všechen čas máme pro sebe a nikdo cizí se to nemusí dozvědět.“ Přiblížil se k ní a oči mu svítily. Grace před ním o krok ustoupila a on ji prudce chytil za obě paže. O vteřinu později z ní jediným pohybem strhl růžovou nylonovou noční košili a roztrhl ji přitom vejpůl.

„No tak takhle je to lepší viď tohle už přece nepotřebujeme nepotřebujeme nic potřebuju jen tebe, moje malá

Gracie potřebuju jen svoje děťátko, které mě tak miluje a které já taky moc miluju“ Jednou rukou si svlékl kalhoty a stáhl si je i se spodkami. Stál tady před ní nahý, se vztyčeným ztopořeným údem.

„Tati prosím“ Vydala dlouhý, žalostný vzdech smutku a hanby, sklonila hlavu a podívala se stranou. Pohled, který se jí naskýtal, jí byl až příliš dobře známý. „Tati, já nemůžu“ Po tvářích jí stékaly slzy. On to všechno vůbec nechápal. Podvolovala se mu kvůli své matce, protože ta ji o to tolik prosila. Dělala to po celá léta, od svých třinácti let od té doby, co její matka onemocněla a podstoupila první operaci. Předtím otec matku týral a Grace naslouchala každou noc ve své ložnici zvukům toho, jak ji bije, a vzlykala přitom. Ráno se jí matka snažila vysvětlit své modřiny a říkala jí, že upadla nebo uklouzla ve dveřích koupelny, ale

Grace dobře věděla, co se u nich ve skutečnosti děje. Nikdo by neuvěřil, že je John Adams schopen něčeho takového, ale dělal to a dopouštěl se ještě mnohem horších věcí. Byl by trestal bitím i Grace, ale Ellen mu to nikdy nedovolila.

Místo toho se podvolovalajeho bití sama a řekla Grace, aby zamykala dveře své ložnice. Ellen prodělala v důsledku bití dva potraty. Podruhé už byla v šestém měsíci těhotenství. Pak už další děti nepřišly.

Bití bývalo brutální a děsivé, ale John si zároveň dával dobrý pozor, aby se modřiny, které zanechalo, daly vždycky schovat nebo vysvětlit nějak jinak. A Ellen byla ochotná ho v tom podporovat. Milovala svého manžela už od střední školy, byl to nejhezčí chlapec z městečka, a uvědomovala si, že ji potkalo neobyčejné štěstí, že se směla stát jeho ženou.

Její rodiče byli velice chudí a ona sama ani nedokončila střední školu. Jako dívka bývala krásná, ale věděla, že bez

Johna by neměla ve světě šanci. Tak jí to aspoň říkal a ona mu věřila. Její vlastní otec ji mlátil také, a tak se jí zpočátku to, co dělal John, nezdálo nijak neobvyklé ani strašné. S léty se to ale zhoršovalo a

občas jí dokonce hrozil, že ji opustí, protože je taková nula a budižkničemu. Nutil ji, aby mu splnila každé přání, a hrozil jí, že ji jinak opustí. Jak Grace vyrůstala a každým dnem byla krásnější, bylo stále víc nasnadě, co bude John od Ellen požadovat jako podmínku pro to, aby ji neopustil. Když pak Ellen onemocněla, změnila operace, ozařování a chemoterapie její tělo tak, že už nebyla schopna pohlavního styku. John jí řekl přímo, že pokud chce zůstat jeho ženou, musí se dohodnout na nějakém způsobu, jak zajistit jeho spokojenost. Bylo jasné, že Ellen ho už uspokojovat nemůže. Grace ale ano. Bylo jí třináct a byla tak půvabná.

Její matka jí to vysvětlila předem, aby ji to příliš nevyděsilo. Řekla jí, že jde o něco, co svým rodičům může dát jako dárek, pomůže tak tatínkovi, aby byl šťastný, a pomůže i mamince. Bude to, jako by se stala ještě víc součástí jich obou, a tatínek ji bude milovat daleko víc než předtím. Grace tomu nejdřív neporozuměla, pak plakala co by si o ní pomyslely její kamarádky, kdyby se to dozvěděly? Jak by mohla dělat tohle s vlastním tátou? Ale její matka jí stále opakovala, že jim musí pomáhat, že jim to dluží, že maminka zemře, jestli jí někdo nepomůže, a že je otec možná opustí a pak budou samy a nebudou mít nikoho, kdo by se o ně staral. Vykreslila jí hrůzné představy budoucnosti a uvalila na Graceina ramena těžké břemeno odpovědnosti. Dívka podlehla tíze tohoto břemene a hrůze z toho, co se od ní očekává. Její rodiče ale na její odpověď stejně nečekali. Té noci přišli oba do jejího pokoje a její matka mu přitom pomáhala. Přidržovala Grace a polohlasem k ní broukavě promlouvala o tom, jaká je hodná holčička a jak ji oba milují. A pak, když se vrátili do své ložnice, John Ellen objal a poděkoval jí.

Pak nastal pro Grace život naplněný osaměním. Otec k ní přicházel téměř každou noc. Někdy si myslela, že snad zemře hanbou, a občas jí skutečně fyzicky ubližoval. Nikdy o tom nikomu neřekla a její matka s Johnem postupně přestala do jejího pokoje chodit. Grace věděla, co se od ní čeká. Věděla, že nemá na vybranou a musí se s celou situací smířit. Když se mu někdy zkusila vzepřít, bil ji, až jí s konečnou platností vštípil, že z této situace neexistuje cesta ven, že nemá jinou možnost. Grace to ale dělala kvůli matce, ne kvůli otci. Podvolila se mu proto, aby už nebil její matku nebo aby je neopouštěl. Kdykoli se mu ale Grace plně nepodrobila a neudělala všechno, co po ní chtěl, vrátil se do své ložnice a zbil její matku, bez ohledu na to, jak nemocná už byla nebo jakými bolestmi trpěla. Tomu Grace vždy porozuměla a hned spěchala s křikem do jejich místnosti a přísahala, že udělá všechno, co si její otec bude přát. A on jí to vtloukal do hlavy znova a znova. Za poslední čtyři roky s ní už prováděl všechno, co si jen dokázal vymyslet. Grace byla jeho sexuální otrokyní. Jediná věc, kterou Ellen udělala pro Graceinu ochranu, byla, že jí dala antikoncepční pilulky, aby neotěhotněla.

Od chvíle, kdy začala s otcem spát, neměla Grace vůbec žádné přátele. Už předtím měla málo kamarádek, protože se vždycky bála, že někdo přijde na to, jak její otec nakládá s matkou, a věděla, že musí své rodiče chránit. Ale jakmile s otcem začala spát, nedokázala už mluvit s žádným ze spolužáků ani s učiteli. Byla si jistá, že by to na ní hned poznali, že by na jejím obličeji nebo na těle vypozorovali nějakou známku čehosi zlověstného, jakýsi zhoubný nádor, který na rozdíl od své matky určitě nosí viditelně na těle. Nikdy nechápala, že toto zlověstné, zhoubné poznamenání zavinil pouze její otec. A nepochopila to dodnes. Teď si ale náhle uvědomila, že po smrti své matky v tom už nemusí pokračovat. Teď to musí přestat. Ona už to prostě dělat nemůže. Dokonce ani kvůli památce své matky ne. Je to na ni příliš, nesnese to a zvlášť ne v téhle místnosti. Předtím otec vždycky přicházel za Grace do jejího pokoje a nutil ji, aby ho pouštěla dovnitř.

Nikdy si netroufl vzít ji do své ložnice. Teď to ale vypadalo, jako by od ní čekal, že zaujme doslova místo své matky a dokonce toho bude pro něj dělat ještě víc. Jako by čekal, že se teď bude chovat jako jeho nevěsta. Dokonce i tón, jakým na ni mluvil, byl jiný. Říkal jí všechno úplně otevřeně. Čekal od ní, že se stane jeho ženou.

Když viděl, jak se její tělo půvabně zachvívá, a když slyšel její zoufalé prosby a námitky, jeho vzrušení tím jen zesílilo.

Držel ji v mocném sevření a vypadal přitom nelítostně a krutě. Pak jí jediným pohybem smýknul na

svoji postel, přesně tam, kde ležela ještě přede dvěma dny a předtím po všechna léta jejich manželství jeho churavá žena.

Tentokrát se s ním Grace ale začala opravdu rvát. Byla rozhodnutá, že se mu znovu nepodvolí. Když se s ním rvala, uvědomila si, jak bláhová byla, když se domnívala, že s ním bude moci zůstat pod jednou střechou, aniž by pokračovaly tyhle noční můry. Bude odsud muset utéct, ale nejdřív se mu musí ubránit a přežít to, co s ní bude otec dnes dělat. Věděla, že už nikdy nedokáže dopustit, aby to s ní ještě někdy dělal prostě toho není schopna. Její matka ji sice žádala, aby na něj byla hodná, ale ona už byla hodná až dost. Dál už to nemůže dělat už nikdy, nikdy ale jak bezmocně mlátila kolem sebe rukama, její otec ji přitiskl svými silnými pažemi a vahou svého těla k posteli. Nohama rychle oddělil od sebe její nohy a pronikl do ní tak hrubě, jak to už znala z dřívějška, jen jí to tentokrát způsobilo víc bolesti než kdy předtím. Na okamžik si skoro myslela, že ji tím snad zabije. Nikdy předtím to takové nebylo, nikdy jí neublížil tolik jako teď. Připadalo jí, jako by ji zevnitř mlátil pěstí, jako by jí chtěl dokázat, že je jejím majitelem a že si s ní může dělat, cokoli se mu zlíbí. Bylo to skoro nesnesitelné a na okamžik si myslela, že omdlí. Celá místnost se s ní točila a on do ní vrážel znova a znova, drtil jí ňadra, kousal ji do rtů, násilím do ní pronikal stále znovu, až se zdálo, že se Grace ocitla napůl v bezvědomí nebo na hranici smrti. Přála si jen, aby ji konečně a milosrdně zabil. Ale i během tohoto znásilňování si Grace pořád uvědomovala, že teď už to prostě nedokáže dál snášet. Tohle jí nemůže dělat a ona s tím nemůže žít, kvůli němu ani kvůli nikomu jinému. Věděla, že ji dělí jen nepatrná vzdálenost od pádu do propasti. Náhle, jak se mu vzpírala a zatínala do něj nehty, si matně uvědomila, že bojuje o vlastní přežití. A pak, aniž tušila, jak si to dokázala v této chvíli uvědomit, náhle věděla, že se převalili blíž k matčinu nočnímu stolku. Po celé roky tam byly vždy srovnány krabičky s různými léky a džbán s vodou.

Mohla by na něj vylít tu vodu, nebo ho uhodit džbánem, ale to už bylo všechno odklizeno. Léky, voda ani džbán tu už nebyly. Grace nazdařbůh hmatala rukou po stole, zatímco otec do ní dál bušil a vrážel, vykřikoval přitom a sténal. Několikrát ji uhodil do obličeje, ale teď už se soustředil jen na to, aby ji potrestal přímo sexuálním aktem. Bolestivě jí mačkal ňadra a tiskl ji silně na postel. Skoro jí vyrazil dech a po všech jeho fackách viděla rozmazaně, ale nahmatala zásuvku stolku a povytáhlaji. Uvnitř rozpoznala hladkou ocel pistole, kterou si tu matka schovávala na obranu proti nočním lupičům. Ellen by si ji nikdy netroufla použít proti svému muži, ani k tomu, aby mu jí pohrozila. Bez ohledu na všechno, co prováděl jí i Grace, ho totiž stále milovala.

Grace prsty obemkla hladký povrch pistole, uchopila ji a rozmáchla se jí nad jeho hlavou. V prvním okamžiku ho chtěla jen uhodit, aby konečně přestal. Už se blížil vrcholu, ale ona nesnesla pomyšlení, že by mu to zase dovolila. Musela ho zarazit, bez ohledu na to, jak a čím to dokáže. Věděla, že tohle všechno musí přestat, že už s tím nedokáže žít dál.

Dnes večer jí přece řekl, že chce, aby tohle byl její celoživotní osud. Nenechají nikam odejít, nedovolí jí studovat na vysoké škole nebo dělat cokoli jiného. A tak Grace nikdy nebude mít vlastní život, bude mu jen sloužit. Věděla, že ho musí za každou cenu donutit, aby s tím přestal. Svírala v třesoucí se ruce pistoli. Vtom s otřásajícím hlasitým výkřikem vyvrcholil a Grace sebou zaškubala bolestí, strachem a hnusem.

Stačilo, aby slyšela jen tyhle zvuky, a musela ho nenávidět.

Když na něj namířila pistoli, vzhlédl a všiml si jí.

„Ty jedna mrňavá potvoro!“ zařval. Ještě jím prochvívaly silné vlny orgasmu. Žádná jiná žena ho nikdy nedokázala vzrušit tak jako Grace. Nejraději by ji vzal a obrátil celou naruby, roztrhal by její tělo na kusy a pohltil by je. Nic ho nevzrušovalo víc než krev jeho krve, bylo v tom něco hluboce primitivního a dávného. Teď se ho zmocnil vztek, že se mu

Grace chce ještě pořád bránit. Natáhl se, aby jí sebral pistoli, a ona už věděla, co se bude dít dál. Znova ji zbije. A bití ho vždycky znovu vzrušilo. To nesměla dopustit, nemohla dovolit, aby se jí ještě někdy zmocnil. Cítila, že se před ním musí za každou cenu ochránit. Když vztáhl ruku, aby jí vykroutil pistoli, byl ještě uvnitř ní. Grace v panice stiskla spoušť.

Ozval se ohlušující výstřel. John na okamžik vypadal šokovaně, pak vytřeštil oči a těžce se na ni svalil celou svou drtivou vahou. Prostřelila mu hrdlo a on silně krvácel, ale nehýbal se.

Snažila se zpod něho vymanit, osvobodit se, ale nešlo jí to.

Byl příliš těžký a ona nemohla dýchat; v očích a v ústech teď měla jeho krev. Chvíli jen lapala po dechu, pak sebrala všechny síly a odstrčila ho ze sebe. Skulil se na záda na postel a vydával chroptění, které jí nahánělo hrůzu. Přitom na ni stále upíral široce otevřené oči, ale nehýbal se ani nemrkal.

„Panebože,“ šeptala, ještě lapala po dechu a svírala si rukama hrdlo. Jen na něj stále němě zírala. Cítila jeho krev na jazyku a za žádnou cenu by se ho teď nedokázala dotknout.

Byla celá zbrocená krví a postel také. Nedokázala myslet na nic jiného než na matčina slova: „Buď na tatínka hodná, Grace buď na něj hodná starej se o něj vždycky se starej o svého tatínka“ A ona se o něj postarala. Zastřelila ho.

John teď pomalu očima přejížděl po místnosti, ale zdálo se, jako by byl ochrnutý, nehýbal se, jen s hrůzou upíral zrak na svoji dceru. Ucouvla do kouta, podívala se na něj a celá se divoce otřásla. Vyzvracela se na koberec. Když skončila, donutila se přejít k telefonu a vytočit číslo ústředny. „Potřebuju sanitku sanitku můj otec byl zastřelený já jsem ho zastřelila“ Pořád přitom lapala po dechu. Udala svoji adresu a pak jen stála a zírala na něj. Od chvíle, kdy padl zády na postel, se nepohnul, a jeho úd byl teď ochablý.

Ta věc, která ji tolik děsila, která ji tak dlouho mučila, najednou vypadala docela malá a neškodná, a její otec také. Teď působil žalostně, z hrdla mu vybublávala krev a občas zasténal. Věděla, že udělala něco strašného, ale nemohla jednat jinak. Když dorazila policie, Grace ještě držela pistoli v ruce a krčila se nahá v koutě ložnice. A těžce dýchala, protože stále ještě měla astmatický záchvat. „Bože,“ vydechl tiše první policista, který vešel do místnosti. Pak ji uviděl a odebral jí pistoli. Za ním se vhrnuli do ložnice ostatní. Nejmladší z nich ji chtěl zabalit do pokrývky, ale všiml si, že má na těle známky zápasu, je potřísněná krví a v očích má zvláštní výraz. Vypadalo to, že zešílela. Právě prošla peklem a vrátila se jen na půl cesty zpátky.

Když přijela sanitka a zdravotníci, její otec ještě žil, ale už na tom byl špatně. Poškodila mu míchu a lékař odhadoval, že mu kulka pronikla až do plic. Byl úplně ochrnutý a nemohl vůbec mluvit. Když ho odnášeli, už Grace neviděl. Měl zavřené oči a nasazenou kyslíkovou masku. Nedokázal už sám dýchat.

„Přežije to?“ zeptal se šéf policistů saniťáků, kteří Johna nakládali do auta a zapínali sirénu. „Těžko říct,“ odpověděli mu. Pak jeden z nich tiše dodal:

„Pravděpodobně ne.“ Potom odjeli a policista zavrtěl hlavou.

Znal Johna Adamse od dob, kdy chodil na střední školu. John mu zařizoval rozvod. Byl to ohromný chlap, tak proč ho pro všechno na světě ta holka zastřelila? Viděl, jak to u nich doma vypadalo při příjezdu policie, a všiml si, že John ani jeho dcera nebyli oblečení, ale to nemuselo nic znamenat. Bylo zřejmé, že k incidentu došlo až potom, co se každý z nich uložil ve své vlastní ložnici ke spánku, a John pravděpodobně neměl ve zvyku spát v pyžamu. Proč byla nahá jeho dcera, to už byla jiná otázka. Něco ji vyvedlo z rovnováhy, možná se prostě nedokázala vyrovnat se smrtí své mámy. Snad dokonce z matčiny smrti vinila svého otce. Ale ať je to jakkoli, však oni to už během vyšetřování zjistí.

„Jak jí je?“ zeptal se za chvíli jednoho z mladších policistů. To už jich bylo na místě asi tucet. Byl to největší případ, jaký se ve Watsece v poslední době stal. Před deseti lety se farářův syn předávkoval LSD a spáchal tak sebevraždu. To byla tragédie, ale tohle vypadá na skandál. Když muže, jako je John Adams, zastřelí jeho vlastní dítě, jde o opravdový zločin a znamená to velkou ztrátu pro celé městečko. Nikdo té zprávě nebude věřit. „Je zdrogovaná?“ zeptal se policista, zatímco fotograf snímal celou místnost. Pistole už byla v igelitovém sáčku v policejním voze.

„Nevypadá na to,“ řekl jeho mladý kolega. „Aspoň na první pohled ne. Vypadá, že je úplně mimo a celá vyděšená.

Má astma a těžko se jí dýchá.“

„To je mi tedy líto,“ řekl starší policista sarkasticky a rozhlédl se po uklizeném obýváku. Jen před několika hodinami, po pohřbu, tady byl jako jeden ze smutečních hostí. Jen stěží mohl věřit tomu, že se tady ocitl znova, a kvůli takovému zločinu. Možná že se to děvče prostě zbláznilo. „Její táta má ovšem něco horšího než astma.“

„Co říkali?“ zeptal se se starostlivým výrazem mladík.

„Dostane se z toho?“

„Nevypadá to moc dobře. Naše malá střelkyně se vyznamenala. Prostřelila tátovi míchu a možná i plíce, a bůhvíco všechno ještě.“

„Myslíš, že ji znásilnil?“ zeptal se mladý policista, který si celou situaci nedovedl vysvětlit. Staršího kolegu tím velmi pohoršil.

„John Adams? Zbláznil ses? Víš vůbec, kdo to je? Nejlepší právník ve městě. A ten nejslušnější chlap, jakého jsi v životě potkal. Myslíš, že takový člověk by něco takového mohl provést vlastnímu dítěti? Jsi stejný blázen jako ona a nejsi moc dobrej polda, jestli si tohle můžeš myslet.“

„Já nevím ale vypadalo to tak, protože oba byli nazí a ona byla tak vyděšená a na paži měla takovou pohmožděninu a pak,“ s ohledem na reakci staršího muže váhal, ale důkazy se nedaly popřít, ať byl postřelený muž kdokoli.

„A na prostěradle bylo sperma, vypadalo to, jako že“ Všude byla spousta krve, ale charakteristické skvrny spermatu tu byly také. A mladý policista si jich dobře všiml.

„Vůbec nic neznamená, co jsi viděl, o’Byrne. Existuje víc možností, jak se na prostěradlo nějakého mužského může dostat sperma. Jeho žena právě umřela, možná se cítil osamělý, třeba si ho zrovna honil, když k němu ta holka vrazila s pistolí. Možná že nevěděla, co dělá, a vyděsilo ji to. Ale nebudeš mi tu sakra vykládat, že to John Adams dělal se svou vlastní dcerou. Na to zapomeň.“ „Promiňte, pane.“ Ostatní policisté už svinovali pokrývky a prostěradla a vkládali je také do igelitových pytlů, aby je uchovali jako důkazy. Jeden policista se snažil mluvit s Grace v její ložnici. Seděla na posteli a ještě na sobě měla pokrývku, do které ji policisté zabalili, když sem přijeli. Našla svůj inhalační přístroj a dýchalo se jí teď lépe, ale byla smrtelně bledá a policista, který ji vyslýchal, nevěděl, jak jasně si uvědomuje, co se právě stalo. Zdála se být celá omámená a zmatená, takže si nebyl jistý, zda vůbec rozumí jeho otázkám.

Řekla, že si nevzpomíná, jak našla pistoli, prostě ji najednou měla v ruce a vyšel z ní výstřel. Vzpomínala si na tu ránu, a pak najednou její otec krvácel tak strašně, že byla celá od krve. Na nic víc si nepamatovala.

„Jak to, že na tebe krvácel? Kde jsi byla?“ Měl z té scény stejný dojem jako o’Byrne, ačkoli o Johnovi Adamsovi mohl něco takového jen těžko uvěřit.

„Nevzpomínám si,“ odpověděla nepřítomně. Mluvila jako automat, dýchala ještě stále namáhavě a zdálo se, že je také trochu omámená léky.

„Ty si nevzpomínáš, kde jsi byla, když jsi zastřelila svého otce?“

„Já nevím.“ Podívala se skrze něj, jako by nevnímala, že tady sedí vedle ní na posteli. „Ve dveřích,“ zalhala. Věděla, co je teď její povinností. Dluží to své matce, musí otce chránit.

„Ty jsi ho zastřelila ze dveří?“ To nebylo technicky možné a k ničemu je to nedovedlo. „Myslíš, že tvého otce zastřelil někdo jiný?“ Napadlo ho, že k tomu možná dívka ve své výpovědi směřuje. Někdo sem pronikl zvenčí. To bylo ale ještě nepravděpodobnější než výmysl s dveřmi.

„Ne, to já jsem ho zastřelila. Ze dveří.“

Policista věděl s jistotou, že její otec byl zastřelen zblízka, možná jen ze vzdálenosti několika centimetrů. Musel to udělat někdo, kdo byl těsně u něj, a podle všeho to musela být jeho dcera. Ale kde přitom byli?

„Byla jsi s ním v posteli?“ zeptal se jí důrazně a ona neodpověděla. Dívala se upřeně před sebe, jako by tam policista vůbec nebyl, a vydala slabý vzdech. „Byla jsi s ním v posteli?“ zeptal se znova a ona dlouho váhala, než odpověděla.

„ Nejsem si jistá. Myslím, že ne.“

„Tak jak to tu jde?“ strčil hlavu do dveří policejní šéf. Už byly tři hodiny v noci a vykonali tady na místě zločinu všechno, co bylo třeba udělat.

Policista, který vyslýchal Grace, pokrčil bezradně rameny.

Moc dobře to nešlo. To, co říkala, nedávalo moc smysl. Pořád se celá divoce třásla a byla tak zmatená, že chvílemi opravdu pochyboval o tom, zda vůbec ví, k čemu tu došlo. „Vezmeme si tě s sebou, Grace. Budeš pár dní pod dohledem. Musíme se od tebe dozvědět o tom, co se stalo, něco víc.“ Přikývla a mlčela. Prostě tu jen seděla, zabalená v pokrývce a celá od krve. „Možná by ses ráda trochu umyla a oblékla se.“ Pokývl na policistu, který s ní mluvil, ale Grace se nepohnula, jen tu nehybně seděla dál. „Teď tě odvezeme, Grace. Kvůli výslechu,“ vysvětlil jí znova a přemýšlel o tom, jestli skutečně není šílená. John o tom nikdy nemluvil, ale takové věci člověk svým klientům zrovna nevykládá.

„Zůstaneš u nás sedmdesát dva hodin, abychom doplnili výslech kvůli tomu střílení.“ Byl její čin dopředu promyšlený? Měla v úmyslu ho zastřelit? Nebo to snad byla nehoda?

Oč tu vůbec šlo? Také si nebyl jistý, zda Grace není pod vlivem drog, a chtěl, aby se to otestovalo. Nezeptala se jich, jestli ji zavřou. Neptala se vůbec na nic.

A také se nechystala oblékat. Zdálo se, že je úplně bez sebe, a šéf policistů se proto stále víc přikláněl k názoru, že se zbláznila. Nakonec zavolali jednu policistku, aby sem přijela a pomohla jim, a ta oblékla Grace jako malé dítě. Také si přitom všimla modřin a šrámů, které Grace měla po celém těle.

Řekla jí, aby si smyla z těla krev, a Grace ji překvapivě poslechla. Dělala všechno, co jí policistka řekla, ale neposkytla jí žádné další informace.

„Porvali jste se s otcem?“ ptala se jí policistka, když si

Grace oblékala své staré džíny a tričko. Ještě se celá klepala, jako by stála nahá v Antarktidě. Grace jí ale neodpověděla.

„Naštvala ses na něj?“ Nic. Mlčení. Nebylo to ale nepřátelské mlčení. Bylo úplně prázdné. Když ji odváděli přes obývák pryč, vypadala, jako by byla v transu, a ani se nezeptala, co je s otcem. Nechtěla vědět, kam ho odvezli nebo co se s ním dělo dál. Podívala se na fotografii své matky, která tady visela. Byla ve stříbrném rámečku a vedle Ellen na ní stála i Grace. Byly jí dva nebo tři roky a obě se usmívaly. Grace se na ni dlouho dívala a vštěpovala si do paměti, jak její matka vypadala, jak bývala hezká, a také jak moc toho od Grace požadovala. Příliš moc. Chtěla jí říci, že teď svého činu lituje. Prostě to ale už dál nesnesla. A tak matku zradila. Nepostarala se o tatínka. Už to prostě nedokázala. A on je teď pryč. Nevzpomínala si, kam se poděl. Ale byl pryč. A ona se už o něj nebude muset starat.

„Je chudák opravdu mimo,“ řekla policistka bez ohledu na to, že ji Grace slyší, zatímco Grace dlouze upírala pohled na matčinu fotografii. Chtěla si ji vtisknout do paměti. Měla takový pocit, že už ji možná nikdy neuvidí, ale nebyla si jistá proč. Věděla jen to, že odsud odchází. „Přizvete k ní psychiatra?“ zeptala se policistka.

„Jo, možná,“ řekl šéf. Začínal mít podezření, že ta dívka je duševně zaostalá. Nebo možná není. Třeba jen všechno hraje.

Možná je za tím mnohem víc než to, co je vidět na povrchu.

To bylo těžko odhadnutelné. Jen Bůh ví, co měla ve skutečnosti v úmyslu.

Když Grace vyšla ven do nočního vzduchu, trávník před domem se hemžil policisty. Venku na ulici parkovalo sedm policejních vozů, z nichž většina se přijela jen podívat, co se tu vlastně stalo, ale osádky některých z nich odpovídaly za zajištění a prozkoumání místa zločinu. Jejich majáčky vrhaly záblesky světla a všude se rojili muži v uniformách. Mladý policista jménem o’Byrnejí pomohl na zadní sedadlo jednoho z policejních vozů. Policistka nasedla vedle ní. Necítila ke Grace žádný zvláštní soucit. Už viděla podobné dívky předtím; byly to feťačky nebo podvodnice, které předstíraly, že jsou nepříčetné, aby je nikdo nemohl vinit z toho, co provedly. Viděla patnáctiletou

dívku, která zabila všechny členy své rodiny a pak tvrdila, že jí to poručily hlasy z televize. Na základě všech podobných zkušeností si myslela, že Grace je nejspíš chytrá malá potvůrka, která předstírá, že se zbláznila.

Ale přesto něco v jejím chování policistce napovídalo, že tohle děvče to možná nehraje, že snad není ani šílená, ale je s ní něco hluboce v nepořádku. A pořád dýchala tak namáhavě, jako by nemohla popadnout dech. Na téhle dívce bylo zcela jistě něco podivného. Ale na druhé straně postřelila a téměř na místě zabila svého tátu, a to by přece stačilo vyvést z míry každého. Ale jejich úkolem koneckonců není zjišťovat, jestli je duševně zdravá nebo ne. Na to budou muset přijít psychiatři.

Jízda na ústřední policejní stanici do středu města netrvala dlouho, zvlášť v tuhle noční dobu, ale když tam dojeli, vypadala Grace mnohem hůř. Když ji odváděli do cely, zdál se být její obličej v záři fluorescenčních lamp skoro zelený. Chvíli čekala, než k ní vešel hřmotný policista a prohlédl si ji. „Jste Grace Adamsová?“ zeptal se úsečně a ona místo odpovědi jen přikývla. Měla pocit, že co nevidět omdlí nebo začne zase zvracet. Možná že tady umře. Nic jiného si stejně nepřála. Kdyby teď umřela, byla by docela spokojená. Celý její život je stejně jediná noční můra. „Ano nebo ne?“ zařval na ni.

„Ano, jsem.“

„Váš otec právě v nemocnici zemřel. Jste zatčená pro vraždu.“ Přečetl jí, jaká má práva, a strčil do rukou policistce, která vešla do cely za ním, nějaké papíry. Pak, aniž řekl co dalšího, odešel z místnosti. Ozvalo se těžké bouchnutí kovových dveří, které Grace s policistkou uvěznilo v cele. Policistka chvilku mlčela a pak Grace vyzvala, aby se svlékla. Grace to všechno připadalo jako scéna z nějakého laciného krváku.

„Proč?“ zeptala se přiškrceně.

„Osobní prohlídka,“ vysvětlila jí policistka a Grace si začala rozechvělýma rukama pomalu sundávat oblečení.

Všechno to bylo nesmírně ponižující. Pak jí odebrali otisky prstů a vyfotografovali ji.

„Tos vyvedla pěknou věc,“ řekla jí lhostejně jiná policistka a podala jí papírový kapesník na otřeni prstů. „Jak jsi stará?“ zeptala se jí. Grace se stále ještě snažila vstřebat, co jí řekli.

Zabila ho. Je mrtvý. Všechno to skončilo.

„Sedmnáct.“

„To máš teda smůlu. V Illinois tě můžou soudit za vraždu jako dospělou, když je ti přes třináct. Když zjistí, že jsi vinná, přišijou ti nejmíň čtrnáct patnáct let. Nebo i trest smrti. Už jsi mezi dospělejma, děťátko.“ Grace se to všechno zdálo být neskutečné, když jí nasadili na ruce za zády pouta a odvedli ji z místnosti. O pět minut později se ocitla v jiné cele se čtyřmi dalšími ženami. Byl tu otevřený záchod, páchnoucí močí a výkaly. Zvenčí sem doléhal hluk a bylo tu špinavo. Všechny ženy ležely na holých matracích, přikryté dekami. Dvě byly vzhůru, ale žádná nemluvila. Žádná neřekla ani slovo, když Grace sundali pouta, podali jí pokrývku a když si šla sednout na jedinou neobsazenou pryčnu, která v malé cele zbývala.

Nevěřícně se rozhlédla kolem sebe. Tak takhle to všechno dopadlo. Neměla ale na výběr. Už to nemohla dál snášet. Musela to udělat Neměla to vůbec v úmyslu, neplánovala to ale teď, když to bylo za ní, toho vůbec nelitovala. Musela se rozhodnout mezi jeho a svým životem. Místo něj mohla právě tak dobře zemřít ona, ale to se nestalo. Dopadlo to takhle, aniž to měla v úmyslu nebo v plánu. Neměla na výběr. A tak ho zabila.

Kapitola 2.

Grace ležela po celou noc na tenké matraci, ale ani si neuvědomovala, že ji tlačí ostrá kovová pera postele. Necítila vůbec nic. Přestala se chvět. Jen tiše ležela a přemýšlela. Teď nemá rodinu. Nemá nikoho. Rodiče ani přátele. Přemítala, co s ní bude dál. Usoudí všichni, že se provinila vraždou?

Dostane trest smrti? Nezapomněla, co jí řekla policistka, která ji přijímala do vazby. Budou ji posuzovat jako dospělou, je obviněna z vraždy. Možná že cenou, kterou bude muset za svůj čin zaplatit, bude její vlastní život. V tom případě jím tedy zaplatí. Aspoň se jí už otec nikdy nedotkne, už jí nikdy v životě neublíží. Čtyři roky pekla, kdy mu byla vydána na milost a nemilost, jsou za ní. „Grace Adamsová?“ zavolal nějaký hlas její jméno. Bylo těsně po sedmé ráno. Pobyla v cele asi tři hodiny a za tu dobu nezamhouřila oka, ale přece jen už nebyla tak mimo jako během uplynulé noci. Věděla, co se stalo. Vzpomínala si, že zastřelila svého otce. A věděla také, že zemřel a proč. Uvědomovala si to velice dobře a vůbec toho nelitovala.

Doprovodili ji do malé špinavé místnůstky, která měla po obou stranách těžké uzamčené dveře. Nechali ji tam, aniž jí cokoli vysvětlili. Byl tady stůl, čtyři židle a nahoře u stropu jediná žárovka, vrhající ostré světlo. Grace tu tiše stála a čekala. Teprve za pět minut se otevřely dveře na druhé straně místnosti a vešla vysoká světlovlasá žena. Pokojně si prohlížela Grace a chvíli nic neříkala, jen ji soustředěně pozorovala. Grace také mlčela, jen stála na opačné straně místnůstky a připomínala mladou srnu, která se chystá k bleskovému úprku na svobodu. Až na to, že ona odsud utéct nemohla. Byla tu uvězněná jako v kleci. Mlčela, ale bylo znát, že se bojí.

I když měla na sobě jen obyčejné džíny a tričko, vyvolávala dojem určité klidné důstojnosti. Dalo se na ní poznat, že hodně vytrpěla, zaplatila za své osvobození vysokou cenu, ale teď jako by si byla vědoma, že jí to stálo za to. Nevyzařovala z ní zloba, ale trpělivost získaná dlouhým strádáním. Ve svém mladém věku už viděla příliš mnoho, život, smrt i zradu, a v jejích očích to bylo znát. Molly Yorková to všechno odhadla hned, jakmile se na Grace podívala. Hluboce na ni zapůsobila syrová bolest, kterou spatřila v jejích očích.

„Jsem Molly Yorková,“ vysvětlila jí klidným hlasem.

„Psychiatrička. Víte, proč jsem tady?“

Grace zavrtěla hlavou a ani se nepohnula. Pořád stály v protilehlých rozích místnosti.

„Vzpomínáte si, co se stalo včera v noci?“

Grace váhavě přikývla.

„Co kdybyste se posadila?“ Ukázala na židle a obě si sedly ke stolu proti sobě. Grace si nebyla jistá, zda s ní ta žena soucítí nebo ne, ale bylo zřejmé, že nemůže být na její straně, protože patří k policejnímu vyšetřování. Proto bude spíš z těch, kdo jí chtějí ublížit. Grace se ale rozhodla, že jí nebude lhát. Odpoví pravdivě na všechno, na co se jí lékařka zeptá, pokud se nebude vyptávat příliš podrobně na otce. Do toho nikomu nic není. Dluží mu to, nesmí ho vystavovat pozornosti veřejnosti, a taky to nemůže udělat své matce. Na jejich rodinu nesmí padnout hanba. Stejně už nikdo nic nezmění na tom, že on je mrtvý. Nenapadlo ji ani na okamžik, že by mohla požádat o obhájce nebo že by se mohla snažit se zachránit. To prostě nebylo důležité.

„Na co se pamatujete z minulé noci?“ zeptala se psychiatrička a pozorovala přitom každý Gracein pohyb a změnu výrazu.

„Zastřelila jsem svého otce.“

„ Vzpomínáte si proč?“

Grace váhala s odpovědí a nakonec neřekla nic.

„Zlobila jste se na něj? Uvažovala jste už předtím o tom, že ho zastřelíte?“

Grace rychle zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem neuvažovala o tom, že ho zastřelím. Prostě jsem najednou měla v ruce pistoli. Ani nevím, jak se tam vzala. Máma ji vždycky mívala v nočním stolku. Byla dlouho nemocná a někdy se bála, když byla sama doma, a tak si ji pořídila. Nikdy ji ale nepoužila.“

Když to všechno lékařce vysvětlovala, působila velice mladě a nevinně. Hned na první pohled bylo vidět, že není šílená ani zaostalá, jak si mysleli policisté, kteří ji zadrželi. Nezdála se být ani nebezpečná. Vypadalo to, že je velice zdvořilá a vychovaná, a až nápadně se ovládala vzhledem k tomu, jakými šokujícími zážitky právě prošla, že vůbec nespala a ocitla se ve velkých potížích. „Držel tu pistoli váš otec? Prali jste se o ni? Snažila jste se mu ji sebrat a podařilo se vám to?“

„Ne. Sama jsem ji na něj namířila. Vzpomínám si, jak jsem ji najednou měla v ruce. A pak,“ nechtěla prozradit, že ji otec uhodil. „Pak jsem ho zastřelila.“ Podívala se dolů na své ruce. „Víte, proč jste to udělala? Zlobila jste se na něj kvůli něčemu? Udělal něco, co vás rozhněvalo? Prali jste se spolu?“

„Ne no vlastně ano“ Ale ano, byl to boj, boj o přežití, kdo s koho „Já jsem no, to není důležité.“

„Muselo to být velice důležité,“ řekla psychiatrička s důrazem. „Tak důležité, že jste ho zastřelila, Grace. Tak důležité, že jste ho zabila. Teď buďte upřímná. Střílela jste už někdy předtím z pistole?“ Grace zavrtěla hlavou a působila přitom smutně a unaveně.

Možná to měla udělat už před několika lety, ale to by její matku zničilo. Vždyť ta otce svým způsobem stále milovala.

„Ne. Nikdy předtím jsem z pistole nestřílela.“

„V čem byl včerejší večer jiný?“

„Přede dvěma dny mi zemřela máma už je to vlastně tři dny. Včera měla pohřeb.“ Zjevně teď byla přetažená, nervózní. Ale o co s otcem bojovali? Molly Yorková pozorovala

Grace a pořád nevěděla, co si o ní má myslet. Bylo jasné, že

Grace něco skrývá, ale Molly si nebyla jistá, co to je. Nedovedla odhadnout, jestli by poškodilo Graceina otce nebo ji samotnou, kdyby to prozradila. Ale úkolem psychiatra nebylo dolovat z ní odpovědi a zjišťovat její vinu či nevinu. Molly měla posoudit, zda je tato dívka duševně zdravá nebo ne a zda věděla, co dělá. Ale co vlastně udělala? A co prováděl on, že ji to přimělo, aby ho zastřelila?

„Pohádali jste se o maminku? Odkázala mu nějaké peníze nebo něco, co jste chtěla mít vy?“ Grace se té otázce usmála. Vypadala přitom na svá léta až příliš moudře a vůbec ne zaostale. „Nemyslím, že by měla něco, co by mohla někomu odkázat. Nikdy nechodila do práce a nic neměla. Všechny peníze vydělával tatínek. On je právník nebo vlastně byl,“ dodala klidně.

„Zdědíte po něm něco?“

„Já nevím možná asi ano“ Ještě netušila, že když se dopustíte vraždy, nesmíte po své oběti dědit. Když soud uzná, že je Grace vinna, nezdědí po otci nic. Ale tohle rozhodně nebylo jejím motivem.

„Tak o co jste se rvali?“ ptala se vytrvale Molly Yorková.

Grace jí nedůvěřovala. Psychiatrička na ni příliš tlačila. Se svými otázkami byla neodbytná a dívala se tak inteligentně, že to v Grace vyvolávalo obavy. Dovede toho rozpoznat a pochopit příliš mnoho. Nemá ale žádné právo to vědět. Do toho, co s ní její otec po všechna ta léta dělal, nikomu nic není a ona si nepřeje, aby se to někdo dozvěděl. Ani v tom případě, že by ji zachránilo, kdyby to prozradila. Nechce, aby celé městečko vědělo, co s ní prováděl. Co by si pak všichni pomysleli o celé jejich rodině? To pro ni bylo nesnesitelné pomyšlení.

„Neprali jsme se.“

„Ale ano,“ řekla Molly Yorková klidně. „Museli jste se rvát. Nevešla jste jednoduše do místnosti a nezastřelila jste ho nebo snad ano?“ Grace zavrtěla hlavou. „Zastřelila jste ho ze vzdálenosti méně než pěti centimetrů. Co jste si myslela, když jste ho zastřelila?“

„Já nevím. Nemyslela jsem si nic. Jen jsem se snažila no to není důležité.“

„Ale je,“ naklonila se k ní přes stůl Molly Yorková a s vážným výrazem pokračovala: „Grace, jste obviněná z vraždy.

Jestli vám něco provedl, jestli vám nějak ublížil, pak je to sebeobrana nebo zabití, ale ne vražda. Asi si myslíte, že se tím dopouštíte zrady, ale musíte mi to říci.“

„Proč? Proč bych musela vůbec něco někomu říkat?

Proč?“ ohradila se Grace tónem malého dítěte. Ale koneckonců byla ještě skoro dítě; dítě, které zabilo svého otce.

„Protože jestli to někomu nepovíte, Grace, pak můžete skončit ve vězení na spoustu let, a to by

bylo špatné, pokud jste se mu jen bránila. Co vám dělal, Grace? Co vás přimělo ho zastřelit?“ „Já nevím. Možná že jsem byla jenom rozrušená kvůli matce.“ Když to říkala, ošívala se na židli a dívala se jinam.

„Znásilnil vás?“ Při té otázce se Grace rozšířily oči a podívala se rychle na lékařku. Trochu zadýchaně odpověděla:

„Ne. To nikdy.“

„Neměl s vámi nikdy pohlavní styk? Nikdy jste se svým otcem nespala?“ Teď Grace vypadala vyděšeně. Ta žena už byla příliš blízko pravdě. Nenáviděla ji. Co se to pokouší udělat? Všechno ještě zhoršit? Způsobit ještě víc problémů?

Uvalit na ně na všechny hanbu? Do toho přece nikomu nic není.

„Ne. Samozřejmě že ne!“ skoro vykřikla, ale vypadala velice nervózně.

„Jste si tím jistá?“ Velice dlouho si hleděly do očí, až konečně Grace zavrtěla hlavou.

„Ne. Nikdy.“

„Spala jste s ním tu poslední noc, kdy jste ho zastřelila?“

Podívala se ostře na Grace a ta znova zavrtěla hlavou, ale vypadala rozrušeně a Molly si toho dobře všimla.

„Proč mi dáváte takové otázky?“ ozvala se Grace nešťastně a v jejím hlase začalo být slyšet astmatické pískání.

„Protože chci znát pravdu. Chci vědět, jestli vám ubližoval, jestli jste měla důvod ho zastřelit.“ Grace jen znova zavrtěla hlavou. „Byli jste s otcem milenci, Grace? Líbilo se vám spát s ním?“ Když se tentokrát Grace podívala Molly do očí, její odpověď byla naprosto upřímná.

„Ne.“ Nenáviděla to. Ale to už nemohla dodat.

„Máte nějakého chlapce?“ Grace znova zavrtěla hlavou.

„Spala jste někdy s nějakým chlapcem?“

Grace si povzdechla, věděla, že v životě už nikdy s nikým spát nebude. Jak by mohla? „Ne.“ „Jste tedy panna?“ Nastalo ticho. „Ptala jsem se vás, jestli jste panna.“ Znova na ni tlačila a Grace se to nelíbilo.

„Nevím. Asi ano.“

„Co to znamená? Trochu jste si s kluky užívala, tak myslíte to svoje „asi ano“?“

„Možná.“ Působila zase velice dětsky a Molly se usmála.

Panenství člověk neztratí pouhým osaháváním a mazlením.

„Chodila jste někdy s někým? V sedmnácti už jste přece musela někdy mít přítele.“ Znova se usmála, ale Grace zase zavrtěla hlavou.

„Chcete mi něco sama říci k té minulé noci, Grace? Vzpomínáte si, jaké jste měla pocity, než jste ho zastřelila? Co vás přimělo k tomu, abyste na něj vypálila?“ Grace otupěle zavrtěla hlavou. „Nevím.“

Molly Yorková věděla, že Grace s ní nemluví upřímně. Ve chvíli, kdy vystřelila, mohla být silně rozrušená, ale teď už zase uvažovala jasně. Byla úplně při smyslech a byla rozhodnutá neprozradit Molly, co se ve skutečnosti stalo. Vysoká atraktivní blondýna se na Grace dlouze zadívala. Pak pomalu zavřela svůj notes a narovnala si nohy, které předtím měla přehozené přes sebe. „Přeju si, abys ke mně byla upřímná, Grace. Mohu ti pomoci. Myslím to doopravdy.“ Kdyby měla důvody se domnívat, že se Grace bránila nebo že existovaly nějaké polehčující okolnosti, bylo by to pro ni daleko snazší. Ale Grace jí ničím nepomohla, aby se dostala dál. Zvláštní bylo, že navzdory všem okolnostem i tomu, že s ní odmítala spolupracovat, byla

Grace Molly Yorkové sympatická. Byla to krásná dívka s velkýma, upřímnýma očima. Molly v nich viděla mnoho smutku a bolesti, ale přesto netušila, jak by jí mohla pomoci. Byla přesvědčená, že všechno časem vypluje na povrch. V této chvíli ale byla Grace příliš soustředěná na to, aby před celým světem skryla své tajemství, a tak nikomu nedovolila, aby se k ní přiblížil.

„Řekla jsem vám všechno, na co si pamatuju.“

„Ne, neřeklas,“ odpověděla Molly tiše. „Ale možná mi to povíš později.“ Podala dívce svou vizitku. „Jestli se se mnou budeš chtít setkat, zavolej mi. A pokud ne, stejně se sem ještě vrátím. Musíme strávit společně nějaký čas, abych o tobě mohla napsat zprávu.“

„O čem?“ Grace působila vystrašeně. Doktorka Yorková jí naháněla strach. Byla příliš chytrá a vyptávala se na příliš mnoho věcí.

„O tvé duševní příčetnosti. A o okolnostech, za jakých došlo k té střelbě. Zatím jsi mi toho moc nepověděla a já nemám s čím pracovat.“

„Všechno jsem vám řekla. Prostě jsem najednou měla v ruce pistoli a zastřelila jsem ho.“ „Prostě jen tak.“ Molly tomu nevěřila ani na okamžik.

„Přesně.“ Vypadala, jako by se o tom snažila přesvědčit i sama sebe, ale Molly oklamat nemohla. „Nevěřím ti, Grace.“ Když to říkala, dívala se jí přímo do očí.

„Ale tak to bylo, i když tomu nevěříte.“

„A co teď? Jaké pocity máš z toho, že jsi ztratila otce?“

Během tří dnů Grace přišla o oba své rodiče a stala se sirotkem. To by byla těžká rána pro každého člověka, zvlášť když ještě zabil jednoho z rodičů sám.

„Jsem smutná kvůli tátovi i mámě. Ale máma byla tak nemocná a měla takové bolesti, že to pro ni bylo asi lepší.“

Ale co Grace? Kolik bolesti asi vytrpěla ona? Ta otázka vrtala Molly hlavou. Tohle není nějaké zlé dítě, které prostě jen tak z rozmaru zastřelí tátu. Je to inteligentní dívka s bystrým úsudkem, která tady předstírá, že naprosto netuší, proč otce zastřelila. Molly tak rozčilovalo, že to Grace tak umíněně opakuje, že měla chuť kopnout do stolu.

„A co tvůj táta? Pro toho je to taky takhle lepší?“

„Pro tátu?“ Grace vypadala překvapeně. „Ne ten nijak netrpěl pro toho to takhle lepší není,“ dokončila, aniž se podívala Molly do očí. Molly věděla, že určitě něco skrývá.

„A co pro tebe? Je to pro tebe takhle lepší? Chtěla jsi raději být sama?“

„Možná.“ Teď byla zase na okamžik upřímná.

„Ale proč? Proč bys měla chtít být sama?“

„Je to tak prostě jednodušší.“ Když to říkala, vypadala a cítila se nesmírně staře.

„Já si to nemyslím, Grace. Náš svět je složitý. Pro člověka není snadné žít osaměle. Zvlášť ne pro sedmnáctiletou dívku.

Musela jsi to mít doma opravdu těžké, když můžeš říkat, že jsi radši sama. Jaký byl tvůj domov?“ „Bylo to v pořádku.“ Zase byla uzavřená jako škeble, která odmítá vykouknout ze skořápky. „Vycházeli spolu tvoji rodiče? Myslím, než tvoje matka onemocněla.“

„Docela dobře.“

Molly jí ani tentokrát nevěřila, ale neřekla to. „Byli šťastní?“

„Jasně.“ Pokud se starala o svého otce tak, jak si to její matka přála.

„A ty?“

„Jasně.“ Ale přestože se chtěla ovládat, při těch slovech jí vyhrkly z očí slzy. Důvtipná lékařka jí kladla příliš přiléhavé otázky. „Byla jsem velice šťastná a své rodiče jsem měla ráda.“

„Tak, abys kvůli nim lhala? Abys je chtěla chránit? Abys nám nebyla ochotná říct, proč jsi zastřelila tátu?“

„Nemám, co bych vám říkala.“

„Dobrá.“ Molly přešla k její straně stolu. „Mimochodem, dnes tě nechám poslat do nemocnice.“ „Proč?“ Grace to zjevně vyděsilo a to připadalo Molly velice zajímavé. „Proč to děláte?“ „To je jen část obvyklého postupu. Prohlédnou tě, jestli jsi zdravá. Nejde o nic zvláštního.“ „Nepřeju si to.“ Grace působila dojmem, jako by náhle zpanikařila, a Molly si toho dobře všimla. „A proč ne?“

„Proč bych musela?“

„Teď nemáš příliš na výběr, Grace. Dostala ses do úzkých, máš vážné problémy. A rozhodují o tobě

úřady. Volala jsi už nějakému právníkovi?“

Grace reagovala jen prázdným pohledem. Někdo jí pověděl, že to může udělat, ale ona neměla na koho se obrátit, leda na Franka Willse, otcova společníka, ale tomu se jí volat vůbec nechtělo. Co by mu mohla říci? Bylo snazší to nechat být.

„Žádného právníka nemám.“

„Měl tvůj otec nějaké spolupracovníky?“

„Ano ale je dost divné jim kvůli tomu volat nebo jemu, protože on měl jednoho společníka.“ „Myslím, že bys to měla udělat, Grace,“ řekla Molly rozhodně. „Potřebuješ svého právníka. Můžeš požádat o veřejného obhájce. Ale lepší je, když tě ten člověk bude znát.“

Myslela tu radu dobře.

„To asi ano.“ Přikývla a z jejího výrazu bylo vidět, že celou situaci nezvládá. Dělo se toho tolik. Všechno to bylo tak složité. Proč ji prostě nezastřelí, nepověsí nebo s ní neudělají cokoli jiného, aniž by celou věc takhle protahovali a nutili ji jít do nemocnice na vyšetření? Představa, co všechno by tam o ní mohli zjistit, jí naháněla strach.

„Uvidíme se ještě dnes večer, anebo zítra,“ řekla jí

Molly jemně. Grace se jí líbila a cítila k ní soucit. Ta dívka toho spoustu prožila a to, co provedla, určitě nebylo správné, ale Molly byla přesvědčená, že ji k tomu činu muselo dohnat něco strašného. Proto byla odhodlaná udělat všechno, co bude v jejích silách, aby odhalila, co se ve skutečnosti stalo.

Odešla tedy od Grace za Stanem Dooleym, policistou, který byl pověřen vyšetřováním případu. Byl to už zkušený detektiv a máloco ho mohlo překvapit, ale tento případ ano.

Setkal se za ta léta s Johnem Adamsem mnohokrát a nedovedl si představit příjemnějšího člověka. Když slyšel, že ho zastřelilo vlastní dítě, opravdu ho to omráčilo.

„Je ta holka cvok, nebo feťačka?“ zeptal se detektiv Dooley Molly, když se v osm hodin ráno objevila u jeho pracovního stolu. Měla pocit, že během hodiny, kterou strávila s Grace, se nikam nedostala. Grace byla rozhodnutá, že se jí neotevře. Existovalo ale pár věcí, které Molly chtěla vědět.

Věcí, které se dají zjistit, ať si to bude Grace přát nebo ne.

„Ani jedno. Je vyděšená a otřesená, ale je duševně příčetná. A to naprosto. Chci, aby šla dnes do nemocnice na prohlídku. Nejradši hned.“ Nechtěla, aby před prohlídkou uplynulo příliš mnoho hodin.

„Proč? Drogové vyšetření?“

„Pokud si přejete. Ale já si nemyslím, že problém je v tomhle. Chci gynekologické vyšetření.“ „Proč?“ zatvářil se překvapeně. „Oč vám jde?“ Doktorku

Yorkovou už znal a věděl, že je obvykle velice rozumná, ačkoli i ona se občas pustila po špatné stopě.

„Mám určité domněnky. Chci vědět, jestli se bránila.

Sedmnáctileté dívky obvykle nestřílejí po svých otcích.

Aspoň ne dívky z takových rodin.“

„To jsou nesmysly a vy to dobře víte, Yorková,“ namítl skepticky. „Co ta čtrnáctiletá holka, co minulý rok postřílela celou svoji rodinu, včetně babičky a čtyř mladších sester?

Chcete mi říkat, že to taky byla sebeobrana?“

„To bylo něco jiného. Stane. Četla jsem policejní zprávu.

John Adams byl nahý a ona také, a prostěradlo bylo postříkané spermatem. Nemůžete tu možnost vyloučit.“

„To tedy můžu, u tohohle chlapa ano. Znal jsem ho dobře.

Byl to ten nejpořádnější a nejslušnější člověk na světě. Taky by se vám líbil.“ Podíval se na ni významně, ale ona jeho pohled ignorovala. Moc rád ji škádlil. Byla velice hezká a pocházela z jedné z nejlepších chicagských rodin. S oblibou ji obviňoval z módního zájmu o život nižších vrstev ve

slumech a vůbec z toho, že tuhle práci dělá jen tak pro efekt. Molly ale v zaměstnání nikdy s nikým nekoketovala a Dooley také dobře věděl, že má stálého přítele, lékaře. Nebylo ale na škodu trochu ji poškádlit, když byla příležitost. Vždycky byla dobře naložená a moc dobře se mu s ní pracovalo. A také byla chytrá a Dooley si jí proto vážil. „Něco vám řeknu, doktorko, tenhle chlap by se v životě té holky ani nedotknul.

Prostě by toho nebyl schopný. Můžete mi věřit. Možná si honil péro. Co já vím?“

„Proto ho nezastřelila,“ odpověděla Molly Yorková klidně.

„Možná jí jen řekl, že si nesmí půjčit auto. Moje děti se můžou zbláznit, když jim něco takového odmítnu. Možná že se mu nelíbil její kluk. Věřte mi, že tady nejde o tu věc, ze které ho podezíráte. Nebyla to sebeobrana, ale vražda.“

„Uvidíme, Stane. Uvidíme. Udělejte pro mě jen jedno, dopravte ji během hodiny do nemocnice Mercy General. Hned napíšu příkaz.“

„Jste báječná. Tak my vám ji tam odvezeme. Spokojená?“

„Nadšená. Jste ohromný chlap,“ usmála se na něj.

„Zmiňte se o tom šéfovi,“ zazubil se. Měl Molly rád, ale její teorii o sebeobraně nevěřil ani zbla. Chytala se i stébel.

John Adams by prostě něčeho takového nebyl schopen.

Nikdo v celé Watsece takové historce neuvěří, bez ohledu na to, co si o tom myslí Molly Yorková nebo co jí řeknou v nemocnici.

O půl hodiny později přišly pro Grace do její cely dvě policistky, nasadily jí znovu pouta a odvezly ji v minibusu se zamřížovanými okny do nemocnice Mercy General. Nemluvily s ní. Bavily se spolu o vězních, které převážely předchozího dne, o filmu, na který půjdou večer, a o dovolené v Coloradu, na kterou si jedna z nich šetřila. A Grace to tak vyhovovalo. Stejně jim nechtěla nic povídat. Přemýšlela jen o tom, co s ní asi budou dělat v nemocnici. Měli tam zvláštní uzavřené oddělení, kam ji vyvezli výtahem přímo z garáže, a když tam dorazila, policistky jí sundaly pouta a předaly ji lékaři a sestře. Ti dali Grace jasně najevo, že jestli se nebude chovat jaksepatří, nasadí jí znovu pouta a zavolají vězeňské dozorkyně, aby ji usměrnily.

„Chápeš?“ zeptala se jí ošetřovatelka hrubě a Grace přikývla.

Nenamáhali se cokoli jí vysvětlovat. Jen prošli seznam testů, které požadovala doktorka Yorková. Nejdřív jí změřili teplotu a krevní tlak, vyšetřili jí oči, uši a krk, a pak si poslechli její srdce. Udělali jí vyšetření moči a krve, kvůli různým nemocem i drogám, a pak jí řekli, aby se svlékla a postavila se před ně nahá. Pečlivě prohlédli oděrky a pohmožděniny na jejím těle.

Zaujalo je, že jich je opravdu mnoho, na ňadrech, pažích, další pohmožděninu měla na zadečku. Pak, ačkoli se snažila je před nimi skrýt, objevili ošklivé modřiny na vnitřní straně stehna, kde ji její otec brutálně zmáčkl. Největší pohmožděnina byla hodně vysoko a přecházela v další, která je překvapila ještě víc. Navzdory jejím protestům je všechny vyfotografovali a podrobně je popsali v protokolu. Když skončili, plakala. Všechno, co s ní dělali, jí velice vadilo.

„Proč to děláte? To přece nemusíte. Přiznala jsem, že jsem ho zastřelila, tak proč mě ještě celou fotíte?“ Udělali také několik snímků jejího klína, ale dvě další ošklivé modřiny a podlitiny byly skryty pohledu zvenčí, a tak Grace pohrozili, že když s nimi nebude spolupracovat, svážou ji a vyfotografují ji stejně. Bylo to nesmírně ponižující, ale nemohla tomu nijak zabránit.

Pak odložili fotoaparát a lékař ji vyzval, aby vylezla na stůl. Až do té chvíle s ní sotva promluvil. Většinu pokynů jí dávala sestra, velice nepříjemná žena. Oba Grace naprosto ignorovali a mluvili o různých částech jejího těla, jako by se dívali na kusy masa u řezníka. Jako by Grace ani nebyla lidská bytost.

Lékař si pak natáhl gumové rukavice a natíral si prsty sterilním želé. Ukázal na gynekologické křeslo a řekl Grace, aby se přikryla kusem papíru. Vděčně po něm chňapla, ale do křesla nevylezla. „Co to chcete dělat?“ zeptala se vyděšeně.

„Tos nikdy nebyla u gynekologa?“ zatvářil se překvapeně. Nakonec jí bylo sedmnáct a byla

pohledná, a tak se těžko dalo věřit tomu, že by byla panna. Ale jestli je, hned se to ukáže. „Ne, já“ Před čtyřmi lety jí matka dala antikoncepční pilulky a Grace opravdu nikdy nebyla u ženského lékaře.

Nikdo nevěděl s jistotou, jestli je nebo není panna, a ona nechápala, proč by na tom teď mělo záležet. Její otec je mrtvý a ona se přece přiznala, že ho zastřelila. Tak proč by tohle musela podstoupit? Jaké mají právo jí to dělat? Cítila se v jejich rukou jako zvíře a znova se rozplakala. Tiskla k sobě papír a strnule se na ně dívala, až jí sestra pohrozila, že ji sváží. Pak Grace neměla na výběr a musela se podvolit.

S roztřesenýma nohama vystoupila do vyšetřovacího křesla a tiskla kolena pevně k sobě. Ale ve srovnání se vším ostatním, co se jí už kdy stalo, nebyla tohle ta nejhorší věc, kterou musela projít. Lékař si udělal spoustu poznámek, nejméně čtyřikrát nebo pětkrát do ní vsunul prsty a svítil jí baterkou tak blízko pokožky, že cítila teplo, které vyzařovala. Pak do ní vsunul nějaký nástroj a dělal to všechno znova. Tentokrát odebral vzorek na roztěr a nanesl ho na sklíčko, které pečlivě uložil na tác ležící na stole. Grace ale neřekl, co zjistil.

„Tak,“ vyzval ji potom neutrálně, „a teď se můžeš zase obléknout.“

„Díky,“ odpověděla přiškrceně. Netušila, co zjistili ani co si lékař zapsal. Nijak se nevyjádřil k tomu, jestli je nebo není panna, a ona byla ještě příliš naivní, než aby si byla naprosto jistá tím, zda to dokázal poznat.

O pět minut později byla oblečená a připravená k odchodu. Tentokrát ji odvezli zpátky do cely v budově ústřední policejní stanice dva muži. Pak ji nechali s ostatními ženami na cele až do večera. Během té doby byly dvě z žen propuštěny na kauci. Ocitly se tu kvůli prodeji drog a prostituci a jejich pasák si je přišel vyzvednout. Z dalších dvou tu jedna byla pro krádeže aut a druhá za přechovávání velkého množství kokainu. Grace byla jako jediná zadržena za vraždu a ostatní ženy ji nechávaly na pokoji, jako by věděly, že si nepřeje být rušena.

Právě snědla stěží poživatelný malinký připálený hamburger, utopený v moři příliš tekutého špenátu, a snažila se přitom nevnímat, jak cela čpí močí. Vtom dovnitř vtrhl dozorce, otevřel dveře a ukázal na Grace. Pak ji odvedl zpátky do místnosti, kde ráno hovořila s Molly Yorkovou. Mladá lékařka tu byla zase. Měla na sobě džíny, ještě se nepřevlékla po dlouhém pracovním dni v nemocnici a pak v ordinaci. Od její ranní návštěvy uplynulo právě dvanáct hodin.

„Dobrý večer,“ pozdravila ji Grace obezřetně. Bylo milé shledat se se známou tváří, ale pořád měla pocit, že mladá psychiatrička pro ni představuje nebezpečí.

„Jak ses dneska měla?“ Grace se pousmála a pokrčila rameny. Jak se asi mohla mít? „Volala jsi společníkovi svého otce?“

„Ještě ne,“ odpověděla téměř neslyšně. „Nevím, co mu mám říkat. Byli s mým otcem opravdu dobří kamarádi.“

„Myslíš, že by ti nechtěl pomoci?“

„Nevím.“ Ale myslela si, že ne.

Molly se na ni pozorně zadívala a zeptala se: „Máš vůbec nějaké přátele, Grace? Někoho, na koho by ses mohla obrátit o pomoc?“ Ještě než Grace promluvila, napadlo Molly, že asi žádné kamarády nemá. Kdyby měla, možná by k tomu všemu vůbec nemuselo dojít. Molly bez ptaní vytušila, že Grace byla vždycky izolovaná. Neměla nikoho blízkého kromě svých rodičů. A ti jí zřejmě prováděli věci, které by zničily i tu nejsilnější povahu, nebo alespoň její otec ano. Molly to aspoň tak odhadovala. „Měli snad tvoji rodiče nějaké přátele, kteří ti byli blízcí?“

„Ne,“ zamyslela se Grace. Ve skutečnosti neměli vůbec žádné blízké přátele, nechtěli, aby se někdo dostal do přílišné blízkosti jejich temných tajemství. „Mého otce znali všichni.

A moje máma byla taková plachá“ A hlavně nechtěla, aby se kdy někdo dozvěděl, že ji manžel bije. „Všichni měli tatínka rádi, ale skutečného přítele neměl žádného.“ To už samo o sobě vedlo Molly k určitým pochybnostem.

„A co ty? Měla jsi ve škole nějaké opravdu blízké kamarádky?“ Grace místo odpovědi jen zavrtěla

hlavou. „A proč ne?“

„Nevím. Asi jsem neměla čas. Musela jsem každý den jít ze školy domů a starat se o maminku,“ odpověděla, ale stále ještě se na Molly nepodívala.

„Je to skutečný důvod, Grace? Nebo jsi měla nějaké tajemství?“

„To samozřejmě ne.“

Ale Molly se jen tak nevzdala. Pokračovala naléhavějším tónem: „On tě ten večer znásilnil, viď?“ Grace prudce rozevřela oči, podívala se na Molly a doufala, že si mladá lékařka nevšimla, jak se celá chvěje.

„Ne to rozhodně ne“ Dech se jí ale zadrhl a ona se jen úpěnlivě modlila, aby právě teď nedostala astmatický záchvat. Ta žena už toho beztak ví příliš. „Jak můžete něco takového vůbec říct?“ Snažila se působit dojmem, že ji to uráží, ale vypadala jen vyděšeně. Co když to Molly ví? Co pak? Všichni se dozvědí o ošklivém tajemství jejich rodiny.

Přestože její rodiče byli po smrti, Grace stále cítila povinnost je chránit. Vždyť to všechno byla i její chyba. Co by si o ní lidé pomysleli, kdyby to věděli?

„Máš škrábance a pohmožděniny všude kolem ústí pochvy,“ vysvětlovala Molly klidně, „a to se při normální souloži nestává. Lékař, který tě vyšetřoval, řekl, že to vypadá, jako by tě znásilnilo několik mužských, anebo jediný, ale velice brutální muž. Strašně ti ublížil. Proto jsi ho zastřelila, je to tak?“ Grace neodpověděla. „Stalo se to poprvé až po pohřbu tvé matky?“ Dívala se naléhavě na Grace, jako by z ní chtěla vymámit odpověď. Dívce vhrkly do očí slzy a začaly jí stékat dolů po tvářích, přestože se ze všech sil snažila je potlačit.

„To jsem přece ne něco takového by nikdy neudělal všichni tatínka měli rádi“

Zabila ho a jediné, co teď pro něj mohla udělat, bylo chránit jeho památku, aby se nikdo nikdy nedozvěděl, co byl ve skutečnosti zač.

„Měl tě tvůj otec rád, Grace? Nebo tě jen využíval?“

„Samozřejmě že mě měl rád,“ vypravila ze sebe a v duchu byla sama na sebe rozzuřená za to, že pláče.

„Znásilnil tě, viď?“ Tentokrát Grace neodpověděla.

Dokonce se to ani nesnažila popřít. „Jak často to dělal předtím? Musíš mi to povědět.“ Teď na tom závisel její život, ale

Molly jí to nechtěla říkat takhle přímo.

„Ne, neřeknu. Nepovím vám nic, a vy to nemůžete dokázat,“ odpověděla rozzlobeně.

„Proč ho ještě bráníš?“ zeptala se jí Molly, kterou Grace doháněla k zoufalství. „Copak nechápeš, co se děje? Jsi obviněná, že jsi ho zavraždila, mohou ti dokonce přišít vraždu prvního stupně, pokud jim to projde a pokud usoudí, že jsi k vraždě měla nějaký motiv. Musíš udělat všechno pro to, aby ses zachránila. Neříkám ti, abys lhala, říkám ti naopak, abys mluvila pravdu, Grace. Jestli tě znásilnil, ubližoval ti a zneužíval tě, pak to všechno jsou polehčující okolnosti. Pak tě budou soudit jen za zabití nebo za pouhou sebeobranu, a tím se všechno mění. To opravdu chceš strávit příštích dvacet let ve vězení, jen abys ochránila pověst muže, který ti tohle provedl? Grace, uvažuj o tom, musíš poslouchat, co ti říkám a musíš se podle toho zachovat.“ Grace ale věděla, že matka by jí nikdy neodpustila, kdyby pošpinila otcovu památku. Ellen svého manžela slepě milovala a byla na něm zoufale závislá. Vždycky ho chtěla chránit, dokonce i když to znamenalo, že mu musela pomáhat při znásilnění své třináctileté dcery. Chtěla si vynutit jeho lásku, a to za jakoukoli cenu.

I kdyby tou cenou byla její vlastní dcera.

„Nemůžu vám nic říct,“ řekla Grace umíněně.

„Proč? On je mrtvý. Tím, že povíš pravdu, mu už neublížíš. Můžeš ublížit jedině sobě, když pravdu neřekneš. Chci, abys o tom uvažovala. Nemůžeš být tak oddaná mrtvému muži, který ti tak hrozně ublížil. Grace,“ natáhla se přes stůl a pohladila Grace po ruce. Musí ji přimět, aby to pochopila, aby vystoupila ze svého úkrytu, kde se schovává před celým světem. „Chci, abys o tom dnes v noci přemýšlela. A zítra se sem k tobě vrátím. Ať mi řekneš cokoli, slibuju ti, že to nikomu nepovím. Chci

ale, abys mi upřímně vysvětlila, co se stalo. Budeš o tom přemýšlet?“ Grace se dlouho ani nepohnula, ale pak přikývla. Bude o tom přemýšlet, ale stejně nic nepoví.

Molly se s ní toho večera rozloučila s těžkým srdcem.

Přesně věděla, co se tu děje, ale pořád se jí nedařilo překonat propast, kterou Grace vytvořila mezi sebou a okolním světem. Po mnoho let pracovala se zneužívanými dětmi a manželkami a věděla, že se vždycky oddaně upínají k člověku, který je zneužívá a týrá. Obvykle potřebovala všechny své schopnosti a umění na to, aby tuto vazbu zpřetrhala, ale ve většině případů byla úspěšná. S Grace ale zatím nepostoupila ani o kousíček. Molly věděla, že zatím nedosáhla ničeho.

Zastavila se ještě v policejní kanceláři, aby se znova podívala na zprávu z nemocnice a na snímky. Když je uviděla, udělalo se jí z nich špatně. Právě když pročítala zprávu, vešel

Stan Dooley. Byl překvapený, že ji vidí ještě pracovat. Od chvíle, kdy se tímto případem začala zabývat, uplynulo čtrnáct hodin.

„To nemáte takhle pozdě večer nic lepšího na práci?“ otázal se přátelsky. „Taková kočka jako vy by teď měla randit s nějakým fešákem nebo se vypravit někam do baru a hledat si slibnou partii.“ „Jo,“ zasmála se a přehodila si přes rameno dlouhé blond vlasy. „Přesně jako vy, co. Stane? Byl jste tady už ráno ve stejnou dobu jako já.“

„Pro mě je to povinnost. Pro vás ale ne. A já chci jít za deset let do důchodu. Kdežto vy můžete dělat cvokařku třeba do sta.“

„Dík za projev důvěry.“ Zavřela složku a s povzdechem ji odložila na jeho pracovní stůl. Pořád se nikam nedostala.

„Viděl jste zprávu z nemocnice o té Adamsové?“

„Jo. A co?“ Nevypadal, že by to na něj zapůsobilo.

„Ale jděte, neříkejte, že jste z toho nic nevy dedukoval.“

Jen nedbale pokrčil rameny a Molly se zatvářila popuzeně.

„A co bych z toho měl vydedukovat? Někdo se s ní vyspal, nikdo neříká, že to muselo být znásilnění. A proč by to měl být její táta?“

„To jsou nesmysly. Kdo si myslíte, že se s ní asi vyspal?

Šest goril ze zoo? Viděl jste ty modřiny a přečetl jste si vnitřní nález?“

„Tak to má ráda hodně divoký. Koukejte, vždyť ona si nestěžuje. Neříká, že byla znásilněná. Co ode mě vlastně chcete?“

„Trochu zdravého rozumu, prokristapána,“ vybuchla. „Je to sedmnáctileté dítě a on byl její táta. Ona se ho snaží krýt, má nějakou nesmyslnou představu, že musí bránit jeho dobrou pověst. Ale jednu věc vám povím, ta holka ho teď určitě chrání a vy to dobře víte.“

„Chrání! Vždyť ho odstřelila, tak jakápak je to ochrana?

Myslím, doktorko, že vaše teorie je moc hezká, ale dost děravá. Víme jen to, že ta holka asi měla trochu drsnější sexuální styk. To ještě nedokazuje, že to muselo být s vlastním tátou nebo že ji znásilnil. A i kdyby. Bůh mi pomáhej, opravdu šukala s vlastním tátou, stejně to ještě nebyl důvod k tomu, aby ho zastřelila. To ještě nemusí znamenat sebeobranu, a vy to víte. Nemáme žádné důkazy, že jí otec nějak ublížil. Vždyť ani ona sama to neříká. Tvrdíte to jedině vy.“

„Jak můžete sakra vědět, co s ní dělal?“ zvýšila hlas, ale on vypadal, že to na něj nezapůsobilo. Nevěřil ani slovu z toho, co mu Molly říkala. „Pověděla vám to snad, nebo to jen tak sám odhadujete? Já hledám důkazy a tady máme sedmnáctiletou dívku, která je tak izolovaná a tak se vždycky stranila ostatních, že žila prakticky na jiné planetě.“

„Tak já vám povím jedno malé tajemství, doktorko. Tohle není žádná Marťanka. Zastřelila svýho tátu. Tak to je a hotovo. A chcete vědět, co si myslím o tom, co mi tu povídáte, i se všemi vašimi zkouškami a úžasnými teoriemi? Myslím si, že pravděpodobně ten večer po matčině pohřbu šla ven a s někým se vyspala. Jejímu tátovi se to nelíbilo. Když se vrátila domů, vynadal jí kvůli tomu, jí to nešlo pod nos, naštvala se a odpráskla ho. A to, že si honil péro v posteli, je prostě náhoda. Nemůžete hned tvrdit o chlapovi, kterého všichni znají jako toho nejcharakternějšího mužského na

světě, že znásilnil svoji dceru a že ho zastřelila v sebeobraně.

A mimochodem, dnes jsem mluvil s jeho společníkem a ten říkal úplně totéž co já. Neprozradil jsem mu důkazy, které máme, ale zeptal jsem se ho, jak to podle jeho názoru bylo.

Už ten nápad, že by John Adams mohl sebemíň ublížit svému dítěti, a to už vůbec nemluvím o tom, z čeho ho podezíráte vy, ho šokoval. Říkal, že John svoji ženu i svou dceru přímo zbožňoval. Žil jen pro ně, nikdy svou ženu nepodváděl, trávil všechny večery a noci doma a byl své ženě naprosto oddaný až do její smrti. Říkal, že ta holka byla vždycky takový podivín, studená, stažená do sebe, neměla kamarády. A neměla svého otce nijak zvlášť v lásce.“

„To popírá vaši teorii, že si vyšla se svým chlapcem.“

„Nemusí přece mít stálého kluka, aby se s někým vyspala, ne?“

„Vy to prostě nechápete, co?“ řekla Molly rozhořčeně. Jak může být tak slepý a umíněný? Vnímá jen dobrou pověst toho muže a ani se nesnaží podívat, co pod tou slupkou může být.

„A co bych měl jako vidět, Molly? Máme tady sedmnáctiletou holku, která zastřelila svého otce. Možná je pošahaná nebo úplně bláznivá. Možná se ho z nějakého důvodu bála, co já sakra vím? Ale fakt je, že ho zastřelila. Ona sama netvrdí, že ji znásilnil, neříká vůbec nic. Tvrdíte to jen vy.“ „Je příliš vyděšená, bojí se, že někdo odhalí tajemství jejich rodiny.“ Už viděla podobné situace mnohokrát. Věděla, že se nemýlí.

„Napadlo vás vůbec, že možná žádné tajemství nemá?

Možná jste si to všechno vymyslela proto, že vám je té holky líto a prostě ji z toho chcete dostat.“ „To bych tedy neřekla, když uvážíte, co máme k dispozici,“ odpověděla ostře. „Já jsem si tu policejní zprávu nevymyslela, ani ty fotky modřin, co má na stehnech a na zadku.“

„Tak možná upadla na schodech. Já vím jen to, že o znásilnění tady vykřikujete jen vy, a to nestačí, zvlášť ne u takového chlapa, jako byl on. Tohle vám prostě nikdo nezbaští.“

„A co ten společník jejího otce? Bude ji hájit?“

„Pochybuju o tom. Ptal se na kauci a já jsem mu řekl, že když jde o vraždu, asi to nepůjde, ledaže by to změnili na zabití, ale to bych nečekal. Řekl, že to nevadí, protože ona by teď stejně neměla kam jít. Jiné příbuzné nemá. A on sám za ni ručit nechce. Je to starý mládenec a není zařízený na to, aby ji vzal k sobě. Taky říkal, že má pocit, že by nebylo správné, kdyby ji obhajoval. Prostě by to nedokázal a považuje za lepší, abychom pro ni najali veřejného obhájce. Nemůžu říct, že bych mu to nějak vyčítal. Je vidět, jak je ze smrti svého společníka zdrcený.“

„Proč by nemohl použít peníze jejího otce, aby zaplatil soukromého obhájce?“ Tomuhle nápadu ani Molly sama moc nevěřila a Grace už správně odhadla, že Frank Wills jí nepomůže. Molly cítila veliké zklamání z toho, že se v tom

Grace nemýlila. Byla by si přála, aby jí pomohl. Molly toužila po tom, aby Grace měla pokud možno co nejkvalitnějšího obhájce.

„Nenabídl, že by jí chtěl nějakého obhájce sehnat,“ vysvětlil jí Stan Dooley. „Řekl mi, že John Adams byl jeho nejbližší přítel, ale podle všeho mu dluží balík peněz. Ta dlouhá nemoc jeho ženy mu vyprázdnila kapsy. Zůstal po něm jen podíl na té právnické praxi a dům, a na tom je ohromná hypotéka. Wills si myslí, že z Adamsova majetku moc nezbylo, a rozhodně není ochoten platit obhájce z vlastní kapsy. Zítra ráno zavolám kancelář veřejných obhájců.“

Molly přikývla. Znova ji šokovalo, jak je Grace osamělá.

Mezi mladými lidmi, obviněnými z různých zločinů, to nebylo nezvyklé, ale dívka jako ona by měla být v jiné situaci.

Pocházela z dobré rodiny, její otec byl vážený občan městečka, měli spořádaný domov a mezi místními lidmi byli dobře známi. Mladé lékařce se zdálo velice zvláštní, že je Grace tak úplně opuštěná. A ačkoli to bylo nezvyklé, rozhodla se zavolat Frankovi Willsovi ten večer sama. Poznamenala si proto jeho telefonní číslo.

„Copak si teď počne ten váš fešák doktůrek?“ škádlil ji

Dooley, když už byla na odchodu. Byla to narážka na jejího přítele.

„Má sám práce nad hlavu se zachraňováním lidských životů. Tráví v práci dokonce ještě víc času než já.“ Musela se na

Dooleyho usmát. Někdy ji doháněl k šílenství, ale vcelku byl dobrosrdečný a ona ho měla ráda. „To je ale škoda, protože kdyby si na vás občas udělal čas, netrávila byste celou dobu takovými nepříjemnými věcmi.“

„Jo, já vím,“ usmála se a odešla, s tvídovým sakem přehozeným přes rameno. Byla to hezká mladá žena, ale důležitější bylo, že v tom, co dělala, byla opravdu dobrá. Dokonce i policisté, kteří s ní spolupracovali, přiznávali, že je chytrá, obratná a že je velice dobrá psychiatrička, i když ji někdy napadaly pěkně divoké domněnky.

Později večer zavolala Molly ze svého domova Franka

Willse a byla šokovaná jeho nečitelností. Podle něj si Grace

Adamsová za to, že zabila svého otce, zasloužila, aby ji pověsili.

„Byl to ten nejhodnější chlap pod sluncem,“ řekl Wills velice dojatě. Molly si nebyla jistá proč, ale nevěřila mu to.

„Zeptejte se, koho chcete. V tomhle městečku není človíčka, který by ho neměl rád kromě ní pořád tomu nemůžu věřit, že ho odpráskla.“ Strávil dopoledne tím, že mu zařizoval pohřeb. Přijde tam určitě celé městečko, kromě Grace. Tentokrát ale nebude následovat hostina v domě, nezbyli už žádní příbuzní, kteří by Johna oplakávali. Měl na celém světě jenom manželku a dceru. Když to Wills Molly vykládal, hlas se mu zlomil pohnutím.

„Myslíte, pane Willsi, že měla nějaký důvod ho zastřelit?“ zeptala se ho Molly zdvořile, když zase nabyl rovnováhy. Nechtěla ho ještě víc rozrušit, ale myslela si, že by jí jeho názor mohl pomoci, aby celou situaci lépe pochopila.

„Asi kvůli penězům. Pravděpodobně si myslela, že jí všechno odkáže. I kdyby nezanechal poslední vůli, všechno připadne jí jako jediné dědičce. Přirozeně si neuvědomila, že podle práva po něm nemůže dědit, když ho zabije. Myslím, že tohle nevěděla.“

„Zůstalo po něm hodně majetku?“ zeptala se Molly nevinně, aniž prozradila, co už slyšela od detektiva Dooleyho.

„Myslím, že jeho podíl na právnické firmě musí mít velkou hodnotu. Oba jste tak uznávaní právníci.“ Věděla, že mu tím zalichotí, a on skutečně roztál a pověděl jí víc, než měl původně v úmyslu. „Je toho dost. Ale on mi stejně většinu dluží. Vždycky mi říkal, že mi odkáže svůj podíl na firmě, ovšem nepočítal chudák s tím, že odejde tak brzo.“

„Zanechal písemnou závěť?“

„To nevím. Byli jsme ale tak dohodnutí a já jsem mu čas od času půjčil nějaké peníze, abych mu vypomohl s výdaji, co měl s Ellen.“

„A co dům?“

„Má na něm hypotéku, je to hezký dům. Ale není zas tak hezký, aby se kvůli němu zabíjelo.“ „Opravdu si myslíte, že dívka jejího věku by zastřelila otce kvůli domu, pane Willsi? Není to trochu přitažené za vlasy?“

„Možná že není. Třeba si představovala, že si z toho zaplatí nějakou nóbl vysokou školu na Východě.“

„To že měla v plánu?“ zeptala se Molly překvapeně. Grace se jí nezdála být tak ctižádostivá, naopak působila dojmem, že je připoutaná k domovu, možná až moc.

„Já nevím, co chtěla dělat, paní doktorko. Vím jen, že zastřelila svého tátu a musí za to zaplatit. A rozhodně by z toho neměla mít žádnou výhodu, v tom je zákon vymyšlený správně. Teď nedostane ani pěťák z jeho peněz, ani praxi, ani dům, nic.“ Molly udivila zloba, která se v jeho slovech ozývala. Napadlo ji, zda jsou jeho motivy čisté nebo zda má své důvody k tomu, aby ho těšilo, že mu teď Grace nestojí v cestě.

„A kdo to dostane, když ne ona? Jsou tu jiní příbuzní?

Má někde nějaké další členy rodiny?“

„Nejsou, jen ta holka. Ale dlužil mi toho spoustu. Jak jsem vám říkal, vypomáhal jsem mu, jak jsem mohl, a měli jsme po celých dvacet let společnou praxi. To nemůžete přejít jen tak, jako by o nic nešlo.“

„Samozřejmě že ne. Tomu naprosto rozumím,“ ujistila ho.

Rozuměla tomu mnohem lépe, než by si Frank Wills přál, a nelíbilo se jí to. Poděkovala mu, že jí věnoval svůj čas, a později večer ještě dlouho přemýšlela o Grace. Když se její přítel vrátil po práci z nemocnice, všechno mu vyprávěla. Byl vyčerpaný po čtyřiadvacetihodinové službě na příjmu, kde před ním defilovala nekonečná přehlídka střelných ran a obětí automobilových nehod, ale přesto poslouchal, co mu říká.

Molly vězela v tom případu až po uši.

S Richardem Haversonem už žili dva roky a občas mluvili o svatbě, ale nějak se k tomu nikdy nedostali. Vycházeli spolu však dobře a každý z nich rozuměl práci toho druhého.

Oběma takové uspořádání dokonale vyhovovalo. Její přítel byl stejně pohledný, vysoký, blond a štíhlý jako Molly.

„Můj názor je, že tu holku přeříznul, nikdo se jí nezastane a společník jejího táty ji chce odklidit z cesty, aby shrábnul všechno sám. To není zrovna nejlepší situace. A jestli nepřizná, že ji tatík znásilňoval, tak jak to může dopadnout?“ komentoval to. Vypadal unaveně. Molly upila kávy a nešťastně se na něj podívala.

„Ještě si nejsem jistá. Snažím se ale něco vymyslet.

Kdybych ji tak přiměla, aby mi vyprávěla, jak to všechno doopravdy bylo! Přece se sakra neprobudila uprostřed noci, nezjistila, že má v ruce pistoli, a nešla hojen tak z ničeho nic odstřelit. Na podlaze našli její noční košili, roztrhnutou vejpůl, ale ona nijak nevysvětlila ani tohle. Přitom všechny důkazy jsou tak jasné, probůh. Ona nám jen nechce pomoci je použít.“

„Nakonec se ti svěří,“ řekl jí s důvěrou, ale Molly se tvářila ustaraně. Nikdy předtím neměla takové potíže, aby se s někým sblížila. Ta dívka jako by se opevnila za barikádou, jako by byla rozhodnutá se zničit. Rodiče jí systematicky zkazili život, ale ona je přesto nikdy nezradí. Molly to vyvádělo z míry. „Vždycky se ti to zatím podařilo,“ usmál se na ni a pohladil ji po dlouhých světlých vlasech. Vstal a šel si do kuchyně pro pivo. Oba pracovali jak diví, ale oběma takový život vyhovoval a byli spolu šťastní.

Když nazítří ráno v šest hodin vstávali, Molly už zase myslela na Grace. Cestou do práce se podívala na hodinky a uvažovala, že by se na ni zašla podívat. Nejdřív ale měla v plánu ještě něco jiného. Stavila se ve své kanceláři a načrtla si o tom případu pár poznámek. Pak se v půl deváté vydala do kanceláře veřejných obhájců.

„Je tady už David Glass?“ zeptala se recepční. Byl to jeden z mladších právníků zdejšího týmu, ale Molly s ním pracovala na dvou případech a myslela si o něm, že je skvělý. Nedal na konvence, byl vytrvalý a bystrý. Vyrůstal na ulici v New

Yorku a prokousal se vzhůru ze světa ghett jižního Bronxu.

Měl v povaze se nikdy nikomu nevzdávat. Zároveň měl ale také zlaté srdce a za své klienty bojoval jako lev. Přesně takového člověka Grace Adamsová potřebovala.

„Myslím, že je tam někde vzadu,“ řekla jí recepční. Znala už Molly z jiných případů. Ukázala jí do chodby vedoucí k soukromým pracovnám.

Molly Davida chvíli hledala, až ho konečně nalezla v knihovně, jak upíjí za stohem knih kávu. Když vešla, vzhlédl k ní a usmál se na ni.

„Ahoj, doktorko. Jak to jde?“

„Jako obvykle. A co ty?“

„Ještě pracuju na tom posledním případu vraždy sekyrou.

To víš, pořád stejná písnička.“

„Chceš se ujmout dalšího případu?“

„Ty je teď přiděluješ?“ zatvářil se pobaveně. Byl menší než ona, měl tmavohnědé oči a kudrnaté

černé vlasy a svým způsobem byl docela hezký. Z celého jeho zevnějšku vyzařovalo, že je silná osobnost, a to potlačovalo nedostatky, které by snad mohl jeho vzhled mít, kdybyste ho srovnávali s dárkem

Gablem. Pro ženy měl určitou přitažlivost. Když mluvil s Molly, bylo mu vidět na očích, že ji má rád. „Odkdy tě pověřili přidělováním případů?“

„Ale no tak. Jen jsem chtěla vědět, jestli by sis mohl vzít jeden zvláštní případ. Právě na něm dělám a dnes pro něj určí veřejného obhájce. Opravdu ráda bych na tom pracovala s tebou.“

„To mi lichotí. Je to zlé?“

„Dost zlé. Mohou to považovat za vraždu. To by případně znamenalo i rozsudek smrti.

Sedmnáctiletá dívka, která zastřelila svého otce.“

„To zní pěkně. Takové případy zbožňuju. A co udělala?

Ustřelila mu hlavu puškou, nebo k tomu navedla svého kluka?“ V New Yorku viděl spoustu ošklivých věcí, ale tady se lidé chovali daleko umírněněji.

„Tak barvité to není.“ Podívala se na něj s obavami a vybavila si Grace. „Je to složitější. Mohli bychom si o tom někde promluvit?“

„Jasně.“ Vypadal, že ho to začíná zajímat. „Jestli ti nevadí, že budeme jako sardinky, můžeme jít do mé kanceláře.“ Nevešlo se tam o moc víc než jeho pracovní stůl, ale aspoň to byl prostor oddělený dveřmi a poskytoval určité soukromí.

Molly tam šla za ním a on balancoval s nákladem knížek a kávy. „Tak o co jde?“ zeptal se jí, když si Molly sedla na jedinou židli, která tu byla navíc, a povzdechla si. Opravdu moc si přála, aby se toho případu ujal. A Grace zatím nezačala dělat naprosto nic, aby jakkoli zlepšila svou situaci. Opravdu potřebovala někoho tak dobrého, jako byl David.

„Zastřelila ho ze vzdálenosti necelých pěti centimetrů pistolí, o které říká, že se jí najednou objevila v ruce a zničehonic vydala ránu. Tvrdí, že k tomu neměla vůbec žádný důvod.

Byli moc šťastná rodina, až na to, že toho dne pohřbili její matku. Jinak neměli vůbec žádné problémy.“

„Je duševně zdravá?“ Vypadalo to, že ho to zajímá, ale jen mírně. Ze všeho nejraději měl opravdu obtížné úkoly.

A případy dětí měl ve zvláštní oblibě. Právě proto si Molly přála, aby se Grace ujal. Představoval pro ni jedinou šanci.

Bez něj by byla ztracená, i kdyby se snažila se z toho vysekat. Molly na tom případu záleželo, a to hodně. Nevěděla přesně proč; snad proto, že Grace působila tak ubitě a bezmocně. Vzdala už úplně všechno, pohřbila veškerou naději, dokonce ani vlastní život se jí nezdál být důležitý. A Molly to chtěla změnit.

„Je duševně zdravá,“ potvrdila Molly, „je hluboce deprimovaná a neurotická, ale k tomu má myslím dobré důvody.

Myslím, že ji zneužíval a týral.“ Popsala mu, jaká zranění a pohmožděniny u ní nalezli, a v jakém byla duševním rozpoložení, když se s ní Molly setkala. „Zaříká se, že se jí v životě nedotknul. Tomu nevěřím. Myslím, že ji té noci znásilnil, a taky si myslím, že to dělal už předtím, možná dokonce už dlouho. Je možné, že když už neměla matku, ztratila tím svou poslední ochranu a propadla panice. Udělal to znova a ona to tentokrát už nevydržela a zastřelila ho. Musel být přímo na ní, aby ho zastřelila z takové vzdálenosti. Představ si tu situaci, že ležel na ní a znásilňoval ji. Jestli měla v té chvíli pistoli, pak by to přesně odpovídalo tomu, jak ho střelila.“

„Myslí si to ještě někdo jiný?“ teď ho to doopravdy zaujalo. „Jaký je názor policie?“

„V tom je právě ten problém. Nechtějí o tom ani slyšet.

Její otec byl pravý vzor dokonalosti a všichni ho zbožňovali.

Nikdo nechce věřit tomu, že by byl schopen spát s vlastní dcerou, nebo se na ní dokonce dopouštět násilí. Možná ji ohrožoval pistolí a ona mu ji vytrhla. Ale v životě toho děvčete se něco dělo už delší dobu, jenže ona mi o tom nechce nic povědět. Nemá žádné přátele, nechodila nikam kromě školy.

Zdá se, že o ní nikdo moc neví. Šla do školy, pak se vždycky vracela rovnou domů a starala se o svou umírající matku. Matka jí zemřela před pár dny, teď je mrtvý i otec, a nikoho jiného nemá. Žádné příbuzné ani přátele. Zato kolem sebe celé městečko, které se jako jeden muž zapřísahá, že ten chlap byl ten nejslušnější člověk pod sluncem a že by nikdy nebyl schopen své dceři ublížit.“ „A ty jim to nevěříš? Proč ne?“ Během společné práce na dvou případech se naučil důvěřovat Mollyiným instinktům.

„Protože ona mi nechce nic říct a já vím, že mi lže. Je vyděšená. A ještě pořád ho chrání, jako by mohl vstát z mrtvých a pomstít se jí.“

„To nechce říct vůbec nic?“

„Vlastně ne. Je úplně izolovaná ve své bolesti a utrpení, působí, jako by zmrzla v kus ledu, člověk to vidí přímo vyzařovat z celého jejího vzhledu a chování. Té dívce se přihodilo něco strašného a ona je odhodlaná nechat si to pro sebe.“

„Zatím nic neřekla,“ usmál se na ni, „ale řekne. Však já tě dobře znám. Ještě je brzo.“

„Díky za projev důvěry, ale nemáme zrovna moc času.

Obžaloba se sestavuje dneska a veřejného obhájce jí přidělí už teď dopoledne.“

„Copak nemají žádného rodinného právníka nebo společníka jejího táty, který by ji hájil? Čekal bych, že se někdo takový najde.“ Když mladá doktorka zavrtěla hlavou, vypadal překvapeně. „Jeho společník tvrdí, že její otec byl jeho blízkým přítelem, a tak nemůže hájit jeho vražedkyni. Taky říká, že po něm nezbyly žádné peníze, protože nemoc jeho ženy ho stála příliš mnoho. Zůstal jen dům a ta právní praxe. A on by to mohl všechno zdědit, kdyby to kvůli té vraždě nezdědila dcera, a tvrdí, že její otec mu dlužil dost peněz. Není ochoten dát ani pětník za jejího obhájce, a proto jsem právě přišla za tebou. Ten chlápek je mi nesympatický a nevěřím mu. Líčí toho zemřelého jako nějakého svatého a přísahá, že jeho dceři v životě neodpustí, co udělala. Je toho názoru, že si za to zaslouží trest smrti.“

„V sedmnácti? To je tedy příjemný chlapík.“ Teď už vypadal, že ho to opravdu velmi zajímá. „A co tomu všemu říká to děvče? Ví, že jí ten chlápek nepomůže a že si dokonce může přivlastnit všechno, co po jejím otci zůstalo, kvůli těm údajným dluhům?“

„Ta na to vůbec nemyslí. Působí dojmem, že je ochotná přijít o život a nechat si líbit jakákoli obvinění, jen když se jí podaří nic neprozradit. Myslím, že sama sobě namlouvá, že to svým rodičům dluží.“

„Zdá se mi, že potřebuje psychiatra stejně silně jako obhájce.“ Usmál se na Molly. Líbila se mu představa, že by s ní pracoval na dalším případu. Pracovalo se mu s ní ohromně dobře a občas si dokonce dělal naděje, že by mezi nimi mohl vzniknout milostný vztah, ale to se nikdy nestalo a on v hloubi duše věděl, že k tomu ani nikdy nedojde. Ale někdy ho bavilo si to představovat. A tyto jeho naděje nikdy nekazily jejich společnou práci.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala se ho Molly konečně.

„Myslím, že má opravdu velké problémy. Z čeho ji přesně obviňují?“

„Ještě nevím. Mluvili o vraždě prvního stupně, ale myslím, že to by se jim těžko dokazovalo. Není tu žádné skutečné dědictví, kterým by se dal zdůvodnit motiv činu, jen dům s pořádnou hypotékou a právní praxe, o níž partner tvrdí, že mu ji Adams stejně slíbil odkázat.“

„Jo, ale to ona nemusela vědět. A taky nemusela vědět, že když otce zabije, nebude po něm dědit. Můžou to zkusit s úkladnou vraždou, pokud budou opravdu chtít.“

„Jestli bude popírat, že ho zabila úmyslně, pak můžou povolit a spokojit se s druhým stupněm,“ řekla Molly s nadějí.

„Znamenalo by to pro ni takových patnáct let vězení. Až vyjde na svobodu, bude jí přes třicet, ale přece jen to není trest smrti. Už říkali, že ji budou soudit jako dospělou, a taky se už mluvilo o trestu smrti. Kdyby nám jen řekla, co se doopravdy stalo, mohl bys to snížit i na zabití v

sebeobraně.“

„Sakra. Tos na mě přišla s opravdovou lahůdkou.“

„Můžeš si ten případ nechat přidělit?“

„Možná. Stejně si asi budou myslet, že je to předem odsouzené k nezdaru, když byl její otec takový miláček davů.

A zdejší soud asi nebude nestranný. Skoro bychom měli požádat o to, aby se přelíčení konalo jinde. Vlastně bych to opravdu rád zkusil.“

„Nechceš se s ní nejdřív sejít?“

„Jak by ne? Chápeš, co je to za případ? Rád bych věděl, jestli mám vůbec nějakou šanci. Bylo by moc hezké, kdyby s námi byla ochotná mluvit o tom, co se skutečně stalo. Jestli to neudělá, může dostat doživotí nebo může dopadnout ještě hůř. Musí nám říct, jak to bylo,“ řekl otevřeně a Molly přikývla.

„Možná to udělá, jestli ti bude věřit,“ řekla Molly s nadějí v hlase. „Chci se na ni dnes odpoledne zase podívat. Ještě musím dokončit svůj posudek, bez ohledu na to, jestli bude schopná vypovídat před soudem. Ale o tom ve skutečnosti nepochybuju. Jen jsem za ní zašla ještě jednou, protože jsem s ní chtěla být ve styku. Myslím, že potřebuje nějaký opravdový lidský kontakt.“ Molly působila dojmem, že má o Grace opravdovou starost.

„Půjdu tam dnes s tebou, jestli mi ten případ přidělí. Ale nejdřív se podívám, co pro to můžu udělat. Zavolej mi v poledne.“ Zaznamenal si Graceino jméno a číslo případu. Molly mu poděkovala a pak odešla. Při pomyšlení, že Grace možná bude zastupovat on, se jí hned ulevilo. Pro Grace to bylo to nejlepší, co ji mohlo potkat. Jestli existuje vůbec nějaká šance na její záchranu, David Glassji objeví.

Molly neměla čas mu zavolat dřív než ve dvě hodiny, a když to udělala, nebyl zrovna v kanceláři. Znova měla čas to zkusit teprve ve čtyři, ale to už jí dělalo starost, co se mezitím stalo. Měla hrozný den, kdy chodila po pacientech, vyhotovovala posudky pro soudy a pracovala s patnáctiletým chlapcem, který se pokusil o sebevraždu, ale místo aby se zabil, způsobil si jen úplné ochrnutí. Skočil z mostu a dopadl na beton, ale zradila ho životaschopnost mládí. Sama Molly si dokonce pomyslela, zda by mu nebylo lépe, kdyby zemřel, než aby strávil zbylých šedesát let života tak, že bude schopen pohybovat jen nosem a ušima. Ke všemu nemohl ani mluvit. Znova zavolala Davida až na konci pracovní doby a omluvila se mu za své zpoždění.

„Taky jsem se teprve teď vrátil,“ vysvětlil jí David.

„A co říkali?“

„Vypadá to moc pěkně. Podle nich je to jasný případ.

Chtěla prostě jeho peníze, i když jich měl málo, ale netušila, že nemoc její matky je stála celé úspory, ani to, že po něm nikdy nebude dědit, když ho zabije. Drží se teorie, že svůj čin chystala předem, a když ne, tak aspoň že se spolu porvali, ona se rozzuřila a v záchvatu vzteku ho zabila. Podle nich je to všechno velice jednoduché. V nejhorším případě vražda prvního stupně, v nejlepším vražda druhého stupně. Cokoli od dvaceti let výše, anebo, jestli se soudce odváže, i doživotí.“

„Vždyť je to jen dítě a dívka“ Molly při tom pomyšlení vhrkly slzy do očí, ale pak si vyčetla, že se nechá příliš unášet. Nemohla si ale pomoci. Něco tady strašně nehrálo. „A co obhajoba?“ „To zatím nevím. Neexistují důkazy, že na ni otec zaútočil nebo ohrožoval její život, ledaže by se teorie o znásilnění potvrdila. Dej mi šanci, holčičko. Ten případ mi přidělili teprve přede dvěma hodinami a ještě jsem se s ní nesetkal. Odložili obžalobu až do chvíle, než si s ní konečně promluvím. A to bude zítra v devět ráno. Myslím, že tam zajdu ještě teď v pět, jestli se odsud dokážu uvolnit. Chceš jít se mnou? Mohlo by to věci urychlit a prolomit ledy, protože tebe už zná.“ „Nejsem si ale vůbec jistá, jestli jsem jí sympatická. Nutila jsem ji, aby mi něco řekla o svém otci, a to se jí nelíbilo.“

„Trest smrti se jí bude líbit ještě míň. Navrhuju, abychom se tam sešli v půl šesté. Stihneš to?“ „Přijdu. A Davide?“

„Ano?“

„Díky, že ses toho ujal.“

„Udělám, co bude v mých silách. Tak ahoj v půl šesté na policejní stanici.“

Když zavěsili, Molly věděla, že budou muset nejen dělat všechno, co bude v jejich silách, ale také se modlit za nějaký zázrak, pokud mají Grace opravdu pomoci.

Kapitola 3.

Molly Yorková se setkala s Davidem Glassem přesně v půl šesté a společně se vydali nahoru za Grace. David už v té době měl u sebe všechny policejní zprávy a Molly si přinesla své poznámky a zprávu z nemocnice, aby mu ji ukázala. Když jeli nahoru, podíval se na její materiály a nad fotografiemi pozvedl údivem obočí.

„Vypadá to, jako by ji někdo zmlátil baseballovou pálkou,“ řekl. Pak pohlédl tázavě na Molly. „A ona pořád tvrdí, že se nic nestalo,“ zavrtěla Molly hlavou a jen doufala, že Grace bude ochotnější se se vším svěřit

Davidovi. Doslova na tom závisel její život a Molly si pořád nebyla jistá, zda to Grace chápe. Dovedli je do místnosti určené pro schůzky zadržených občanů s právníky, opatřené dvojími dveřmi a zařízené stolem a čtyřmi židlemi. Tady se Molly poprvé setkala s Grace, takže to tu dívka alespoň už zná.

Chvíli seděli a čekali na Grace. David si zapálil cigaretu a nabídl i Molly, ale ta odmítla. Uplynulo celých pět minut, než se v okénku dveří vedoucích do vězení objevil dozorce, pak odemkl těžké dveře a vpustil dovnitř Grace. Rozpačitě je oba pozorovala. Měla na sobě pořád stejné džíny a tričko.

Neměla nikoho, kdo by jí přinesl jiné oblečení, a nic dalšího si s sebou nevzala. Neměla tady nic jiného než věci, které si na sebe oblékla té noci, kdy zabila svého otce a byla odvedena do vazby. Když vešla do místnosti, David si ji bedlivě prohlédl. Byla vysoká, štíhlá a půvabná, působila mladě a plaše, ale když se na něj podívala, všiml si, že výraz v jejích očích jako by patřil někomu mnohem staršímu. Bylo v nich něco nesmírně smutného a poraženeckého a její pohyby připomínaly srnu, která se chystá každým okamžikem prchnout do hlubin lesa.

Stála tady a upřeně je pozorovala; nebyla si jistá, co si má o jejich návštěvě myslet. Strávila dnes čtyři hodiny s policisty, odpovídala na jejich otázky a teď už se cítila vyčerpaná.

Řekli jí, že má právo požadovat u výslechu přítomnost svého právníka, ale ona se přece už přiznala, že svého otce zastřelila, a domnívala se, že je úplně jedno, jak na jejich otázky odpoví.

Dozvěděla se, že jejím obhájcem bude David Glass a že ji tu později navštíví. Frank Wills se jí neozval a ona mu také nezavolala. Neměla nikoho, komu by mohla zatelefonovat nebo na koho by se mohla obrátit. Četla dnešní místní noviny a na jejich první straně a v několika dalších článcích se mluvilo o té vraždě, o vzorném životě jejího otce, o jeho právnické dráze a o tom, co všechno pro místní lidi znamenal. O ní se tam psalo poměrně málo, jen to, že je jí sedmnáct, chodila na Jeffersonovu střední školu a že svého otce zabila. Dočetla se několik teorií o tom, co se asi muselo stát, ale žádná z nich se ani trochu neblížila pravdě.

„Grace, tohle je David Glass,“ přerušila Molly ticho tím, že je vzájemně představila. „Je to veřejný obhájce a bude tě zastupovat.“

„Ahoj, Grace,“ řekl tiše. Pozoroval její obličej a nespouštěl oči z jejích od chvíle, kdy vstoupila do místnosti. Hned viděl, že je zoufale vyděšená. Přesto se ale chovala zdvořile a s půvabem mu stiskla ruku. Když se dotkl jejích prstů, pocítil, jak se jí chvěje ruka. A když promluvila, všiml si, že je trochu zadýchaná, a vzpomněl si, že mu Molly říkala o jejím astmatu. „Čeká nás teď trochu společné práce.“ Grace místo odpovědi jen pokývla hlavou. „Dnes odpoledne jsem si pročetl tvoji složku. V tomhle okamžiku to nevypadá moc dobře. Co od tebe potřebuju nejvíc, jsou informace. Co se stalo, proč, zkrátka cokoli, na co si vzpomínáš. Později dostaneme vyšetřovatele, aby to všechno ověřil. Tak spolu projdeme všechno, co je třeba.“ Snažil se, aby to znělo povzbudivě, a doufal, že není

vyděšená natolik, aby nevnímala, co jí říká.

„Není co ověřovat,“ řekla tiše a posadila se velice zpříma na jednu ze čtyř židlí. „Zabila jsem svého otce.“ Když to říkala, podívala se mu přímo do očí.

„Vím, žes to udělala,“ odpověděl. Vypadal, že na něj to přiznání neudělalo vůbec žádný dojem, a pozorně ji sledoval.

Hned věděl, co na ní Molly tak zaujalo. Vypadala jako milá, sympatická dívka, ze které ale někdo doslova vytloukl všechen život. Byla tak odtažitá a jakoby nepřítomná, že člověka skoro napadalo, jestli se jí vůbec lze dotknout. Připomínala spíš přízrak než skutečného člověka. Nebylo na ní nic obyčejného. Nic nenapovídalo tomu, že je to sedmnáctileté děvče, dospívající mladá žena, nekypěla životem a energií tak, jak by člověk očekával. „Vzpomínáš si, co se přihodilo?“ zeptal se jí tiše.

„Většinou ano,“ přiznala. Na některé chvíle se stále nerozpomínala jasně, jako třeba na přesný okamžik, kdy vytáhla z matčina nočního stolku pistoli. Vzpomínala si ale, že ji držela v ruce a pak stiskla spoušť. „Zastřelila jsem ho.“

„Kde jsi sebrala pistoli?“ Jeho otázky působily velice věcně a jak tam tak seděli, Grace se zdálo, že ji David neohrožuje. Měl citlivý způsob chování, který v lidech vzbuzoval důvěru, a Molly děkovala nebesům, že případ připadl jemu.

Doufala jen, že David dokáže dívce pomoci.

„Byla v nočním stolku mé matky.“

„Jak sis ji vzala? Prostě jsi tam sáhla a vytáhla ji?“

„Tak nějak. Prostě jsem si ji vzala.“

„Byl tvůj otec překvapený, když jsi to udělala?“ Z jeho úst to znělo jako ta nejobyčejnější otázka a Grace přikývla.

„Nejdřív ji neviděl, ale pak ho překvapilo, když snažil se sebrat mi ji a vyšel výstřel.“ Při té vzpomínce se jí zamžily oči a ona je zavřela.

„Muselas být hodně blízko u něj, ne? Asi takhle?“ Ukázal vzdálenost necelého metru, která mezi nimi teď byla. Věděl, že byla blíž, ale chtěl slyšet její odpověď.

„Ne, to hmmm bylo to blíž.“ Přikývl, jako by i tahle její odpověď byla docela obyčejná, a Molly se snažila předstírat, že ji to nijak zvlášť nezajímá, ale fascinovalo ji, jak rychle s ním Grace navázala hovor a jak moc mu podle všeho důvěřuje. Zdálo se, jako by cítila, že se na něj může spolehnout. Budovala si mnohem menší obranné hradby, než když mluvila s Molly.

„Jak blízko si myslíš, že to bylo? Řekněme třicet centimetrů? Nebo blíž?“

„Hodně blízko blíž,“ řekla tiše a pak se podívala stranou, protože věděla, co si David musí myslet. Molly mu určitě vyprávěla o svém podezření. „Velice blízko.“

„Jak to? Co jste dělali?“

„Mluvili jsme spolu,“ řekla přiškrceně. Znova se začala zadýchávat a on věděl, že teď lže. „A o čem jste se bavili?“

Jeho samozřejmá, mírně vyslovená otázka ji zastihla nepřipravenou a ona odpověděla: „No hmmm myslím, že o matce.“ Přikývl, jako by to byla ta nejpřirozenější věc pod sluncem, a pak se ve své židli zamyšleně zaklonil a podíval se do stropu. Pak na ni zase promluvil, aniž se na ni díval, a slyšel přitom tlukot vlastního srdce.

„Věděla tvoje máma, co s tebou táta dělá, Grace?“ Řekl to tak jemně, že to vehnalo Molly slzy do očí, a pak pomalu přenesl pohled na Grace. I v jejích očích se objevily slzy.

„Můžeš mi to klidně říct, Grace. Nikdo kromě nás se to nedozví, ale já musím vědět pravdu, když ti mám pomoci.

Věděla o tom?“

Grace se na něj upřeně dívala a chtěla znovu všechno popřít, skrýt se před ním i před Molly, ale už to nedokázala, prostě už toho na ni bylo moc. Přikývla a z očí jí vytryskly slzy a pomalu jí stékaly po tvářích. David se na ni pořád díval, vzal ji za ruku a stiskl ji. „To je v pořádku, Grace. To je v pořádku.

Nemohla jsi přece udělat nic, abys to zarazila.“

Znova přikývla a uniklo jí úzkostné zavzlykání. Chtěla najít odvahu k tomu, aby jim ani tentokrát nic neřekla, ale všichni ji pořád pronásledovali, lékař, policisté a teď on, a vyptávali se na tolik věci. A z nějakého důvodu, který sama neznala,

Davidovi důvěřovala. Molly jí už teď také byla sympatická, ale tím člověkem, na kterého se chtěla obrátit a se vším se mu svěřit, byl David.

„Věděla to.“ Byla to ta nejsmutnější slova, jaká David kdy slyšel, a přestože Johna Adamse neznal, měl v tu chvíli sám chuť ho zabít.

„Zlobila se na něj proto hodně? Zlobila se na tebe?“

Ale Grace je oba omráčila tím, že znova zavrtěla hlavou.

„Chtěla, abych to dělala Řekla mi, že musím,“ při těch slovech se začala dusit a musela přemáhat astmatický záchvat, „že se o něj musím starat, být na něj milá a prosila mě abych to dělala,“ dořekla a z očí se jí teď řinuly slzy.

Úpěnlivě si přála, aby jí věřili. A oni jí oba uvěřili a ze srdce ji litovali.

„Jak dlouho to trvalo?“ zeptal se jí tiše.

„Dlouho.“ Když se na něj znova podívala, vypadala úplně vyčerpaně. Působila tak unaveně a křehce, že se skoro bál, jestli to všechno přežije. „Čtyři roky když to po mně chtěla poprvé.“ „Co bylo tu noc jinak?“

„Já nevím prostě už jsem to dál nedokázala ona umřela. Kvůli ní už jsem to dělat nemusela a on chtěl, abych to dělala v její posteli to po mně nechtěl nikdy a taky mě mlátil a dělal toho ještě víc.“ Nechtěla jim popisovat všechny způsoby, jak jí ubližoval, ale oni to stejně věděli z vyšetření a z fotografií. „Vzpomínám si na tu pistoli prostě jsem to chtěla zarazit aby mě nechal být nechtěla jsem ho zastřelit nevím, prostě jsem chtěla, aby to přestalo.“ A to dokázala. Navždy. „Nevěděla jsem, že ho zabiju.“

Konečně jim tedy řekla, co se stalo. A svým způsobem se jí tím ulevilo. Ale zároveň ji to vyčerpalo. Bylo to něco jiného než policejní výslech. Věděla, že to Molly a David nikomu nepoví, a bylo pro ni důležité, že jí to věřili. Věděla, že policisté by jí neuvěřili. Považovali jejího otce za dokonalého. Všichni ho znali jako právníka a někteří s ním dokonce hráli v klubu golf. Celé městečko ho zbožňovalo.

„Jsi statečná dívka,“ řekl David tiše, „a jsem moc rád, že jsi mi to řekla.“ Všechno to přesně odpovídalo Mollyiným domněnkám, bylo to jen horší o skutečnost, že Grace k tomu nutila matka. A dokonce už od třinácti let. Když na to pomyslel, udělalo se mu z toho špatně. Ten chlap byl opravdový psychopat a zločinec. Zasloužil si takovou smrt. Teď ale vyvstávala velká otázka, zda dokáže přesvědčit porotu, že se

Grace bránila a že předtím prožila čtyři roky pekla, které jí připravil její vlastní otec. Molly o tom policii přesvědčit nedokázala, byli zcela v zajetí dokonalého obrazu, který John

Adams ukazoval světu. David nevěděl, zda porota nepodlehne stejné iluzi.

„Řekla bys to, co jsi řekla mně, i policii?“ zeptal se jí

David klidně, ale Grace okamžitě zavrtěla hlavou.

„Proč ne?“

„Stejně by mi nevěřili, a pak tohle nemůžu svým rodičům udělat.“

„Tvoji rodiče zemřeli, Grace,“ řekl pevně. A ona zemře také, jestli nebude ochotná se bránit obvinění a říci pravdu.

V tom spočívá její jediná šance. Společně teď musí přinést důkazy o tom, že Grace připadalo, že je její život ohrožen.

I kdyby tomu porota neuvěřila, mohli by ji pak přinejhorším obvinit ze zabití a ne z vraždy. „O tomhle budeme muset ještě mluvit. Budeš muset říci ještě někomu jinému kromě mě a Molly, co se skutečně stalo.“

„To nemůžu. Co by si o mně všichni pomysleli? Je to tak strašné.“ Začala znova plakat a Molly vstala

a objala ji.

„To oni jsou strašní, ne ty, Grace. Když se to dozvědí, uvidí, kdo jsi, že jsi ve skutečnosti oběť jiných lidí. Nemůžeš platit za jejich hříchy tím, že budeš mlčet. Musíš promluvit. David má pravdu.“ Mluvili o tom ještě dlouho a Grace slíbila, že o tom bude přemýšlet, ale pořád nepůsobila přesvědčeně. Nemyslela si, že říci úplnou pravdu je to nejlepší řešení. Když od ní konečně odešli, Molly byla stále ještě udivená tím, jak rychle David dokázal Grace přimět, aby promluvila.

„Možná bychom si měli vyměnit povolání, až na to, že já neumím dělat ani tvoji práci,“ řekla Molly pochmurně.

Měla pocit, že selhala, protože nedokázala, aby jí Grace důvěřovala.

„Nebuď na sebe tak přísná. Pověděla mi to jedině proto, že jsi ji už předem zpracovala. Potřebovala to ze sebe dostat.

Hnisalo to celé čtyři roky. Teď určitě cítí úlevu.“ Molly přikývla a David pak smutně zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že když ho zabila, byla to pro ni taky úleva. A je zatracená škoda, že to neudělala už dřív. To přece musel být zvrhlý prevít, když si dal tolik záležet, aby ho celé městečko pokládalo za svatého a za vzorného otce a manžela. Člověku je z toho na blití, co? Je to zázrak, že ta holka zůstala při zdravém rozumu.“ Ublížili jí, má jizvy na těle i na duši, ale přece jen neztratila pojem o realitě. David si nechtěl ani představit, jaké by to pro ni bylo, kdyby musela strávit dvacet let ve vězení.

Ale příštího rána, když ji David navštívil před výslechem obžaloby, Grace stále odmítala říci policii pravdu. Dokázal ji jedině přesvědčit, aby před žalobcem tvrdila, že není vinna.

Je obviněna z úmyslné vraždy, což znamená maximální trest a možná dokonce i trest smrti, kdyby ho porota chtěla použít.

Soudce odmítl pustit ji proti kauci, ale to nehrálo žádnou roli, protože nikdo za ni stejně nebyl ochoten zaplatit. A David se stal jejím úředně určeným obhájcem.

Během několika příštích dní se David ze všech sil snažil ji přesvědčit, aby řekla policistům, že ji otec znásilnil a že to dělal řadu let. Ona to ale stále odmítala udělat. Po dvou napjatých a zoufalých týdnech jí pohrozil, že hodí ručník do ringu a celý případ vzdá. Molly k ní stále často docházela, teď už ve svém vlastním volném čase. Její zpráva pro soud už byla dokončena. Říkalo se v ní, že Grace je podle jejího názoru duševně zdravá a zcela schopná vypovídat před soudem.

David s ní absolvoval předběžné výslechy a poslal jednoho vyšetřovatele, aby vyslechl všechny obyvatele městečka, v naději, že snad ještě někdo jiný, ať už by to byl kdokoli, měl podezření, že John Adams zneužíval svoji dceru. Reakce lidí se různily od mírného překvapení až po hněv a naprosté odmítání takové potupné urážky; absolutně nikdo si nemyslel, že by John Adams byl něčeho takového schopen, a také se v tom smyslu vyjadřovali. Mysleli si, že celá tahle teorie je bláznivý výmysl obhajoby, jež má zachránit dívku, která se podle názoru mnoha obyvatel městečka dopustila chladnokrevné otcovraždy.

David sám se vypravil za učiteli do školy, kam Grace chodila, aby zjistil, zda měli nějaké podezření, ale ti si také ničeho nevšimli. Popisovali Grace jako zasmušilou a plachou dívku, velice odtažitou, a to už od dětství. Projevovala se dokonce až výrazně nespolečensky. Neměla žádné přátele. Od chvíle, kdy s ní otec začal spát, se začala bát toho, že se to všichni dozvědí, a tak se tím víc vyhýbala ostatním dětem.

Bylo zřejmé, že učitelé si myslí, že byla trochu podivínka, ale chovala se zdvořile a studovala s dobrým prospěchem. Většina z nich věděla o vážné nemoci její matky a domnívala se, že to na Grace mělo vliv. To byla pravda, ale otcovy sexuální požadavky na ni působily mnohem hůř. Několik z nich se zmínilo o tom, že v době, kdy její matka vážně onemocněla, u ní propuklo těžké astma. Zvláštní bylo, že většinu z obyvatel městečka její čin příliš nepřekvapil. Mysleli si o ní, že je nějaká divná, a říkali, že po matčině smrti jí jednoduše „ruply nervy“.

Všichni snadno přijali tuto domněnku i názor policie, totiž že Grace šlo o dědictví a že měla nějaký záchvat vzteku nebo se s otcem porvala. Nikdo nemohl věřit tomu, že by John

Adams vedl po celé čtyři roky naprosto zvrácený život na účet své ženy a dcery. A ještě

neuvěřitelnější pro všechny byla představa, že by svoji ženu týral už po mnoho let předtím. Ale přestože David získal tak málo podpůrných důkazů, nezapochyboval ani na chvilku o pravdivosti toho, co mu

Grace prozradila. Její vyprávění znělo naprosto věrohodně.

Pracoval s ní po celé léto a celou dobu se pokoušel najít důkazy, o které by mohl opřít obhajobu. Grace nakonec souhlasila s tím, že všechno poví policii, ale ti jí odmítli uvěřit.

Mysleli si, že je to jen chytrá klička, kterou si její obhájce vymyslel. Když se David pokusil vyjednávat v její prospěch s obžalobou, nikam to nevedlo. Stejně jako policie, ani obžaloba nebyla jeho verzi ochotná přijmout. David zašel v okamžiku zoufalství za okresním státním zástupcem, protože se obával, že Grace dostane trest smrti nebo doživotí, ale ani s ním nehnul. Ani okresní státní zástupce její výpovědi nevěřil. Teď už nezbývalo nic jiného než přednést stejné tvrzení rovnou před porotou. Datum soudu bylo stanoveno na první zářijový týden.

Ve vězení Grace oslavila osmnácté narozeniny.

V té době byla v cele sama. Novináři ji pronásledovali po celé léto. Chodili za ní do vazby a žádali ji o rozhovory. Dozorci je občas nechali, aby ji vyfotografovali. Reportéři jim strčili nějaké peníze a pak už je Grace měla před svou celou i s blesky a reflektory. Jednou ji dokonce vyfotografovali na záchodě. Celý příběh, jak ho nakonec vyprávěla policii, se také objevil v novinách. Bylo tam všechno to, co tak silně toužila udržet v tajnosti. Měla pocit, že tím zradila sama sebe i své rodiče. David ji ale přesvědčil, že v tom spočívá její jediná naděje, jestli se má vyhnout pobytu ve vězení nebo dokonce trestu smrti. Ale ani to nepomohlo. Grace už se smířila s tím, že stráví život ve vězení nebo že snad dokonce dostane trest smrti. I David musel přiznat, že tato možnost existuje, i když se mu to příčilo. Všechno bude záležet na porotě. Stále ještě si byl jistý, že dokáže porotu přesvědčit o tom, že Grace zabila svého otce v sebeobraně, aby ji dál neznásilňoval nebo dokonce nezabil. Byla mladá, krásná a zranitelná, a to, co říkala, znělo pravdivě. David ani Molly nepochybovali o jejím tvrzení ani v nejmenším.

Ale první skutečná rána přišla, když jim nedovolili změnu místa konání soudu. David zdůvodňoval svoji žádost tím, že ve Watsece nemůže být soud vůči Grace nestranný, protože lidé jsou tu příliš zaujatí ve prospěch jejího otce. V novinách ji po několik měsíců vláčeli bahnem a všemožně nafukovali a zkreslovali její příběh. Hned překroutili každou novou podrobnost a sami si vymýšleli nové pomluvy. V září už z toho vycházela jako zvrhlá puberťačka, posedlá sexem, která po celé měsíce úkladně plánovala vraždu svého otce, aby se dostala k jeho penězům. Skutečnost, že po něm téměř žádné peníze nezbyly, nějak unikala všeobecné pozornosti. Také o ní tvrdili, že byla promiskuitní a že svému otci dělala nemravné návrhy a zabila ho v záchvatu žárlivosti. Celý příběh se vykládal tisíci způsoby, ale ani jeden z nich neodpovídal pravdě a všechny Grace poškozovaly. David si nedokázal představit, jak by porota mohla být nestranná. V tomhle městečku určitě ne, a i jinde to bylo nepravděpodobné.

Výběr porotců zabral celý týden. Vzhledem k vážnosti případu a na základě naléhavé Davidovy žádosti soudce souhlasil, aby členové poroty nebyli v žádném styku s veřejností a s novináři. Soudce sám byl mrzoutský starý muž, který ze své stolice všechny okřikoval a častokrát hrával s Graceiným otcem golf. Odmítl se ale případu vzdát, protože podle něj nebyli s Johnem Adamsem blízcí přátelé a domníval se, že dokáže být nestranný. Davidovi dodávalo mysli jen to, že pokud soud nebude spravedlivý nebo rozsudek bude nepříznivý, může se pokusit o zmateční soudní řízení. Také by je mohlo zachránit odvolání. Už to raději plánoval dopředu, protože tento případ mu dělal vážné starosti.

Obžaloba přednesla případ způsobem, který působil velmi přesvědčivě. Podle nich Grace plánovala dlouho předem, že v noci po matčině pohřbu otce zabije, aby zdědila to málo, co rodičům zbylo, než to otec utratí nebo se znova ožení.

Netušila, že když otce zabije, nemůže po něm dědit. Fotografie, které předložila obžaloba jako

důkaz, dokládaly, že její otec byl přitažlivý muž. Žalobce opakovaně tvrdil, že

Grace byla do něj, do svého vlastního otce, zamilovaná. A to natolik, že se ho té noci nejen pokusila svést, a to tak, že na sobě roztrhla noční košili vejpůl a odhalila se před ním, teď, když tu už nebyla její matka, ale dokonce zašla tak daleko, že ho poté, co ho zabila, obvinila ze znásilnění. Existují důkazy, že tu noc skutečně měla pohlavní styk, ale nic nepotvrzuje teorii, že by to bylo s jejím otcem. Měli podezření, že Grace té noci vyklouzla z domu, aby se s někým sešla, a když ji za to otec vyplísnil, pokusila se ho svést. Když ji odmítl, zastřelila ho.

Obžaloba požadovala verdikt úkladné vraždy, což by znamenalo doživotní vězení nebo trest smrti. Grace se dopustila odporného zločinu, řekl žalobce porotě a obecenstvu přítomnému v soudní síni, kde seděla celá armáda reportérů ze všech koutů země, a musí za to zaplatit cenu nejvyšší. Nesmíme mít slitování s dívkou, která úmyslně zabila vlastního otce a pak ještě pošpinila jeho dobrou pověst, když se snažila zachránit před vězením.

Pro Grace bylo mučivé poslouchat, co o ní říkají. Když se v lavici svědků vystřídala dlouhá řada lidí a pěla samou chválu na jejího otce, bylo jí, jako by mluvili o někom jiném.

Většina z nich se o Grace vyjádřila, že je plachá nebo podivínská. Nejhorší ze všech byla svědecká výpověď otcova společníka. Tvrdil, že se ho Grace v den matčina pohřbu opakovaně vyptávala na stav otcových financí a na to, kolik z nich po matčině dlouhé chorobě zůstalo.

„Nechtěl jsem ji poděsit tím, že bych jí řekl, kolik její táta utratil za doktory nebo kolik mi dluží. A tak jsem jí jen odpověděl, že mají spoustu peněz.“ Pak přejel nešťastným pohledem porotu. „Asi jsem jí to neměl říkat. Možná že její otec by byl ještě naživu, kdybych jí to nepověděl,“ dodal a pohlédl na Grace s téměř hmatatelným opovržením. Zírala na něj užasle a jako v šoku.

„Vůbec jsem s ním o ničem takovém nemluvila,“ zašeptala

Davidovi, který s ní seděl v lavici obhajoby. Nemohla uvěřit, že Frank může něco takového tvrdit. Nikdy se ho neptala na otce ani na jeho peníze.

„Věřím ti to,“ řekl David nešťastně. Molly měla pravdu.

Tenhle muž je podlý zločinec a snaží se Grace odklidit z cesty. David už věděl, že John Adams odkázal Frankovi všechen svůj majetek v případě, že by Grace zemřela nebo z nějakého důvodu nemohla majetkem disponovat; šlo o dům, právní praxi a peněžní hotovost. Nebylo toho sice mnoho, ale David měl podezření, že je toho víc, než je Frank ochoten přiznat.

Teď mu mimořádně záleželo na tom, aby si zajistil, že Grace nebude dědit. Jestli bude zproštěna viny, vynoří se možnost, že by případně zdědila část majetku. Frank Wills se chtěl pojistit, že k tomu nedojde. „Věřím ti,“ ujistil David znova

Grace, ale problém byl v tom, že nikdo jiný jí neuvěří. A proč by měli? Zabila přece vlastního otce. A Frank Wills působil jako velice důvěryhodný svědek.

Obžaloba konečně dokončila všechny své úkoly a teď byla řada na Davidovi, aby uvedl své svědky, kteří by vypovídali o jejím charakteru a chování. Grace ale znalo jen velice málo lidí, pár učitelů a několik kamarádů z dětství. Většina svědků vyprávěla, že Grace byla plachá a stažená do sebe, a David vysvětlil, proč tomu tak bylo: skrývala temné tajemství svého domova, fakt, že prožívala svůj život v hrůze. A pak předvedl lékaře, který ji prohlížel v nemocnici Mercy General. Ten barvitě popsal, jak velice byla pohmožděná a jaká měla zranění, když ji prohlížel.

„Můžete říci s jistotou, že slečna Adamsová byla znásilněna?“ zeptal se žalobce při křížovém výslechu.

„S naprostou jistotou se to nikdy tvrdit nedá. Vždy je nutné se opírat do jisté míry o výpověď oběti. Dá se ale s jistotou tvrdit, že zde docházelo k pohlavnímu zneužívání po dlouhé časové období. Nalezl jsem u ní staré jizvy a stopy po trhlinách a dřívějších poškozeních, a samozřejmě rozsáhlá nová poranění.“

„Může k takovému „zneužívání“ docházet i při normálním sexu, který je příliš energický, nebo má poněkud perverzní povahu? Jinými slovy, pokud by slečna Adamsová měla masochistické sklony, nebo byla ráda „trestána“ svými sexuálnimi partnery, kterých mohla mít větší počet, mohlo by to

vést k podobným výsledkům?“ zeptal se žalobce významně, ačkoli to bylo v nápadném rozporu s faktem, že všichni, kdo ji znali, popírali, že by kdy chodila na schůzky s chlapci nebo měla nějakého přítele.

„Ano, myslím, že pokud by měla ráda drsný sex, mohlo by dojít ke stejnému poškození ovšem musel by to být skutečně velice hrubý sex,“ řekl rozvážně lékař a žalobce se významně usmál na členy poroty.

„Myslím, že přesně to někteří lidé mají rádi.“

David stále vznášel námitky a heroicky bojoval, ale odporovat jejich tvrzení, že šlo o předem připravený čin, představovalo velice namáhavý zápas. Pak pozval ke svědecké výpovědi Molly a konečně Grace samotnou. Její vystoupení bylo hluboce dojemné. V kterémkoli jiném městě by pohnula citem všech, kdo by neměli srdce z kamene, ale tady ne. Lidé z Watseky Johna Adamse zbožňovali a nebyli ochotní jí věřit.

O jejím případu se mluvilo všude. V obchodech, v restauracích, byly toho stále plné noviny. I místní televize přinášela denně zprávy o průběhu soudního líčení a fotografie Grace se objevovaly na obrazovce při každé příležitosti. Zdálo se, že to nikdy neskončí.

Porota strávila rozhodováním celé tři dny a David, Grace a Molly seděli a čekali v soudní síni. Když je to znavilo, chodili celé hodiny po chodbách a za nimi tiše kráčel dozorce. Grace už byla tak zvyklá na pouta, že skoro nevnímala, když jí je nasadili, pokud jí je nestáhli schválně příliš pevně. To se obvykle stávalo u policistů, kteří se znali s jejím otcem. A připadalo jí velice podivné, že kdyby ji porota osvobodila, najednou by byla znovu volná. Mohla by svobodně odejít, jako by se nic z toho, co se tu dělo, nikdy nestalo. Ale jak se dny protahovaly a čas plynul, zdálo se velice nepravděpodobné, že by Grace získala svobodu. David se trápil tím, že nebyl schopen překonat překážky, které se mu během tohoto procesu stavěly do cesty. A Molly seděla u Grace a držela ji za ruku. Všichni tři se během posledních dvou měsíců velice sblížili. Grace nikdy neměla žádné jiné přátele a pomalu jim nejen začala důvěřovat, ale také je začala mít opravdu ráda.

Soudce informoval porotce, že mají čtyři možnosti rozsudku. Úkladnou, předem připravovanou vraždu, u které by mohli žádat trest smrti, pokud věří tomu, že Grace plánovala vraždu otce předem a byla si vědoma, že její jednání vyústí v jeho smrt. O úmyslné zabití by šlo v případě, že by chtěla otce zabít, ale neplánovala si to; mylně by se domnívala, že jí otec ubližuje, a věřila by, že má proto právo ho zabít. V tom případě by byla odsouzena na dobu do dvaceti let. Pak následovalo neúmyslné zabití, a to v případě, že by jí ubližoval a ona by se mu chtěla bránit, poškodit ho nebo mu způsobit větší tělesnou újmu, ale ne ho zabít, a její „nedbalost“ by způsobila jeho smrt. Neúmyslné zabití by pro Grace znamenalo vězení od jednoho do deseti let. A konečně tu byla možnost důvodného zabití v sebeobraně, pokud by uvěřili její výpovědi o tom, že ji otec té noci znásilnil a dělal to i předchozí čtyři roky, a proto se bránila jeho útoku, který ji mohl případně ohrozit na životě. David naléhal na porotu, aby spravedlivě posoudili všechny okolnosti a vynesli rozsudek důvodného zabití v sebeobraně, protože jde o nevinnou mladou dívku, která toho musela velice mnoho vytrpět a měla za sebou život plný strádání, jež zakoušela přímo z rukou svých rodičů. Přiměl ji, aby všechno vyprávěla porotě. V tom byla teď její jediná naděje.

Porota konečně jednoho odpoledne koncem září dospěla k rozhodnutí a Grace skoro omdlela, když uslyšela rozsudek.

Předseda poroty vstal a slavnostně oznámil, že dospěli k rozsudku. Grace je vinna úmyslným zabitím. Uvěřili, že jí

John Adams něco udělal, ale nebyli si úplně jistí, co to mohlo být. Neuvěřili, že by ji kdy znásilnil. Uznali, že jí ale možná nějak ublížil, a dvě ženské členky poroty tvrdily, že i jinak hodní muži mívají svá temná tajemství. V myslích porotců bylo přece jen tolik pochybností, že se neuchýlili k vraždě prvního stupně. Hned dalším stupněm ale bylo úmyslné zabití, a to Grace přiřkli. Věřili, jak jim soudce vysvětlil, že Grace se mylně domnívala, a to byl klíčový fakt, že má právo zabít svého otce. Protože měl v městečku tak neposkvrněnou pověst, nebyli schopni přijmout myšlenku, že jí otec

skutečně vážně ubližoval, ale mysleli si, že Grace to tak - byť nesprávně - připadalo. Úmyslné zabití znamenalo vězení do dvaceti let, podle uvážení soudce.

Nakonec, vzhledem k jejímu mládí a k tomu, že Grace sama věřila, že svůj čin spáchala v rozčilení a z důvodů sebeobrany, ji soudce odsoudil ke dvěma letům vězení a dvěma letům podmínky. Za daných okolností to bylo něco jako dar a velice jí tím pomohl, ale Grace se to zdálo jako strašně dlouhá doba, když naslouchala soudcovým slovům a nutila se vnímat, co znamenají. Svým způsobem si pořád myslela, že smrt by pro ni byla snazší. Soudce také souhlasil s tím, že se záznam o jejím provinění uzavře a nebude volně dostupný, vzhledem k jejímu věku a s ohledem na to, aby mohla začít nový život, až vyjde z vězení.

Grace se ale bála, co s ní teď bude. Co s ní udělají ve vězení? Ve vazbě utrpěla občas nějakou ránu nebo škrábanec, když od ní ostatní ženy něco násilím vymáhaly nebo jí braly časopisy nebo zubní pastu. Takové drobné potřeby jí nosila

Molly a Frank Wills na ně neochotně na Davidovu žádost poskytl několik set dolarů z otcových peněz.

Ve vazbě ale ženy přicházely a zase odcházely v průběhu několika dní a Grace se necítila skutečně ohrožená. Byla tam nejdéle ze všech a její obvinění bylo nejvážnější. Ve vězení ale bude plno žen, které se skutečně dopustily vraždy. Očima bez slz smutně vzhlédla k soudci. Její život byl už dávno nenávratně pokažený a ona si toho byla vědoma. Už od samého začátku neměla žádnou šanci. Pro Grace všechno skončilo už dávno. Molly, která stála vedle ní, si všimla jejího pohledu a stiskla jí ruku. Grace tentokrát odešla ze soudní síně v poutech na rukou i na nohou. Už nebyla jen obviněná, teď byla odsouzená vražedkyně.

Toho večera za ní Molly přišla do vězení, než ji ráno převezou do nápravného ústavu ve Dwightu. Nemohla jí toho moc povědět na útěchu, ale přála si, aby Grace neztrácela naději. Jednoho dne bude moci začít nový život. Jen to musí do té doby nějak vydržet. David se na ni přišel podívat také a byl z rozsudku úplně bez sebe. Dával si vinu za to, že selhal, ale

Grace mu nic nevyčítala. V jejím životě už to prostě tak chodilo. Slíbil jí, že se odvolá, a spojil se už s Frankem Willsem a vyjednal velice nezvyklé uspořádání. Po velkém nátlaku z Davidovy strany Wills slíbil, že jí přenechá padesát tisíc dolarů z otcových peněz výměnou za její slib, že se nikdy nevrátí do Watseky, nijak nebude zasahovat do jeho záležitostí ani nebude požadovat žádné další dědictví po otci. Plánoval si už, že se během příštích týdnů přestěhuje do jejich domu, a řekl Davidovi, že si nepřeje, aby se o tom Grace dozvěděla.

Podle jeho názoru jí po tom nic není. Nechtěl, aby mu Grace dělala nějaké potíže, a plánoval si, že si ponechá veškerý majetek jejich rodiny a všechno, co v domě bylo. Už vyhodil většinu věcí, které patřily Grace, a nabízel jí jen těch padesát tisíc výměnou za to, že zůstane navždy mimo město a mimo jeho život. Nepřál si s ní mít později žádné spory. David v jejím zastoupení souhlasil, protože věděl, že jednoho dne, až se

Grace dostane ven z vězení, bude ty peníze potřebovat. Byl to teď celý její majetek.

Ten večer, když Molly navštívila Grace, se zoufale snažila ji povzbudit. „Nesmíš se vzdávat, Grace. Prostě nesmíš. Už jsi toho hodně přečkala a zatím ses držela statečně. Teď musíš ujít zbytek cesty. Dva roky není žádná věčnost. Až vyjdeš ven, bude ti dvacet. Budeš mít dost času na to, abys začala úplně nový život a tohle všechno nechala za sebou.“ David jí říkal totéž. Grace si přála, aby tak mohla prostě jen čekat a ve vězení byla v bezpečí. Všichni ale věděli, že to nebude tak snadné. Bude muset být silná. Teď už nemá na výběr. Byla ale silná už velice dlouho a někdy si přála, aby to všechno raději nebyla přežila. Být po smrti je určitě snazší než procházet vším, co ji potkalo, a nakonec jít ještě do vězení. Toho večera to také řekla Molly: přála by si, aby byla raději místo svého otce zastřelila sebe. Všechno by bylo o tolik jednodušší.

„Co mi to sakra říkáš?“ kárala ji mladá psychiatrička rozhněvaně. Rozrušeně přecházela po místnosti a oči jí svítily. „To by ses teď chtěla vzdát? No dobrá, tak tě odsoudili na dva roky. Ale to přece není na celý život. Mohlo by to být mnohem horší. Konec je na dohled. Víš přesně, jak

dlouho to bude trvat a kdy to skončí. To jsi se svým otcem nevěděla.“

„Ale jaké to tam bude?“ zeptala se Grace a v očích měla hrůzu. Po tvářích se jí ve dvou potůčcích začaly řinout slzy.

Molly by dala cokoli za to, aby její situaci mohla změnit, ale teď pro ni nemohla nic víc udělat. Mohla jí jedině nabídnout lásku, podporu a přátelství. Oba s Davidem začali mít Grace velice rádi. Někdy spolu mluvili o bezpráví, jaké na ní bylo spácháno, po celé hodiny. A teď ji čeká ještě další trápení.

Grace bude muset být opravdu velice silná. Molly toho večera držela plačící Grace v náručí a v duchu se modlila, aby někde nalezla dost síly na přežití všeho, co ji čeká. Už pouhá představa pobytu ve vězení působila, že se o ni Molly chvěla strachem.

„Budeš mě navštěvovat?“ zeptala se Grace tichoučce Molly, která seděla vedle ní a paží ji objímala kolem ramenou.

V poslední době Molly o Grace neustále mluvila. I Richard už byl unavený tím, jak pořád slyšel jen o Grace, a ostatní

Mollyini přátelé a spolupracovníci také. Stejně jako David byla tou dívkou přímo posedlá a pravděpodobně jen David chápal, co Molly cítí. Oba si neustále dělali velké starosti s bezprávím, kterým Grace tak dlouho trpěla, s jejím strádáním a teď i s nebezpečím, které jí bude ve věznici hrozit dnem i nocí. Oba vůči ní cítili stejnou odpovědnost, jako by byli jejími rodiči.

Když Molly od Grace odcházela, také plakala a slíbila, že příští víkend zajede do Dwightu. David si už plánoval, že si vezme den volna, aby mohl Grace navštívit, probrat s ní odvolání a přesvědčit se, že se jí daří V novém prostředí co nejlépe. Ta věznice neměla moc dobrou pověst a stejně jako Molly by David udělal cokoli, aby mohl ještě všechno změnit. Veškeré jejich úsilí ale na to nestačilo, i když dělali, co bylo v jejich silách. Na Grace jim skutečně záleželo a udělali pro ni opravdu všechno, využili všech dostupných možností, ale přesto ji nedokázali zachránit a dosáhnout jejího propuštění. Situace u soudu se pro ni od samého počátku nevyvíjela příznivě a David za to nemohl. „Díky za všechno,“ řekla tiše Grace Davidovi příštího rána, když se s ní v sedm hodin přišel rozloučit. „Udělal jsi všechno, co bylo v tvých silách. Děkuju ti,“ zašeptala a políbila ho na tvář. Objal ji. Přál jí, aby to všechno přečkala a aby ji ta dvě léta ve vězení co nejméně poznamenala. Věděl, že když se pro to sama rozhodne, dokáže to. Měla velké zásoby vnitřní síly. Díky tomu byla schopná zůstat při smyslech během let, která strávila s rodiči a která pro ni byla neustále noční můrou.

„Kéž bychom byli pořídili lépe,“ řekl David smutně. Ale aspoň to nebyla vražda prvního stupně. Kdyby Grace dostala trest smrti, nedokázal by se s tím vyrovnat. Když se na ni podíval, uvědomil si něco, co ho ještě nikdy předtím nenapadlo: kdyby byla o něco starší, zamiloval by se do ní. V hlubinách duše této dívky bylo skryto něco krásného a silného, co ho k ní přitahovalo jako magnet. Uvědomoval si ale, čím prošla a jak je mladá, a tak nedovolil svým pocitům, aby se projevily. Přiměl se myslet na ni jen jako na svoji mladší sestru.

„Nedělej si s tím starosti, Davide. Bude to v pořádku, vydržím to,“ řekla mu s klidným úsměvem, protože mu chtěla zvednout náladu. Byla si vědoma toho, že určitá část její bytosti už dávno odumřela a to, co zbylo, bude muset prostě pokračovat v existenci, dokud nějaká vyšší moc nerozhodne, že její život skončil. Umírání by pro ni bylo velice snadné, protože neměla téměř co ztratit, měla toho tak málo, pro co by žila. Až na to, že v hloubi duše cítila, že Davidovi i Molly dluží, aby to všechno přečkala. Udělali toho pro ni velice mnoho a byli to první lidé v celém jejím životě, kteří byli opravdu na její straně. Nemohla je teď nechat na holičkách.

Nemohla ještě odejít ze života, byť jen kvůli nim.

Když ji odváděli, jemně pohladila Davida po paži a on se na ni na okamžik zahleděl. Napadlo ho, že Grace má v sobě jakousi svatost. Přijala svůj osud, smířila se s ním.

A chovala se důstojněji, než by odpovídalo jejímu věku.

Když odcházela s pouty na rukou, vypadala zvláštním způsobem krásně. Ještě jednou se ohlédla, aby mu zamávala, a on se na ni díval a viděl ji rozmazaně přes slzy, které se mu začaly kutálet po

tvářích.

Kapitola 4.

V osm hodin Grace naložili do autobusu, který mířil do

Dwightu. Měla nasazená pouta na rukou i na nohou a byla připoutaná k sedadlu řetězy. Bylo zvykem převážet všechny vězně takto a s Grace zacházeli stejně jako s ostatními.

Přišla na to, že když je svázaná řetězy a pouty, dozorci se s ní vůbec nebaví. Jako by pro ně nebyla živým člověkem, ale spíš nějakou věcí. Nikdo se s ní nerozloučil, nepopřál jí, aby se měla dobře. Molly ji navštívila předchozího večera a David brzy ráno. Stráže teď mlčky pozorovaly její odchod. Nedělala jim žádné potíže, ale byla pro ně jen jednou z mnoha odsouzených. Na její obličej brzy zapomenou, rozplyne se jim v zástupu zločinců, kteří jim každodenně procházejí rukama. Z hlediska dozorčích bylo na jejím případu zvláštní jen to, že se o ní hodně psalo v novinách. Jinak se od ostatních příliš nelišila. Zabila svého otce, ale za to byla odsouzena už spousta lidí před ní. A ani jí to neprošlo. Byli toho názoru, že by mohla mluvit o štěstí, protože ji odsoudili jen za zabiti a ne za vraždu. Ale Grace ve skutečnosti v životě moc štěstí neměla.

Cesta autobusem z Watseky do Dwightu trvala hodinu a půl. Jak sebou autobus házel, řetězy chřestily a pouta se

Grace bolestivě zarývala do zápěstí a kotníků. Byla to nepříjemná cesta a její cíl jí naháněl strach. Po většinu jízdy seděla o samotě. Pak, kus cesty před Dwightem, přibrali v jiném místním vězení další čtyři ženy a jednu z nich připoutali řetězem k sedadlu vedle Grace. Byla to dívka působící dost drsným dojmem, asi o pět let starší než Grace. Se zájmem si ji prohlédla.

„Už jsi někdy byla ve Dwightu?“ Grace zavrtěla hlavou.

Neměla žádnou chuť začínat hovor. Dospěla k názoru, že čím víc si toho nechá pro sebe, tím líp na tom bude, až se dostane do vězení. „Za co tě odsoudili?“ zeptala se dívka přímo a prohlížela si pozorně Grace. Okamžitě poznala, že Grace je úplně nezkušená. Hned jí bylo jasné, že Grace nikdy předtím ve vězení nebyla a že pobyt ve vězení pravděpodobně nepře čká ve zdraví. „Tak co, holka, jak jsi stará?“

„Devatenáct,“ zalhala Grace. Přidala si rok v naději, že neznámou přesvědčí o své dospělosti. Devatenáct se jí zdálo být opravdu hodně.

„Hrála sis s velkejma holkama, co? A cos provedla?

Ukradlas bonbóny?“

Grace jen pokrčila rameny a chvíli mlčely. Nebylo ale nač se dívat nebo co dělat. Okna autobusu byla zakrytá, takže neviděly ven a nikdo zvenčí nemohl nahlédnout dovnitř.

Na Grace to působilo tísnivě.

„Doslechla ses o velkým drogovým zátahu v Kankakee?“ zeptala se dívka Grace po chvíli a pořád si ji prohlížela. Na

Grace ale nebylo nic záhadného. Byla skoro tím, čím se zdála být: mladou dívkou, která sem nepatřila. Druhá dívka ale nevěděla, kolik toho Grace musela protrpět, než se sem dostala. Když se na ni Grace podívala, nedalo se z jejího obličeje vůbec nic vyčíst. Jako by její duše zůstala s Davidem a s Molly. Teď do ní nikdo nemohl nahlédnout. Přála si, aby to tak bylo pořád; s trochou štěstí ji snad všichni nechají na pokoji i později ve vězení.

Během pobytu ve vazbě slyšela strašné historky o tom, co se ve věznicích děje, o znásilňování a vraždách bodnými zbraněmi, ale teď se přinutila na to nemyslet. Když přežila ty poslední čtyři roky, nějak dokáže překonat i ty další dva. Nepatrná část z toho, co jí Molly a David říkali, v ní přece jen navzdory všemu prožitému strádání uvízla a byla teď zdrojem její naděje. Byla rozhodnutá to dokázat, i kdyby jen kvůli nim dvěma. Její situace teď byla jiná, protože existovali lidé, kterým na Grace záleželo. Poprvé v životě měla přátele. Ti dva byli její spojenci.

„Ne, o tom drogovém zátahu nic nevím,“ odpověděla

Grace tiše a druhá dívka otráveně pokrčila rameny. Měla odbarvené blond vlasy, které vypadaly, jako by je někdo na ramenou odřízl pilou a jako by v životě neviděly hřeben. Pohled měla studený a tvrdý, a když se Grace podívala na její paže, všimla si, že má silné svaly.

„Loudili na mě, abych pro ně fízlovala a práskla všechny velký esa, ale uznej, já přece žádná práskačka nejsem. Z určitejch věcí nikdy neslevím, chápeš. Kromě toho nechci, aby si ve Dwightu na mě došlápli a natrhli mi prdel. Víš, jak to myslím? Došlo ti to?“ Její přízvuk prozrazoval, že pochází z New

Yorku. Grace čekala, že se ve vězení setká přesně s takovým typem žen. Vypadala naštvaně a drsně a působila dojmem, že se o sebe dovede postarat. Zřejmě měla chuť si povídat a začala vykládat Grace o svém posledním pobytu ve vězení, o tom, jak tam stavěly tělocvičnu a pracovaly v prádelně. Řekla jí, že během té doby tam došlo ke dvěma útěkům, ale během prvního dne stejně všechny ženy, které uprchly, pochytali. „To nestojí za to, protože ti pokaždý, když to zkusíš, napářej dalších pět let. Jakej jsi dostala flastr? Já to mám teďka na deseťák, a tak bych mohla bejt venku za pěťák.“ Pět let deset to se

Grace zdálo jako celý život. „A co ty?“

„Dva roky,“ řekla Grace, ale neprozradila nic víc. Zdálo se jí to jako hodně dlouhá doba, i když to určitě bylo lepší než deset let, nebo kolik mohla dostat, kdyby byl soudce přísnější.

„To je prd, holka, to uteče, ani se nenaděješ. Takže,“ usmála se zeširoka a Grace si všimla, že jí po stranách úst chybí zuby, „ty jsi ještě panna, co?“ Grace na ni při té otázce nervózně pohlédla. „Chci říct, že tě zavřeli poprvé, co?“

Myšlenka, že Grace je opravdu takový zelený nováček, starší dívku pobavila. Sama už šla do Dwightu potřetí, a to jí bylo třiadvacet. Hodně toho už v životě stihla.

„Ano,“ řekla Grace mírně.

„Tak co ti přišili? Loupež, ukradlas auto nebo jsi překupovala drogy? To je můj případ. Brala jsem kokain už od devíti.

A s překupnictvím jsem začala v New Yorku, když mi bylo jedenáct. Nějakej čas jsem strávila v pasťáku, tam to bylo úplně podělaný. Byla jsem tam čtyřikrát. Pak jsem se přesunula sem.“ Strávila celý život v ústavech a věznicích. „Dwight není tak hroznej.“ Mluvila o vězení jako o hotelu, do kterého se vrací. „Jsou tam nějaký dobrý holky, pak pár gangů, všechny ty blbosti jako Árijský sestry. Na ty si dej bacha, a taky na naštvaný černošky, který je nesnášej. Drž se od nich stranou a nebudeš mít problémy.“

„A co ty?“ Grace si ji prohlížela obezřetně, ale se zájmem.

Někoho takového by si před pouhými třemi měsíci nedovedla představit ani ve snu. „Co budeš dělat ty, až tam dorazíme?“

Pět let ve vězení je přece celá věčnost. Člověk tam musí něco dělat. Grace chtěla pokračovat ve studiu. Už slyšela, že se tam člověk může zapsat do některých kursů, kromě toho, že se tam pracuje ve výrobě kosmetiky, košťat a poznávacích značek, což se jí nezdálo dost užitečné. Pokud by Grace dostala tu šanci, měla v úmyslu zapsat se do korespondenčních kursů prvního stupně místní vysoké školy.

„Nevím, co budu dělat,“ řekla dívka. „Prostě se budu jen tak protloukat. Co bych taky asi dělala. Mám tam kámošku, která tam sedí už od června. Držely jsme dost spolu, než mě vylili.“

„To máš dobré.“ Bylo by hezké mít tam kamarádku.

„Jasně, no že je to správný?“ zasmála se dívka a pak se konečně představila jménem jako Angela Fontinová. Představování bylo ve vězení vzácné. „No, určitě ti čas utíká líp, když máš ve svý cele milou malou prdýlku, která na tebe čeká, až se vrátíš z práce v prádelně.“ Přesně takové historky Grace slýchala a děsila se toho. Teď jen přikývla a nepokračovala v rozhovoru dál, ale Angelu podle všeho pobavila její plachost. Moc ráda si dobírala takovéhle vykulené nováčky. Během všech těch let prošla už tolika nápravnými ústavy, že co se týče sexuálního života, zvykla si na naprostou všestrannost. Někdy se jí dokonce zdálo, že to takhle má i radši.

„Zdá se ti to dost drsnej nářez, co, děťátko?“ usmála se na ni Angela a ukázala jí své mezery mezi zuby v celé kráse.

„Ale člověk si zvykne na všechno. Jen počkej a na konci těch dvou let možná dojdeš k názoru, že holky máš vlastně radši.“

Grace nevěděla, co by jí odpověděla. Nechtěla ji ani povzbuzovat, ani urazit. Angela se pak hlasitě zasmála a snažila se třít si zápěstí v místech, kde na ně nejvíc tlačila pouta. „Božínku, ty jsi možná opravdová panna, co, holka? Jestli jo, tak se ti klíďo může stát, že ani nikdy nebudeš na mužský a zůstaneš rovnou lesba. Vůbec to není tak špatný,“ usmála se a Grace se sevřel žaludek. Připomnělo jí to všechna odpoledne, kdy se vracela domů a věděla, co ji tam čeká. Byla by dala cokoli za to, aby se nemusela domů vracet vůbec, jenže jí bylo jasné, že se musí starat o matku. Vždycky přesně věděla, co se doma bude dít. Bylo to stejně nevyhnutelné jako západ slunce. Nemohla tomu nijak uniknout. A teď se cítila úplně stejně. Znásilní ji tam snad? Nebo ji budou jen zneužívat, jako ji zneužíval otec? A jak by se jim mohla bránit?

Jestli jich na ni bude deset nebo dvanáct, nebo třeba jen dvě, jakou šanci by proti nim mohla mít? Při té myšlence se jí skoro zastavilo srdce. Vzpomněla si, že slíbila Molly a Davidovi, že bude silná a všechno to přežije. Bude dělat, co bude v jejích silách, ale co když to bude příliš nesnesitelné co když zoufale upírala pohled do podlahy. Odbočili z dálnice a vjeli do bran Nápravného střediska ve Dwightu. Ostatní vězenkyně v autobuse spustily povyk, dupaly a tropily si žerty, ale Grace jen tiše seděla, dívala se přímo před sebe a snažila se nemyslet na to, co jí Angela právě řekla. „No tak, holka. Jsme doma,“ usmála se na ni Angela.

„Nevím, kam tě strčej, ale časem se na tebe přijdu podívat.

Představím tě některým děvčatům. Budou tě mít moc rády.“

Mrkla na Grace a ta cítila, jak jí naskakuje husí kůže.

O dvě minuty později je všechny vyprovodili z autobusu.

Grace dokázala jít jen s obtížemi, protože měla nohy celé ztuhlé od dlouhého sezení a natřásání autobusu.

Když vystoupily, uviděla před sebou ponurou budovu věznice, strážní věž a donekonečna se táhnoucí plot z ostnatého drátu. Za ním stál dav žen, jejichž tváře nerozeznávala, oblečených v něčem, co vypadalo jako modrá bavlněná pyžama.

Grace věděla, že je to vězeňský úbor, ale neměla čas si vězeňkyně prohlédnout podrobněji, protože hned vešly dovnitř.

Vedli je dlouhou chodbou a pak nekonečným počtem bran a těžkých dveří. Řetězy jim přitom řinčely, s obtížemi se belhaly s pouty na nohou a zápěstí je pálila od odřenin způsobených pouty. „Tak jsme zase zpátky v ráji,“ prohlásila jedna z žen kousavě, když na ně něco zavrčely tři mohutné černošské bachařky a bez pozdravu je postrčily k další bráně. „Díky za přivítání, jsem opravdu ráda, že jsem se sem vrátila, a je mi potěšením vás zase vidět,“ pokračovala a pár žen se zasmálo. „Když se sem dostaneš, vypadá to vždycky stejně,“ řekla tiše jedna černoška Grace, „prvních pár dní s tebou zacházejí jak s onucí, ale pak tě většinu času nechaj na pokoji. Jenom chtějí, aby si člověk uvědomil, kdo je tu pánem.“

„Pokud jde o mě,“ prohlásila statná černošská dívka, „jak mi zkřížej jen vlásek, tak hnedka volám Společnost pro obranu barevnejch lidí, policajty a prezidenta. Znám svoje práva.

Kašlu na to, jestli jsem odsouzená nebo ne, nikdo na mě ani nešáhne.“ Měřila přes metr osmdesát a vážila možná skoro metrák, a tak si Grace nedovedla představit, že by si k ní někdo moc dovoloval, ale stejně se usmála odhodlanému výrazu, s jakým to dívka říkala.

„Nevšímej si jí, holka,“ poznamenala jiná mladá černoška.

Grace překvapilo, že mnoho odsouzených se chová tak přátelsky. Přesto tu ale vládlo ovzduší všudypřítomných výhrůžek.

Bachařky byly ozbrojené a na stěnách visely nápisy, varující před nebezpečím, pokutami nebo tresty za útěky, útok na stráže nebo za nedodržování vězeňského řádu. A vězeňkyně, které sem s ní

přišly, působily hodně drsným dojmem, zvlášť když na sobě ještě měly své běžné oblečení. Grace měla na sobě čisté džíny a bledě modrý svetr, který jí Molly koupila jako dárek. Doufala, že jí dovolí si ho tu nechat.

„Tak, holky.“ Ozvala se pronikavá píšťalka a podél přední stěny místnosti se seřadilo šest uniformovaných strážkyň, ozbrojených pistolemi. Připomínaly trenérky ženského zápasnického družstva. „Svlíkněte se. Všechno nechte na hromádce na zemi u svých nohou. Úplně jak vás pánbu stvořil, prosím.“ Znovu se ozvala píšťalka, aby se přestaly mezi sebou bavit, a žena s píšťalkou se představila jako četařka Freemanová. Polovina bachařek byly černošky, ostatní bílé, poměr vězeňkyň byl zhruba podobný.

Grace si pečlivě svlékla svetr a složila si ho u nohou. Jedna z policistek jim sundala pouta a teď je obcházela a sbírala ocelové opasky, ke kterým byly připoutané řetězy, a pouta z nohou, aby si mohly svléknout džíny. Grace se ulevilo, když se konečně zbavila pout na nohou. Vyklouzla i z bot. Překvapilo ji, že pak se píšťalka ozvala znova a dostaly pokyn, aby si vyndaly všechno z vlasů, gumičky i sponky.

Musely si rozpustit vlasy, a tak si Grace stáhla ze svého dlouhého ohonu gumičku a její tmavě měděné vlasy se jí rozpustily po ramenoujako hedvábný závoj.

„To jsou hezké vlasy,“ ozvala se žena za ní, ale Grace se po ní neotočila. Byla nesvá z vědomí, že ji ta žena může pozorovat, když si sundávala zbylé oblečení. Za chvíli měly všechny šaty v malých hromádkách u nohou i se šperky, brýlemi a bižuterií z vlasů. Byly teď úplně svlečené a šest bachařek mezi nimi procházelo a prohlíželo je. Vyzývaly nové vězeňkyně, aby se postavily s nohama od sebe, aby vzpažily nebo aby otevřely ústa. Grace pročísly rukama vlasy, aby zjistily, zda v nich něco neukryla, a drsně ji za ně tahaly a otáčely jí hlavu ze strany na stranu. Strčily jí do pusy dřívko a otáčely s ním, až se zakuckala, a řekli jí, aby zakašlala a poskakovala, aby zjistily, jestli z ní něco nevypadne. A pak se musely seřadit a po jedné vylézaly na gynekologický stůl. S pomocí sterilních nástrojů a velké baterky se tady ověřilo, zda něco neskrývají v pochvách. Grace stála ve frontě a nemohla věřit, že musí podstoupit takovou prohlídku. Nemohla se s nimi ale přít a diskutovat o tom, co mají nebo nemají dělat. Jedna vyděšená dívka se pokoušela to odmítnout a bachařky jí řekly, že jestli nebude spolupracovat, svážou ji, jim je to jedno, a pak ji hodí na třicet dní do díry, kde bude potmě úplně nahá.

„Vítej v pohádkový zemi,“ řekla jedna z Graceiných nových známých. „Je to tu příjemný, co?“ „Nech toho držkování, Valentinova, taky se na tebe dostane.“

„Sklapni, Hartmanová.“ Ty dvě byly staré přítelkyně.

„Nono. Chceš se koukat, až budu na řadě?“

Grace prudce bušilo srdce, když vylezla na stůl, ale byla to jen lékařská prohlídka, o nic horší než to, čím už prošla. Jen ji ponižovalo, že u toho bylo obecenstvo. Půltucet ostatních žen si ji prohlížel se zřejmým zájmem.

„Hezká holčička hele, ty malá bažantko, pojď sem k mamince budeme si hrát na doktora můžu se taky mrknout?“

Dělala, že jejich poznámky neslyší, když se šla s ostatními seřadit na druhý konec místnosti, kde potom stály a čekaly na další pokyny.

Pak je dozorkyně odvedly do sprch a celé je postříkaly skoro vroucí vodou z hadice. Všechna místa na tělech, kde měly chloupky, jim natřely insekticidem, na vlasy jim nastříkaly šampon proti vším a pak je znova opláchly hadicí. Když to skončilo, čpěly z nich chemikálie a Grace měla pocit, jako by ji vyvařili v dezinfekci.

Jejich věci zůstaly uložené v igelitových sáčcích, opatřených jmény. Všechno, co tu bylo zakázané, musely na vlastní náklady poslat zpátky nebo to na místě zahodit, což byl případ Graceiných džínů, ale potěšilo ji, že jí dovolili nechat si svetr. Pak dostaly vězeňské úbory, sadu hrubých přikrývek a povlečení, na kterém byly tu a tam zaprané skvrny od krve nebo od moči, a také kousky papíru s čísly svých cel. Pak je bachařky odvedly na krátkou instruktáž o vězeňském řádu a bylo jim řečeno,

že každá z nich bude příštího rána přidělena na nějakou práci. Podle druhu práce si vydělají měsíčně dva až čtyři dolary; pokud některá odmítne pracovat, bude okamžitě vsazena na týden do díry. Kdyby nepřišly do práce podruhé, budou potrestány celým měsícem pobytu v díře. A jestli budou trvale odmítat se podřídit, pobudou si šest měsíců na samotce, kde nebudou mít co dělat a s kým si promluvit.

„Tak si to, holky, samy neztěžujte,“ řekla jim bachařka, která prováděla instruktáž. „Hrajte podle našich pravidel.

Jinak to v Dwightu nejde.“

„Kecy,“ zašeptal někdo vpravo od Grace, ale nedalo se poznat, kdo to byl.

Svým způsobem to nevypadalo nijak obtížně. Stačilo podřídit se jejich pravidlům, chodit do práce, do jídelny, vyhýbat se problémům, vracet se včas do cely, a budete to mít snadné a dostanete se ven přesně, jak vám bylo určeno. Když se s někým porvete, připojíte se k některému gangu, ohrozíte stráže nebo vůbec nějak porušíte zdejší pravidla, budete tady věčně. Pokuste se o útěk a bude z vás „jen mastnej flek“, aspoň tak se bachařka vyjádřila. Zdálo se to naprosto jasné, ale mělo to háček: nestačilo zavděčit se dozorcům, taky jste museli nějak vycházet s ostatními vězeňkyněmi. A ty vypadaly stejně drsně jako bachařky, nebo ještě hůř, a měly na člověka úplně jiné požadavky. „A jak je to se školou?“ zeptala se jedna dívka vzadu a zástup žen zahučel vlnou posměšků. „Kolik ti je?“ zeptala se jí vězeňkyně, která stála vedle ní.

„Patnáct.“ Byla to další neplnoletá dívka, jako Grace, která byla odsouzená jako dospělá, ale takové případy tu byly vzácné. Věznice ve Dwightu byla určena téměř výlučně pro dospělé. A také pro zločiny náležející dospělým. Stejně jako

Grace byla i druhá dívka obviněna z vraždy, ale soud ji nakonec odsoudil jen za zabití, a tak se zachránila před trestem smrti. Zabila svého bratra poté, co ji znásilnil. Teď ale chtěla chodit do školy a uniknout z tohoto ghetta ven.

„Tady se toho naučíš ažaž,“ řekla jí žena stojící vedle ní.

„Na co potřebuješ školu?“

„O to můžete žádat, až tu strávíte devadesát dní,“ řekla bachařka a pak pokračovala ve vysvětlování toho, co se jim stane, jestli se někdy dopustí toho omylu a zapojí se do nějaké vzpoury nebo výtržnosti. Jen při pouhé představě něčeho takového Grace stydla krev v žilách, protože bachařka jim vysvětlila, že při poslední vzpouře tady bylo zabito čtyřicet dva vězeňkyň. Co když se najednou ocitne uprostřed boje?

Co když ji použijí jako rukojmí? Co když ji některá vězeňkyně nebo bachařka zabije, i když se nebude do ničeho plést?

Jak jen to tady dokáže přežít?

Když ji konečně dovedli do její cely, točila se jí ze všeho hlava. Nové vězeňkyně šly za sebou v řadě pod dozorem tuctu bachařek a ostatní vězeňkyně, které tu stály seřazené, na ně houkaly, posměšně volaly, kňučely a smály se jim. „Hele, koukej na ty malý bažanty zelený mňam mňam!“ Posílaly jim polibky, vřískaly, po dívce, která šla před Grace, dokonce někdo hodil tampon a Grace se z toho všeho zvedl žaludek.

Něco takového by si nikdy dřív nedokázala představit ani ve snu. Bylo to, jako by se uskutečnily její nejhorší noční můry.

Cesta do pekel, z níž si Grace nedokázala představit žádný návrat. Stále cítila ze svého obličeje i z vlasů pach insekticidu, a když se zastavily u cely, do které byla přidělena, cítila, že začíná mít potíže s dechem, protože jí začíná astmatický záchvat.

„Adamsová Grace. B—214.“ Bachařka odemkla dveře a pokynula jí, aby vstoupila dovnitř. Grace ji poslechla a vzápětí uslyšela třesknutí přibouchnutých dveří a otočení klíče v zámku. Stála v prostoru, který měl necelý metr krát metr.

Vedle sebe viděla palandu a stěny polepené obrázky nahých žen. Byly tu výstřižky z časopisů jako Playboy, Hustler a z dalších, o kterých si Grace nedovedla představit, že by je četly ženy, ale tady to

tak bylo. Nebo je aspoň četla její spolubydlící. Spodní postel byla úhledně ustlaná, a tak se Grace s třesoucíma se rukama pustila do stlaní horního kavalce.

Kartáček na zuby si položila na malou poličku i s papírovým pohárkem, který jí dali. Řekli jí, že si musí kupovat vlastní cigarety a zubní pastu. Ona ale stejně nekouřila, kvůli astmatu by ani nemohla.

Když měla postel povlečenou, vylezla na ni a usadila se tam. Jen tu tiše seděla, upřeně se dívala na dveře a vyčkávala, co se bude dít dál a jak hrozné asi bude setkání se spolubydlící. Z fotografií na stěnách bylo zřejmé, co má ta neznámá žena ráda, a Grace se připravovala na nejhorší.

Překvapilo ji, když o dvě hodiny později vpustili do cely zatrpkle působící čtyřicátnici. Podívala se na Grace a neřekla ani slovo. Jen se na chvíli zarazila a prohlížela si ji. Nedalo se popřít, že Grace vypadá hezky, ale neznámá žena nepůsobila dojmem, že by se o ni začala zajímat. Uplynula celá půlhodina, než jí odpověděla na pozdrav a prozradila jí, že se jmenuje Sally.

„Nechci tady žádný blbosti,“ oznámila Grace úsečně,

„žádný srandičky, návštěvy z gangů, žádný porno a žádný drogy. Už tu jsem sedům let. Mám tu kámošky a držím se zpátky. Dělej to taky tak a budeme vycházet dobře, ale když mě nasereš, vykopnu tě odsud do bloku D. Je ti to jasný?“

„Ano,“ přikývla Grace zadýchaně. Od rána se jí dýchalo stále hůř a hůř a před večeří už skoro nemohla dýchat vůbec.

Její sípáni zesilovalo a inhalační přístroj jí sebrali hned po příchodu.

„Když budete potřebovat pomoc, zavolejte dozorce,“ bylo jim řečeno, ale ona to nechtěla dělat, dokud to nebude opravdu nutně potřebovat. Raději by umřela, než by na sebe čímkoli

upozorňovala. Když se ale ozvala píšťalka, oznamující dobu jídla, a Grace slezla z palandy, Sally si všimla jejích potíží.

„No páni vypadá to, že mi sem strčili ňáký mimino.

Koukni, já děti prostě nesnáším. Nikdy jsem žádný neměla.

A ani nechtěla. A ani teď nechci. Tady se o sebe budeš muset starat sama.“ Grace se podívala dolů na Sally, která se převlékala do čisté košile, a uviděla, že má záda, hruď a paže pokryté tetováním. Grace se ale svým způsobem ulevilo, že má aspoň takovou spolubydlící. Byla naprosto ochotná starat se jen o své věci a s ničím ji neobtěžovat.

„Je mi dobře opravdu,“ vyrazila ze sebe sípavě, ale to už opravdu téměř nemohla dýchat. Sally ji pozorovala, jak bojuje o každý doušek vzduchu. Zoufale potřebovala inhalátor a neměla ho tady. „To určitě. Sedni si. Já to zařídím tentokrát.“ Dopnula si košili. Vypadala hodně otráveně a pořád pozorovala Grace, která byla smrtelně bledá, když bachařka odemkla dveře cely, aby mohly jít na večeři. Sally na ni mávla a ukázala na Grace, stojící v rohu. „Tahle nová holka má problém,“ řekla jí bez zájmu, „vypadá to jako astma nebo tak něco, mám ji odvést na ošetřovnu?“

„Jasně, když chceš, Sally. Myslíš, že to simuluje?“ Ale když se na ni znova podívaly, Grace už byla spíš šedivá než jen bledá a bylo jasné, že má opravdové potíže. Dokonce i rty jí už trochu zmodraly. „To je od tebe hezký, že děláš ošetřovatelku, Sally,“ škádlila ji bachařka. O Sally bylo známo, že to je jedna z nejdrsnějších žen ve věznici. Od nikoho si nenechala nic líbit a ocitla se tady pro dvojnásobnou vraždu. Tam venku zabila ze žárlivosti svoji přítelkyni a ženu, se kterou ji dotyčná podvedla. „Lidi z toho aspoň poznaj, jaký je se mnou pořízení,“ vysvětlovala vždycky ženám, s nimiž měla něco společného. Po tři poslední roky ale měla stálou milenku v bloku C. Všichni místní věděli, že jejich vztah je tak silný a stálý, jako by prakticky byly manželský pár, a nikdo si nikdy netroufal Sally dráždit.

„Tak pojď,“ houkla na Grace přes rameno a pak ji s otráveným výrazem postrčila z cely. „Vezmu tě na ošetřovnu, ale s takovejma blbostma už na mě nechoď. Když budeš mít nějakej problém, tak si ho sama vyřešíš. Nebudu ti utírat prdelku, děťátko, jenom proto, že tě mám ve svý cele.“ „Promiňte,“ řekla Grace a měla slzy na krajíčku. Nebyl to moc dobrý začátek a ta žena se na ni určitě zlobí. Aspoň tak to Grace připadalo. Nevěděla, že Sally s ní má soucit. Dokonce i jí bylo jasné,

že Grace sem nepatří.

O pět minut později zanechala Sally Grace u ošetřovatelky.

Grace pořád těžce lapala po dechu. Ošetřovatelka jí dala kyslík a nakonec se obměkčila a dovolila jí, aby si vzala inhalátor a už si ho u sebe nechala. Nestálo to za potíže, které by s ní mohli mít, kdyby jí přístroj nedali. Tentokrát ale musela dostat ještě další léky, protože záchvat už zašel během poslední půlhodiny příliš daleko. Grace věděla, že bez léčby by se mohla i udusit. V této chvíli si ale nebyla tak moc jistá, jestli by to pro ni nebylo vysvobození.

Na večeři přišla o půl hodiny později, ještě celá otřesená a bledá. Většina poživatelného jídla už byla pryč, zůstal tu jen tuk, chrupavky a kosti, prostě zbytky, které už nikdo nechtěl.

Grace stejně necítila hlad, astmatický záchvat způsobil, že jí bylo nevolno, a po lécích byla vždycky celá rozechvělá.

A stejně byla příliš rozrušená, než aby měla chuť k jídlu.

Chtěla poděkovat Sally, že ji vzala na ošetřovnu, ale netroufla si na ni promluvit, protože ji uviděla ve skupině drsných, potetovaných žen jejího věku; Sally jí nijak nedala najevo, že ji poznává. „Tak co si dáš? Filet mignon nebo pečenou kachnu?“ usmála se na ni hezká mladá černoška, která stála za pultem.

„Ale vzadu mi zůstalo pár kousků pizzy. Chtěla bys?“

„Jo, děkuju,“ usmála se vyčerpaná Grace. „Moc děkuju.“

Mladá černoška jí přinesla pizzu a pozorovala Grace, jak jde ke stolu.

Sedla si na volné místo ke stolu, kde seděly tři další dívky. Žádná z nich ji nepozdravila ani jí nevěnovala nejmenší pozornost. Na druhé straně místnosti zahlédla Angelu, kterou znala z autobusu, se skupinou dalších žen, jak se spolu živě baví. Zdálo se jí ale, že jejich skupina s ní nechce mít nic společného. Grace byla vděčná za to, že ji všichni nechávají na pokoji, a snědla svůj kus pizzy. Stále měla potíže s dýcháním.

„No ne, to ale dnes máte u stolu hezkej mladej přírůstek, holky,“ ozvalo se jí za zády, když upíjela kávu. Grace se při těch slovech ani nepohnula, ale cítila, jak do ní zezadu někdo strčil. Snažila se předstírat, že neví, co se děje, a dívala se přímo před sebe, ale všimla si, že ostatní mladé ženy u jejího stolu znervózněly. „To tady nikdo neumí mluvit? No páni, to jste tady samý nevychovaný sprostý krávy.“

„Promiň,“ zahuhlala jedna z nich a rychle od stolu utekla.

Grace ucítila, jak se jí k týlu tiskne nějaké teplé tělo. Teď už se nemohla vyhnout střetu. Přikrčila se nad stolem a pootočila se. Dívala se na nezvykle vysokou blondýnu s nápadnou sexy postavou. Vypadala jako hollywoodská verze zkažené dívky. Byla celá zmalovaná a na sobě měla těsné mužské tričko, skrz které bylo vidět. Přesně jako jedna z těch dívek, jejichž obrázky měla Sally vyvěšené v cele. Působila skoro jako karikatura sexy vězeňkyně.

„To je ale hezká holčička,“ prohlásila blondýna a prohlížela si Grace. „Cítíš se osamělá, miláčku?“ Její hlas zněl jako smyslné předení a otírala se přitom o Grace pánví. Grace si všimla, že její tričko je vlhké, a proto jsou jí tak dobře vidět ňadra včetně bradavek. Bylo to, jako by na sobě vůbec nic neměla. „Co kdybys mě někdy přišla navštívit? Jmenuju se

Brenda. Všichni tady vědí, kde bydlím,“ zazubila se.

„Díky.“ Grace byla pořád ještě zadýchaná kvůli astmatickému záchvatu. Vysoká blondýna se na ni znovu usmála.

„Jak se jmenuješ? Marilyn Monroe?“ Dělala si legraci z Graceina udýchaně znějícího hlasu. „Promiň astma“

„Ale chudinko a bereš na to něco?“ Znělo to starostlivě a Grace na ni nechtěla být hrubá nebo ji rozzlobit. Blondýna působila drsně a sebejistě, mohlo jí být tak kolem třiceti.

„Jo mám inhalátor.“ Vytáhla ho z kapsy a ukázala jí ho.

„Dej si na něj bacha,“ a pak se zasmála a štípla Grace do špičky ňadra. Potom se odloudala za svými kamarádkami.

Grace se roztřásla a upírala pohled do šálku s kávou. Říkala si, že je tu opravdová džungle. „Na tu si dej bacha,“ zašeptala jedna z dívek u jejího stolu a pak odešla. Brenda patřila k nebezpečným obyvatelkám zdejší věznice.

Grace se pak vrátila rovnou do své cely. Ten večer se promítal film, ale ona o něj neměla zájem. Nepřála si nic jiného než vrátit se do cely a zůstat tam až do rána. Lehla si na svůj kavalec a ulehčeně si oddychla. Musela ještě dvakrát použít svůj inhalační přístroj, než se uvolnila a začala mít pocit, že už zase může dýchat. V deset hodin, když se Sally vrátila z promítání, byla ještě vzhůru. Sally jí neřekla ani slovo, ale Grace se k ní obrátila na kavalci a poděkovala jí za to, že ji vzala do ošetřovny, když měla záchvat.

„Vrátila mi můj inhalační přístroj.“

„Nikomu ho neukazuj,“ varovala ji Sally. „Tady můžou takový věci zneužít proti tobě. Nech si ho jen pro sebe a používej ho, když budeš o samotě.“ To nebylo vždycky možné, ale Grace měla pocit, že je to dobrá rada, a tak přikývla. Později, když zhasly a Sally se uložila na dolní postel, promluvila ve tmě ke Grace znovu. „Viděla jsem, jak s tebou u jídla mluví Brenda Evansová. Dej si na ni bacha. Je nebezpečná.

Budeš se dost rychle muset naučit, jak to tu chodí. A měj oči všude, i vzadu. Tady není žádný hřiště pro batolata.“

„Díky,“ zašeptala Grace do tmy. Pak dlouho jen ležela a po tvářích jí na matraci tiše stékaly slzy. Dlouho se ani nepohnula, zdálo se jí to jako celé hodiny, a naslouchala zvukům zvenku, úryvkům hovoru, úderům, výkřikům a občasnému zaječení. Do toho všeho se mísilo Sallyino spokojené chrápání.

Kapitola 5.

Po dvou týdnech se už Grace ve Dwightu vyznala a měla zaměstnání ve skladu, které spočívalo ve vydávání ručníků a hřebenů a odpočítávání zubních kartáčků pro nově příchozí.

Tu práci jí zařídila Sally, ačkoli navenek stále dělala, že je jí Grace úplně lhostejná a že nemá žádný zájem jí pomáhat.

Ve skutečnosti na ni ale zpovzdálí dávala pozor.

Molly sem jednou přijela Grace navštívit a všechno, co tady viděla a slyšela, ji skličovalo. Grace jí ale tvrdila, že jí nic nechybí. Překvapilo ji, že ji tady nikdo vážněji neobtěžoval.

Ostatní vězeňkyně si z ní tropily žerty, jaká je bažantka, a Brenda se u ní jednou nebo dvakrát zastavila při jídle a prohodila s ní pár slov, ale dál to nezašlo. Dokonce už ani znova neštípla Grace do ňadra. Grace měla proto zatím pocit, že má velké štěstí. Byla v bezpečí a měla slušnou práci. Její spolubydlící byla zamlklá a uzavřená, ale v podstatě docela hodná.

Nikdo ji neohrožoval ani jí nenabízel, aby se připojila k nějakému gangu. Grace se tu cítila, jak se tu říkalo, „v pohodě“.

Kdyby to šlo takhle dál, ty dva roky by dokázala přečkat.

Když za ní přijel na návštěvu David, byla v docela dobré náladě a to ho povzbudilo. Pořád si totiž dával vinu za to, že se Grace ocitla ve vězení, do kterého se tak očividně nehodí.

Teď ho uklidnilo, že ji tu aspoň nepotkaly žádné nesnáze a že

Grace sama tvrdí, že se necítí ohrožená. Aspoň to bylo tedy dobré. Celou dobu, která jim byla vyhrazena, spolu mluvili o její budoucnosti.

Už se rozhodla, že až ji pustí ze zdejšího vězení, odejde do

Chicaga. Po celé dva roky podmínky musí zůstat ve stejném státě, ale pobyt v Chicagu jí bude dokonale vyhovovat. Padesát tisíc dolarů po otci, které jí přenechal Frank WilIsJí postačí jako peněžní rezerva. Až ji propustí, chtěla si najít zaměstnání, ale nejprve měla v úmyslu naučit se psát na stroji a absolvovat vysokoškolské kursy, se kterými chtěla co nejdřív začít.

David jí vykládal o odvolání, které podává, a to ji také povzbudilo, i když se těžko dalo odhadnout,

zda bude úspěšné.

„Nedělej si s tím starosti. Mně je tu dobře,“ řekla mu smířeně. Pozoroval ji, jak odchází z návštěvní místnosti, a žasl nad klidnou důstojností, jaká se projevovala v jejím držení těla a chůzi. Šla zpříma a byla štíhlejší než kdy předtím. Vypadala krásně, úpravně a čistě, a když se na ni člověk díval, mohl jen těžko věřit, že je to vězeňkyně. Byla jako studentka prvního ročníku vysoké školy nebo jako nejoblíbenější dívka nějakého maturitního ročníku. Připadala mu jako něčí velice hezoučká mladší sestřička. Když se na ni člověk podíval, nikdy by neodhadl, co prožila, ledaže jste si všimli jejích očí. V těch měla vepsánu bolest, která vyprávěla o něčem docela jiném. David o ní věděl všechno a cítil k ní něco velmi silného, směs bolestného stesku, lítosti a touhy. Nebylo pro něj snadné na ni zapomenout.

Smutně jí zamával na rozloučenou a odjel. Grace stála u okna a pozorovala, jak jeho auto mizí v dálce. Pro ni to bylo ještě těžší než pro něj. Měla pocit, jako by ji tu nechal opuštěnou uprostřed džungle.

„Kdo je to?“ ozvalo se za ní, a když se Grace otočila, uviděla Brendu. „To je tvůj kluk?“

„Ne,“ řekla Grace s tichou důstojností, „můj obhájce.“

Brenda se nahlas zasmála. „S tím se neunavuj. Všichni jsou to čuráci. Vykládají ti, co všechno budou dělat, že se postavěj div ne na uši, aby ti zachránili kůži, ale všechno je jim fuk, akorát že tě chtěj vopíchat a pak tě vyšplouchnou.

Nikdy jsem neviděla žádnýho, kterej by stál za zlámanou grešli. A vůbec,“ znovu se zasmála, „nikdy jsem neviděla žádnýho mužskýho, kterej by za něco stál. A co ty?“ Podívala se významně na Grace. Měla na sobě zase jedno ze svých vlhkých triček a Grace si všimla, že má na jedné ruce tetování, velkou rudou růži a pod ní hada, a pod očima měla vytetované malé slzičky. „Máš nějakýho kluka?“ Grace věděla, že je to nebezpečná otázka. Ať na ni odpoví cokoli, vždycky to může být ošemetné. A tak jen neurčitě pokrčila rameny.

Už se začínala učit. Vydala se pomalu na cestu zpátky. „Pospícháš někam?“

„To ne, ale chtěla jsem psát dopisy.“

„To je teda soda,“ zasmála se Brenda. „Máš to tu jak na skautským táboře. Máš doma maminku a tatínka, kterým chceš psát? A ještě jsi mi neodpověděla, jak je to s tím klukem.“

„Mám jen kamarády.“ Chtěla napsat Molly o Davidově návštěvě.

„Přijď se podívat a zapoj se trochu. Někdy tady bejvá fakt sranda. Jestli se ovšem chceš bavit. Nebo to může taky bejt fakt votrava. To záleží jen na tobě, děťátko.“

„Nic mi nechybí,“ odpověděla Grace a hledala způsob, jak se od Brendy dostat pryč, aniž by ji naštvala. Brendají to ale nijak neusnadnila.

„Ta tvoje parťačka v cele je pěkná ludra, a ta její stará taky.

Už jsi ji viděla?“ Grace zavrtěla hlavou. Sally o svém soukromí mlčela. Nikdy nic Grace neprozradila ani ji nevyhledávala, když byly mimo celu. Hleděla si jen svého. „Taková velká černá čubka. Jsou fakticky votravný. A co ty? Máš ráda mejdany? Trochu andělskýho prachu, anebo radši trošku trávy?“ Brendě přitom zajiskřily oči a Grace se snažila tvářit se neurčitě a zavrtěla hlavou. „Ani ne. Mám opravdu silné astma.“ A žádný zájem o drogy. To ale nemohla Brendě říci. Rozhodně se jí nechtěla nějak dotknout. Už z řečí ostatních vězeňkyň pochopila, že Brendu považují za nebezpečnou. Byla členkou jednoho z gangů a kolovaly pověsti, že nejen fetuje, ale taky prodává drogy, takže se kvůli tomu časem dostane do obrovského průšvihu.

„Co s tím má astma společnýho? V Chicagu jsem měla spolubydlící, co měla jen jednu plíci, a taky se pěkně vodvazovala.“

„Já nevím,“ řekla Grace neurčitě, „nejsem na to zvyklá.“

„Řekla bych, že je spousta věcí, který jsi ještě nikdy nezkusila, holčičko.“ Brenda se znova zasmála a Grace jí přátelsky zamávala na rozloučenou a pospíchala zpátky do své cely. Zase nemohla popadnout dech. Nahmatala v kapse inhalátor, aby se ujistila, že ho má po ruce. Někdy jí stačilo jen vědomí, že tam je, aby se jí začalo dýchat lépe.

Večer dávali znova filmy a Sally se na ně šla podívat. Její zálibou kromě obrázků dívek zřejmě byly filmy. Čím víc v nich bylo násilí, tím líp. Grace byla ráda, že může čas po večeři strávit v cele o samotě. Místnost byla malá a působila klaustrofobně, ale Grace někdy cítila takovou úlevu, že tady může být o samotě, že jí to tu připadalo docela útulné.

Po večeři byly cely pravidelně ponechány odemčené, pokud někdo výslovně nepožádal o zamčení. Vězeňkyně měly tento čas vyhrazen na návštěvy, mohly si spolu popovídat nebo hrát hry. Hodně hrály karty, některé z nich také šachy nebo scrabble. Bylo ustálenou zvyklostí, že od šesti do devíti zůstávaly cely otevřené a vězeňkyně mohly chodit na různá místa, kam měly povolený přístup. Grace ležela na své posteli a psala Molly, když uslyšela, jak se otevírají dveře, ale nenamáhala se podívat se tam.

Myslela si, že je to Sally, která se vrací z promítání filmů.

Příchozí také nepromluvila. Sally ale obvykle nemluvila, a tak v Grace ticho nevyvolalo žádné podezření, dokud neucítila, že vedle ní někdo stojí, a nevzhlédla přímo do Brendina obličeje. Ta si odhalila jedno ňadro a opírala se o její kavalec.

Hned za ní stála další žena.

„Ahoj, batole,“ vrněla lichotivě. Když se Grace posadila, přejela jí rukou jakoby mimochodem po bradavce. Druhá dívka nebyla tak vysoká, ale vypadala daleko drsněji než

Brenda. „Tohle je Jane. Chtěla tě navštívit a seznámit se s tebou.“ Jane ale mlčela. Jen se upřeně dívala na Grace a Brenda vztáhla ruku a tentokrát pohladila Grace po ňadru. Grace se pokusila před ní uhnout, ale Brenda ji chytila za paži a pevně ji držela. Grace to na záblesk okamžiku připomnělo jejího otce. Pocítila známé svírání v hrudi. „Chceš jít ven a hrát si?“ Nebylo to pozvání, ale rozkaz, a Brenda vypadala jako Amazonka, jak tady stála v celé své blonďaté nádheře.

„Ani ne, jsem jsem unavená.“ Grace nevěděla, co by měla Brendě říci, a nebyla dost stará, zkušená, drsná ani protřelá, aby dokázala Brendu zastrašit.

„Co kdyby sis šla na chvíli odpočinout ke mně? Do večerky máme ještě hodinu.“

„Ne, radši ne,“ řekla Grace nervózně a cítila, jak jí svírání v hrudi sílí. „Radši bych tam nechodila.“ „Jak je zdvořilá.“ Brenda se hlasitě zasmála a silně stiskla

Grace ňadro. Pak ji štípla do bradavky. „Chceš něco vědět, zlatoušku? Já ti seru na to, co chceš ty. Prostě s náma jdeš a hotovo.“

„Já ale já nechci prosím,“ nechtěla kňourat, ale vlastní hlas jí v uších zněl jako kňučení. Podívala se na Brendu a najednou uslyšela skřípavý zvuk. Jane k nim přistoupila blíž. Grace hned uviděla, že v dlani skrývá zavírací břitvu.

S výhružným výrazem jí Grace blýskla před očima.

„No není to hezký?“ usmála se Brenda. „Jane ti může vyřezat pěkný pozvání na náš mejdan. Ona totiž dělá spousty takových věcí. Umí vyřezávat fakt krásně.“ Tentokrát se zasmály obě a Brenda vytáhla Grace košili a olízla jí bradavku.

„Hezký, ne? Víš, moc nerada bych, aby se Jane vzrušila a začala s tím nožíkem dělat svoje přímo tady víš, ono někdy udělá chybičku a může přitom ledacos zašpinit. Tak co? Co kdybys slezla z postele a šla s náma? Fakticky se ti to bude líbit.“ Tak přesně tohohle se Grace bála. Už je to tady. Gang ji znásilní, budou ji kdovíjak týrat, možná jí poznamenají obličej nožem. Nic, co kdy v životě zažila, ji na takovou situaci nepřipravilo, dokonce ani zážitky s otcem ne.

Seskočila z palandy a lapala po dechu. Ještě svírala v ruce pero a dopisní papír. Pak se zvolna otočila, jako by chtěla psací náčiní jen odložit, a přitom nechala na Sallyině posteli papír s jediným načmáraným slůvkem. Brenda. Možná že pomoc přijde příliš pozdě. A možná že jí Sally nepomůže, nebo ani nebude chtít. Nic víc ale nemohla udělat. Vyšla z cely mezi Brendou a Jane. Byla přibližně stejně vysoká jako ony, ale mezi dvěma statnými mladými ženami vypadala jako dítě a v mnoha ohledech také dítětem byla. O lidech, jako byly tyhle dvě, nevěděla nic.

Překvapilo ji, že ji neodvedly do jejich cely, ale místo toho prošly kolem tělocvičny a pak ven, jako by se chtěly trochu provětrat. Dozorkyně je pozorovaly, ale na třech dívkách, které šly ven před

večerkou, neviděly nic nepatřičného. Dělala to spousta vězeňkyň, které se chtěly trochu nadýchat vzduchu, zakouřit si nebo si jen trochu odpočinout před spánkem.

A Brenda se strážemi, kolem kterých procházely, dokonce žertovala. Jane vedla Grace. Nůž měla skrytý v dlani, ale držela ho přitisknutý Grace na krk, jak ji zdánlivě ležérně objímala kolem ramen. Působily dojmem, jako by byly přítelkyně, a nikdo si nevšiml, jak je Grace vyděšená.

Když byly venku, Brenda zamířila k malé kůlně, které si

Grace nikdy předtím nevšimla. Stráže ve věži je nechaly na pokoji. Nehrozilo tu žádné nebezpečí, byla to prostě stará kůlna bez oken, která sloužila k úschově nářadí. Brenda měla od kůlny klíč, odemkla a všechny tři zmizely uvnitř. Tam už čekaly čtyři další ženy, opíraly se o stroje, které tu byly uschované, kouřily a držely jedinou baterku. Bylo to dokonalé místo pro cokoli, co by s ní chtěly dělat. Klidně ji tu mohly i zabít.

„Vítáme tě v naší klubovničce,“ prohlásila Brenda a zasmála se. „Opravdu moc ráda sem přišla si s náma hrát,“ oznámila ostatním. „Viď, Gracie no, jsi hezká holka moc hezká holka,“ vrněla smyslně a pomalu začala rozepínat

Grace košili. Grace se marně pokoušela jí v tom zabránit.

Členky gangu se v takových případech snažily nezanechat žádné stopy násilí, pokud to bylo možné, ani potrhané oblečení, ovšem s výjimkou situací, kdy jim nic jiného nezbývalo.

Jestli je k tomu Grace přinutí, mohou jí opravdu hodně ublížit. Ale jestli bude chytrá, raději nikomu neprozradí, kdo jí co prováděl.

Grace cítila, jak jí Jane tiskne nůž ke kůži. Když Brenda stahovala Grace podprsenku, Jane měla ještě pořád zapnutou košili. „Hezký čerstvý masíčko, co, holky?“ Všechny se zasmály a jedna z těch, které tu čekaly, je pobídla, aby si sakra už pospíšily. Do večerky už nezbývá ani hodina. Nemají na to přece propána celou noc.

„Bože, jak já nesnáším, když musím při jídle spěchat,“ řekla Brenda a všechny přítomné se zasmály. Pak Grace uviděla, jak k ní dvě z nich přistupují s provazem a hadrem.

Svážou ji a ucpou jí ústa roubíkem. „No tak, děťátko. Začneme s divadýlkem,“ řekla jí jedna ze starších žen. Chytila

Grace za jednu paži, její kamarádka za druhou, a pak povalily

Grace na záda tak prudce, že jí vyrazily dech. Postupovaly jako sehraný tým. Dvě z žen jí přivázaly ruce k těžkým strojům, strhly jí kalhoty a spodní prádlo a odhodily je stranou, zatímco dvě další jí svázaly nohy a zbylé dvě si na ně sedly.

Jane se povedlo sednout si Grace na jednu nohu a přitom jí stále tisknout nůž na břicho. Grace věděla, že nemá smysl se s nimi rvát nebo křičet. Zabily by ji. Nemohla ale dýchat a vrhla toužebný pohled po inhalačním přístroji, který zůstal v kapse odhozené košile. Brenda si na přístroj vzpomněla také. Vyndala ho a provokativně ho přidržela Grace před očima, ale Grace měla svázané ruce a Brenda inhalátor hodila na zem vedle ní a Jane ho rozdrtila na střípky jednou ze svých těžkých bot.

„Promiň, děťátko,“ posmívala se jí Brenda. „Tak co? Už ti došly pravidla tyhle hry?“ Odhodila si blond vlasy dozadu přes rameno a vstala, aby si sundala kalhoty. „Nejdřív my sjedeme tebe a potom ty nás pěkně jedna po druhý povíme ti jak a kdy a kde, a jak to máme nejradši. A pak,“ zavrčela, kousla Grace silně do bradavky a začala ji třít v klíně, „budeš patřit nám. Jasný? Budeš s náma chodit ven, když ti řekneme, tak často, jak budeme chtít, s tou, kterou my vybereme, a budeš dělat přesně to, co ti nařídíme.

Jasný? A jestli budeš kňourat, ty jedna malá čubko, tak ti vyřízneme jazyk a uříznem ti kozy. Došlo ti to? Víš, něco jako ta ablace prsu.“ Všechny se jejímu vtipu zasmály, až na Grace, která se celá třásla a v hrudi jí hvízdalo, jak tu ležela na studené podlaze a děsila se vyhlídky na to, co s ní budou provádět.

„Proč? Proč mi to děláte? Přece to nemusíte prosím,“ žadonila a ony se tím bavily. Byla tak nová, neposkvrněná, tak mladá, a všechny věděly, že jestli ji nedostanou ony, postará se o ni někdo

jiný. Tak to ve vězení chodí: kdo dřív přijde, ten dřív mele.

„Budeš náš mazlíček, viď. Gracie?“ řekla Brenda a pomalu se sklonila ke Graceinu rozkroku. Pak si před ní klekla.

Grace už byla úplně nahá a Brenda ji začala pomalu olizovat. Tohle zbožňovala: být první, mít něco, co ještě nikdo neměl, vzrušit je, vyděsit je, zneužít je, ukázat jim, jak jsou bezmocné, přinutit je, aby udělaly všechno, co si přeje. Na chvilku se zastavila a vytáhla z kapsy malou tubičku. Otevřela ji a rychle vdechla bílý prášek, pak si ho trochu rozetřela po čelistech a jedním prstem ho trochu nanesla na Grace a divoce ho slízala. „To je hezké,“ sténala Brenda. Tohle zbožňovala, vnikala do Grace prsty, zatímco ji ostatní pobízely, aby si pospíšila. Pak do ní strčila celou ruku a Grace sebou škubla bolestí-Ostatní si ale stěžovaly. Chtěly se taky dostat na řadu. Nemají přece celou noc. Namítaly, že tohle nejsou žádné Brendiny líbánky. „Možná že jsou, ty pičo,“ odsekla Brenda jedné z přihlížejících, které na ni vrčely,

„možná že si ji nechám pro sebe, jestli za něco stojí.“ Ale

Grace sebou škubala a snažila se co nejvíc odtáhnout od

Brendy a od vytrvalých pohybů její pěsti, ačkoli byla svázaná a daleko uniknout nedokázala-Chtělo se jí ječet, ale netroufala si, protože se bála nože, který držela Jane. Neucpaly jí ale pusu roubíkem. Potřebovaly její ústa, aby jim později mohla sama působit rozkoš.

Grace zavřela oči a snažila se představovat si, že tady vůbec není, že se tohle všechno neděje, a pak náhle uslyšela nějaký hluk a ránu, jako by někdo prásknul dveřmi. Slyšela, jak Brenda prudce vdechla překvapením, vytáhla z ní ruku a uskočila stranou, a když Grace oči zase otevřela, uviděla ve dveřích vysokou a půvabnou černošku. Nevěděla, jestli ta mladá žena patří k ostatním nebo ne, ale přítomné ženy nevypadaly moc potěšeně, že ji vidí.

„No tak, vy vypatlaný nány, hned ji odvažte.“ Černoška byla hodně vysoká a velice klidná, a svým způsobem vypadala docela hezky. Ve světle baterky se zdálo, že má ohromné oči, a bělma jí zářila. „Máte pět vteřin na to, abyste odsud zmizely, nebo Sally půjde za Starým. Jestli se odsud nevrátím do tří minut, vyrazí tam. A řekla bych, že vy, miláčkové, si pak posedíte v díře až do Ježíška.“ „Kecáš, Luano. Pohni odsud tou svou černou prdelí, než tě odděláme,“ odpověděla jí Jane a zablýskla na ni břitvou.

Brenda působila rozzuřeně, ale zároveň jako by trochu znervózněla. Byla teď pod vlivem kokainu a chtěla pokračovat v tom, co dělala s Grace, bez tohohle hloupého vyrušování.

„Co kdybyste si to vy dvě píči šly vyřídit někam jinam?“ zasténala a na chvíli nechala Grace být. „Zbývají vám dvě minuty,“ prohlásila Luana mrazivě.

„Řekla jsem, abyste ji odvázaly.“ Jak tu Luana stála a pozorovala je ve světle baterky, působila hrozivě. Měla svaly skoro jako muž a dlouhé šlachovité nohy olympijské běžkyně. Byla tady ve vězení šampionkou v karate a v boxu, a tak si s ní nikdo nechtěl nic začínat. Jane sice vždycky přísahala, že se Luany nebojí, a často říkala, že by jí ráda poznamenala obličej břitvou, ale všechny ostatní věděly, že to jsou jen takové řeči a skutek utek. Luana měla vlivné známosti.

Nastala dlouhá chvíle váhání a pak jedna z přihlížejících žen odvázala Grace ruce a další žena jí začala odvazovat nohy. Brenda zakňourala neukojenou vášní.

„Ty čubko. Chceš ji pro sebe, co?“ vyjela na Luanu.

„Já už mám, co potřebuju. A odkdy šukáš s miminama?“

Luana ale věděla stejně dobře jako ostatní, jak je Grace krásná. Když tady ležela s roztaženými údy, přítomné ženy skoro začaly slintat, jak se na ni těšily.

„Je dost stará,“ vyštěkla Brenda zklamaně. „A co jsi ty, ňákej Zorro Mstitel? Jdi se vycpat, Luano.“ „Až po tobě.“

Grace už byla na nohou a snažila se obléci si šaty. Chvějícíma se rukama se pokoušela zapnout si košili. Netroufala si ani se na své mučitelky podívat, protože se bála, že ji zabijí.

„Konec mejdanu, holky,“ oznámila jim Luana s úsměvem.

„Jakmile se jí příště dotknete, zabiju vás.“

„Co to má do prdele znamenat?“ řekla Brenda otráveně.

„Že patří mně. Slyšely jste dobře?“

„Tobě?“ Brenda se teď tvářila omráčeně. Tohle jí nikdo nepověděl. To by mohlo znamenat, že všechno je trošku jinak.

„A co Sally?“ zeptala se podezíravě.

„Nejsme povinný ti nic vysvětlovat,“ řekla Luana chladně a přistrčila Grace ke dveřím. Grace pískalo v hrudi a chvěla se a Luana do ní strčila tak silně, že skoro upadla. Téhle ženě je opravdu lepší se nestavět do cesty. To ostatně žádné z nich.

Grace mezi ně skutečně vůbec nepatřila a teď si uvědomovala, jak bláhová byla, když se domnívala, že by tady mohla být v bezpečí. Všechny ty fámy a historky o vězení byly pravdivé. Ony jen vyčkávaly, až budou mít vhodnou příležitost.

„Páni, tak vy jste teď švédská trojka, co?“ vyjekla Brenda.

„Slyšelas dobře, co jsem říkala. Teď je moje. Drž se od ní dál. Nebo na to dojedeš. Jasný?“ Nikdo jí neodpověděl, ale všechny to moc dobře chápaly. Luana tu byla příliš důležitou osobou, než aby jim stálo za to ji něčím dráždit. Stačilo, aby řekla slovíčko, a strhne se bitka a s jejich gangem bude konec. Dva z jejích bratrů patřili k nejmocnějším příslušníkům hnutí Černých muslimů v tomto státě a dva další vyvolali největší vězeňské vzpoury v historii Attiky a Saň Quentinu.

Když je Luana takto varovala, aby se držely od Grace dál, rychle otevřela dveře a vystrčila Grace ven. Chytila ji za paži a zavrčela, ať jde s ní. V chůzi s ní naoko hovořila, jako by se nic nedělo. O pět minut později byly v tělocvičně. Grace byla smrtelně bledá a v hrudi jí hvízdalo, ale teď už neměla svůj inhalátor. Sally tam na ně čekala a vypadala, že má o ně obavy. Když uviděla Grace, zatvářila se opravdu naštvaně.

„Co jsi sakra dělala s Brendou?“ zeptala se jí rozzlobeně.

„Přišla do naší cely. Myslela jsem, že jste to vy, ani jsem se na ni nepodívala, dokud nebyla úplně u mě a Jane za ní mi ukazovala nůž.“

„Musíš se toho ještě spoustu naučit.“ Ve skutečnosti na ni udělalo velký dojem, že Grace byla natolik šikovná, že dokázala na její posteli zanechat lístek s jediným načmáraným slůvkem, Brenda. „Není ti nic?“ Byla zvědavá, jak daleko to zašlo, a podívala se na Luanu, aby dostala odpověď. „Nic jí není. Je pitomá, ale nic se jí nestalo. Nedostaly se moc daleko. Brenda se sjela a nestačila jí provést nic zlýho.“ Za ta léta viděly hodně žen znásilněných a zničených na celý život baseballovými pálkami a násadami od košťat.

Luana byla ale ještě otrávená tím, že tohle dítě do toho málem zatáhlo Sally. Luana se se Sally musela přít o to, že do kůlny půjde sama a že Sally to případně řekne strážným.

Luana se dovedla o sebe postarat. Byly spolu už řadu let a nikdo si netroufnul na žádnou z nich, kvůli Luaniným bratrům, kteří ji chodili navštěvovat, pokud mohli. Dva z nich žili v Illinois, jeden v New Yorku a další v Kalifornii.

Všichni čtyři byli v podmínce, ale všeobecně se o nich vědělo, co jsou zač a co dokážou udělat, když se naštvou.

Dokonce ani Brenda a její kamarádky si netroufaly se jim plést do cesty, a tím pádem ani Luaně a Sally. A ty teď vzaly Grace pod svoji ochranu.

„Cos jim řekla?“ zeptala se Sally Luany konverzačním tónem cestou zpátky k cele, kterou obývala s Grace.

„Že teď patří nám,“ odpověděla Luana klidně a znechuceným pohledem si změřila Grace. Říkala Sally, že na ni má dát pozor. To dítě je tak zelené, že je schopné způsobit skutečné průšvihy. A když se vrátily do cely a Grace se rozplakala, Luana viděla, že jí musí vyložit všechno polopatě. Věděla také, že o nový inhalátor si Grace troufne požádat až zítra, a teď jí stále v hrudi ošklivě hvízdalo. „Kašlu ti na to, jak je ti blbě nebo jak moc jsi podělaná strachy,“ řekla jí Luana s hrozivým výrazem. „Jestli ještě jednou budeš s něčím otravovat Sally, tak tě zabiju. Nebudeš jí tady nechávat žádný vzkazy a vykecávat se jí, kdo tě odsaď vytáhnul. Nechoď na ni s žádným kňouráním kvůli tvým

lékům, nebo kdo tě štíp do prdele ve frontě na žrádlo. Když budeš mít nějaký potíže, tak přijdeš za mnou a hotovo. Netuším, za co tady sedíš, a ani to nechci vědět. Ale jednu věc ti povím: nepálí ti to zrovna nejlíp, a jestli rychle nezačneš používat mozek, tak tady chcípneš a hotovka. Tak se hezky rychle seber a začni myslet hlavou, chápeš? A mezitím poslechneš ve všem Sally. Když ti řekne, abys olízala podlahu nebo vyčistila latrínu svým kartáčkem na zuby, tak to uděláš, holčičko. Jasný?“ „Ano, ano a díky.“ Věděla, že s nimi je v bezpečí. Sally jí to už dokázala. A když je teď nezradí, budou ji chránit.

Skutečně od ní nic nechtěly, sex ani peníze, měly s ní prostě soucit a obě si uvědomovaly, že sem Grace nepatří.

Od toho dne se ale všechno změnilo. Všechny vězeňkyně se držely od Grace dál a jednaly s ní s respektem. Žádná z nich ji už neobtěžovala, nehvízdala na ni ani se jí neposmívala. Chovaly se, jako by vůbec neexistovala. Připadalo jí, jako by ji od okolí oddělovalo nějaké mocné kouzlo, takže si mohla hledět svého uprostřed džungle obydlené lvy, hady a aligátory. A jejími jedinými

přítelkyněmi tady byly Sally a Luana.

Během svého pobytu ve vězení se Grace utíkala k víře v Boha. S astmatem měla teď méně potíží než řadu let předtím. Začala s korespondenčními kursy prvního ročníku místní vysoké školy. Její první stupeň by mohla během dvou let ukončit a až odsud vyjde, mohla by pokračovat ve večerním studiu, aby získala bakalářský titul. Také chodila do kursu pro sekretářky, aby pak snáze nalezla práci, až se vrátí do

Chicaga.

Dokonce i David postřehl, jaké změny se s ní během času dějí. Když Grace navštívil, všiml si, že vyzařuje klidnou sebedůvěru a pokoj mysli. Zprávu, že s odvoláním neuspěli a že si bude muset odsedět celé dva roky, přijala se stoickým klidem. Stalo se to přesně rok poté, co byla odsouzená, a David se nemohl přenést přes to, že znova prohráli, ale Grace to přijala velice klidně. Když se Grace svěřil se svými špatnými pocity z toho, že znova selhal, musela ho nakonec sama utěšovat. Připomněla mu, že to není jeho chyba. Dělal, co bylo v jeho silách. Teď už stačí, když Grace přečká druhý rok ve vězení. Nebylo to snadné, ale teď jí stejně nezbývalo nic jiného než myslet na budoucnost a upínat se na ni. Když David poslouchal, co mu říkala, nesmírně ho to dojímalo, ale také ho to bolelo. Uvědomoval si, že ji teď navštěvuje řidčeji, protože při každé návštěvě si musel připomínat, že ji před pobytem ve vězení nedokázal uchránit. Pořád byl touto dívkou zvláštním způsobem posedlý. Byla tak krásná, mladá a čistá, a během jejího krátkého života ji potkalo tolik smůly. A on na tom nedokázal nic změnit, přestože její případ tolik prožíval.

Cítil se proto bezmocný, rozhněvaný a neschopný. Někdy přemýšlel o tom, zda by všechno vypadalo jinak, kdyby s odvoláním uspěl. Možná že pak by jí dokázal říci, jak ji miluje.

Ale za dané situace jí to nikdy neprozradil a Grace nikdy nic takového ani nenapadlo.

Molly už si nějakou dobu uvědomovala, co David ke Grace cítí, ale nikdy s ním o tom nemluvila. Spoustu jí toho ale prozradila mladá právnička, se kterou teď David začal chodit.

Molly už dlouho předtím vyciťovala, jak zvláštně je David

Grace posedlý. Dokázal o ní mluvit pořád. Jeho nová přítelkyně mu to občas vyčítala a napomínala ho, že takový vztah není přirozený. Říkala mu, že má „hrdinský komplex“ a snaží se Grace vysvobodit. Pověděla mu toho na toto téma hodně a některé věci ho skutečně bolely. Nedokázal se ale zbavit pocitu, že v případě Grace selhal, protože ji nedokázal obhájit. A to vědomí působilo, že pokaždé, když ji uviděl, se cítil hůř. Během druhého roku jejího pobytu ve Dwightu jeho návštěvy silně prořídly. Měl k tomu teď také méně důvodů.

Nečekalo je už žádné odvolání. Už pro ni nemohl nic udělat a nic jí poskytnout, leda své přátelství. A jeho přítelkyně ho stále upozorňovala, že má také svůj vlastní život.

Grace Davidovy návštěvy chyběly, ale zároveň chápala, že pro ni nemůže už nic víc udělat. A také věděla, že David teď má dívku, která pro něj hodně znamená. Při svých několika posledních návštěvách se o tom Grace zmínil a ta vycítila, že teď má ze svých návštěv u ní provinilý pocit.

Napadlo ji, jestli snad na ni jeho přítelkyně nežárlí.

Molly sem za ní přijížděla stále, i když ne tak často, jak by si přála, ale kdykoli jí to pracovní shon dovolil. Grace každé setkání s ní velice potěšilo. Kromě společnosti Molly se Grace cítila volně jedině se svými kamarádkami z vězení, s Luanou a Sally. Strávila s nimi své druhé Vánoce ve Dwightu.

Sešly se v cele a dělily se o čokoládu a cukroví, které jí poslala Molly.

„Bylas někdy ve Francii?“ zeptala se Luana a Grace s úsměvem zavrtěla hlavou. Občas se jí ptaly na zvláštní věci, jako by pocházela z jiné planety. A svým způsobem to tak bylo. Luana pocházela ze světa ghett v Detroitu a Sally z Arkansasu. Luana ji ráda škádlila a přezdívala jí „cimfrlína“. „Kdepak, ve Francii jsem nikdy nebyla,“ usmála se na ně

Grace. Byly podivná trojice, ale byly dobré přítelkyně.

Zvláštním způsobem jí nahrazovaly rodiče, jaké nikdy neměla. Chránily ji, dohlížely na ni, káraly ji a učily ji věci, které potřebovala vědět, aby tady přežila. A svým zvláštním způsobem ji měly velice rády. Byla proti nim ještě dítě, ale právě proto měla v životě naději. Jednoho dne bude celý život ležet před ní. Byly na ni hrdé, když dostávala dobré známky. A Luana jí pořád říkala, že z ní jednou určitě něco bude.

„To si nemyslím,“ smála se Grace.

„Co budeš dělat, až se vodsaď dostaneš?“ ptala se jí vždycky Luana a Grace odpovídala pokaždé stejně.

„Půjdu do Chicaga a najdu si práci.“

„A co tam budeš dělat?“ Luana to moc ráda poslouchala, byla totiž odsouzená na doživotí a Sally tu čekaly ještě tři roky, kdežto Grace bude do roka venku a má před sebou celý život, budoucnost. „Měla bys dělat modelku, jaký ukazujou v televizi. Nebo možná uvádět televizní hry.“ Grace se jejich nápadům vždycky smála, ale měla o svém budoucím zaměstnání také vlastní představy. Líbila se jí psychologie a někdy uvažovala o tom, že by ráda pomáhala dívkám, které prošly něčím podobným jako ona, nebo ženám, jako byla její matka.

Zatím ale bylo těžké se o tom rozhodovat. Bylo jí jen devatenáct a čekal ji ještě rok ve vězení. Krátce po uplynutí prvního roku ve vězení za ní přijel

David Glass. Nenavštívil ji po celé tři měsíce a omlouval se, že jí ani neposlal nic k Vánocům. Zdálo se, že se v její společnosti cítí nesvůj, a z téhle jeho návštěvy měla Grace od samého začátku zvláštní rozpačitý pocit. Nejdřív ji napadlo, jestli se něco nestalo, jestli se třeba nezměnil termín jejího propuštění. Ale když se ho na to zeptala, David ji rychle ujistil, že ne.

„To už se nezmění,“ vysvětlil jí, „pokud nezorganizuješ vězeňskou vzpouru nebo nepraštíš dozorce. A to asi neuděláš. Ne, nic takového v tom není.“ Věděl ale, že jí to musí říci. Velice dlouho s tím váhal, znova v duchu popouštěl uzdu své představivosti, ale pak se na Grace podíval a náhle si uvědomil, že jeho snoubenka má pravdu. Jeho posedlost Grace je nezdravá. Vždyť je to ještě dítě, a k tomu jeho bývalá klientka, a teď sedí ve vězení. „Budu se ženit,“ řekl jí. Znělo to skoro tak, jako by se jí za to musel omlouvat, ale hned se cítil kvůli svým nevysloveným pocitům jako blázen. Grace působila dojmem, že ji ta zpráva potěšila. I když jí toho o své nynější přítelkyni moc neřekl, odhadovala, že jejich vztah je opravdu vážný. „A kdy?“

„Nejdřív v červnu.“ Měl ale ještě víc novinek, to Grace hned intuitivně vycítila. „Její otec nás oba požádal, abychom vstoupili do jeho právnické firmy v Kalifornii. Příští měsíc odjíždím. Chci se usadit v Los Angeles. Musím si udělat kalifornské advokátské zkoušky, chceme si koupit dům a mám toho před svatbou spoustu na práci.“

„Aha.“ Znělo to spíš jako povzdech. Uvědomila si, že už ho pravděpodobně neuvidí nikdy, nebo alespoň po velice dlouhou dobu. Nedovedla si představit, že by se vydala do Kalifornie, dokonce ani po dvou letech podmínky, až bude smět opustit stát Illinois. „Myslím, že se tam budeš mít moc hezky.“ Při pomyšlení, že ztratí dobrého přítele, náhle zvážněla. Měla tak málo přátel a David pro ni byl tak důležitý.

Podíval se na ni a uchopil její ruku. „Vždycky se na mě můžeš obrátit, když mě budeš potřebovat, Grace. Před odjezdem ti dám své telefonní číslo. Teď už bude v tvém životě všechno v pořádku.“ Přikývla, ale pak ještě dlouho seděli mlčky, drželi se za ruce a mysleli na její minulost a jeho budoucnost. V téhle chvíli se najednou dívka z Kalifornie zdála

Davidovi daleko méně důležitá.

„Budeš mi chybět,“ řekla mu tak upřímně, že ho to zasáhlo až do hloubi duše. Chtěl jí říci, že na ni bude po celý život vzpomínat, že ji bude mít před očima takovou, jak vypadá dneska, mladou a krásnou, s velikýma očima a pletí tak jemnou, že se zdála být skoro průhledná.

„Ty mi budeš chybět taky. Nedovedu si vůbec představit, jaký ten život v Kalifornii bude. Tracy si myslí, že se mi tam bude moc líbit.“ Znělo to ale trošku nejistě.

„Musí být báječná, když se kvůli ní chceš přestěhovat.“

Grace se mu podívala do očí a on se musel proti jejímu pohledu vnitřně obrnit.

Pak se zasmál a pomyslel si, že odejít z Illinois mu zrovna nezlomí srdce, ale odejít od Grace ano. Teď se s ní sice viděl málokdy, ale přesto mu bylo příjemné pomyšlení, že je jí stále nablízku, kdyby něco potřebovala. „Kdybys mi cokoli chtěla, prostě mi zavoláš do Los Angeles. A Molly sem za tebou bude chodit dál.“ S Molly se setkal ten den dopoledne.

„Já vím. Ta taky uvažuje o tom, že by se vdala.“ O tom už

David věděl. Pro oba nastal čas, aby se usadili. A za osm měsíců začne nový život i Grace. Oni dva už urazili kus cesty.

Měli svou pracovní dráhu, spoustu zážitků, zvolili si své životní druhy. Pro Grace začne všechno od nuly, jakmile vyjde z vězení.

To odpoledne s ní zůstal déle než obvykle a slíbil jí, že než se odstěhuje, ještě se za ní zastaví. Když se loučili, Grace ale nějak vycítila, že už nepřijde. Ještě několikrát jí dal o sobě vědět a pak se odmlčel. V dopise z Los Angeles se jí velice omlouval, že neměl čas ji před odjezdem navštívit. Oba ale věděli, že ve skutečnosti k tomu neměl odvahu. Bylo by to pro něj příliš bolestné a nadešel čas, aby se od ní odpoutal.

Jeho snoubenka si to také tak přála. Dávala mu to najevo velice jasně. To ale Grace nemohla vědět. Na jaře mu napsala pár dopisů a pak toho nechala. Instinktivně vytušila, že její vztah k Davidu Glassovi skončil.

Jednou nebo dvakrát se o tom zmínila Molly a řekla jí, jak smutno jí někdy bývá, když si na Davida vzpomene. Má tak málo přátel, že ji opravdu bolí, když o některého z nich přijde. A David byl pro ni tak důležitý. Teď má ale zřejmě vlastní život, do kterého ona nepatří.

„Někdy člověk musí nechat jiné lidi, aby si šli svou cestou,“ řekla jí Molly konejšivě. „Vím, jak moc mu na tobě záleželo, Grace, a myslím, že měl hodně špatné pocity z toho, že tě z toho nedokázal vytáhnout nebo vyhrát odvolací řízení.“

„Odvedl dobrou práci,“ řekla Grace vděčně. Na rozdíl od většiny vězeňkyň v Dwightu nevinila svého právníka z toho, že skončila ve vězení. „Prostě mi jen chybí, to je všechno.

Znáš jeho přítelkyni?“

„Jednou nebo dvakrát jsem ji viděla,“ usmála se Molly. Věděla, že Grace netuší, co k ní David cítil v době po skončení soudního procesu. Svým způsobem pro něj byla jako mladší sestřička, ale také jako sen, o kterém věděl, že se pro něj nikdy nestane skutečností, ale přesto po něm toužil. Jeho snoubenka byla ale chytrá a všechno to vycítila. Molly se domnívala, že to nebyla náhoda, když Tracy Davida požádala, aby se přestěhoval do Kalifornie. „Je to velice bystrá mladá žena,“ vyjádřila se o ní lékařka diplomaticky. Nechtěla Grace prozrazovat, že jí osobně není moc sympatická. K Davidovi se ale asi dobře hodila. Byla chytrá, houževnatá a ctižádostivá; a lidé, kteří ji znali, říkali, že je to zatraceně dobrá právnička.

„A co ty? Kdy už se budete s Richardem brát?“ škádlila ji Grace.

„Už brzy.“ A pak v dubnu konečně s Richardem stanovili datum svatby. Vezmou se prvního června a líbánky stráví na

Havaji. Molly a Richardovi trvalo šest měsíců, než se jim podařilo zkoordinovat své volné dny. A dva a půl měsíce nato bude Grace na svobodě. Bylo těžké uvěřit tomu, že už uplynuly téměř celé dva roky. V některých ohledech se to zdálo jako pouhých několik okamžiků, ale v jiných ohledech jako celý život.

Den před svou svatbou přišla Molly navštívit Grace a pozvala ji, aby k nim po propuštění z věznice přijela a několik dní u nich zůstala, než odjede do Chicaga. Grace jí už slíbila, že s nimi stráví Díkůvzdání a možná i Vánoce. V den Mollyiny svatby seděla Grace po většinu dne ve své cele, myslela na ně a přála jim všechno dobré. Znala všechny jejich plány do nejmenších podrobností. Viděla fotografie svatebních šatů a věděla, koho na svatbu pozvali. Dokonce si pamatovala i to, v kolik hodin odlétají na Havaj. Ve čtyři hodiny měli opustit

Chicago a přílet do Honolulu byl plánován na deset hodin místního času. A zamýšleli se ubytovat v Outrigger Waikiki.

Grace si to všechno dokázala představovat tak živě, až měla pocit, jako by se vdávala sama. V devět večer si sedla s ostatními vězeňkyněmi k televizi a dívala se na zprávy, které byly chvíli před večerkou.

Právě mluvila s Luanou o cvičení, které si plánovaly na zítřejší odpoledne, když koutkem oka zahlédla něco o havárii letadla. Mluvili o letadle společnosti TWA, které před hodinou explodovalo nad Skalistými horami. Podrobnosti nebyly ještě známy, ale letecká společnost se obávala, že šlo o bombu. Nikdo havárii nepřežil.

„Co to bylo?“ zeptala se Grace ženy, která seděla vedle.

„Kde se to stalo?“

„Myslím že nad Denverem. Myslej si, že to letadlo odpálili teroristi. Byl to let z Chicaga do Honolulu přes San Francisco.“ Grace projela tělem mrazivá vlna a píchlo ji u srdce,

To ale není možné. To se nesmí stát. Ne. Takhle to nesmí skončit to si nezaslouží, po všem, co protrpěla. A na své svatební cestě její jediná přítelkyně jediný člověk, na kterého se teď mohla spoléhat, ke kterému se mohla v případě potřeby uchýlit. Smrtelně zbledla a v hrudi jí začalo hvízdat.

Sally pozorovala, jak si bere inhalátor, a okamžitě pochopila, z čeho má Grace strach.

„Nejspíš zrovna v tomhle letadle nebyli. Do Honolulu přece lítá denně nejmíň deset letadel.“ Sally dobře věděla o Molly ině svatební cestě. Líčení té svatby už ji nudilo k smrti, ale teď měla o Graceinu přítelkyni také starost a chtěla ji povzbudit. Opravdu bylo nepravděpodobné, že by šlo právě o Mollyino letadlo. Ale o týden později, po sedmi bezesných nocích a nekonečných dnech, se Grace dozvěděla tragickou pravdu. Napsala do nemocnice a ptala se, zda je Molly v pořádku, a dostala smutný dopis, ve kterém jí vysvětlovali, že dr. Yorková a dr. Haverson skutečně zahynuli na své svatební cestě při letecké havárii. V dopise se říkalo, že celá nemocnice je kvůli nim ve smutku. Grace toho dne ulehla do postele a o tři dny později z ní ještě nevstala. Sally ji kryla, jak nejlépe dovedla, a Luana také. Tvrdily, že má zase astmatický záchvat a že jí nic neulevuje, léky ani inhalátor. O inhalátoru už teď věděly všechny vězeňkyně a Grace ho před nimi bez obav používala. Když byla pod dohledem Luany, nikdo by si netroufl jí ho sebrat nebo ukrást. Ale ošetřovatelka, která se na ni přišla podívat do cely, hned poznala, že Grace tentokrát netrápí astma. Grace jí dokonce ani neodpovídala na otázky. Jenom tu netečně ležela, dívala se upřeně do stěny a odmítala vstát i cokoli říci.

Molly byla její jediná přítelkyně, a když teď byl David tak daleko, neměla doopravdy na koho se obrátit. Grace byla zase na světě sama, až na to, že tady ve vězení měla dvě kamarádky. Ošetřovatelka jí řekla, že musí příští den nastoupit do práce; má štěstí, že už ji neposlali do díry za to, že dva dny nepřišla do zaměstnání. Teď už si ale opravdu zahrává. Příštího rána se Grace přes všechny domluvy i hrozby Luany a Sally vůbec nepokusila vstát. Jen tu ležela a přála si, aby byla mrtvá jako Molly.

Toho dne ji vsadili do díry a nechali ji tam potmě, bez šatů, s jediným jídlem denně. Když se vrátila,

byla vyhublá na kost a velice bledá, ale Sally jí poznala na očích, že se do ní vrátil život. Byla hluboce zraněná, ale nejhorší krizi už překonala.

Od toho dne se o Molly už nezmínila. Nikdy nemluvila o nikom z minulosti, o Davidovi, o Molly ani o svých rodičích. Žila jen tady a teď, a občas se zmínila o tom, jak se přestěhuje do Chicaga. Ten den konečně nadešel a Grace si nebyla jistá, zda je na něj připravena. Neměla žádné plány, oblečení ani přátele a vlastnila příliš málo peněz, než aby jí vystačily na celý život. Korespondenční kurs absolvovala s výborným prospěchem a ve vězení získala moudrost, trpělivost a sílu. Byla vysoká, velice štíhlá, krásná a vnitřně silnější než kdy v životě předtím. Byla i v dobré fyzické kondici, protože Luana ji přiměla, aby zvedala malé činky, běhala a vypracovala si tak postavu. Když ji propustili, působila velmi půvabným dojmem.

Tmavě kaštanové vlasy si stáhla do ohonu a na sobě měla bílé tričko a džíny. Vypadala jako kterákoli jiná studentka, velice svěže a mladě. Bylo jí jen dvacet, ale to, co prožila, by stačilo na celý lidský život, a měla to navždy uloženo v duši i se vzpomínkami na několik blízkých lidí, jako byla Molly, Luana a Sally.

„Opatrujte se,“ řekla jim přiškrceně, když odcházela. Obě je objala a pevně je k sobě přitiskla. A Luana jí dala pusu na tvář jako malé holčičce, kterou posílá ven, aby si tam hrála.

„Buď opatrná, Grace. Buď chytrá. Dobře pozoruj, co se kolem tebe děje, věř svýmu tušáku a někam to dotáhni, holka. Ty to dokážeš.“

„Mám tě moc ráda,“ pošeptala jí. „Obě vás mám strašně ráda. Bez vás bych to tady nikdy nepřečkala.“ A myslela to doopravdy. Zachránily ji.

Také Sally políbila na tvář a uvedla ji tím do rozpaků.

„Nono, jenom tam neproveď žádnou pitominu.“

„Budu vám psát,“ slíbila, ale Sally zavrtěla hlavou. Věděla, že tak to nechodí. Zažila už odchody a opětovné příchody řady kamarádek. Jakmile se dostanete ven, hodíte to všechno za hlavu, až zase dopříště.

„To nedělej,“ řekla jí Luana drsně. „Nechceme o tobě nic vědět. A ty nechtěj znát nás. Zapomeň na nás. Teď budeš mít vlastní život. Grace, na tohle všechno se teď vykašli. Začni pěkně od začátku jen jdi a už nikdy se neohlížej. Nejsi povinná tam tahat nikoho z nás s sebou.“

„Jste moje přítelkyně,“ řekla jim se slzami v očích, ale

Luana znova zavrtěla hlavou.

„Ne, to teda nejsme, holka. Jsme něco jako přízraky, strašidla. Jsme jenom tvý vzpomínky. Občas nás vytáhni z paměti, ale pak buď ráda, že už tady s náma nejsi. A ne aby ses sem vracela, slyšíš!“ Pohrozila jí prstem a Grace se přes slzy musela zasmát. Něco z toho, co jí Luana říkala, byly dobré rady, ale ona by nedokázala prostě je tu nechat a zapomenout na ně. Nebo to snad člověk musí udělat? Musí to všechno nechat za sebou, aby mohl jít dál? Toužila po tom, aby se na to mohla zeptat Molly. „A teď padej!“ postrčila ji Luana ze dveří. Za pár minut už projížděla branou věznice. Vezli ji v dodávce k jediné autobusové zastávce, která tu v městečku byla.

Její kamarádky stály u plotu a mávaly jí. Grace se ohlédla a mávala jim z okénka, až jí zmizely z očí.

Kapitola 6.

Jízda autobusem z Dwightu do Chicaga trvala necelé dvě hodiny. Když Grace odcházela z věznice, dostala sto dolarů. A než se David přestěhoval na západ, zařídil jí v bance malý běžný účet, na kterém bylo pět tisíc dolarů.

Zbytek byl uložen na spořitelním účtu a Grace si slíbila, že se ho nedotkne.

Neměla vůbec představu, kde má v Chicagu bydlet nebo kam má jít. Úřadům musela udat místo, kam se chystá, a její jméno dostal úředník v Chicagu, který měl na starosti odsouzené v podmínce. Do dvou dnů se u něj měla hlásit. Dostala jeho jméno, adresu a telefonní číslo. Jmenoval se Louis Marquez. A jedna z dívek ve Dwightu jí poradila, kde má hledat laciný hotel.

Autobusové nádraží v Chicagu bylo v blízkosti ulic Randolph a Dearborn. Hotely, které jí doporučila spoluvězeňkyně, byly od něj vzdáleny jen několik bloků. Když ale Grace uviděla, jaké typy lidí obývají okolní ulice, přešla jí chuť se tam ubytovat. Potloukaly se tu prostitutky, byly tu hodinové hotely a na pultu recepce jednoho z hotelů, do kterého vstoupila, lezli dokonce dva švábi. Zazvonila na recepčního.

„Chcete to na den, na noc nebo na hodinu?“ zeptal se a smetl šváby stranou. Dokonce ani ve Dwightu to nebylo s nečistotou takhle strašné.

„Máte taky ceny na týden?“

„Jasně. Za týden je to pětašedesát dolarů,“ řekl bez mrknutí oka. Grace se to zdálo drahé, ale nevěděla, kde jinde by to měla zkusit. Najala si na sedm dní místnost s vlastní koupelnou ve čtvrtém poschodí a pak vyšla ven, aby nalezla nějakou restauraci, kde by si mohla něco sníst. Hned ji zastavili nějací dva bezdomovci a chtěli po ní drobné. Prostitutka stojící na rohu si ji prohlížela a divila se, co pohledává ve zdejších končinách takové dítě. Nikdo netušil, že tohle „dítě“ se právě vrátilo z Dwightu. Přestože to tu vypadalo tak sešle, Grace byla ráda, že je konečně na svobodě. Moci znova chodit po ulicích, dívat se na oblohu, vejít do restaurace nebo obchodu, koupit si noviny nebo časopis, jet autobusem, to všechno jí připadalo ohromné. Večer si dokonce zaplatila vyhlídkovou jízdu po Chicagu a krása tohoto města ji překvapila. Nazpátek do hotelu si najala taxík a připadala si marnivě.

Prostitutky i pasáci ještě stáli na svých místech, ale ona si jich nevšímala. Vyzvedla si klíč a odešla nahoru. Zamkla dveře svého pokoje a pustila se do četby novin. Hledala tam zprostředkovatelny práce. Příštího dne se s novinami v ruce vydala do ulic a začala s hledáním.

Navštívila tři agentury a všude chtěli vědět, jaké má zkušenosti, kde předtím pracovala a kde všude byla. Řekla jim, že pochází z Watseky, že tam absolvovala první stupeň vysoké školy a má kursy těsnopisu a psaní na stroji pro sekretářky.

Přiznala, že nemá žádné zkušenosti a tedy ani žádná doporučení, a dozvěděla se, že bez nich jí místo sekretářky pravděpodobně nenajdou. Možná by mohla být zaměstnaná jako recepční, číšnice nebo prodavačka. Otevřeně jí řekli, že ve dvaceti letech a bez praxe nebo doporučení toho nemá moc co nabídnout.

„Uvažovala jste o dráze modelky?“ zeptala se jí žena v druhé agentuře ve snaze nějak jí pomoci. Načmárala jí na lístek dvě jména. „Jsou to agentury pro modelky. Možná byste s nimi měla promluvit. Jste ten typ, který chtějí.“

Usmála se na Grace a slíbila, že pokud se objeví nějaká místa, která nevyžadují zkušenosti, zavolá jí do hotelu, ale nedávala jí velkou naději.

Pak se Grace vydala za úředníkem, pověřeným dohledem nad odsouzenými s podmínkou. Setkání s ním jí ale připadalo jako návrat do Dwightu, nebo ještě hůř. Bylo to nesmírně deprimující a tentokrát s ní nebyly Luana a Sally, aby ji chránily.

Louis Marquez byl malý, umaštěně působící mužík s korálkovýma očkama, velkou pleší a s knírem. Když uviděl, jak k němu Grace vstupuje do kanceláře, nechal všeho a překvapeně si ji prohlížel. Nikdy ve své kanceláři nespatřil dívku, která by vypadala takhle. Trávil většinu svého času s feťáky, prostitutkami a občas s překupníky drog. Málokdy se zabýval nezletilými a ještě méně často lidmi odsouzenými za tak velké zločiny, jako byl ten její. Nikdo z nich ale nevypadal tak hezky a upraveně jako ona.

Předtím už si koupila dvě sukně, tmavomodré šaty, ve kterých se chtěla ucházet o zaměstnání, a černý kostým s růžovým saténovým rolákem.

Když ho navštívila, měla na sobě tmavomodré šaty, protože si celý den hledala práci, a velice ji bolely nohy z lodiček na vysokých podpatcích.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se. Působil trochu zmateně, protože si myslel, že Grace musela vejít do nesprávné kanceláře. Zároveň ho ale velmi zaujala a byl rád, že ji tu má.

Aspoň měl nějaké rozptýlení.

„Jste pan Marquez?“

„Ano?“ Mlsně po ní přejel zrakem a nemohl věřit svému štěstí. Když sáhla do kabelky a vytáhla povědomé formuláře podmíněného trestu, oči se mu rozšířily údivem. Zběžně je přehlédl a pak se na ni znova zadíval. Nemohl uvěřit tomu, co v nich stálo. „Vy jste byla ve Dwightu?“ Klidně přikývla. „Tam je to dost tvrdé,“ zatvářil se opravdu překvapeně. „Jak jste tam přečkala celé ty dva roky?“ „V klidu,“ usmála se. Na svůj věk působila velice zkušeně a vyrovnaně. V tmavomodrých šatech vypadala tak kultivovaně a elegantně, že bylo těžké uvěřit, že jí je teprve dvacet.

Člověk by ji odhadoval spíš na pětadvacet. A pak se Marquez zatvářil ještě překvapeněji, když si přečetl, za co byla odsouzená.

„Cože, úmyslné zabití? Porvala jste se se svým klukem?“

Nelíbil se jí tón, jakým se jí na to ptal, ale odpověděla velice klidně. „Ne. Šlo o mého otce.“ „Aha,“ tohle se mu líbilo. „S váma je lepší si nic nezačínat, co?“ Neodpověděla a on si ji jen měřil malýma očkama.

Uvažoval o tom, jak daleko teď může zajít. „Máte teď kluka?“

Nebyla si jistá, co mu na to má odpovědět, ani proč se na to ptá. „Mám přátele.“ Myslela na Luanu a Sally. Teď to byly jediné přítelkyně, které na celém světě měla. A samozřejmě

Davida, ale ten teď byl daleko v Kalifornii. Stále ještě na ni silně doléhala ztráta Molly. Žádné další přátele neměla.

Nechtěla ale, aby si o ní myslel, že nikoho nemá.

„Máte tu příbuzné?“

Tentokrát zavrtěla hlavou. „Ne, nemám.“

„Kde bydlíte?“ Na tyto věci měl právo se jí ptát a ona to věděla. Řekla mu jméno hotelu a on přikývl a poznamenal si ho. „To není zrovna dobré sousedství pro dívku, jako jste vy.

Je tam spousta prostitutek. Možná jste si toho všimla.“ A pak dodal se zlomyslným zábleskem v oku: „Jestli vás chytěj, tak se hned vrátíte na další dva roky do Dwightu. Být vámi, radši bych si takhle nepřivydělával.“ Měla chuť mu vlepit facku, ale ve vězení se naučila nenechat se unést a být trpělivá.

Neřekla nic. „Hledáte si práci?“

„Už jsem byla ve třech agenturách a hledám taky v novinách. A mám ještě další tipy. Zítra si je chci ověřit, ale sem jsem raději zašla nejdřív.“ Nechtěla se tu ohlašovat se zpožděním, protože pak by jí mohl dělat potíže. A rozhodně neměla v úmyslu se vrátit zpátky do Dwightu. Na dva roky ani na dvě minuty.

„Mohl bych vám dát nějakou práci tady,“ uvažoval. Moc by se mu líbilo mít tady takovou dívku, jako byla ona, a byl vůči ní v ideální pozici. Grace se ho bude k smrti bát a udělá pro něj, cokoli po ní bude chtít. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu to líbilo. Ale Grace už teď byla příliš zkušená. Nespadla z višně a nehodlala skočit Louisi Marquezovi na špek.

Ty doby, kdy byla tak naivní, už byly pryč.

„Díky, pane Marquezi,“ odpověděla nevzrušeně. „Pokud mi některý ten tip na zaměstnání nevyjde, ozvu se vám.“

„Když nenajdete práci, můžu vás poslat zpátky,“ řekl významně a ona se přinutila mu na to neodpovědět. „Nezapomínejte, že vás můžu odrovnat, kdykoli budu chtít.

Neseženete práci, nedokážete se sama živit, zfetujete se, nedodržíte podmínky. Mám spoustu možností, pro které vás tam můžu poslat zpátky.“ Grace už byla zvyklá, že ji někdo stále vydíral, vyhrožoval jí a chtěl jí zničit život kvůli tomu, aby dělala to, co chtěl on. Nešťastně na něj upírala pohled a myslela na to, jaký mizera to je. Sáhl do zásuvky svého pracovního stolu a podal jí plastikový pohárek s víčkem. „Dejte mi vzorek. Dámská toaleta je přes chodbu hned proti kanceláři.“

„Teď hned?“

„Jasně. Proč ne? Šlehla jste si snad něco?“ Bylo na něm vidět, že si dělá naděje, že snad Grace

podlehne jeho vydírání.

„Ne,“ řekla rozhněvaně. „Ale proč ten vzorek chcete?

Nikdy jsem neměla problémy s drogami.“

„Měla jste problémy s vraždou. Byla jste v lapáku. A teď máte podmínku. Mám právo po vás chtít cokoli, co budu považovat za nutné. A teď chci analýzu moči. Tak poslechnete, nebo to odmítnete? Víte, že za to bych vás moh poslat rovnou zpátky do lapáku.“

„Dobře, tak ano.“ Vstala, vzala kelímek a zamířila ke dveřím do chodby. Přitom si říkala, jaký to je zlomyslný prevít.

„Normálně by na vás měla dohlížet moje sekretářka, ale dnes odešla dřív. Příště při tom budete pod dohledem. Tentokrát vám to odpustím.“

„Díky.“ Podívala se na něj se stěží skrývanou zuřivostí.

Tenhle odporný mužík ale nad ní měl moc, stejně jako všichni ostatní v jejím životě, jako rodiče. Frank Wills, policisté ve

Watsece, dozorčí ve Dwightu a dokonce i potvory jako Brenda a její kamarádky, dokud ji nezachránily Luana se Sally.

Teď ji ale nezachrání nikdo. Musí se chránit sama a postavit se tomuhle hnusnému oplzlíkovi čelem. O pět minut později se vrátila s kelímkem naplněným až po okraj a postavila ho do vratké polohy na jeho pracovní stůl. Nedovřela víčko a doufala, že se mu obsah rozleje po desce stolu.

„Vraťte se do týdne,“ řekl jí ležérně a znova si ji se zjevným zájmem celou prohlédl. „A oznamte mi, pokud se přestěhujete nebo si najdete práci. Neodjíždějte z tohoto státu. Nevzdalujte se nikam, aniž byste mi to řekla.“

„Dobře. Díky.“ Vstala a šla ke dveřím. Když odcházela z jeho kanceláře, po očku pozoroval její štíhlé boky a dlouhé nohy. Pak vstal a vylil její moč do výlevky. Nechtěl dělat žádný test na drogy. Chtěl ji jen ponížit a dát jí najevo, že ji může přinutit, aby udělala, cokoli se mu zlíbí.

Když se Grace vracela autobusem zpátky do hotelu, byla ještě celá rozzuřená. Louis Marquez zosobňoval všechno, s čím se celý život potýkala, a tentokrát nehodlala svůj boj vzdát. Nedovolí, aby ji poslal zpátky. To radši zemře.

Večer si prošla Žluté stránky a vyhledala si chicagské agentury modelingu. Líbil se jí návrh ženy ze zprostředkovatelny práce, aby to u nich zkusila, ale jako modelka pracovat nechtěla. Myslela si, že by tam možná mohla najít místo recepční nebo úřednice. Měla dlouhý seznam míst, která chtěla zkusit, a přála si jen, aby věděla, které z nich by bylo nejlepší. Neměla ale žádnou možnost, jak se to dozvědět. Musela je prostě obejít.

Příštího dne vstala v sedm a ještě měla na sobě noční košili a čistila si zuby, když uslyšela, že jí někdo buší na dveře. Přemýšlela, kdo by to mohl být. Musí to být některá prostitutka, pasák, nebo si někdo spletl pokoj. Přehodila si přes noční košili osušku a otevřela dveře, s kartáčkem na zuby v ruce a s tmavě měděnými vlasy rozpuštěnými po ramenou. Za dveřmi stál Louis Marquez. „Ano?“ V prvním okamžiku ho skoro nepoznala, ale pak si vzpomněla.

„Přišel jsem se podívat, kde bydlíte. To patří k mé práci.“

„To je od vás opravdu hezké. Vidím, že taky vstáváte časně,“ řekla, ale tvářila se rozzlobeně. Co si ten člověk myslí?

Choval se stejně jako její otec; jen při tom pomyšlení se celá rozechvěla.

„Nevadí vám přece, že jsem sem přišel?“ zeptal se úlisně.

„Chtěl jsem se ujistit, že opravdu bydlíte tady.“

„Ano, bydlím,“ odpověděla chladně a držela dveře otevřené. Nehodlala ho pozvat dál nebo za ním dveře zavřít.

„A jestli mi to vadí nebo ne, to záleží na tom, co máte v úmyslu tu dělat.“ Chvilku se mu pevně dívala do očí.

„Jak to myslíte?“

„Vy víte, jak to myslím. Proč jste sem přišel? Podívat se, kde bydlím? Dobrá, to jste viděl. A dál?

Nemám v plánu podávat snídani.“

„Nesnaž se mě přechytračit, ty jedna malá čubko. Můžu si s tebou dělat, co chci. Na to

nezapomínej.“

Jeho tón způsobil, že se jí v duši něco zlomilo. Přistoupila k němu blíž a se zuřivým výrazem přiblížila svůj obličej až k jeho. „Posledního mužského, který mi přesně tohle říkal a taky se podle toho choval, jsem zastřelila. Na to zase nezapomínejte vy, pane Marquezi. Je vám to teď jasné?“ Byl rozzuřený, ale zároveň ho tím odzbrojila a on si toho byl vědom.

Přišel sem právě proto, aby zjistil, kolik mu toho projde a jak moc se ho Grace bojí. Luana ale byla dobrá učitelka a Grace na jeho hru nepřistoupila.

„Měla by sis dávat pozor na pusu,“ upozornil ji zlomyslně a u dveří ještě chvilku váhal. „Nemysli si, že budu baštit pitomý kecy od nějakýho pankáčskýho spratka, kterej zastřelil svýho tátu. Třeba si myslíš, že jsi drsňačka, ale to tě přejde, až si ta tvoje hubená malá prdelka půjde díky mně odsedět další dva roky do Dwightu, a nemysli si, že to neudělám.“

„Než to zkusíte, měl byste radši mít opravdový důvod,

Marquezi, nebo nikam nepůjdu. Nemyslete si, že mi stačí, že se objevíte v sedm ráno v mém hotelu.“ Oba přesně věděli, proč sem přišel. Právě mu přesně popsala, o jakou hru se chtěl pokusit, a on to dobře věděl. Ve skutečnosti ho překvapila. Myslel si, že se vyděsí daleko snáz, a dost ho to zklamalo. Za zkoušku to ale stálo, a kdyby Graceina obrana někdy ochabla, hodlal toho hned využít a dostat ji.

„Můžu pro vás ještě něco udělat? Chcete, abych vám zase načurala do skleničky? Ráda to udělám.“ Významně se mu podívala do očí a on už neřekl ani slovo. Mlčky se otočil a pospíchal ze schodů hotelu ven. Ještě s ní neskončil. Bude k němu muset docházet po celé dva roky, a tak má spoustu času, aby ji ještě potrápil.

Když odešel, Grace si oblékla černý kostým s růžovým rolákem a zvlášť pečlivě si upravila vlasy a celý zevnějšek.

Chtěla vypadat přesně tak, aby se mohla ucházet o místo v agenturách modelingu. Toužila působit dokonalým dojmem a být sebejistá a dobře oblečená, ale zas ne příliš nápadná, aby nekonkurovala modelkám.

V prvních dvou agenturách si jí ani pořádně nevšimli a řekli jí, že nemají žádná volná místa. Jako třetí se rozhodla navštívit agenturu Swanson’s na Lake Shore Drive. Vešla do luxusně zařízené haly, ve které všude po stěnách visely zvětšeniny fotografií jejich modelek. Veškeré prostory byly navrženy významným módním architektem a Grace byla v tomto prostředí dost nervózní. Vzápětí ji zavolali do jedné z kanceláří, aby se setkala s Cheryl Swansonovou. Ta měla ve zvyku osobně poznat všechny zájemce o práci ve své firmě a stejně tak její manžel Bob. Všichni zaměstnanci u Swansonů měli styl. Jejich modelky byly nejlepší ve městě a objevovaly se ve filmu, na fotografiích i v různých reklamách. Všechno v této agentuře vyzařovalo úspěch, vybraný styl a vkus. Když se

Grace rozhlédla po kanceláři, kde čekala na Cheryl, byla zvlášť ráda, že má na sobě kostýmek v chanelovském stylu.

Za okamžik vešla do místnosti dlouhým krokem vysoká tmavovlasá žena. V týle měla úhledný drdůlek, na sobě elegantní černé šaty a na nose velké brýle. Nebyla líbivě hezká, ale měla v sobě něco velice poutavého.

„Slečna Adamsová?“ Usmála se na Grace a v mžiku ji zhodnotila pohledem. Ta dívka se jí zdála být hodně mladá a ztrémovaná, ale vypadala moc hezky a bylo znát, že je bystrá. „Jsem Cheryl Swansonová.“

„Dobrý den. Děkuji, že jste byla ochotná se se mnou setkat.“ Grace si s ní potřásla přes pracovní stůl rukou a pak se posadila. Cítila, že jí hruď začíná svírat astma, a modlila se, aby právě teď nedostala záchvat. Začínalo na ni už doléhat, že tak dlouho bezvýsledně obcházela různá místa v chladném počasí, žádala o vstupní pohovory a pak se snažila přemlouvat své případné

zaměstnavatele, aby ji přijali. Dělala to už skoro týden a zatím jí nesvitla žádná naděje.

Věděla, že jestli během příštího týdne nesežene práci, Louis

Marquez jí s potěšením začne dělat potíže.

„Slyšela jsem, že se zajímáte o místo recepční,“ podívala se Cheryl na lísteček, který jí připravila sekretářka. „To je u nás důležité zaměstnání. Pro naše návštěvy jste první obličej a první hlas, se kterým se setkají. Je to jejich první kontakt s naší agenturou. Je důležité, aby všechno, co budete dělat, reprezentovalo naši agenturu, to znamená to, co děláme, kdo jsme a o co usilujeme. Znáte naši firmu?“ zeptala se, sundala si brýle a prohlížela si Grace podrobněji. Viděla, že má dobrou pleť, ohromné oči a krásné vlasy. Když se na ni dívala, napadlo ji, zda se prostě jen nepokouší o dráhu modelky tím, že chce takříkajíc vstoupit zadními dveřmi. Ale to by možná ani nemusela. „Zajímáte se o práci modelky, slečno

Adamsová?“ Možná jí ani o nic jiného nejde. Grace ale rychle zavrtěla hlavou. Rozhodně si nepřála mít zaměstnání, při kterém by ji osahávali různí mužští a mysleli by si, že jen proto, že dělá modelku, ji dostanou snadno do postele, nebo aby ji fotografové nutili zaujímat různé pózy v plavkách nebo i bez nich. Kdepak, něčemu takovému se chtěla obloukem vyhnout.

„To vůbec ne. Chci pracovat v kanceláři.“

„Možná byste měla mířit výš,“ podívala se znova na lístek,

„Grace možná byste o dráze modelky měla uvažovat.

Vstaňte.“ Grace se neochotně postavila a Cheryl velice potěšilo, jak je vysoká. Grace ale působila dojmem, jako by se měla každým okamžikem rozplakat nebo vyběhnout s křikem z kanceláře. „Nechci dělat modelku, paní Swansonová. Chci jen vyřizovat telefonáty, psát na stroji nebo pro vás vykonávat různé pochůzky, nebo cokoli podobného ale modelku dělat nechci.“

„Ale proč? Většina děvčat po kariéře modelky úplně šílí.“

To ale nebyl případ Grace. Chtěla normální zaměstnání, normální život, normální rodinu. Nechtěla začít svůj nový život honbou za vzdušnými zámky.

„Nechci být modelkou. Chci něco, co by bylo tak nějak solidnější,“ konečně našla to pravé slovo. „No dobrá,“ řekla Cheryl s lítostí, „máme tu volné místo, ale myslím, že je to strašná škoda. Mimochodem, kolik je vám let?“

Grace uvažovala o tom, že by jí neřekla pravdu, ale pak si to rozmyslela. „Dvacet. Absolvovala jsem první stupeň vysoké školy. Umím psát na stroji, ale ne nejrychleji. A budu se moc snažit a pracovat velice usilovně, to vám slibuju.“ Prosila o tu práci a Cheryl se tomu musela usmát. Ta dívka vypadá tak senzačně. Je opravdu škoda, aby jen zvedala telefony.

Na druhé straně měla přesně styl, jaký pro Swanson’s potřebovali. Vypadala jako jedna z jejich modelek.

„Kdy u nás můžete začít?“ podívala se na ni Cheryl a mateřsky se na ni usmála. Grace se jí líbila. „Dneska. Třeba hned. Kdykoli si přejete. Právě jsem přijela do Chicaga.“

„Odkud?“ zeptala se se zájmem. Grace jí nechtěla prozradit, že pochází z Watseky, pro případ, že by slyšela o vraždě jejího otce, ani jí nechtěla říci, že právě přijela z Dwightu, protože Cheryl mohla vědět, že tam je věznice.

„Z Taylorville,“ zalhala tedy. Bylo to městečko vzdálené tři sta kilometrů od Chicaga.

„Máte tam rodiče?“

„Oba rodiče mi zemřeli, když jsem byla na střední škole.“

Bylo to dostatečně blízko pravdě, ale zároveň dost neurčité, aby jí to nezpůsobilo žádné potíže. „Máte vůbec nějaké příbuzné?“ zeptala se Cheryl Swansonová. Vypadalo to, že má o Grace starost. Grace ale zavrtěla hlavou.

„Žádné.“

„Normálně bych od vás požadovala doporučení, ale když nemáte ještě žádnou praxi, nemá to asi smysl, že? Stačí mi hezký dopis ze školy, kde jste studovala, abych viděla, co ve vás je. Vítejte v naší rodině, Grace.“

Její nová nadřízená vstala a vřele jí sevřela paži na uvítanou.

„Doufám, že tu s námi budete dlouho, dlouho šťastná, aspoň pokud si to nerozmyslíte s tou prací modelky,“ zasmála se. Nabídli jí místo recepční za sto dolarů týdně; to přesně

Grace chtěla.

Cheryl ji provedla kancelářemi a představila ji všem zaměstnancům firmy. Bylo tu šest agentů a tři sekretářky, dvě účetní a několik dalších lidí, u kterých Grace přesně nepochopila, co dělají. Na konci chodby ji Cheryl zavedla do přepychové kanceláře s nábytkem potaženým šedou semišovou kůží a představila ji svému manželovi. Oba vypadali, že jim je kolem pětačtyřiceti, a Cheryl už Grace pověděla, že se brali před dvaceti lety a nemají žádné děti. Řekla jí, že modelky jsou pro ně jako jejich vlastní děti.

Bob Swanson si zpoza svého pracovního stolu Grace dobře prohlédl a věnoval jí vřelý úsměv, takže si tu začala připadat doopravdy jako ve vlastní rodině. Pak vstal, obešel stůl a potřásl jí rukou. Měřil asi metr devadesát a měl výrazné, ostře řezané rysy, tmavé vlasy a modré oči, takže vypadal jako filmová hvězda. V dětství vystupoval v dětských rolích v Hollywoodu a později oba s Cheryl dělali manekýny v New Yorku. Pak se přestěhovali do Chicaga a založili tu vlastní podnik.

„Říkala jsi, že bude dělat recepční,“ zeptal se své ženy,

„nebo je to nová modelka?“ Široce se na ni usmál a Grace měla pocit, jako by konečně nalezla domov. Byli to opravdu milí lidé.

„Přesně to jsem říkala taky.“ Cheryl se na něj také usmála a bylo zřejmé, že se mají vzájemně rádi a že se jim společně dobře pracuje. „Je ale tvrdohlavá, trvá na tom, že chce jen kancelářskou práci.“ „Jak to, že jste tak chytrá?“ zasmál se Bob Swanson a podíval se zase na Grace. Byla to opravdu hezká dívka a jeho žena měla pravdu. Mohla by být úspěšná jako modelka.

„Nám to trvalo hodně dlouho, než jsme to pochopili, a hodně jsme za tu zkušenost zaplatili.“ „Prostě vím, že bych v tom nikdy nebyla dobrá. Jsem nejradši, když mohu zůstat za scénou a starat se, aby všechno správně fungovalo.“ Tak jako zvládala práce v matčině domě nebo ve skladu ve Dwightu. Měla organizační talent a byla ochotná pracovat dlouhé hodiny a dělat cokoli, co bude třeba, aby všechny úkoly zvládla, jak náleží.

„Tak tedy vítej v našem podniku, Grace. Můžeš se dát do práce.“ Sedl si znova za stůl a zamával jim oběma na rozloučenou. Pak se ještě chvíli za nimi díval, jak se vzdalují chodbou. Říkal si, že na té dívce je něco zajímavého, ale nebyl si jistý, co to může být. Vždycky byl pyšný na to, že co se týče lidí, má jakýsi šestý smysl.

Cheryl požádala dvě sekretářky, aby vzaly Grace pod křídla a ukázaly jí, jak funguje telefonní systém a různá kancelářská zařízení. Kolem poledního se zdálo, jako by tu Grace byla odjakživa. Předchozí recepční odešla před týdnem a od té doby museli vystačit s dočasnými záskoky. Všem se ulevilo, že mají konečně k ruce někoho schopného, aby vyřizoval telefonáty, sjednával schůzky a registroval termíny. Byla to složitá práce a občas vyžadovala spoustu manévrování, ale na konci prvního týdne si Grace byla jistá, že to zaměstnání přímo zbožňuje. Dokonale jí sedělo.

Když se Grace na konci týdne hlásila u Louise Marqueze, neměl si nač stěžovat. Měla dobrou práci a slušný plat. Vedla solidní život a plánovala si, že jakmile najde malý byt, přestěhuje se. Moc ráda by bydlela blíž svého pracoviště, ale byty v okolí Lake Shore Drive byly hrozně drahé. Jedno odpoledne si Grace právě prohlížela inzeráty v novinách a hledala nějaký byt, když se před recepčním pultem začaly spolu bavit čtyři modelky, čekající na výsledek jednoho výběru.

Grace byla vždycky celá unesená z toho, jak jsou krásné a jak dokonale se umí upravit. Měly nádherné vlasy, dokonalé nehty, byly vždycky nalíčené jako od profesionálů a jejich oblečení pozorovala se závistí. Přesto si stále nepřála dělat stejnou práci jako ony. Nechtěla zpeněžovat svůj vzhled nebo svoji přitažlivost, nebo na sebe vůbec přitahovat tenhle typ pozornosti. Prostě by se s tím nedokázala vyrovnat a dobře to věděla. Po všem, co ve svém životě prodělala, teď její další život závisel na tom, aby k sobě nepřitahovala pozornost. Přestože jí bylo teprve dvacet, tohle už neměla zájem měnit. Nic jí nebylo příjemnější, než když nebyla ve středu pozornosti. Modelky ji ale vždycky zatahovaly do svých hovorů. Teď právě mluvily o tom, že by si pronajaly řadový domek, na

který se už byly podívat. Grace se to zdálo být skvělé, ale mimo její možnosti, protože mluvily o tisíci dolarech. Domek ale měl pět ložnic a ony potřebovaly jen čtyři. Možná dokonce méně, protože jedna z nich uvažovala o sňatku.

„Potřebujeme do party ještě někoho,“ řekla jí dívka jménem Divina zklamaně. Vypadala skvěle a pocházela z Brazílie. „Nemáš zájem?“ zeptala se Grace mimochodem, ale Grace si nedovedla představit, že by s nimi bydlela nebo že by si mohla dovolit platit podíl na tak vysokém nájemném. „Opravdu hledám ubytování,“ řekla upřímně, ale hned smutně dodala: „Myslím, že si ale nemůžu dovolit tak vysoké nájemné jako vy.“

„Když to budeme dělit pěti, je to jen dvě stě,“ řekla věcně dvaadvacetiletá německá modelka Brigitte. „Můžeš si to dovolit, Grace?“ Grace se moc líbil její přízvuk.

„Jo, když přestanu jíst.“ Znamenalo to vzdát se půlky svého příjmu, takže by jí už nezbývalo moc na jídlo, zábavu nebo na jakékoli jiné potřeby, které by mohla mít. A velice nerada by sahala na svoji finanční rezervu, i když věděla, že v případě nutnosti to udělat může. Ale možná že bydlení na hezkém místě, v dobrém sousedství a mezi slušnými lidmi by za to stálo. „Ráda bych si to rozmyslela.“

Jedna ze dvou amerických modelek se zasmála a podívala se na hodinky. „Výborně. Máš čas na rozmyšlenou do čtyř hodin. Musíme se tam jet ještě jednou podívat a oznámit majitelům své rozhodnutí do půl páté. Chceš tam jet s námi?“

„Moc ráda bych jela, jestli se tady budu moci uvolnit. Musím se zeptat Cheryl.“ Když to Cheryl uslyšela, byla nadšená.

Vyděsilo ji, když se dozvěděla, že Grace bydlí v podřadném hotelu a hledá nějaký byt. Dokonce jí nabídla, aby nějakou dobu bydlela s ní a s Bobem v jejich bytě na Lake Shore

Drive, než si najde něco svého, ale Grace to odmítla.

„Díky Bohu!“ vykřikla Cheryl a skoro Grace vystrčila ze dveří s ostatními. Byly to příjemné dívky a Cheryl si pomyslela, že kdyby s nimi Grace bydlela, možná by se pod jejich vlivem také rozhodla pro práci modelky. Cheryl se této myšlenky zatím nevzdávala, ale na druhé straně už přišla na to, že Grace má výjimečný organizační talent a že je pro ně i v recepci pravý poklad.

Ukázalo se, že řadový domek je nádherný. Měl pět velkých ložnic, tři koupelny, slušně velikou kuchyni, patio a níže položený obývák s výhledem na jezero. Bylo tam všechno, co si každá z nich přála, a odpoledne podepsaly smlouvu o pronájmu. Grace tam jen tiše stála a dívala se na krásný dům. Nemohla ani věřit, že to je teď její domov. Byl částečně zařízený gaučem, několika křesly a jídelním nábytkem, a ostatní dívky tvrdily, že mají dost věcí, aby dům naplnily. Grace stačilo, aby si koupila postel a nějaký nábytek do své vlastní ložnice.

Bylo to neuvěřitelné. Najednou měla práci, domov i přátele.

Když tu tak stála a dívala se ven na jezero, vhrkly jí slzy do očí. Odvrátila se a předstírala, že si prohlíží patio, aby ostatní dívky neviděly, že pláče.

Marjorie, jedna z jejích nových spolubydlících, za ní vyšla ven. Všimla si výrazu silného pohnutí v Graceině obličeji a měla o ni starost. Marjorie byla taková kvočna skupiny a ostatní ji často škádlily, když se kvůli nim příliš zneklidňovala. Bylo jí pouhých jednadvacet, ale byla nejstarší ze sedmi dětí. „Není ti něco?“ zeptala se Grace. Grace se po ní ohlédla a uviděla, že Marjorie má výraz skutečné starosti a soucitu. Grace povzdechla a usmála se přes slzy. Nedokázala je skrýt.

„Jenom tohle všechno je jako sen nic víc jsem si nikdy nepřála. Je to ještě mnohem lepší, než o čem jsem kdy snila.“

Přála si jen, aby to tak mohla ukázat Molly. Ta by tomu snad ani neuvěřila. To ubohé, bídné, všemi deptané stvoření, jakým byla dřív, začalo rozkvétat, a to i v ponuré pustotě věznice ve Dwightu. A teď má svůj nový život, celý nový svět, je to prostě jako sen. David a Molly měli pravdu. Když to takhle vydrží dost dlouho, ošklivé věci z minulosti zůstanou navždycky za ní. A teď je konečně překonala.

Jen před pár dny poslala Luaně a Sally pohlednice se zprávou, že se jí vede dobře a Chicago je

ohromné. Ale protože je obě dobře znala, měla podezření, že jí nikdy neodepíšou.

Přesto si přála, aby věděly, že je v bezpečí, má se dobře a dospěla do bezpečného přístavu. A že na ně nezapomněla.

„Před chvilkou jsi vypadala tak rozlítostněně,“ vyptávala se jí dál Marjorie, ale Grace se teď jen usmívala.

„Jsem prostě moc šťastná. Jako by se mi uskutečnil ten nejkrásnější sen.“ Marjorie by nikdy nepochopila, jak hluboká to je pravda. Grace si nepřála, aby se některá z jejích spolubydlících někdy dozvěděla, že zabila svého otce a byla ve vězení.

Chtěla, aby to všechno zůstalo za ní, uzavřeno v minulosti.

„Pro mě je to taky jako sen,“ svěřila se Marjorie. „Moji rodiče byli tak chudí, že jsem se musela dělit o jediný pár hezkých bot se svými dvěma mladšími sestrami. A protože měly menší číslo nohy, máma vždycky kupovala jejich číslo.

Nikdy jsem nebydlela v tak hezkém domě. A teď si to můžu díky Swansonovým dovolit.“ Ve skutečnosti to bylo díky jejímu hezkému zjevu a ona to věděla. Plánovala si, že po vypršení smlouvy se přestěhuje do New Yorku a bude pokračovat v dráze modelky tam, nebo dokonce v Paříži. „Je to zvláštní, viď?“

„Je to nádherné.“

Obě dívky se ještě chvíli bavily a Grace se pak vrátila do hotelu a sbalila si věci. Nevadilo jí spát na podlaze, než jí přivezou nábytek. Nehodlala už ale strávit ani jedinou noc v tomhle laciném hotelu, zabíjet šváby a poslouchat plivání starců a splachování záchodů. Hned nazítří hotel opustila a cestou do práce nechala zavazadla ve svém novém domově.

V poledne si zaběhla koupit postel a nějaký další nábytek na

Michigan Avenue. Koupila si dokonce i dva malé obrazy.

Slíbili jí, že jí v sobotu všechno dovezou, a Grace hodlala do té doby spát na koberci.

Nikdy v životě nebyla šťastnější a v práci jí šlo všechno skvěle. Když se ale v pátek hlásila u Marqueze, zjistila, že s ním bude mít problémy. Něco na ni měl a přímo se v tom vyžíval. „Přestěhovala ses,“ obvinil ji a ukázal na ni prstem, jakmile vešla do jeho kanceláře. Na podobnou příležitost čekal už dlouho. O jejím přestěhování se dozvěděl jen díky tomu, že se znova zastavil v jejím hotelu a bylo mu řečeno, že v úterý odsud odešla nadobro.

„No a? V čem je problém?“

„Neoznámilas mi to.“

„Podmínky stanovují, že jsem povinna vás uvědomit o přestěhování do pěti dnů. Přestěhovala jsem se před třemi dny a uvědomuji vás o tom právě teď. Je to tak v pořádku, pane Marquezi?“ Šel po ní a ona to věděla. V tomto případě ale nebyl v právu, v tom se Grace nemýlila. Měla pět dní na to, aby mu oznámila změnu bydliště, a stěhovala se teprve v úterý.

„Tak jakou teď máš adresu?“ zavrčel na ni a připravil se, že si ji zapíše. Jakmile se na něj podívala, uvědomila si, co se bude dít.

„Znamená to, že mě tam budete chodit kontrolovat?“ zeptala se ustaraně a on se na jejích rozpacích přímo pásl.

Líbilo se mu, když ji mohl zahnat do úzkých, nachytat ji nepřipravenou a pokud možno ji co nejvíc vyděsit. Vzbuzovala v něm ty nejprimitivnější sexuální instinkty.

„To můžu. Mám na to právo, víš? Máš snad co skrývat?“

„Ano. Vás.“ Podívala se na něj a Marquezovi zrudla celá pleš.

„Co tím chceš říct?“ Odložil pero a podrážděně si ji měřil.

„Chci říct, že mám čtyři spolubydlící, které zrovna nemusí vědět, kde jsem strávila poslední dva roky. O to jde.“

„Chceš říct, že nevědí, že jsi byla zavřená pro vraždu?“

Teď přímo zářil. Měl proti ní zbraň. Mohl jí vyhrožovat, že všechno prozradí jejím spolubydlícím. „Myslím, že přesně tak jsem to mínila. Ovšem z vašich úst to zní zvlášť pěkně.“

„Taky to pěkné je. Řek bych, že by je fascinovalo, kdyby se dozvěděly, jak to s tebou bylo. A mimochodem, co myslíš tím, že ty spolubydlící jsou čtyři? To zní jako pelech plný kurev na telefonu.“

„To by se vám líbilo.“ Nebála se ho, jen jí trochu dělal starosti a cítila k němu intenzívní odpor. „Jsou to modelky.“

„To říkají všechny.“

„Jsou registrované u agentury, ve které pracuju.“

„Tím hůř. Ale tu adresu stejně potřebuju pokud ovšem nechceš, abych tě poslal zpátky.“ V obličeji měl zase výraz očekávání.

„Proboha, Marquezi.“ Pak mu adresu řekla a on zvedl jedno ze svých odpudivých malých obočí. „Lake Sbore Drive? Jak to budeš schopná zaplatit?“

„Dělíme se na pět dílů, a tak mě to stojí přesně dvě stě dolarů měsíčně.“

Neměla v úmyslu mu prozrazovat, že dostala nějaké peníze od Franka Willse. Neexistoval naprosto žádný důvod, proč by to Louis Marquez měl vědět. A vzhledem k výši svého platu si při troše šetření mohla nové bydlení dovolit.

„Tam se teda budu muset podívat,“ zavrčel Marquez a Grace pokrčila rameny.

„Přesně to jsem od vás čekala. Chcete se domluvit na určitou dobu?“ zeptala se s nadějí. On ale nebyl nakloněný tomu, aby jí takhle vycházel vstříc.

„Ne, jen se někdy zastavím.“

„Výborně. Jenom mi překazte aspoň jednu laskavost,“ podívala se na něj nešťastně, „neříkejte jim, kdo jste.“

„A co bych jim měl říct?“

„To je mi jedno. Řekněte jim třeba, že mi prodáváte auto.

Cokoli. Ale neříkejte jim, že jsem v podmínce.“

„Radši by ses měla chovat, jak náleží, Grace,“ podíval se na ni významně a Grace pochopila, jak to myslí. Z nějakého důvodu jí ten ošklivý mužík v té chvíli připomněl Brendu.

Měla svázané ruce. A tentokrát nemá za zády žádnou Luanu, která by ji zachránila.

Kapitola 7.

Dívky, které v pronajatém domě bydlely, spolu vycházely báječně. Nikdy se nehádaly o účty, každá platila svůj díl nájemného a chovaly se k sobě mile. Kupovaly si vzájemně malé dárky a byly velkorysé, co se týkalo nákupů jídla.

Všechno bylo uspořádáno skutečně dokonale. Grace nebyla nikdy v životě šťastnější. Každý den ji napadalo, zda je to všechno skutečnost nebo jestli se jí to jen zdá.

Ostatní dívky se jí dokonce snažily dojednávat schůzky s muži, ale Grace všechny podobné návrhy odmítala. O potraviny se ráda rozdělila s ostatními, ale o muže, které jí dohazovaly, neměla zájem. Netoužila chodit s nikým na schůzky, nechtěla si komplikovat život. Ve svých dvaceti letech byla naprosto spokojená, když mohla večery trávit doma a číst si knížky nebo se dívat na televizi. I tyto maličkosti pro ni představovaly ohromnou svobodu, hotový dar, a nic víc si od života nepřála. Byla si jistá, že netouží po vztahu s žádným mužem. Už pouhá představa něčeho takového jí naháněla strach. Netoužila po tom, aby měla nějakého přítele, a nevěděla, jestli po tom vůbec někdy v životě zatouží.

Její spolubydlící ji kvůli tomu napřed škádlily, ale pak si udělaly závěr, že před nimi nejspíš něco skrývá. Dvě z nich najisto usoudily, že se Grace schází s nějakým ženatým mužem, zvlášť když začala trávit mimo domov pravidelně všechny pondělní a čtvrteční večery a celé neděle. Ve všední dny odcházela přímo z práce, převlékla se tam, a domů se vracela nejčastěji po půlnoci.

Uvažovala o tom, že by jim řekla pravdu, ale nakonec usoudila, že jejich domněnka o ženatém milenci je pro ni docela výhodná. Alespoň ji nechaly na pokoji a nesnažily se ji už seznamovat se

svými známými. Z hlediska toho, jak si přála uspořádat svůj život, to bylo dokonalé.

Pravda byla taková, že to, co dělala během těchto svých pravidelných zmizení, bylo srdcem i duší jejího života. Jakmile se zabydlela v domě s ostatními dívkami, začala hledat nějaké místo, kde by mohla třikrát týdně pracovat. Ne kvůli penězům, ale proto, aby nějak oplatila to dobré, co v životě dostala. Měla pocit, že má příliš velké štěstí a nesmí nechat na holičkách ty, kdo potřebují její pomoc. Něco takového vždycky sama sobě slibovala, když ležela v noci ve vězení na kavalci a povídala si se Sally nebo když cvičila s Luanou.

Trvalo jí celý měsíc, než našla vhodné místo, kde mohla dobrovolně pracovat. Neznala nikoho, kdo by jí toto centrum doporučil, ale četla o něm řadu článků a v televizi také zhlédla pořad pojednávající o útulku St. Mary’s. Bylo to krizové centrum pro ženy a děti, sídlící v jednom starém pískovcovém domě. Když tam Grace poprvé přišla, nepříjemně ji překvapilo, v jakém je stavu. Ze stěn se olupovala malba a z objímek tu visely holé žárovky. Všude kolem běhaly a křičely děti a bydlely tu desítky žen. Většinou vypadaly chudě, některé byly těhotné a všechny byly v zoufalé životní situaci. Všechny je spojovalo to, že byly zneužívány a týrány, některé tak strašně, že jen o vlásek nepřišly o život. Mnoho z nich mělo jizvy, u jiných se kruté zacházení podepsalo na jejich zdraví nebo už prošly různými dobročinnými či nápravnými institucemi.

Provoz centra řídil doktor Paul Weinberg, mladý psycholog, který Grace trochu připomínal Davida Glasse. Po první návštěvě v centru Grace zjistila, že se jí zase začalo bolestně stýskat po Molly. Moc ráda by si s ní promluvila a vyprávěla by jí všechny své nové zážitky. Už pouhý pobyt v tomto centru na ni hluboce působil. Pracovali tu převážně dobrovolníci, placených zaměstnanců tu bylo jen poskrovnu. Většina z nich tu pracovala v rámci stáží, které byly součástí studia psychologie, a někteří byli profesionální ošetřovatelé. Ženy a děti, žijící v krizovém centru, potřebovaly lékařskou péči, psychologickou pomoc, nějaké místo k bydlení, ošacení, něžnou a láskyplnou péči, potřebovaly podanou ruku, která by je vytáhla z propasti, ve které se ocitly. Grace chodila do St. Mary’s každý týden a připadalo jí to tu jako světélko naděje, které pro tyto lidi září z temnoty. Bylo to místo, kde se uzdravovaly duše, kde se z lidských trosek stávali znovu celí lidé. Aspoň natolik, jak to ještě bylo možné.

Už jen vědomí, že jim prospívá, Grace pomáhalo. Její celý život měl najednou smysl už jen díky tomu, že sem docházela. Dobrovolně pracovala ve třech sedmihodinových směnách týdně, což byl ohromný závazek. Grace ale cítila, že na tomto místě nachází klid a mír a může zde přinášet klid a mír i dalším lidem. Ženy i děti, které tu pobývaly, prožily hodně podobné věci jako ona sama. Byly tu těhotné čtrnáctileté dívky, které znásilnil jejich vlastní otec, bratr nebo strýc, sedmileté děti se zastřeným, nepřítomným pohledem, i ženy, které nevěřily tomu, že ještě někdy budou svobodné. Byly to oběti násilí, většinou ze strany manželů, kteří je týrali.

Mnoho z nich zažilo týrání a zneužívání už v dětství a pokračovaly v opakování tohoto cyklu s vlastními dětmi, ale nevěděly, jak se z tohoto bludného kruhu vymanit. A to se je právě láskyplní pracovníci St. Mary’s snažili naučit.

Když byla Grace v St. Mary’s, neznala únavu. Někdy pracovala se ženami, ale nejraději měla děti. Sezvala je vždycky k sobě, chovala je na klíně a vyprávěla jim příběhy, které si vymýšlela, nebojím četla. Během večerů a nocí je brala k lékaři, aby se podíval na jejich zranění, nebo jen na běžné prohlídky nebo injekce. Dávalo to jejímu životu mnohem větší smysl. A někdy ji to také trápilo. Strašně ji to mučilo, protože to všechno tak dobře znala.

„Člověka to zrovna bodá do srdce, že?“ poznamenala jedna z ošetřovatelek týden před Vánoci. Grace právě ukládala do postýlky dvouletou holčičku. Vlastní otec jí způsobil poškození mozku a teď byl ve vězení. Bylo zvláštní, že tento otec je ve vězení, zatímco jejího otce, který se dopouštěl téměř stejných špatností, dodnes lidé pokládali za hrdinu.

„To ano. Jsou to hrozné případy. Ale tihle ještě mají štěstí.“

Grace se usmála. Znala dobře, jak to chodí. Až příliš dobře.

„Jsou aspoň tady. Už nejsou tam, kde je týrali a ubližovali jim.

Aspoň to pro ně už skončilo.“ Opravdovou lítost cítila tehdy, když se některé z žen a dětí vracely zpět. Některé ženy prostě nedokázaly žít bez mužů, kteří je týrali, a do svých nešťastných domovů s sebou braly i děti. Některé utrpěly nová zranění, jiné i zemřely a některé z nich se ze svých prožitků nikdy nezotavily, přestože navenek nebyly jejich rány znát. Jiné ženy se ale dokázaly přece jen poučit a začít nový život. Pochopily, jak si udržet zdraví a duševní rovnováhu. Grace strávila mnoho hodin tím, že s nimi hovořila, říkala jim o možnostech, jaké mají, o svobodě, jakou mají na dosah ruky, jen si ji vzít.

Všechny byly velice vyděšené, zaslepené vlastním utrpením a dezorientované vším, čím musely projít. Grace musela myslet na to, v jakém stavu byla sama před necelými třemi roky, když se ocitla ve vazbě a Molly se snažila ji přimět, aby se jí svěřila. Grace tohle všechno dělala vlastně pro ni, aby oplatila jiným něco z lásky, kterou jí Molly dávala.

„Jak to jde?“ zastavil se u ní jednou pozdě večer Paul

Weinberg, hlavní psycholog a vedoucí celého programu. Pracoval společně s dobrovolníky i placenými zaměstnanci u příjmu nových příchozích. Většina z nich sem přicházela v noci. Dorazily sem poraněné, vyděšené, s ranami na těle i v duši, a potřebovaly všechno, co jim zdejší tým mohl poskytnout.

„Není to špatné,“ usmála se na něj Grace. Neznala ho moc dobře, ale byl jí od pohledu sympatický. A oceňovala, jak usilovně a obětavě tady pracuje. Toho večera poslali dvě ženy do nemocnice a Paul je tam sám odvezl, zatímco Grace převzala péči o jejich děti. Obě měly po čtyřech dětech a ty teď už všechny usnuly. „Je to rušná noc.“

„To bývá těsně před Vánoci vždycky. Vypadá to, že všichni se během volných dní zblázní. Když má někdo sklony bít svou ženu a děti, udělá to právě o svátcích.“

„To snad není pravda! Dávají si snad inzeráty? Zbiju vaši ženu na počkání, do Vánoc vám zbývá už jen šest dní, neváhejte?“ Byla unavená, ale přesto měla dobrou náladu. Tahle práce se jí moc líbila. „Něco na ten způsob,“ usmál se na ni a nalil jí kávu. „Uvažovala jste někdy o tom, že byste tuhle práci dělala na plný úvazek? Myslím jako placené zaměstnání.“

„Vlastně ne,“ řekla upřímně, ale ta otázka jí zalichotila.

Upila kouřící kávy. Paul měl stejné kudrnaté vlasy jako David Glass, stejné laskavé oči, ale byl vyšší a hezčí. „Dřív jsem uvažovala o tom, že bych studovala psychologii. Nejsem si jistá, jestli mám k téhle práci potřebné vlohy. To, co tu dělám, se mi ale líbí. Na těch lidech mi záleží a těší mě představa, že třeba dokážeme změnit jejich životy. Myslím, že zatím mi úplně stačí dělat to jako dobrovolnice. Nemusím za to být placená. Tu práci zbožňuju.“ Znova se usmála a zdálo se, že si ji Paul pozorně prohlíží. Zajímala ho.

„Jste v té práci moc dobrá, Grace. Proto jsem se vás na to ptal. Měla byste o tom studiu psychologie opravdu uvažovat, až budete mít čas.“ Měl z ní ten nejlepší dojem a velice si ji oblíbil. Té noci pracovala až do dvou. Přišlo ještě šest dalších žen a stejný počet ji požádal o propuštění. Když bylo všechno zařízeno, Paul Weinberg jí nabídl, že ji sveze domů. Grace mu za to byla vděčná, protože byla opravdu vyčerpaná.

„Dnes v noci jste byla ohromná,“ vyjadřoval jí vřelý obdiv a ona mu poděkovala. Byl překvapený, když viděl, kde bydlí. Většina lidí z Lake Shore by se neobtěžovala pracovat dobrovolně třikrát týdně u St. Mary’s. „Proč to děláte?“ zeptal se jí, když zajeli před její dům. „Tady bydlí dobře situovaní lidé, Grace. Jste snad bohatá dědička?“ Zasmála se té otázce a věděla, že ji škádlí, ale že je také zvědavý. Byla velice zajímavá mladá žena.

„Dělím se o domek se čtyřmi dalšími dívkami,“ odpověděla. Byla by ho pozvala dovnitř, ale bylo příliš pozdě. Minulo už půl třetí. „Musíte se k nám někdy přijít podívat, jestli se utrhnete od St. Mary’s.“ Chovala se k němu přátelsky, ale on vycítil, že s ním neflirtuje. Chovala se k němu jako k bratrovi, ale on se o ni rozhodně nezajímal jen platonicky.

„Občas se dostanu i někam jinam,“ usmál se. „A co vy?

Co děláte vy, když právě nepomáháte ženám a dětem v krizi?“ Chtěl o ní vědět víc, přestože bylo

tak pozdě a oba byli velice unavení.

„Pracuju v agentuře pro modelky,“ řekla tiše. Svoji práci měla ráda a byla na ni pyšná. Zvedl obočí. „Jste modelka?“ Nepřekvapilo ho to, jen mu připadalo podivné, že dívka, která musí strávit spoustu času péčí o vlastní osobu, by věnovala tolik času jiným lidem. Protože Grace skutečně dávala ze sebe hodně, ženám i dětem. Zkoumavě si ji prohlížel.

„Pracuju v kanceláři,“ usmála se, „ale moje spolubydlící jsou modelky, všechny čtyři. Jen někdy přijďte a seznamte se s nimi.“ Pokoušela se mu tak naznačit, že sama o něj zájem nemá. Ani o žádného jiného muže. Napadlo ho, zda nemá nějakého přítele, ale nechtěl se jí na to ptát. „Velice rád bych k vám někdy přišel,“ řekl s důrazem.

Vlastně to ale nebylo potřeba. Grace přece pracovala třikrát týdně v St. Mary’s a on jí byl vždycky nablízku.

Na Štědrý večer si vzala službu navíc a šokovalo ji, kolik žen se sem během večera a noci uchýlilo. Neúnavně pracovala a dostala se domů až ve čtyři hodiny ráno. Příštího dne dokázala jít do Swanson’s na obvyklou vánoční oslavu pro fotografy a modelky. Bylo to příjemné a Grace se ke svému vlastnímu překvapení dobře bavila. Šla tam společně se svými spolubydlícími. Jediná věc, která se jí nelíbila, bylo to, že Bob s ní šel několikrát tančit a přitom se jí zdálo, jako by ji k sobě trochu moc tiskl, a ačkoli by na to nemohla přísahat, jednou jí připadalo, že jí schválně přejel prsty přes ňadro, když se natahoval po předkrmu. Ujišťovala se ale, že to byla jen náhoda a že Bob si toho ani nevšiml. Jedna z jejích spolubydlících ale později ten večer poznamenala něco, co jí začalo dělat starosti. Byla to Marjorie, mateřská kvočna, která si všimla, že všechno není tak docela v pořádku. Pořád na ně na všechny dohlížela a znala už Bobovy triky, protože s ním měla vlastní zkušenosti.

„Jestlipak tě strýček Bobby dnes večer zpracovával?“ zeptala se Grace a ta se zatvářila udiveně. „Co tím myslíš? Choval se jen přátelsky. Vždyť jsou

Vánoce.“

„Božínku, ty jedna svatá prostoto,“ zasténala Marjorie,

„snad nevěříš tomu, co říkáš.“

„Nemluv hlouposti.“ Grace ho hájila, protože si nedokázala představit, že by Bob podváděl Cheryl. Bylo ale jisté, že byl neustále obklopen pokušením v podobě krásných dívek.

„Nebuď naivní. Přece si nemyslíš, že je jí věrný, nebo ano?“ přidala se k jejich rozhovoru Divina. „Loni mě honil celou hodinu kolem kanceláře. Skoro jsem si zlomila nohu, jak jsem zakopla o ten jeho zatracený konferenční stolek, když jsem před ním utíkala. No ano, strýček Bob se nám, děvčatům, hodně věnuje, a vypadá to, že jeho příští terč jsi ty.“

„Sakra.“ Grace se na ně dívala se zděšením. „Trochu mi to tak připadalo, ale pak jsem si řekla, že si to jen namlouvám.

A možná že to opravdu nic nebylo.“

„V tom případě jsem si to namlouvala taky,“ zasmála se

Marjorie. „Myslela jsem, že z tebe snad na místě strhá šaty.“

„Ví to o něm Cheryl?“ zeptala se Grace nešťastně. Rozhodně nechtěla, aby byla při něčem takovém přistižena, a neměla vůbec v úmyslu ho povzbuzovat nebo s ním mít dokonce poměr. Nechtěla mít poměr vůbec s nikým. V žádném případě ne teď, a možná nikdy. Prostě to nepatřilo k věcem, které od života chtěla.

Paul Weinberg jí několikrát volal a zval ji na večeři, ale ona to odmítala. Až na Nový rok, když zase pracovala v St.

Mary’s, ji přesvědčil, aby si s ním alespoň na deset minut sedla a snědla s ním sendvič s krocaním masem.

„Proč se mi vyhýbáte?“ obvinil ji, jak tu seděla s pusou plnou krůtího masa. Chvíli trvalo, než mu mohla odpovědět.

„Nevyhýbám se vám,“ řekla mu upřímně. Jenom mu neoplácela jeho telefonáty. Když s ním teď ale

jedla sendviče v St. Mary’s, cítila se dokonale šťastná.

„Ale ano,“ namítal. „Máte snad někoho?“

„Ano,“ řekla se šťastným výrazem a jemu se protáhl obličej. „Mám St. Mary’s, svoji práci a své spolubydlící. Nic víc, ale stačí mi to. To je pro mě víc než dost. Mám sotva čas přečíst si noviny nebo nějakou knížku, nebo jít do kina.

Ale líbí se mi to.“

„Možná že potřebujete vzít si tady někdy volno.“ Usmál se na ni, ulevilo se mu, že s nikým nechodí. Považoval Grace za obdivuhodnou dívku a moc rád by ji lépe poznal. Bylo mu dvaatřicet a v životě nepotkal nikoho, jako byla ona. Byla bystrá, zábavná, hluboce jí záleželo na ostatních lidech, ale přesto zůstávala velice plachá a odtažitá. Určitým způsobem se mu zdála velice staromódní, a právě to se mu na ní líbilo.

„Potřebujete se aspoň občas dostat do kina.“ On sám ale také nebyl v kině už několik měsíců. Nějakou dobu se scházel s jednou z ošetřovatelek, ale nějak jim to nevycházelo.

A Grace mu padla do oka od chvíle, kdy začala do St.

Mary’s docházet.

„Nechci si brát žádné volno. Moc se mi tu líbí.“ Usmála se na něj a dojedla sendvič.

„A co tu děláte na Nový rok večer?“ zeptal se jí a ona se na něj znova usmála.

„Mohla bych se vás ptát na totéž, nemyslíte?“

„Já tady pracuju,“ prohlásil pyšně.

„Já taky. Jediný rozdíl je v tom, že za to nedostávám plat.“

„Stejně si myslím, že byste měla uvažovat o tom, že byste se tomu věnovala profesionálně.“ Než jí ale mohl říci něco víc, oba je odvolali, každého k jinému naléhavému případu.

Grace v centru zase zůstala pozdě do noci a neviděla Paula až do příštího čtvrtka. Té noci jí nabídl, že ji znova sveze domů, ale ona si vzala taxík. Nechtěla ho nijak povzbuzovat. V neděli u St. Mary’s ji ale konečně přimáčkl ke zdi.

„Šla byste se mnou na oběd?“

„Teď?“ zatvářila se udiveně. Právě k nim přišly čtyři nové rodiny, se kterými bylo třeba si promluvit. „Teď ne. Příští týden. Kamkoli budete chtít. Moc rád bych se s vámi sešel.“ Když se jí na to ptal, vypadal chlapecky a rozpačitě.

„Proč?“ vyklouzlo jí a on se její otázce zasmál.

„Děláte si legraci? Podívala jste se už tenhle týden do zrcadla? Kromě toho jste inteligentní a zábavná, a tak bych vás rád poznal blíž.“

„Nemám toho moc, co bych vám řekla. Vlastně jsem úplně nezajímavá,“ odpověděla a on se znova zasmál.

„Znamená to, že mě odmítáte?“

„Možná,“ řekla upřímně. „Já vlastně vůbec nechodím na žádné schůzky.“

„Jenom pořád pracujete?“ Vypadal pobaveně a ona místo odpovědi jen přikývla. „To je výborné. To by nám to mělo spolu klapat. Já taky pořád jen pracuju, ale myslím, že jeden z nás musí ten bludný kruh prolomit.“

„Proč? Vždyť nám to takhle vyhovuje.“ Najednou se zdála být velice rezervovaná a trochu vyděšená, a to jeho zvědavost ještě vyprovokovalo.

„Propána, proč byste se mnou nemohla jednou prostě jen tak zajít na oběd? Jen to zkuste. Stejně musíte něco jíst. Jestli chcete, přijedu za vámi ve všední den do centra. Jak si budete přát.“ Ona si to ale nepřála. Paul jí byl sympatický, ale nechtěla si dávat schůzky s žádným mužem a nevěděla, jak by mu to řekla.

Nakonec přece jen souhlasila a dohodli se, že spolu půjdou na oběd v sobotu. Ten den mrzlo a oni šli do restaurace La

Scala na italské těstoviny.

„Tak, a teď mi řekněte pravdu. Co vás přivedlo do St.

Mary’s?“

„Autobus.“ Usmála se na něj a vypadala velice dětsky a hravě.

„To je tedy roztomilé,“ poznamenal a pak se najednou zeptal: „Jak jste vlastně stará?“ Odhadoval ji na pětadvacet nebo šestadvacet, protože se chovala k týraným ženám a dětem velice dospěle a zkušeně.

„Je mi dvacet,“ prohlásila hrdě, jako by to byl velký úspěch, a on skoro zasténal, když to uslyšel. Tím se vysvětlovala spousta věcí, nebo si to aspoň myslel. „V létě mi bude jednadvacet.“

„To je ohromné. Teď mám pocit, jako bych chtěl vyloupit kolébku. Mně bude v srpnu třiatřicet.“ „Připomínáte mi hodně někoho, koho jsem znávala, jednoho mého přítele. Teď dělá advokáta v Kalifornii.“

„A vy jste do něho zamilovaná?“ zeptal se Paul Weinberg nešťastně. Věděl, že někde v jejím dosavadním životě musí být klíč k tomu, proč zůstává tak odtažitá. Zčásti to může být způsobeno jejím mládím, ale věděl, že těch důvodů je určitě víc.

Ona mu ale se smíchem vysvětlila, kdo je David Glass.

„Ne, ten je ženatý a má malé dítě.“

„Tak kdo je ten šťastlivec?“

„Jaký šťastlivec?“ zeptala se zmateně. „Už jsem vám říkala, že nikoho nemám.“

„Jste vůbec na mužské?“ Věděl, že je to zvláštní otázka, ale v dnešní době stálo za to ji položit. „Vlastně nevím,“ řekla upřímně a vzhlédla k němu. Na okamžik mu pokleslo srdce a pak si v jejím výrazu povšiml ještě něčeho jiného. „Nikdy jsem na schůzky nechodila.“

„Vůbec ne?“ Nevěřil jí to.

„Ne. Vůbec.“

„To je ve dvaceti docela rekord.“ Tím víc ho ale lákalo překonat její odpor. „Máte pro to nějaký zvláštní důvod?“ Zatímco se jí tak vyptával, objednali si těstoviny a pochutnávali si na obědě. „No, myslím, že nějaké důvody mám. Ale řekla bych, že je to hlavně proto, že se mi nechce.“ „Ale Grace, to je přece šílené.“

„Opravdu?“ ohradila se. „Třeba není. Možná že chci prožít svůj život právě takhle. Nikdo jiný nemá právo soudit, co je pro mě správné a co ne.“ Paul se najednou dovtípil, jak to s ní asi je, a uvědomil si, jak bláhový byl. Proto právě přišla do

St. Mary’s. Aby pomáhala lidem, kteří prožili totéž co ona.

„Máte sama nějaké špatné zkušenosti?“ zeptal se jemně.

Grace mu důvěřovala, ale jen do určité míry. Nechtěla mu prozradit všechna svá tajemství. „Dalo by se to tak říct. Dost špatné. Ale ne horší než to, co vidíte každý den u St. Mary’s. Myslím, že to člověka poznamená.“

„Ale nemusí. Můžete to překonat. Chodíte někam? Myslím k nějakému profesionálovi.“ „Chodila jsem. Byly jsme dobré přítelkyně. V létě zemřela při havárii.“ Litoval ji a také jí to řekl. Působila tak osaměle.

„A co vaše rodina? Pomohli vám?“

Usmála se. Věděla, že Paul jí chce pomoci, ale to dokáže jedině čas. A tušila, že teď si může pomoci jedině ona sama.

„Nemám žádné příbuzné. Není to ale tak hrozné, jak to vypadá. Mám přátele a mám skvělou práci. A všechny ty milé lidi tady v St. Mary’s.“

„Rád bych vám pomáhal, jestli si myslíte, že bych mohl,“ ale typ terapie, jakou měl na mysli, Grace naháněl příliš strachu. Ačkoli věděla, že by se jí Paul určitě věnoval jako terapeut, kdyby si to přála, přece jen mu na ní nejvíc záleželo jako na přitažlivé dívce, kterou chtěl získat. A na to nebyla připravená a nebyla si jistá, jestli kdy bude.

„Řekla bych vám, kdybych potřebovala pomoc.“ Usmála se na něj a oba si objednali kávu. Strávili spolu hezké odpoledne, procházeli se po břehu jezera a mluvili o mnoha věcech. Paul už teď ale věděl, že nemá smysl, aby ji pronásledoval. Mohl by ji tím zastrašit. Jakmile začala tušit, co k ní cítí,

odtáhla se od něj a začala si od něho udržovat odstup.

„Grace,“ řekl, když ji dovezl před dům, kde bydlela, „nikdy bych ti nechtěl ublížit. Jenom chci být nablízku, kdybys potřebovala přítele,“ a pak se chlapecky usmál. „Samozřejmě by mi nevadilo, kdyby z toho bylo něco víc, ale nechci tě do ničeho nutit.“ A ona je přece tak mladá. V tom je část celého problému. Netroufal by si na ni tlačit, dokud na to nebude sama připravená.

„Díky. Bylo to s tebou dneska moc hezké.“ Mluvila pravdu. Později spolu šli na oběd ještě několikrát. Paul nebyl ochoten se jí úplně vzdát a ona se v jeho společnosti cítila dobře, ale jejich vztah nikdy nepřerostl v něco víc než ve vřelé přátelství. Určitým způsobem zaujal v jejím životě místo Davida, a možná i Molly.

Až do jara se její život, naplněný prací, dobrovolnou činností a přátelstvím se spolubydlícími, odvíjel hladce. Ale pak začal Grace znovu dělat problémy Louis Marquez. Nevěděla to, ale právě se rozešel se svou přítelkyní a chtěl se odreagovat. Začal se ukazovat v domě, kde Grace bydlela. Ostatní dívky ji vždycky kvůli němu škádlily. Nikdy nevysvětlil, kdo vlastně je, a Grace to také neudělala, jenom jim řekla, že je to nějaký kamarád jejího otce. Ale vždycky, když se objevil, kladl všem dívkám spoustu otázek. Neužívají drogy? Líbí se jim práce modelek? Setkávají se při ní s mnoha muži? Brigittu dokonce jednou pozval na schůzku a Grace mu kvůli tomu vyčinila, když se pak šla ohlásit do jeho kanceláře.

„Nemáte právo mi tohle dělat. Nemáte právo k nám pořád chodit a obtěžovat mé přítelkyně.“ „Můžu obtěžovat, koho chci. A kromě toho ta holka na mě dělala půl hodiny oči. Vím, co tyhle holky chtějí. Jen si nedělej iluze, zlatíčko. Není to žádná nevinná panna.“

„To ne, ale taky není slepá,“ vylítla Grace a on se rozzuřil víc než kdy jindy. Když s ním jednala, byla stále odvážnější, protože se choval tak urážlivě.

„Jen mi buď vděčná, že jsem jim neprozradil, že jsi v podmínce a já mám nad tebou dozor, nebo že jsi byla ve vězení.“

„Jestli to uděláte, oznámím to na vás. Budu se s vámi soudit pro poškození svých zájmů a kvůli tomu, že bych ztratila tvář ve vlastním domově a před svými spolupracovníky.“

„Nesmysl. S nikým se soudit nebudeš.“

Nehodlala to udělat, ale jiným způsobem se bránit nemohla. Věděla, že jako většina podobných násilnických typů se i Marquez stáhne, jakmile proti němu sama vystoupí z pozice síly. Po tomto výstupu přestal do domu docházet tak často a Grace se u něj dál každý týden hlásila v kanceláři. Když Brigitte v květnu odjela na třítýdenní pracovní stáž do Tokia, našly si místo ní jinou spolubydlící. Tentokrát to byla Francouzka jménem Mireille. Pocházela z jižní Francie, z Nice, a bylo jí devatenáct. Všichni ji měli upřímně rádi.

Měla vášeň pro všechno americké, zvlášť pro praženou kukuřici a párky v rohlíku. A zbožňovala americké chlapce, kteří ji ovšem měli ještě mnohem raději. Od chvíle, kdy se u nich ubytovala, byla každý večer na nějaké schůzce. Proto se Divina, Marjorie, Allyson a Grace bavily hlavně spolu, když právě neměly jiný program.

Čtvrtého července pořádali Swansonovi oslavu ve svém venkovském domě v Barrington Hilis a všechny modelky se tam vydaly na celý den a na večer. Grace pozvala Paula a tomu se večírek moc líbil, protože měl kolem sebe tolik krásných modelek. Její spolubydlící jí říkaly, že je velice milý, a chtěly vědět, jestli všechen čas tráví s tímto mužem.

„Víceméně ano,“ řekla ostýchavě. A ony jí to schvalovaly.

Potom pro ni ostatní dívky uspořádaly narozeninovou oslavu. Bylo to velké překvapení a pozvaly na ni všechny lidi z agentury a samozřejmě Paula. Byly to její jednadvacáté narozeniny, Pak všichni s Paulem seděli v patiu a Grace musela myslet na to, co všechno se v jejím životě během posledního roku událo. Paul samozřejmě nevěděl, že strávila dvoje své poslední narozeniny ve vězení. A teď tady byla s ním, bydlela s partou krásných dívek a pracovala u modelingové agentury.

Někdy, když na to pomyslela, jí to pořád ještě připadalo omračující. Také musela vzpomínat na Luanu, Sally, Molly a Davida. A se smutkem v duši si uvědomovala, že dělá přesně to, co jí radila

Luana. Na minulost příliš nemyslela, jen někdy nechala na prchavý okamžik ve svém srdci vytanout vzpomínky na své kamarádky z vězení. A pak se vrátila do svého současného života. Všichni ti její přátelé už patřili minulosti. Navždy. O Davidovi neslyšela od té doby, co se mu v březnu narodil syn, a konečně přestala psát i Luaně a Sally.

Na žádný z jejích dopisují nikdy neodpověděly.

Vzhlédla a spatřila padající hvězdu. Hned zavřela oči a myslela na ty dvě, a pak si přála, aby to všechno jednoho dne bylo skutečně a definitivně za ní. V této chvíli tady ještě stále byl Louis Marquez a hrozil jí, že prozradí její tajemství jejím přátelům. Stále měl nad ní určitou moc. Grace jen doufala, že jednoho dne bude skutečně svobodná, poprvé v životě, a nebude se už muset nikoho bát.

„Co sis teď přála?“ zeptal se Paul, který si všiml jejího chování.

Nikdy by ji nenutil do vztahu, o který by sama nestála.

Pořád ale doufal, že jednoho dne bude připravená se s ním sblížit. Věděl, co by si při pádu hvězdy přál on sám. Chtěl, aby k němu Grace cítila něco víc.

„Jen jsem vzpomínala na některé své staré přátele,“ usmála se smutně, „a doufala jsem, že jednoho dne budou všechny ty špatné časy jen vzdálenou vzpomínkou.“ Když to řekla, srdce mu zaplavil soucit s ní.

„Copak to ještě není všechno jen vzpomínka?“ Nemohl vědět, jak vzdálené ty špatné časy v jejím životě jsou, nebo zda a jak jsou ještě přítomny. Grace mu to nikdy neřekla a on ji k tomu nenutil. „Copak to ještě není pryč?“ zeptal se jí jemně.

„Skoro,“ usmála se na něj, šťastná, že má takového přítele,

„skoro možná že příští rok.“

Kapitola 8.

Swansonovi se stále pokoušeli přesvědčit Grace, aby pro ně pracovala jako modelka, ale nedařilo se jim to. Zato ale dostala výrazně přidáno a stala se osobní sekretářkou Cheryl.

Oba Swansonovi s oblibou tvrdívali, že jejich agenturu řídí ve skutečnosti Grace. Byla výkonná, rychlá, měla organizační talent, potřebnou bystrost i rozhodnost. Znala všechny dívky, které pro firmu pracovaly, i většinu mužských spolupracovníků, a všichni ji měli rádi. Také v jejím domě nastaly změny.

Brigitte se vrátila z Tokia, ale přistěhovala se k jednomu fotografovi a do domu k ostatním dívkám se už nevrátila. Allyson odjela do Los Angeles, kde dostala roli ve filmu. A Divina teď pracovala jako modelka v Paříži. Zůstaly jen Marjorie,

Grace a Mireille, která se chystala odstěhovat se ke svému nejnovějšímu příteli. Na místo původních dvou dívek se rychle přistěhovaly dvě další. A o Vánocích Marjorie oznámila své zasnoubení. Grace ale nikdy neměla problémy s nalezením nových spolubydlících. Do Chicaga stále proudily nové dívky, které toužily po práci modelek, a všechny potřebovaly ubytování.

Louis Marquez ji stále chodil kontrolovat. K tomu alespoň jednou měsíčně Grace přinutil, aby podstoupila test na drogy.

Nikdy ale drogy nebrala a on byl zklamaný. Čistě ze zlomyslnosti by ji byl rád při něčem nachytal. „To je ale hnusák,“ prohlásila Marjorie, když se objevil jednou po Vánocích, aby zkontroloval Graceiny nové spolubydlící. „Tvůj táta tedy má za přátele pěkný votrapy,“ dodala naštvaně, když jí přejel rukou po zadečku a předstíral, že jen sahá po popelníku.

Páchnul cigaretami a potem a úplně všechno oblečení měl z polyesteru. „Proč mu prostě neřekneš, aby se klidil?“ otřásla se Marjorie odporem, když konečně odešel. Pokaždé, když s ním přišel do styku, měl člověk chuť se vykoupat. Grace by mu nesmírně ráda řekla, aby se tu už nikdy neukazoval, ale to si nemohla dovolit. Zbývalo jí ještě devět měsíců podmínky, pak teprve tenhle zlý sen skončí.

V březnu ji Swansonovi pozvali, aby s nimi jela do New

Yorku, ale ona jim to musela odmítnout. Požádala Marqueze o dovolení, aby je směla doprovázet, ale on jí odmítl vyhovět.

Proto se musela vymluvit, že už má sjednáno něco jiného.

Byla zklamaná, že s nimi nemůže cestovat, ale stejně měla práce dost a dost. Stále trávila dva večery v týdnu a celé neděle v St. Mary’s. Často se přitom vídala s Paulem Weinbergem a měla ho moc ráda, ale věděla, že už na ni přestal čekat a má vážnou známost s jednou z ošetřovatelek. Cheryl Swansonová se ji občas pokoušela seznámit s nějakým mladým mužem, ale Grace o to stále nejevila žádný zájem.

Měla příliš velký strach a v hloubi duše ji její minulé zážitky stále děsily. Když šla s nějakým mužem na schůzku, vždycky musela vzpomínat na hrůzy, které zažívala se svým otcem.

Tak to šlo až do června. Pak se v agentuře objevil mladý fotograf Marcus Anders a nabízel své práce Cheryl. Byl to jeden z nejhezčích mužů, jaké Grace kdy viděla, s hustými blond vlasy, chlapeckým úsměvem a pihami. V jeho vzhledu se snoubily mužné a chlapecké rysy a když ho Grace spatřila, nejdřív ho pokládala za nového manekýna.

Právě přijel z Detroitu a jeho portfolio všem imponovalo.

Měl za sebou spoustu komerční práce a teď jeho hvězda stoupala strmě vzhůru. Uvažoval o tom, že by přesídlil do Los

Angeles nebo do New Yorku, ale chtěl se vypracovat na vrchol postupně, a to byl rozumný záměr. Byl velice klidný, sebejistý a měl ohromný smysl pro humor. Když si odbyl vstupní pohovor s Cheryl, zastavil se u Grace, trochu s ní žertoval a vyptával se jí, kde si v Chicagu najít byt. Doporučila mu některé agentury s nájemními byty a představila ho několika modelkám, které se tu právě zastavily. Zdálo se ale, že

Marcus se o ně zvlášť nezajímá. S modelkami byl v běžném denním styku. Zato Grace ho doopravdy zaujala a než odešel, požádal ji, aby se od něj nechala fotografovat, jen tak pro zábavu. Ona ale se smíchem zavrtěla hlavou. Už se setkala s podobnými nabídkami a neměla o ně zájem.

„Ne, díky. Já se držím od fotoaparátů radši dál.“

„A proč to? Hledá vás policie? Skrýváte něco před světem?“

„Přesně tak. Pátrá po mně FBI,“ usmála se. Bylo zábavné s ním hovořit, ale ona neměla v úmyslu nechat se okouzlit žádným mužem, ani Marcusem ne. Spousta fotografů používala svou profesi jako záminku ke svádění dívek. „Prostě o to nestojím, aby mě někdo fotil.“

„Chytrá holka,“ zatvářil se obdivně. Sedl si na hranu stolu proti ní a vypadal tak mladě, zdravě a pohledně, až jí to vyráželo dech. „Ale vaše fotky by byly nádherné. Máte bezvadné kosti a krásné oči.“ Když se na ni podíval zblízka, všiml si, že má do sebe něco víc, než odhadl na první pohled. V očích měla vepsaný smutek, starou a hlubokou bolest, kterou skrývala před celým světem, ale před ním ji schovat nedokázala.

Marcus se jen zasmál a pokrčil rameny. Vycítil, že se jí přiblížil až příliš a Grace si to nepřeje. „Co kdybychom si někdy jen tak hráli a vidělo by se, co by z toho vyšlo? Nakonec byste mohla připravit ostatní děvčata o práci.“ To byla jediná věc, které rozuměl, to jediné, co skutečně miloval. Měl celoživotní milostný poměr se svým fotoaparátem.

„To bych jim nerada udělala,“ žertovala Grace a znova se na něj podívala. Měla na sobě úzkou černou sukni a černý svetr. Po téměř dvou letech práce u Swansonů se teď oblékala s

velkoměstským švihem.

„Uvažujte o tom,“ usmál se na ni Marcus, vstal a narovnal si své dlouhé nohy. „Vrátím se sem v pondělí.“

Zavolal jí ale hned nazítří, jen aby si s ní trochu popovídal a pověděl jí o ateliérech, na které se byl podívat. Podle jeho názoru byly všechny hrozné, a k tomu se cítil osamělý. Grace se tomu smála a žertem ho ujišťovala, že s ním soucítí. Pak ji požádal, jestli by s ním nešla na večeři.

„Je mi líto, ale nemůžu,“ odpověděla stručně. Byla už zvyklá odrážet podobné návrhy, nikdy jí to

nedělalo potíže.

„Na dnešní večer už mám program.“ Vždycky to říkala tak, jako by měla sjednané schůzky s nějakými jinými muži, ale samozřejmě tím programem byly stále týrané ženy a děti.

„Tak zítra.“

„To musím pracovat dlouho do večera. Natáčíme velkou reklamu s devíti dívkami a Cheryl chce, abych u toho byla.“

„Žádný problém. Půjdu tam taky. No tak.“ Mluvil zase tónem malého chlapce a na Grace to přece jen trochu zapůsobilo, přestože byla rozhodnutá, že zůstane neoblomná. „Jsem tady ve městě nováček. Nikoho tady neznám a jsem strašně osamělý.“

„No tak, Marcusi. Nebuď takový rozmazlený chlapeček.“

„Ale to přesně jsem,“ řekl pyšně a oba se tomu zasmáli.

Nakonec se přece jen dala umluvit, že ho vezme s sebou na natáčení reklam. Marcus se tam snažil být co nejužitečnější.

Kolem natáčení se motalo tolik lidí, že si nikdo ani nevšiml, že je tu o jednoho víc. Vypadalo to, že všem modelkám se velice líbí. Byl inteligentní, zábavný a nebyl tak arogantní jako mnoho jiných fotografů. Zdálo se, že je to báječný mužský, a když se pak objevoval každodenně po celý týden v agentuře, Grace konečně povolila a šla s ním na večeři.

Byla to první schůzka s mužem, na kterou se dala vylákat od dob Paula Weinberga.

Marcus jí nechtěl věřit, že je jí teprve jednadvacet. Byla na svůj věk velice vyzrálá a její vzhled byl tak kultivovaný, že ji odhadoval na víc. Pořád nosila své husté kaštanové vlasy stažené dozadu, ale teď častěji do uzlu než do ohonu, a oblékala se v rámci svých finančních možností podobně jako modelky.

Marcus byl ale zvyklý na mladá děvčata, která vypadala starší, než byla doopravdy. Jednou nebo dvakrát dokonce naletěl a šel na schůzku s patnáctiletými modelkami, které předstíraly, že jsou starší.

„A co děláš, když zrovna nepracuješ?“ zeptal se jí se zájmem, když večeřeli u Gordona. Právě si našel ateliér a vyprávěl jí, že je to úplně senzační podkroví i s bytem a s veškerým potřebným příslušenstvím.

„Mám toho na práci pořád dost.“ Začala teď jezdit na kole a jedna z jejích nových spolubydlících ji učila tenis. Na takové zábavy nikdy předtím neměla čas. Jediný sport, jaký kdy dělala, bylo trochu posilování a joggingu ve vězení, ale nehodlala Marcusovi vykládat o tom, že strávila dva roky ve Dwightu. Neměla v úmyslu to ve svém budoucím životě prozrazovat už nikomu. Vzala si k srdci Luaninu radu a nechávala minulost důsledně za sebou.

„Máš hodně přátel?“ zeptal se jí, protože ho zajímala a připadala mu velice zvláštní. Byla uzavřená, chránila si soukromí, ale přesto v ní vyciťoval velké duševní bohatství.

„Mám jich dost,“ usmála se, ale pravda byla, že jich tolik nebylo a Marcus se to o ní už doslechl. Vyptával se na ni už spousty lidí. Věděl, že nikdy nechodí na schůzky s muži, že žije v ústraní, je velice plachá a že se věnuje nějaké dobrovolné práci. Při kávě se jí na to zeptal a ona mu pověděla něco málo o St. Mary’s.

„Proč to děláš? Co tě tak zajímá na týraných ženách?“

„Zoufale potřebují pomoc,“ odpověděla mu vážně, „ženy v takové situaci si myslí, že neexistuje žádné východisko, žádné řešení. Je to, jako by stály ve dveřích hořícího domu a člověk je musel od něj odtahovat pryč, protože ony samy ten krok neudělají a neosvobodí se.“ Tohle znala lépe než kdokoli jiný. I ona si myslela, že z její situace neexistuje žádné východisko. Musela dokonce zabít otce, aby se osvobodila, a pak za svůj čin ještě platit dál. Přála si, aby to jiní lidé měli snazší než ona. „A proč ti na nich tolik záleží, Grace?“ Byl na ni velice zvědavý a ona na sebe prozrazovala jen velmi málo. Po celou dobu, kdy spolu večeřeli, si uvědomoval, jak je opatrná; navenek se sice chovala přátelsky, ale ve skutečnosti byla stále ve střehu.

„Prostě to dělat chci. Znamená to pro mě strašně moc, zvlášť práce s dětmi. Jsou tak bezmocné a

to, co prožily, je tak hrozně poškozuje.“ Právě tak, jako to poškozovalo ji samotnou. Grace si živě pamatovala, kolik strachu v dětství sama zažívala, a nechtěla, aby na tom tyto děti byly stejně. Poskytovala jim dar své péče a lásky a zároveň tím dávala svému životu smysl. Získávala tím vědomí, že bolest, kterou prožila, poslouží někomu jinému, že těmto lidem pomůže, aby nemuseli projít stejnou cestu plnou utrpení, jakou musela projít ona.

„Nevím, myslím, že k tomu mám prostě sklony a baví mě to. Uvažuju o tom, že bych zase začala studovat, nejspíš psychologii, ale pořád na to nějak nemám čas, když pracuju a tak snad někdy později.“

„Ty nepotřebuješ diplom z psychologie,“ usmál se na ni a ona k němu pocítila něco zvláštního a nového, co nikdy předtím nepoznala. Vyděsilo ji to. Marcus pro ni byl silně přitažlivý. „Potřebuješ muže,“ prohlásil.

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“ usmála se na něj. Vypadal jako velký krásný chlapec. Sevřel jí ruku. „Protože jsi strašně osamělá, přes všechno, co mi tady povídáš, a přes všechny ty tvoje statečné řeči o tom, jak ohromný život vedeš. Řekl bych, že jsi v životě neměla opravdového mužského,“ přimhouřil oči, jako by ji odhadoval, a Grace se zasmála. „Vsadil bych poslední deseticent, že jsi panna.“ Nijak to nekomentovala, jen jemně odtáhla ruku.

„Mám pravdu, viď, Grace?“ Tolik toho o ní nevěděl. Vyhýbavě pokrčila rameny. „Mám pravdu,“ řekl sebevědomě. Byl si naprosto jistý tím, co Grace potřebuje. Byl přesvědčený, že pod vedením správného muže se rozvine ve výjimečnou, okouzlující ženu.

„Obvyklá řešení neplatí pro každého, Marcusi,“ odpověděla mu a v té chvíli zase působila dojmem, že je jí mnohem víc než jen jednadvacet. „Někteří lidé jsou trošku složitější.“

Marcus si ale stejně myslel, že ji prokoukl. Prostě se jen ostýchá a bojí, je plachá a velice mladá, a k tomu pravděpodobně pochází z upjaté, puritánské rodiny.

„Vyprávěj mi o své rodině. Jací jsou tví rodiče?“

„Umřeli,“ odpověděla mu klidně. „Když jsem byla na střední škole.“ Tím se její chování částečně vysvětlilo: utrpěla těžkou ztrátu a už několik let je sama. Domníval se, že z toho pramení její osamělost, alespoň zčásti.

„Máš nějaké sourozence?“

„Žádné. Byla jsem sama. A nemám ani jiné příbuzné.“ Nedivil se už, že působí tak dospěle, vždyť se o sebe musela řadu let starat sama. V duchu si o ní vytvořil představu, která byla celá jen výplodem jeho fantazie.

„To se divím, žes neutekla a nevdala se za svého kluka ze střední školy,“ řekl a v jeho hlase byl znát vzrůstající respekt.

„Většina lidí by něco takového udělala, kdyby najednou v takovém věku osaměli.“ Tahle dívka měla vnitřní sílu; vlastně to vůbec nebyla dívka, ale žena. A to se mu na ní líbilo.

„Neměla jsem žádného kluka, který by se se mnou oženil,“ řekla věcně.

„Tak co jsi dělala? Žila jsi u přátel?“

„Víceméně. Žila jsem se skupinou dalších lidí.“ Ve vazbě a pak ve věznici pomyslela si, jak by asi reagoval, kdyby mu řekla pravdu. Nedokázala si jeho reakci vůbec představit.

Určitě by se strašně vyděsil, kdyby mu řekla, že zabila vlastního otce. Celá situace byla tak ironická, že se tomu Grace musela zasmát. Marcus opravdu vůbec netuší, kdo Grace je a co prožila. Netuší to nikdo. Všichni lidé, kteří znali její životní příběh, jsou pryč, Molly, David, Luana i Sally. Těm dvěma už přestala posílat pohlednice a od Davida dávno neměla žádné zprávy. Stejně nemělo smysl mu psát. Teď už všechno záleželo na ní samotné. Jediné, co mohla udělat pro své bývalé přátele i pro všechny ostatní lidi, bylo oplácet jim dobrovolnou prací, jakou vykonávala v St. Mary’s. Jedině tak může vrátit laskavost a péči, kterou jí přátelé projevili. Blízkých lidí měla málo, ale právě kvůli nim a kvůli tomu, co jí dali, chtěla pomáhat ostatním.

„Musíš to mít těžké o svátcích,“ řekl soucitně. „Třeba o Vánocích.“

„Už ne,“ usmála se. Po Dwightu už ne. Grace věděla, že bez ohledu na to, co se s ní v životě stane,

nemohou už Vánoce nikdy být tak zlé jako ve vězení. „Člověk si na to zvykne.“

„Jsi statečná dívka, Grace.“ Statečnější, než mohl tušit.

Mnohem, mnohem statečnější.

Po večeři si šli dát ještě jednu skleničku do baru, který

Marcus objevil a kde měli starý jukebox s hudbou z padesátých let. V neděli se jeli projet na kole k jezeru. Bylo krásné teplé červnové odpoledne a všechno bylo v květu. Přestože se Grace snažila být opatrná, přece jen si musela přiznat, že se jí v jeho společnosti moc líbí. Marcus byl velice trpělivý a nepokoušel se nic uspěchat. Zdálo se, že chápe, že Grace potřebuje čas a spoustu něhy a lásky, než postoupí o další krůček dopředu. A on byl ochoten s ní trávit spoustu času a nedovolil si k ní nic víc než polibky. Byl to první muž, se kterým se kdy líbala, když nepočítala svého otce. Dokonce i to jí zpočátku nahánělo strach, ale musela si přiznat, že je to příjemné.

Jednou se Grace vrátila domů po sobotním odpoledni, které strávila s Marcusem; bylo to asi tři týdny poté, co přijel do města. Marjorie ji jako obvykle varovala před vším možným.

Grace s ním byla tentokrát kupovat v secondhandu vybavení do jeho ateliéru. Agentura už mu začala zadávat práci a Swansonovi byli jeho výsledky velmi potěšeni. Měl velký talent. „Jen si s ním užívej, dokud můžeš,“ řekla jí Cheryl s úsměvem, „nebude tu dlouho. Vsadím se, že do roka se dostane do New Yorku anebo do Paříže. Je příliš dobrý, než aby tu vydržel.“

Ale Marjorie jí o něm prozradila i jiné věci. Měla všude síť kamarádek, samé modelky. A její přítelkyně z Detroitu jí o Marcusovi podávaly podezřelé informace.

„Kamarádka mi řekla, že před několika lety znásilnil nějakou dívku, Grace. Dej si na něj pozor. Já mu nevěřím.“

„To je nesmysl. Všechno mi o tom pověděl. Bylo jí šestnáct a vypadala na pětadvacet. Podle Marcuse prakticky znásilnila ona jeho.“ Marcus jí vyprávěl, že z něj strhala šaty.

Stalo se to před čtyřmi roky a on byl ještě naivní a bláhový.

Když jí to vyprávěl, zdál se být opravdu v rozpacích.

„Bylo jí třináct a její otec se snažil ho za to dostat do vězení,“ řekla Marjorie přísně. Takové historky neměla ráda.

O zneužívání mladých modelek se toho vyprávělo spousta.

„Říká se, že Marcus se z toho dostal pomocí úplatků. A ještě se-o něm vypráví něco podobného, možná to byla ta tvoje šestnáctka. Eloise mi taky říkala, že dělal hodně porno, aby měl peníze na nájem. Mně se nezdá, že by to byl zrovna moc hodný kluk.“

„To jsou nesmysly,“ bránila ho Grace zarytě. On přece takový není. To by poznala. Jestli se během svého působení v agentuře i během svého dřívějšího života vůbec něco naučila, pak to bylo znát lidi. „Takové věci si lidé vždycky vymýšlejí, když žárlí. Asi za ním sama pálila a on na ni nebral, a tak se na něj naštvala,“ vysvětlila to Grace věcně. Otrávilo ji, jak je k němu Marjorie nespravedlivá. To si Marcus přece nezaslouží. Někdy posuzovala lidi kolem sebe příliš tvrdě a byla až moc podezíravá. V tom připomínala skutečnou matku. Grace ale byla přesvědčená, že tak starostlivou matku už nepotřebuje.

„Eloise taková není,“ řekla Marjorie na obranu své detroitské kamarádky. „A ty si na sebe dej radši pozor. Nejsi zas tak zkušená, jak si myslíš. Nechodíš na rande dost často a neznáš moc kluků, a tak nepoznáš po čichu, když s některým není všechno v pořádku.“

„Nevím, o čem mluvíš.“ Bylo to poprvé, co se Grace na Marjorii opravdu rozzlobila. Z očí jí sršely blesky. „Je to opravdu slušný kluk a nikdy si nedovolil víc než mi dát pusu.“

„Výborně. To jsem opravdu ráda. Jenom ti říkám, že ten tvůj slušný kluk má dost mizernou pověst. Poslouchej ušima,

Grace. Nebuď hloupá.“

„Díky za varování,“ odpověděla podrážděně. Pak odešla do své místnosti a hlučně za sebou přibouchla dveře. Takové hnusné drby šířit o chudáku Marcusovi! V jejich profesi to tak ale někdy chodilo. Modelky, které nemohly dostat práci, z toho vinily fotografy, a fotografové, kteří nebyli

úspěšní, zase strašně pomlouvali modelky, tvrdili o nich, že berou drogy nebo že je sváděly. A dívky si zase vymýšlely, že je někdo znásilnil. Takových historek kolovaly spousty a Grace to dobře věděla. Ale Marjorie také. Grace musela uznat, že Marjorie obvykle nemá ve zvyku naslouchat podobným pomluvám.

Ale s tím pornem to je opravdový nesmysl! Marcus sám Grace říkal, že aby zaplatil nájem za ateliér v Detroitu, dělal někdy i číšníka. Nikdy se ani slůvkem nezmínil o pornu, a přestože by to nebylo nic pěkného, Grace instinktivně vycítila, že by jí o tom pověděl také. Byl velice otevřený a přímý, otevřeně se jí přiznával ke všem svým chybám a prohřeškům z minulosti. Grace nikdy v posledních letech nikomu nevěřila tolik jako Marcusovi.

Společně se vydali na oslavu Dne nezávislosti ke Swansonovým do Barrington Hilis a Cheryl tam přede všemi prosila

Marcuse, aby určitě přemluvil Grace k fotografování. Každým dnem byla hezčí a Cheryl si myslela, že Marcus by mohl být ten správný člověk, který snad dokáže prolomit ledy a přimět Grace, aby to zkusila. Ale Grace se jim oběma vysmála a jako obvykle jen zavrtěla hlavou. Neměla naprosto žádný zájem stát se modelkou.

Marcus se během oslavy bavil se spoustou modelek a zdálo se, že v této společnosti se všemi výborně vychází. Marjorie později Grace upozornila na to, že si se dvěma z nich smluvil rande a že je toho názoru, že by o tom Grace měla vědět.

„Není to můj manžel,“ odpověděla jí Grace. Zase ho hájila.

Konečně spolu přece nespali. Chtěl to po ní, ale ona mu řekla, že na to ještě není připravená. Byla tomu už ale blízko.

Potřebovala s ním jen strávit ještě o něco víc času; její důvěru už ale měl. Grace připadalo, že se do něj možná pomalu zamilovává. Když jí Marjorie řekla o těch dalších dívkách, naopak ji vlastně popostrčila, aby si s ním konečně něco začala.

Grace si ale netroufla se Marcuse na to zeptat. Nazítří se s ním sešla a on na ni znovu naléhal, aby se dala fotografovat.

„Ale jdi, Grace vždyť ti to vůbec neublíží bude to jen pro nás pro mě jsi tak krásná dovol mi, abych udělal pár tvých snímků. Když se ti nebudou líbit, nikomu je neukážu. To ti slibuju. Cheryl má pravdu. Byla bys jako modelka úžasná.“

„Já ale nechci být modelkou,“ trvala na svém.

„A proč proboha ne? Máš všechno, co je k tomu potřeba.

Vzhled, výšku, styl, jsi dost štíhlá, dost mladá většina dívek by dala za tvůj zjev a tvoje šance všechno. Grace, buď přece rozumná nebo si to aspoň vyzkoušej. Co by mohlo být snazší než to zkusit se mnou? Kromě toho chci mít nějaké tvoje fotky. Scházím se s tebou už měsíc a stýská se mi po tobě, když se mnou právě nejsi.“ Šimral ji, otíral se jí nosem o hrdlo a lichotil jí, až Grace ke svému vlastnímu překvapení ke konci odpoledne povolila. Udělala to ale čistě kvůli němu. A přiměla ho, aby jí slíbil, že ty fotografie nikomu neukáže.

Domluvili se na fotografování na příští sobotu a Marcus ji varoval, aby ji ani nenapadlo to rušit. „Nevím, proč jsi tak plachá,“ zasmál se. Vařili spolu právě špagety v jeho podkrovní kuchyni. Toho večera se přiblížili milování víc než kdy předtím, ale nakonec Grace přece jen řekla, že ještě potřebuje počkat. Měla zrovna měsíční potíže a nepřála si začít jejich vztah zrovna takhle. Kromě toho chtěla získat ještě trochu času, a týden nemůže nic zkazit.

Vzhledem k tomu, co k Marcusovi cítila, to naopak mohlo být jedině lepší.

Celý týden si dělala starosti s nadcházejícím fotografováním. Pomyšlení, že bude ve středu pozornosti a že bude sexuálním objektem, pro ni bylo nesnesitelné. Moc ráda pracovala s modelkami v agentuře, ale nikdy netoužila stát se jednou z nich. Dělala to skutečně jen kvůli Marcusovi a také trochu pro zábavu. S ním jí připadalo zábavné všechno. A tak se v sobotu objevila u něj v ateliéru přesně v deset, jak mu slíbila. Večer předtím byla v St. Mary’s, pracovala dlouho do noci a byla unavená.

Když přišla, nejdřív jí udělal kávu. Všechno na fotografování si už připravil předem. Stála tu pohovka z bílé kůže, částečně překrytá kožešinou z bílé lišky. Marcus od Grace nechtěl nic jiného, než aby se na ni v džínách a bílém tričku pohodlně natáhla. Řekl jí, aby si rozpustila vlasy. V bohatém vodopádu se jí rozlily po ramenou. Pak jí ještě vyměnil tričko za vlastní naškrobenou bílou košili a přiměl ji, aby si ji postupně rozepjala, ale všechny snímky zůstaly velice cudné a umírněné. Grace byla překvapená, jak velice je to zábavné.

Vyfotil ji ve spoustě různých pozic a pouštěl přitom krásnou hudbu. Každý snímek jí připadal jako pohlazení, jak tu kolem ní Marcus tančil s fotoaparátem v ruce.

V poledne ještě stále fotografovali. Marcus jí podal sklenici vína a slíbil jí velký oběd z italských těstovin, až budou se vším hotovi.

„Ty si dovedeš najít cestu k dívčímu srdci,“ žertovala, ale

Marcus se na chvilku zarazil a smutně se na ni podíval přes hledáček fotoaparátu.

„Kéž bych to dokázal zatím mě to stálo hodně přemáhání a dřiny,“ přiznal se. Grace se začervenala a zvážněla. Vyfotografoval ji, když měla v obličeji tento výraz, a věděl, že ten snímek bude nádherný. Cheryl se budou tyhle fotky moc líbit. „Dostal jsem se o něco blíž, Grace? K tvému srdci, myslím,“ zašeptal smyslně a ona pocítila, jak jí tělem projela horká vlna. To víno působilo, že se cítila nějak podivně obluzená. Vzpomněla si, že se dnes ráno nezdržovala se snídaní. Byla to hloupost, pít víno na prázdný žaludek, a k tomu jí Marcus už nalil druhou sklenku a ona už jí půlku vypila.

Obvykle nepila víno přes den a byla překvapená, jak silně na ni působí. Vtom ji plaše požádal, aby si sundala džíny, a zdůraznil, že košile je dost dlouhá, aby ji úplně zakryla.

Sahala jí opravdu do půli stehen, ale Grace přesto váhala.

Ale nakonec, když jí znova slíbil, že ty fotky neukáže ani

Cheryl, si je stáhla a znova se položila na kožešinu s nahýma nohama, jen v košili, rozepnuté do pasu. Přitom ale neměla nic odhaleného, i celá ňadra měla stále zakrytá. Cítila, že na té pohovce pomalu usíná; pak se probrala a Marcus ji líbal.

Cítila jeho ruce, jak ji laskají po celém těle. Cítila jeho rty a vytrvalé doteky rukou a přitom slyšela cvakání a viděla záblesky, ale nedokázala říci, co se s ní vlastně děje, všechno se s ní točilo a ona střídavě upadala do dřímoty a zase se probouzela. Bylo jí nevolno, ale nedokázala se pohnout, zastavit to všechno, vstát nebo aspoň otevřít oči. Marcus ji stále líbal a pak cítila, jak se jí dotýká intimněji; na chviličku ji zase zachvátil povědomý starý strach, ale když znova otevřela oči, věděla, že se jí to všechno muselo jen zdát. Marcus nad ní stál, shlížel na ni a usmíval se. V ústech jí vyschlo a bylo jí podivně nevolno.

„Co se děje?“ byla celá vyděšená, zvedal se jí žaludek a před očima se jí dělaly skvrny. Marcus tady jen stál a smál se.

„Myslím, že to víno z tebe dostalo to nejlepší.“

„Promiň“ Styděla se za to, co se s ní děje, ale on si k ní klekl a políbil ji tak smyslně, že se s ní znova všechno zatočilo. Ale líbilo se jí to. To, co se dělo, v ní vyvolávalo omámení, chtěla, aby to přestalo, ale zároveň si přála opak.

„Nemám ti vůbec co promíjet,“ zašeptal jí mezi ňadry. „Jsi nádherná, když se opiješ.“ Zase se položila a zavřela oči.

Marcus jí sjížděl jazykem dráždivě po břiše ke kalhotkám a pak do nich pronikl a lízal ji stále níž. Náhle prudce otevřela oči a vyskočila. Věděla, že to nedokáže. „Ale no tak, miláčku prosím“ Jak dlouho na ni má ještě čekat? „Prosím Grace potřebuju tě“

„Já nemůžu,“ zašeptala chraptivě. Toužila po něm, ale zároveň se příliš bála, než aby mu dovolila, aby se jí zmocnil.

V této chvíli nedokázala myslet na nic jiného než na tu noc, kdy její otec zemřel. Celá místnost se s ní zatočila a Grace se znova udělalo nevolno. To víno na ni působilo až příliš silně.

Náhle se jí udělalo špatně od žaludku, ale bála se to říci nahlas. Marcus se jí dotýkal a vnikal do

míst, kde nikdo po celá léta nebyl, a předtím jen její otec. „Nemůžu,“ zašeptala znova. Nedokázala ale sebrat síly k tomu, aby ho zastavila.

„Prokristapána, proč ne?“ Poprvé od chvíle, kdy ji poznal, s ní Marcus ztratil trpělivost. Grace právě v té chvíli pocítila, jak na ni víno začíná působit silněji. Bez varování se propadla do bezvědomí. Když se probrala, ležel Marcus vedle ní na velké pohovce, potažené bílou kůží a přikryté bílou kožešinou, a byl svlečený. Grace měla stále na sobě jeho košili a své kalhotky. Náhle se jí zmocnila panika. Nevzpomínala si na nic jiného než na to, že omdlela. Nevěděla, jak dlouho byla v bezvědomí nebo co s ní dělal, ale bylo zřejmé, že se něco stalo.

„Marcusi, co se tady dělo?“ zeptala se poděšeně. Najednou jí bylo velice špatně. Přitáhla si košili těsněji k tělu.

„To bys ráda věděla, co?“ Tvářil se pobaveně. Přišlo mu k smíchu, že si Grace vůbec na nic nevzpomíná. „Bylas ohromná, zlatíčko. Nezapomenutelná.“ Znělo to ale chladně, tvrdě a rozzlobeně.

„Jak můžeš něco takového říkat?“ rozplakala se. „Jak jsi to se mnou mohl dělat, když jsem byla v bezvědomí?“ Cítila, jak se jí znova zvedá žaludek, a hrudník se jí sevřel v počínajícím astmatickém záchvatu. Bylo jí ale příliš špatně, než aby hledala svůj inhalátor. Nedokázala se ani posadit a rozhlédnout se.

„Jak můžeš vědět, co jsem dělal?“ zeptal se zlomyslně a přešel přes místnost, takže dobře viděla celé jeho nádherné tělo. „Možná že to vždycky dělám takhle. Je to mnohem lepší.“ Pak se k ní obrátil, takže ho Grace mohla vidět i zepředu, ale odvrátila pohled stranou. Takhle si to mezi nimi poprvé nepředstavovala a nevěděla, jestli jí to způsobilo víc bolesti nebo vzteku. Takové to pro ni bylo vždycky. Znásilnění.

A takhle to chtěl i on. „Abych řekl pravdu,“ pokračoval a pomalu se k ní přes místnost vracel, „nestalo se nic, Grace.

Nejsem žádný nekrofíl. Nelíbí se mi šukat s mrtvolami. A to ty přece jsi, ne? Jsi mrtvá. Předstíráš všem, že jsi živá, a dráždíš mužské, ale když přijde na věc, prostě z toho vycouváš, hraješ si na mrtvou a máš spoustu výmluv.“

„Nejsou to žádné výmluvy,“ namítla a nemotorně se posadila. Našla na podlaze svoje džíny a natáhla si je. Pak se nejistě postavila. Cítila se pod psa. Pak se od něj odvrátila, sundala si jeho košili a natáhla si tričko. Ani se nezdržovala tím, aby si oblékala podprsenku. Bylo jí příliš špatně, než aby se o to starala. V hlavě jí bolestivě bušilo a všechno se s ní točilo. „Tohle ti prostě vysvětlit nemůžu,“ odpověděla mu na jeho obviňování. Bylo jí příliš zle, než aby to rozebírala, a pořád měla pocit, že se muselo přihodit něco hrozného. Vybavovalo se jí, jak ho líbala a on jí šeptal různé věci, a mlhavě si pamatovala, jak tu s ním ležela, ale na nic víc si nevzpomínala. Pořád doufala, že to všechno byla jen noční můra, vyvolaná příliš velkým množstvím vína a prázdným žaludkem.

Měla záblesky vzpomínek, jak ji vzrušuje a svádí svými doteky. Nepamatovala si ale, že by ji znásilňoval. A byla si skoro jistá, že to neudělal.

„Dokonce i panny se nakonec jednou dají přeříznout. Proč si myslíš, že jsi něco extra?“ Marcus byl na ni ještě rozzuřený. Teď ji pokládal za obyčejnou frigidní koketu a už byl otrávený tím, jak si s ním pořád zahrává. Jsou přece spousty jiných dívek, které by mohl mít, a on taky měl rozhodně v úmyslu je všechny dostat. S Grace Adamsovou už toho měl po krk.

„Prostě se jen bojím, to je všechno. Těžko se to vysvětluje.“ Proč se na ni Marcus tolik zlobí? A proč se jí pořád vybavuje, jak stál nad ní nahý?

„Ne, ty z toho nemáš strach,“ řekl, zvedl fotoaparát, ale nejevil nejmenší snahu se zase obléci. „Ty jsi případ pro psychiatra. Když jsem na tebe sáhnul, zatvářila ses, jako bys mě chtěla zavraždit. Co to s tebou vůbec je? Nejsi lesba?“

„Ne, nejsem.“ Ale s tím vražděním nebyl daleko od pravdy a Grace si to uvědomovala. Možná že bude taková už vždycky. Možná že nebude už nikdy schopná mít s někým normální sexuální styk. Teď ale potřebovala především vědět, jestli k něčemu došlo, zatímco byla v bezvědomí. Nebyla si

vůbec jistá tím, co Marcus během jejích mdlob vlastně prováděl.

A záblesky, které se jí vybavovaly, se jí vůbec nelíbily.

„Řekni mi pravdu. Co jsi se mnou dělal? Miloval ses se mnou?“ zeptala se se slzami v očích. „Řekl jsem ti už, že jsem ti nic neudělal. Nevěříš mi?“ Po tom, co se právě stalo, mu skutečně tak docela nevěřila. Využil ji, zatímco byla úplně tuhá. Dosáhl toho, že byla skoro svlečená, a sám byl úplně nahý. Když se probrala, celé to určitě nevypadalo jako normální neškodný výjev, ale na druhé straně neměla pocit, že by byla znásilněná. Věděla, že by to asi poznala. Ta myšlenka ji uklidnila. Možná že neudělala nic víc, než na co se pamatovala. Nebylo to nic víc než laskání, polibky, doteky. Většina z toho se jí líbila, ale také věděla, že to v ní v určitém okamžiku vyvolalo strach. Měla pocit, že

Marcus už byl blízko toho, aby se s ni miloval, ale pak to neudělal. Možná že proto je tak vzteklý. Je to stará známá frustrace z neuskutečněného milování.

„Jak ti můžu po tom, co jsi právě udělal, věřit?“ řekla tiše a přemáhala novou vlnu nevolnosti. „A co jsem udělal? Pokoušel jsem se s tebou milovat? To není nic protizákonného, jestli to nevíš. Lidi to dělají každý den a někteří z nich dokonce rádi a tobě je jednadvacet, ne? Tak co hodláš dělat? Zavolat policajty, protože jsem ti dal pusu a sundal si kalhoty?“ Grace ale stejně měla pocit, jako by ji znásilnil. Fotografoval ji, ačkoli si to nepřála, a přiměl ji, aby se obnažila víc, než měla v úmyslu. A také se pokusil zneužít situace, když byla omámená vínem. Zvláštní bylo, že nikdy předtím na ni jedna dvě sklenky vína neměly tak silný účinek. Ještě teď se cítila příšerně. „Už mám dost toho, jak mě vodíš za nos, Grace. Investoval jsem do toho spoustu času, trpělivosti, sobotních odpolední a večeří v italských restauracích. Měli jsme se spolu vyspat už před dvěma týdny. Není mi čtrnáct. Já na takovýhle blbnutí nejsem. Po světě chodí spousta holek, který jsou normální.“ To, co jí říkal, znělo ošklivě, ale když ho teď pozorovala v jeho normálním prostředí, kde se projevoval skutečně po svém, jak si konečně obléká kalhoty, uvědomila si, že je úplně jiný, než za jakého ho pokládala. Bylo v něm opravdu něco sobeckého a bezcílného a Grace bylo naprosto jasné, že ji vůbec nemiluje.

Choval se k ní hezky jen proto, aby od ní dostal to, co chtěl.

„Je mi líto, že jsem vyplýtvala tolik tvého času,“ řekla chladně.

„Mně taky,“ odpověděl ležérně. „Pošlu fotky do agentury.

Můžeš si vybrat ty, které se ti budou líbit.“

„Nechci je vidět. Můžeš je spálit, až je dostaneš.“

„Věř mi, že to udělám,“ řekl kousavě. „A mimochodem máš pravdu. Byla bys mizerná modelka.“ „Díky,“ řekla nešťastně a oblékla si svetr. V jediném okamžiku se pro něj stala cizinkou. Pak si vzala kabelku a zamířila ke dveřím. Ohlédla se po něm přes rameno. Stál u stolu a vyndával z fotoaparátu film. Grace se podivila, jak se v něm mohla tak zmýlit. Ale jak se na něj dívala, místnost se s ní znova zatočila a ona skoro omdlela. Pomyslela si, že na ni možná leze chřipka, anebo je prostě rozrušená vším, co se stalo. „Promiň, Marcusi,“ řekla smutně. On jen pokrčil rameny a odvrátil se od ní. Choval se, jako by poškozená strana byl on. Nějakou chvíli ho to s ní bavilo, ale teď už byl čas jít dál. Hezkých děvčat měl na každém prstu deset.

Když odcházela, neřekl jí ani slovo, a ona se prakticky odplazila po schodech z jeho podkroví na ulici, přivolala taxík a udala řidiči adresu domů. Když tam dorazili, řidič jí musel zatřást, aby ji probudil a řekl jí, kolik má zaplatit.

„Promiňte,“ vypravila ze sebe těžce. Už zase jí bylo špatně. Cítila se opravdu hrozně.

„Není vám něco, slečno?“ Když mu podala jízdné s dobrým spropitným, podíval se na ni starostlivě a pozoroval ji, jak vchází dovnitř. Při chůzi vrávorala.

Vešla do vstupní haly domu a zavřela za sebou dveře. Marjorie k ní vzhlédla z gauče. Právě si dělala manikúru a když

Grace uviděla, vyděsila se. Grace byla bledá až dozelena a působila dojmem, že než se dostane do svého pokoje, nejspíš omdlí.

„Propána, co ti je?“ vykřikla Marjorie, vyskočila a podepřela Grace, která se jí zhroutila do náruče. Marjorie ji dovedla k posteli a Grace se na ni zhroutila a měla pocit, jako by měla umřít. „Myslím, že mám chřipku,“ řekla nezřetelně. „Nebo mě možná někdo otrávil.“

„Myslela jsem, že jsi u Marcuse,“ zamračila se Marjorie.

„Neměli jste dnes spolu dělat fotky?“ rozpomínala se.

Grace jen přikývla. Bylo jí příliš špatně, než aby své kamarádce vyprávěla podrobnosti, a nebyla si ani jistá, že jí o tom chce povídat. Jak tu ale ležela v posteli, začaly ji zase obcházet mrákoty, právě jako předtím na bílé pohovce a pak znova, když se probrala a zjistila, že nahý Marcus leží vedle ní. Možná že když znova otevře oči, bude i Marjorie nahá. Hlasitě se tomu zasmála s očima zavřenýma a Marjorie si ji bedlivě prohlédla. Pak odešla pro baterku a vlhký hadřík. Za chvilku byla zpátky a položila Grace na čelo studený obklad.

Grace otevřela na okamžik jedno oko.

„Co se stalo?“ zeptala se jí Marjorie.

„Nejsem si jistá,“ odpověděla Grace upřímně, oči stále zavřené, a pak se tiše rozplakala. „Bylo to strašné.“

„To tedy muselo být,“ řekla Marjorie rozzlobeně. Dovedla si to představit, i když Grace to ještě nedocházelo. Rozsvítila baterku a řekla Grace, aby otevřela oči.

„Nedokážu to,“ odpověděla Grace žalostně. „Na to mě moc bolí hlava. Asi umřu.“

„Stejně je otevři. Musím něco zkusit.“

„S očima nic nemám ale žaludek a hlava.“

„No tak, otevři je jen na vteřinu.“

Grace s námahou otevřela oči a Marjorie jí do nich posvítila baterkou. Grace přitom měla pocit, jako by ji bodala do hlavy dýkou, ale Marjorie uviděla to, co očekávala.

„Kde jsi dnes byla?“

„Říkala jsem ti s Marcusem“ Oči měla zase zavřené a celá místnost se s ní točila.

„Pila jsi tam nebo jedla jsi něco?“ Grace mlčela. „Grace, řekni mi pravdu, brala jsi nějaké drogy?“ „Samozřejmě ne!“ Otevřela oči na tak dlouhý okamžik, aby se mohla zatvářit ukřivděně, a pak se snažila zvednout na lokty.“Nikdy v životě jsem drogy nebrala.“

„Teď už ano,“ řekla Marjorie naštvaně. „Jsi tím naprána až po uši.“

„Čím?“ Grace vypadala vyděšeně.

„Já nevím kokain španělské mušky fenmetrák

LSD. nějaká divná směs, ví sám Bůh. Co ti dal?“

„Měla jsem jen dvě sklenice vína tu druhou jsem ani nedopila.“ Zabořila znovu hlavu do polštáře. Cítila se příliš špatně, než aby se posadila. Bylo jí ještě hůř než v Marcusově ateliéru. Zdálo se, že účinek toho, co jí dal, ještě zesiluje.

„Muselo to být v tom víně. Cítila ses divně už tam?“

„To bych řekla,“ zasténala Grace. „Bylo to strašně zvláštní.“ Podívala se na svou kamarádku a rozplakala se.

„Nedokážu říct, co se mi jen zdálo a co bylo doopravdy líbal mě a sahal na mě a pak jsem usnula, a když jsem se probudila, byl nahý ale říkal, že se nic nestalo.“

„Ten mizera tě znásilnil!“ Marjorie měla chuť ho zabít, pomstít se mu za Grace a za všechny dívky, které kdy podobně zneužil. Nikdy jí nebyl sympatický. Tenhle typ mizerů nesnášela, zvlášť takové, co zneužívali příležitosti s příliš mladými a nezkušenými děvčaty. Byla to tak snadná zábava a přitom dívkám tolik ubližovala. Ale to, co Grace vyprávěla dál, bylo spíš zmatené.

„Ani nevím, jestli to udělal myslím, že spíš ne nepamatuju se na to.“

„Tak proč byl svlečený?“ řekla Marjorie podezíravě. „Vyspala ses s ním předtím, než jsi ztratila vědomí?“

„Ne. Jen jsem se s ním líbala nechtěla jsem to bála jsem se nejdřív ano, chtěla jsem ale pak jsem se snažila ho zarazit. A on se na mě fakt naštval. Řekl, že patřím k psychiatrovi a že jen vodím

mužský za nos a řekl mi, že by se se mnou nemiloval, protože by to bylo jako jako se milovat s mrtvolou.“

„Ale naznačoval ti, že to udělal, co? Roztomilý chlapec.“

Marjorie byla na Marcuse rozzuřená. „Fotil tě svlečenou?“

„Když jsem ztratila vědomí, měla jsem na sobě kalhotky a jeho košili,“ nebo si na to aspoň tak vzpomínala, a když pak přišla k sobě, byla oblečená stejně. Nepamatovala si, že by ji svlékal. „Měla bys od něj chtít, aby ti dal i negativy. Řekni mu, že jestli to neudělá, zavoláš policajty. Jestli chceš, zavolám mu a řeknu mu to.“

„Ne, zavolám mu sama.“ Příliš ji lekala představa, že by se do toho zapletl ještě někdo další. Bylo už dost špatné, že řekla Marjorii, k čemu došlo. Ale zároveň ji uklidňovalo, že má kamarádku u sebe. Marjorie jí přinesla další studený obklad a šálek horkého čaje a za půl hodiny se už Grace cítila trošku lépe. Marjorie se pak posadila na postel vedle ní a pozorovala ji.

„Jednou mi jeden chlápek udělal něco podobného, když jsem začínala. Taky mi dal do pití drogu, a pak už jsem najednou věděla jen to, že se mnou chce dělat porno fotky, ještě s další holkou, která byla taky úplně mimo, jak ji zfetoval.“

„A co jsi dělala?“

„Táta na něj zavolal policajty a pohrozil mu, že ho rozmlátí na kaši. My jsme mu pro ty jeho fotky nepózovaly, ale u spousty holek to vyjde. Některé ani nemusí být zfetované.

Bojí se to odmítnout. Ti chlápci jim řeknou, že už nikdy nedostanou žádnou práci, nebo jim napovídají bůhvíco, a tak je děvčata radši poslechnou.“

Když to Grace poslouchala, stydla jí krev v žilách. Skoro se do Marcuse zamilovala. Důvěřovala mu. Co jestli ji vyfotil nahou, když byla v bezvědomí?

„Myslíš, že udělal něco takového?“ zeptala se vyděšeně a vzpomněla si, co o něm říkala Marjoriina kamarádka z Detroitu. Podle ní Marcus fotil i porno; ale Grace takovým věcem tehdy nevěřila. „Byl v tom ateliéru ještě někdo kromě tebe?“ zeptala se

Marjorie s obavami.

„Ne, jen my dva. Tím si jsem jistá. Myslím, že jsem ztratila vědomí jen na pár minut.“

„To úplně stačí na to, aby ti stáhnul kalhotky,“ rozčilila se znovu Marjorie. „Ale spíš myslím, že to neudělal. V nejhorším případě má pár tvých snímků, na kterých jsi nahá. Ale s těmi bez tvého dovoleni nemůže moc podniknout, pokud bys na nich byla k poznání. Na takových fotkách nesmí ukázat tvůj obličej, když na to nemá od tebe písemné povolení.

Mohl by je použít jedině k tomu, aby tě vydíral, a to není nic moc. Kolik by tak z tebe mohl dostat?“ usmála se. „Dvě stě dolarů? Kromě toho dělat porno vyžaduje spolupráci většího počtu lidí a čas. Obyčejně na to používají dvě holky a nějaké mužské, nebo aspoň jednoho. I když tě zdrogujou, musíš být dost při sobě, abys dělala, co je potřeba. Ale s tebou asi moc velká zábava nebyla, když do tebe nalil ten svůj lektvar,“ zasmála se Marjorie a Grace se po mnoha hodinách poprvé usmála, „vypadá to, že přecenil svou oběť. Musela jsi zkolabovat a padnout jak podťatá.“

Obě se zasmály a Grace cítila úlevu, že má s kým se tomu smát. Byl to hrozný zážitek a strašlivé zklamání, ale pořád přemýšlela o tom, zda by se s Marcusem vyspala, kdyby ji nebyl zdrogoval a choval se k ní jinak. Možná že to nedokáže nikdy. V žádném případě ale netoužila po tom zkoušet to znova, a určitě ne s Marcusem.

„Normálně moc nepiju a drogy neberu vůbec. Tak mi po tom bylo jen hrozně špatně.“

„To jsem si všimla,“ usmála se Marjorie soucitně, „když ses vrátila, bylas zelená jako sedma.“ Pak se rozhodla jí něco navrhnout. „Myslím, že ty fotografie neznamenají žádné zvláštní nebezpečí, když ho požádáš o negativy. Ale třeba bys měla ráda jistotu v jiné věci. Nechceš si zajít k mé doktorce? Je opravdu milá a ujme se tě. Myslím, že bys měla vědět, jestli ti něco provedl. Doktorka to pozná. Vím, že je to trochu nepříjemné, ale musíš si tím být jistá. Možná že jenom něco takového měl v úmyslu nebo by ti byl ublížil mnohem víc, kdybys zůstala bez sebe déle. Měla bys to vědět.“ „Myslím, že si vzpomínám, že že jsem se vylekala a řekla jsem mu, aby to nedělal.“

„To dělají všechny oběti znásilnění. Útočníkovi to ale v ničem nezabrání, když nechce sám přestat. Necítila by ses líp, kdybys to věděla jistě? A jestli tě znásilnil, můžeš ho žalovat.“ Ale co pak? Aby celá ta noční můra začala znova od začátku? Toho se Grace právě děsila, bála se, že na sebe upoutá pozornost a že se o ní bude psát v novinách. Sekretářka obviňuje módního fotografa ze znásilnění on říká, že si to přála, pózovala mu pro akty jen pouhé pomyšlení na to jí nahánělo strach. Ale Marjorie měla pravdu. Bylo by lepší to vědět a co kdyby otěhotněla to se nedalo vyloučit a ta myšlenka ji vyděsila. Nejdřív Marjoriin návrh odmítla, ale pak jí dovolila, aby zavolala své doktorce. V pět odpoledne se vydaly do její ordinace. Grace se už v té době vyjasnilo v hlavě a lékařka potvrdila, že jí někdo dal nějakou drogu.

„Milý hoch,“ poznamenala a Grace při jejím vyšetření svíral strach. Připomnělo jí to podobné vyšetření, na které ji poslali poté, co zabila svého otce. Lékařka ale byla výsledkem prohlídky překvapená. Nenašla žádné známky soulože, která by se odehrála teprve nedávno, ale zato spoustu starých jizev.

Hned ji napadlo, co by to mohlo znamenat, a velice jemně se Grace na určité věci vyptala. Ujistila ji, že přestože se

Marcus zachoval velice podle, když ji bez jejího vědomí zdrogoval, nezjistila žádnou známku pohlavního styku ani stopy spermatu.

„Aspoň tohle je tedy v pořádku,“ řekla jí. Grace si tedy nemusela dělat starosti s ničím jiným než s fotografiemi.

Marjoriiny rady ji uklidnily. I kdyby ji Marcus vyfotil kompromitujícím způsobem a kdyby se na snímcích dala poznat, nesměl by fotografie použít bez jejího souhlasu. A jestli na nich nebude Grace k poznání, pak je to jedno. Kromě toho při troše štěstí Grace možná dostane ty fotky zpátky. Pomyšlení, že ji možná fotografoval nahou, se Grace stále příčilo, ale na druhé straně si začínala myslet, že Marcus to všechno jen schválně narafičil, aby ji potrestal za to, že se s ním přece jen nakonec odmítla vyspat. Pod vlivem drog nezačala být povolnější, naopak se v ní probudil starý strach.

„Grace, bylas někdy znásilněná?“ zeptala se lékařka, i když už předem znala odpověď. Grace přikývla. „Kolik ti bylo let?“

„Třináct čtrnáct patnáct šestnáct a sedmnáct.“ Lékařka si nebyla jistá, jak to Grace myslí. „Bylas znásilněná několikrát?“ To by bylo nezvyklé.

Pomyslela si, že tato dívka má možná psychické problémy, které působí, že se opakovaně vystavuje riziku. Grace ale zavrtěla se ztrápeným výrazem hlavou.

„Ne. Byla jsem znásilňovaná skoro každý den po celé čtyři roky. vlastním otcem“

Lékařka se na chvíli odmlčela, jak vstřebávala tuto informaci. „To je mi líto,“ řekla pak tiše. Někdy se s takovými případy setkávala a vždycky jí drásaly srdce, zvlášť když šlo o mladé dívky jako byla Grace. „Šel se léčit, zasáhl do toho někdo?“ Ano, řekla si v duchu Grace, já sama jsem do toho zasáhla. Zachránila jsem se. Nikdo jiný by jí byl nepomohl.

„Zemřel. Tím to přestalo.“ Lékařka přikývla.

„A měla jsi od té doby někdy pohlavní styk hmm normální, s nějakým partnerem?“ Grace místo odpovědi jen zavrtěla hlavou.

„Myslím, že o to právě dnes šlo. Možná mu záleželo na tom, aby to vyšlo, abych ho zase neodmítla, a tak mi dal něco do pití chodili jsme spolu už měsíc a k ničemu nedošlo já jsem totiž chtěla jsem si být jistá bála jsem se a on taky říkal, že že jsem se opravdu vyděsila, když se o to pokusil“

„To je samozřejmé. Tohle se nedá řešit drogami. Potřebuješ čas, léčbu a toho správného muže. Tenhle to určitě nebyl,“ řekla klidně.

„Na to jsem už přišla taky,“ povzdechla si Grace. Cítila ale úlevu při pomyšlení, že ji neznásilnil. To by přidalo k celému zážitku další ponížení.

Lékařka jí nabídla kontakt na jednoho terapeuta a Grace si ho od ní vzala, ale neměla v úmyslu tam

volat. Nechtěla už probírat svou minulost, otce, čtyři roky pekla a dva další roky ve Dwightu. Mluvila o tom všem s Molly a ta potom zemřela.

Grace se s tím nechtěla svěřovat nikomu jinému. Byla se svým životem takhle spokojená a nic víc si nepřála. Měla přátele jako Marjorii a ostatní spolubydlící, měla i zaměstnání a navíc týrané ženy a děti v St. Mary’s, kterým dávala své srdce. Stačilo jí to, přestože to nikdo nedokázal pochopit. Poděkovala lékařce a vrátila se s Marjorii domů, aby se vyspala z drog. Šla do postele v osm večer a probudila se k velkému Marjoriinu údivu až ve dvě hodiny odpoledne.

„Co ti ten chlap dal? Uspávací dávku pro slony?“

„Možná,“ usmála se Grace. Cítila se už lépe. Byla to hrozná zkušenost, ale zažila už horší věci. Naštěstí byla přizpůsobivá a vždycky hodně vydržela. Odpoledne šla do práce do

St. Mary’s a večer zatelefonovala Marcusovi. Napůl čekala, že se ozve záznamník, ale ulevilo se jí, když zvedl telefon sám. Zdálo se, že je překvapený, že ji slyší.

„Cítíš se líp?“ zeptal se kousavě.

„Byl to od tebe podraz. Po tom svinstvu, cos mi dal, mi bylo strašně špatně.“

„Promiň. Propánajána, vždyť to bylo jen trochu váha a malinko andělskýho prachu. Myslel jsem si, že ti musím trochu pomoct, aby ses uvolnila.“

Chtěla se ho zeptat, jak moc uvolněná byla, ale místo toho jen poznamenala: „Tos nemusel dělat.“ „To jsem si všiml. Byla to zbytečná námaha. Díky moc za to, jak jsi mě vodila těch posledních pět týdnů za nos. Fakt se mi to moc líbilo.“

„Nevodila jsem tě za nos,“ hájila se dotčeně. „Pro mě je to těžká situace. Není snadné to vysvětlit, ale“

„Nenamáhej se, Grace. Mně to došlo. Nevím, co jsi zažívala předtím, ale určitě do toho nepatřej chlapi, nebo aspoň ne takoví chlapi jako já. Došlo mi to.“

„Ne, nedošlo ti nic,“ řekla mu naštvaně. Jak si může sakra myslet, že o ní něco ví?

„No, tak možná ani nechci. Je s tebou pěkná otrava. Myslel jsem, že mi ukousneš hlavu, když jsem na tebe jen sáhnul.“ Na to se vůbec nepamatovala, ale samozřejmě to bylo možné. Zřejmě propadla panice. „Ty potřebuješ dobrýho psychiatra, a ne mužskýho.“

„Díky za radu. A pak ještě potřebuju negativy od těch snímků, které jsi udělal. Chci je mít do pondělka zpátky.“

„Opravdu? A kdo říká, že jsem ještě něco fotil?“

„Tohle na mě nezkoušej,“ řekla klidně. „Udělal jsi spoustu fotek, když jsem ještě vnímala, co děláš, a i když jsem byla omámená drogou, slyšela jsem cvakání aparátu a všimla jsem si záblesků. Chci ty negativy, Marcusi.“

„Musím se podívat, jestli je najdu,“ prohlásil klidně, „mám tady toho strašnou spoustu.“ „Poslouchej, já můžu zavolat na policii a říct jim, že jsi mě znásilnil.“

„Houby jsem tě znásilnil. Myslím, že do ty tvý nedobytný pokladničky se nikdo nedostal po celý roky, jestli vůbec někdy, a tak se ti těžko podaří tuhle historku někomu prodat.

Neudělal jsem ti ani ň, ledaže jsem tě párkrát políbil a sundal jsem si svoje vlastní šaty. To je fakt ohromnej skandál, slečno

Nedůtklivá. Ale naštěstí člověka nezavřou za to, že si sundá svoje vlastní šaty ve svým vlastním bytě. A tys ani neměla dole kalhotky.“ Nevěděla proč, ale tohle mu věřila a ulevilo se jí, že to slyší. „A co ty fotky?“

„Co by s nima bylo? Na všech obrázcích jsi v pánský košili a máš zavřený oči. To je teda fakt skandál, co? Proboha, vždyť jsi ani nebyla nahá. Ani sis nerozepnula tu košili.

A půlku ty doby jsi chrápala.“

„Mám astma,“ řekla upjatě. „A je mi úplně fuk, jak umírněný ty fotky jsou. Chci je. Kdybys je chtěl použít, stejně bych ti to musela dovolit, a tak ti nejsou k ničemu.“ Byla vděčná Marjorii, že jí poskytla tuhle informaci.

„Co tě vede k názoru, že jsi nic takovýho nepodepsala?“ škádlil ji a Grace pokleslo srdce. „Kromě

toho je třeba budu potřebovat pro svoje album.“

„Nemáš na ně žádné právo. A chceš mi snad tvrdit, že když jsi mě zfetoval, podepsala jsem ti povolení?“ Začínala se jí zmocňovat panika.

„Neříkám ti sakra vůbec nic. A za všechny ty otravný pitominky, který jsem kvůli tobě musel dělat, mám právo s těma fotkama naložit podle svýho. Jsi obyčejná frigidka, studená jak rampouch, jen provokuješ mužský a nic z toho.

A nebudeš mi sakra sahat na my obrázky. Nic ti nedlužím.

Dej mi už laskavě pokoj.“ Na ten večer už měl sjednanou schůzku s jinou dívkou z agentury a Grace se o tom v pondělí ráno dověděla všechny podrobnosti.

Cheryl se jí ptala, jak jim šlo sobotní fotografování s Marcusem, ale Grace jí jen neurčitě odpověděla, že byla nachlazená a nemohla se fotit.

O několik týdnů později ale měla narozeniny. Bylo jí dvaadvacet a Bob Swanson ji vzal na oběd, aby to oslavili. Cheryl byla na služební cestě v New Yorku a Bob zavedl Grace do Nick’s Fishmarket. Nalil jí sklenku šampaňského, usmál se na ní a přejel ji obdivným pohledem. Grace se mu vždycky líbila a souhlasil se svou ženou v tom, že i po pracovní stránce je to pro ně pravý poklad.

„Mimochodem, tuhle jsem se sešel s Marcusem Andersem.“ Grace se snažila působit

nezúčastněně. S lhostejným výrazem upila šampaňského. Byla to značka Dóm Pérignon a první alkohol, kterého se dotkla ode dne, co ji Marcus zfetoval. Ještě teď jí vynikající francouzské šampaňské trochu dráždilo žaludek.

Bob ztišil hlas a významně se na ni podíval. Přitom položil svoji ruku na její a stiskl ji. „Ukázal mi nějaké tvoje fotky a jsou prostě senzační, Grace. Schovávala ses před námi ale já si myslím, že máš před sebou opravdovou budoucnost.

Byly to ty nejskvělejší obrázky, co jsem za dlouhá léta viděl neexistuje moc modelek, které se dokáží tak rozpálit jako ty. Mužský budou slintat, když tě na nich uvidí.“ Podívala se na něj a sevřel se jí žaludek. Snažila se předstírat, že neví, jak to Bob myslí. Nemělo to ale smysl. Pomyslela si, jaký mizera je Marcus, že mu ty fotky ukázal. Neposlal Grace ani snímky samotné, ani negativy, a teď už jí neodpovídal na její telefonáty. Nezodpověděl jí otázku, zda má její povolení ty snímky použít, ale ona si byla jistá, že mu nic takového nepodepsala. Nebyla ve stavu, aby dokázala cokoli podepisovat, a na nic podobného se nepamatovala. Jen se ji tím snažil zastrašit.

„Nevím, co tím myslíš, Bobe,“ řekla ledově, upila šampaňského a snažila se netvářit se rozpačitě ani vyděšeně. „Udělali jsme jen pár fotek a mně pak začalo být špatně. Měla jsem zrovna chřipku.“ „Jestli vypadáš s chřipkou tak jako na těch fotkách, měla bys být nachlazená častěji.“

Pak už to nemohla dál vydržet a podívala se svému šéfovi přímo do očí. Bylo to jako stát před hladovým lvem. Byl to silný, mohutný muž a co se týkalo žen, měl velký apetit. To věděla od spousty modelek.

„Co ti přesně ukázal?“

„Určitě se na ty snímky musíš pamatovat. Mělas na sobě pánskou košili, rozepnutou po celé délce, a hlavu jsi měla zvrácenou dozadu vypadalas pěkně vášnivě, jako by ses s ním právě vyspala nebo se k tomu chystala.“

„Byla jsem oblečená, ne?“

„Ale jo. Měla jsi tu košili, a tak nebylo vidět nic závadnýho, ale výraz v tvém obličeji byl velice výmluvný.“ Aspoň že jí tedy Marcus tu košili nesundal. Byla vděčná aspoň za to.

„Asi jsem spala. Zdrogoval mě.“

„Nezdálo se mi, že bys vypadala zfetovaně. Vypadalas šíleně smyslně. Grace, já to myslím vážně. Opravdu bys měla dělat modelku nebo hrát ve filmech.“

„Myslíš pornofilmy?“ zeptala se ho podrážděně.

„No jasně,“ řekl spokojeně, „jestli tě to rajcuje. Máš ráda porno?“ zeptal se jí se zájmem. „Víš, Gracie, mám takový nápad.“ Ve skutečnosti ho to napadlo mnohem dřív, než ji pozval na tenhle oběd. Než se sem vydali, zavolal do hotelu, který byl přímo nad restaurací, a zamluvil tam apartmá.

To na ně teď čekalo a v něm další šampaňské. Marcus mu dost jasně naznačil, že Grace sice vypadá nepřístupně, ale že ji lze snadno dostat. Bob ztišil hlas a znova jí stiskl ruku. „Nahoře na nás čeká apartmá, největší, jaké tu mají. Objednal jsem dokonce i saténová prostěradla a mají i videokanál, na kterém jsou všechny pornofilmy, jaké si jen můžeš přát. Možná bys jich napřed měla pár vidět, než začneš v tom oboru sama pracovat.“ Když poslouchala, co říká, začalo jí být na zvracení a cítila, jak se jí hrdlo stahuje pláčem. Potlačovala touhu dát mu facku.

„Nepůjdu s tebou nahoru. Bobe. Teď ani nikdy jindy.

A jestli to znamená, že mě vyhodíš, tak tedy odcházím. Ale nejsem prostitutka ani královna pornofilmů, ani jeden z mnoha chodů v tvém jídelníčku, který by sis mohl dát, kdykoli dostaneš chuť.“

„Co to má znamenat?“ zatvářil se otráveně. „Marcus mi říkal, že jsi ten nejnadrženější zajíček v celým městě, a já jsem myslel, že by ses možná ráda trošku pobavila viděl jsem přece ty fotky,“ změřil si ji rozhořčeně. „Vypadalas na nich, jako že máš orgasmus přímo před objektivem, tak co najednou děláš ciráty jako nějaká zastydlá panna? Bojíš se Cheryl?

Ta se to nedozví. Nikdy neví, co dělám.“ Ona možná ne, ale všichni ostatní ano. Grace se chtělo začít ječet. Marcus mu musel napovídat pěkné věci.

„Mám Cheryl ráda. A tebe taky. Nehodlám ale s tebou spát a ani s Marcusem jsem nikdy nespala. Nevím, proč ti to navykládal, ledaže si se mnou chtěl vyřídit účty. A už jsem ti řekla, že do mě nacpal drogy. Na většině těch fotek jsem o sobě vůbec nevěděla.“

„Podle všeho jsi ale přitom byla v jeho posteli,“ řekl Bob a měl přitom krajně otrávený výraz. Po tom, co mu Marcus o Grace povídal, neočekával, že bude tak nepřístupná. Vždycky si myslel, že je to velmi spořádaná dívka, a tak ji nechával na pokoji, ale podle Marcuse měla brát spoustu drog a potrpět si na bizarní sex, a Bob mu to uvěřil.

„Bylo to na pohovce v jeho ateliéru.“

„Řekl bych, žes měla nohy metr od sebe.“ Zdálo se, že už jen při té představě se vzrušil. „A neměla jsem přitom nic na sobě?“ Vypadala vyděšená tím, co právě řekl, a Bob se zasmál. „To nevím, cípy košile jsi měla mezi nohama, ale celkové vyznění bylo naprosto jasné. Tak co? Co takhle malý narozeninový dáreček, který by ti tam nahoře dal strýček Bob, a ty zase jemu? Bylo by to takové naše malé tajemství.“

„Je mi líto, ale ne.“ Z očí jí vytryskly slzy a stékaly jí po tvářích. Ve dvaadvaceti se stále ještě občas cítila jako dítě.

Proč se jí tohle stává pořád znovu? Proč ji muži tak nenávidí, že ji stále chtějí jen zneužívat? „Prostě nemůžu. Bobe,“ řekla a rozplakala se přímo u stolu. To ho ještě víc podráždilo, protože to k nim začalo přitahovat pozornost okolí.

„Nech toho,“ řekl jí úsečně. Pak přimhouřil oči a naklonil se k ní blíž. „Povím ti to takhle, Grace. Půjdeme na hodinku na dvě nahoru a oslavíme tvé narozeniny, nebo tě s okamžitou platností propouštím z práce. Tak budou to Šťastné narozeniny nebo Šťastnou cestu? Co si vybereš?“ Kdyby to všechno nebylo tak hrozné, musela by se smát, ale nerozesmála se, jen se rozplakala usedavěji. Přitom se mu podívala do očí.

„V tom případě jsem tedy bez práce,“ řekla mu. „Zítra si vyzvednu poslední výplatu.“ Odešla od stolu, aniž cokoli dodala, a s pláčem se vrátila do svého bytu. Nazítří se vrátila do agentury, aby si tam vyzvedla své věci a svou poslední výplatu.

Cheryl se právě vrátila z New Yorku a široce se na Grace usmála, když ji viděla přicházet do práce. Grace uvažovala, co jí asi Bob řekl. Teď už to ale bylo stejně jedno. Grace už byla rozhodnutá. Do konce podmínky už jí stejně zbývalo jen něco málo přes dva měsíce, a pak si bude moci dělat, co bude chtít.

„Cítíš se už lépe?“ zeptala se jí Cheryl rozzářeně. V New

Yorku se měla báječně, jako vždycky. Někdy jí bylo líto, že nežije tam.

„Ano, je mi dobře,“ odpověděla Grace tiše. Po jednadvaceti měsících, kdy pro ně pracovala, jí bylo

opravdu líto, že z agentury odchází, ale věděla, že nemá na vybranou.

„Bob říkal, že tě včera při obědě postihla nějaká strašná otrava zkaženým jídlem a muselas odejít domů. Chudinko.“

Cheryl ji pohladila po paži a pospíchala zpátky do své kanceláře. Zdálo se, že vůbec netuší, že Grace dostala vyhazov ze zaměstnání. V tom okamžiku se objevil Bob a přejel ji neutrálním pohledem. „Je ti už líp, Grace?“ zeptal se jí, jako by se mezi nimi nic nestalo. A ona mu odpověděla tak tiše, aby ji nikdo jiný neslyšel.

„Přišla jsem si pro výplatu a sbalit si své věci.“

„To nemusíš dělat,“ řekl naprosto bez jakéhokoli výrazu.

„Myslím, že bude nejlíp, když na to oba zapomeneme, ne?“

Významně se na ni podíval. Grace chvíli váhala, ale pak přikývla. Nemělo smysl vyvolávat kvůli tomu skandál. Co se stalo, stalo se, a Grace teď alespoň věděla, co má dělat. Bylo právě načase. Počkala ještě šest týdnů do Svátku práce a pak podala výpověď s měsíční lhůtou. Cheryl to upřímně zdrtilo a Bob předstíral, že jeho taky. Marjorie se rozplakala, když jí to

Grace oznámila. Ale během tří týdnů jí měla skončit podmínka a ona bude volná. Věděla, že je načase odejít z Chicaga.

Byla si naprosto jistá, že fotky, které Marcus udělal, nejsou obscénní, dokonce i Bob Swanson jí řekl, že na nich je úplně zahalená pánskou košilí a nic nevystavuje na odiv, ale stejně to bylo nepříjemné a Marcus by to mohl proti ní kdykoli vytáhnout. A Bob taky. Marcus byl ochoten o ní lidem lhát a vykládat, že je laciné zboží a každý ji může mít. A Bůh sám ví, co by o ní mohl vykládat Bob, aby se kryl, možná by mohl tvrdit, že ho Grace sváděla, pokud by to mohlo posloužit jeho cílům. Byla už unavená lidmi, jako byli ti dva, fotografy, kteří si mysleli, že jsou mistři světa, i modelkami, které byly tak strašně ochotné dát se jimi využívat. A měla pocit, že i u St. Mary’s už odvedla velký kus práce. Teď měla Grace pocit, že je potřeba jít dál.

V agentuře pro ni uspořádali oslavu na rozloučenou, na kterou přišla spousta fotografů a modelek. Jedna z dívek už se s ní domluvila, že po ní převezme její pokoj v domku. Den poté, co byla naposledy v práci, šla Grace za Louisem Marquezem. Opozdila se s touto návštěvou o dva dny, protože měla příliš práce s balením věcí a ukončením práce v agentuře. Když se k němu přišla naposledy ohlásit, byla po právní stránce už mimo dosah jeho pravomocí.

„Tak kam půjdeš teď?“ zeptal se jí konverzačně. Pomyslel si, že Grace mu bude opravdu chybět, i jeho občasné přepadovky v jejím bytě.

„Do New Yorku.“

Zvedl obočí. „Už tam máš práci?“ Té otázce se zasmála.

Teď už mu nebyla povinna nic vysvětlovat. Nikomu nic nedlužila. Splnila všechny své závazky a od Cheryl dostala fantastické doporučení, které podepsal i Bob.

„Ještě ne, pane Marquezi. Ale nějaké místo už si tam najdu. Myslím, že to nebude příliš těžké.“ Teď měla doporučení i praxi. Měla všechno, co potřebovala.

„Mělas zůstat tady a dělat modelku. Vypadáš stejně dobře jako ostatní holky a jsi mnohem chytřejší.“ Znělo to od něj dokonce skoro laskavě.

„Díky,“ ráda by vůči němu dávala najevo menší rezervovanost, ale nedokázala to. Po celé dva roky se k ní choval jako mizera a ona byla šťastná, že už ho v životě neuvidí. Podepsala všechny potřebné formuláře. Když mu vracela pero, chytil ji za ruku. Překvapeně k němu vzhlédla a vytrhla se mu. „Nechtěla bys no, víš jednu rychlovku ve jménu starejch časů, co, Grace?“ Znatelně se potil a ruku měl vlhkou a slizkou.

„Ne, nechtěla,“ řekla klidně. Už z něj neměla strach. Nemohl jí už nic udělat. Splnila všechno, co se od ní čekalo.

A on se právě podepsal na její papíry, které teď pevně svírala v ruce. Teď pro něj byla obyčejná občanka. Minulost měla konečně za sebou. A tenhle mizerný zvrhlík ji nebude křísit.

„No tak, Grace, buď na mě hodná.“ Obešel stůl a než stačila utéct, chytil ji a pokoušel se ji políbit.

Odstrčila ho od sebe tak silně, že se uhodil do nohy o roh stolu. Zařval na ni: „Ještě se bojíš chlapů, co, Grace? A co budeš dělat dál? Zabiješ prvního, který se pokusí tě přeříznout? Zabiješ je všechny?“ c když jí to říkal, Grace před ním neutekla. Naopak mu přistoupila a chytila ho za límec. Možná byl silnější ona, ale Grace byla o hodně vyšší a její chování ho překvapilo.

A teď poslouchej, ty mrňavej hnusáku, jestli na mě někdy sáhneš, zavolám na tebe policajty a řeknu jim, aby tě zaculi. Sama se s tím obtěžovat nebudu. Jestli se mě dotkneš, tak půjdeš do basy pro znásilnění, a nemysli si, že tě neudám.

A teď se ke mně už v životě nepřibližuj.“ Prudce ho od sebe odstrčila a on beze slova sledoval, jak sebrala kabelku, vyšla z jeho kanceláře a práskla za sebou dveřmi. Už to bylo za ní.

Okamžik, který jí před lety přislíbila Molly, byl konečně tady. Její život patřil jen a jen jí.

Kapitola 9.

Rozloučit se s Marjorií bylo pro Grace těžké. Jinou opravdovou přítelkyni tady v Chicagu vlastně neměla. I loučení s lidmi v St. Mary’s připadalo Grace smutné. Paul Weinberg jí přál do dalšího života mnoho štěstí a oznámil jí, že o Vánocích se žení. Grace byla moc ráda, že mu to vyšlo. Z mnoha důvodů ale cítila úlevu, že z Chicaga odjíždí. Byla šťastná, že opouští stát Illinois a hrůzné vzpomínky, které se k němu vázaly. Pořád měla tak trochu strach, že se najednou objeví někdo z Watseky a pozná jí.

Věděla, že v New Yorku se to nemůže stát.

Tentokrát cestovala letadlem, ne jako když jela do Chicaga autobusem z Dwightu. Většina jejích úspor zůstala nedotčená.

Nikdy moc neutrácela a Swansonovi ji platili dobře. Dokonce se jí podařilo si něco málo našetřit a její finanční rezerva teď o něco přesahovala padesát tisíc. Už si ji převedla do jedné banky v New Yorku. A také předem věděla, kde chce bydlet, a rezervovala si tam pokoj. Šlo o penzion, který jí poradila jedna z modelek, ale hned dodala, že je to tam hloupé, protože si tam člověk nesmí vodit na pokoj muže. To ale právě

Grace vyhovovalo.

Z letiště jela taxíkem přímo do penzionu Barbizon, určeného jen ženám, na Lexington avenue v blízkosti Šedesáté třetí ulice. Zdejší sousedství se jí na první pohled zalíbilo. Byly tu obchody i obytné domy, všude pulzoval život. Jen tři bloky odsud stál obchodní dům Bloomingdale’s, o kterém hodně slýchala, protože některé z dívek pro ně pracovaly jako modelky, a jen blok odsud byla Park Avenue. Také Centrální park byl vzdálený jen tři bloky. Grace se tu moc líbilo.

Neděli strávila tím, že bloumala po Madison Avenue a prohlížela si obchody; a pak šla do zoo a koupila si balónek. Byl krásný říjnový den a ona měla zvláštní pocit, že je konečně doma. Nikdy v životě nebyla šťastnější. V pondělí navštívila tři zprostředkovatelny práce, aby se porozhlédla po zaměstnání. Příštího rána jí volali a nabízeli jí šest vstupních pohovorů. Ve dvou případech šlo o agentury modelingu, ale ty odmítla. Už měla dost tohoto způsobu života i lidí, jací v tomto oboru pracovali. V agenturách byli ovšem zklamaní, protože měla tak skvělé doporučení od Swansonů a vyznala se v oboru. Třetí vstupní pohovor se nabízel ve firmě s plastickými hmotami; to se jí zdálo nudné a odmítla to. Poslední nabídka byla z prestižní právnické firmy jménem Mackenzie, Broad a Steinway. Nikdy předtím o nich neslyšela, ale bylo zřejmé, že v New Yorku má firma to nejlepší jméno.

Oblékla si jednoduché černé šaty, které si koupila před rokem v Chicagu u Carson Pirie Scott, a červený plášť, který si zakoupila dopoledne u Lorda a Taylora. Vypadala skvěle.

Absolvovala vstupní pohovor na osobním oddělení a pak ji poslali nahoru, aby se setkala s vedoucím kanceláří, s hlavní sekretářkou a se dvěma služebně mladšími partnery firmy. Během let se její kancelářské dovednosti zlepšily, ale stále jí nešly právě nejrychleji diktáty. Zdálo se ale, že jsou ochotni ji přijmout, pokud si dokáže dělat rychle poznámky a psát na stroji. Všichni, s

kým se tu setkala, jí byli sympatičtí, včetně obou mladších partnerů firmy, pro které začala pracovat,

Toma Shorta a Billa Martina. Oba působili velice seriózním až sucharským dojmem; jeden z nich absolvoval Princeton a pak se specializoval na práva na Harvardu, kdežto druhý absolvoval na Harvardu celá studia. Všechno tu vypadalo velice solidně a úctyhodně a i umístění této firmy Grace dokonale vyhovovalo. Byla na křižovatce Padesáté šesté ulice a Park avenue, pouhých osm bloků od jejího hotelu. Uvědomovala si ovšem, že časem si musí najít vlastní byt.

Právnická firma zabírala deset poschodí a měla přes šest set zaměstnanců. Grace si nepřála nic jiného než splynout s davem, a to se jí tady dokonale podařilo. V životě neviděla neosobnější pracoviště, a právě tak jí to vyhovovalo. Nosila vlasy stažené dozadu, líčila se jen nepatrně a oblékala se do stejných šatů jako v Chicagu u Swansonů. Měla trochu osobitější zevnějšek, než odpovídalo zvyklostem této firmy, ale vedoucí kanceláří usoudil, že to se časem upraví. Grace byla velice chápavá a inteligentní dívka a byla mu opravdu sympatická.

Získala místo pomocné sekretářky u dvou mladších partnerů firmy. Jejich první sekretářka byla třikrát starší a dvakrát těžší než Grace. Zdálo se, že se jí ulevilo, že získala tak schopnou pomocnici. První den, kdy Grace začala u firmy pracovat, jí starší kolegyně řekla, že Tom a Bili jsou milí hoši a dělat pro ně je velmi příjemné. Oba byli ženatí s blondýnkami, jeden bydlel ve Stamfordu, druhý v Darienu a oba měli tři děti. Grace připadali tak trochu jako dvojčata, ale i většina ostatních mužů této firmy působila podobně. To moře mladých mužů, kteří zde pracovali, působilo jako spousta kopií jediného prototypu právníka. Nikdy se nebavili o ničem jiném než o svých případech. Všichni dojížděli do práce z Connecticutu nebo z Long Islandu, většina hrála squash, někteří byli členy klubů a všechny jejich sekretářky se zdály být stejně nevýrazné. Přesně v takovém anonymním světě si

Grace přála žít. Když tu začala pracovat, připadalo jí, že si jí nikdo nevšímá. Okamžitě se vpravila do své práce a nikdo se jí nevyptával, kdo je, kde pracovala předtím nebo odkud pochází. Nikomu na tom nezáleželo. Takový byl New York.

A Grace se to moc líbilo.

O víkendu si našla byt. Bylo to na Osmdesáté čtvrté ulici.

Mohla do práce dojíždět metrem nebo autobusem a ze svého platu si mohla jeho nájem snadno dovolit. Svoji postel a nábytek z chicagského bytu prodala dívce, která se tam nastěhovala po ní, a tak teď zašla do Macy’s s úmyslem koupit si pár kousků nábytku. Zdál se jí ale příliš drahý. Jedna z dívek v práci jí poradila obchod se zlevněným nábytkem v Brooklynu a Grace se tam vydala metrem jednou odpoledne po práci. Cestou se sama pro sebe usmívala. Nikdy v životě se necítila tak dospělá a svobodná, nebyla takovou paní svého osudu. Poprvé o ní nikdo jiný nerozhodoval, nevyhrožoval jí ani se jí nepokoušel ubližovat. Nikdo od ní vůbec nic nechtěl.

Mohla si dělat, co chtěla.

Během sobotních odpolední chodila trochu po nákupech, kupovala si jídlo v blízkém A-P a navštěvovala galerie na Madison Avenue a ve West Side, a dokonce podnikla pár výprav do SoHo. Zbožňovala New York a všechno, co jí život v něm nabízel. Vyzkoušela si orientální restaurace, prohlédla si italskou čtvrť. Také ji fascinovalo chodit na dražby. A tak měla měsíc po příjezdu do New Yorku zaměstnání, vlastní byt a svůj zaběhaný způsob života. V té době už měla nakoupenou většinu nábytku, nijak zvláštního ani příliš elegantního, ale vybraného tak, aby celý byt byl pohodlně zařízený. Dům, ve kterém bydlela, byl starý, ale čistý. Už když se přistěhovala, byly v bytě záclony a bezový koberec po celé ploše podlahy, dobře ladící se vším, co nakoupila. V bytě měla obývací pokoj, kuchyňku s jídelním koutem, malou ložnici a koupelnu. Nic víc si nikdy nepřála a všechno to měla jen pro sebe. Nikdo jí to nemohl vzít ani jí to nijak překazit.

„Jak se vám líbí v New Yorku?“ zeptal se jí vedoucí osobního oddělení, když se setkali jednoho dne u oběda ve firemní kavárně. Grace tady jedla jen za špatného počasí, nebo když jí docházely před výplatou peníze. Jinak se raději v poledne toulala po okolních ulicích.

„Moc se mi tu líbí,“ usmála se na něj. Byl to pomenší, starý, plešatý muž, který jí řekl, že má pět dětí.

„To jsem rád,“ usmál se. „Slyším o vás jen dobré, Grace.“

„Díky.“ Ona zase na něm nejvíc oceňovala to, že miluje svou manželku a neprojevuje o Grace absolutně žádný zájem.

To ostatně platilo pro všechny muže, pracující v této firmě.

Nikdy v životě se necítila tak spokojeně a klidně. Lidé si hleděli své práce a zdálo se, že sex je to poslední, nač myslí.

Grace připadalo, že si jí nikdo ani trochu nevšímá, a nejmíň ze všech Tom a Bili, dva mladí právníci, pro které pracovala.

Měla podezření, že by si ani nevšimli, kdyby náhle zestárla na pětinásobek svých let. Chovali se k ní hezky, ale všechno zůstávalo čistě v pracovních mezích. Někdy pracovali až do osmi nebo devíti do večera, až Grace napadalo, jestli vůbec tráví nějaký čas se svými dětmi. Přicházeli sem někdy dokonce i o víkendech, když měli vypracovávat zprávy pro své nadřízené.

„Máte nějaké plány na Díkůvzdání?“ zeptala se jí v půlce listopadu sekretářka, se kterou Grace pracovala. Byla to milá starší paní, silná v pase a s těžkýma nohama, ale s laskavým obličejem rámovaným šedými vlasy. Nikdy nebyla vdaná.

Jmenovala se Winifred Apgardová a všichni jí říkali Winnie.

„Nemám, ale budu spokojená i tak,“ odpověděla Grace.

Svátky nikdy nebyly její silná stránka.

„Nejedete domů?“ Grace jen zavrtěla hlavou a neprozradila, že žádný domov nemá. Jejím domovem byl její newyorský byt a ten jí docela stačil.

„Pozvala bych vás, ale jedu do Philadelphie ke své matce,“ řekla jí Winnie omluvně. Vypadala jako něčí staropanenská tetička a působila dojmem, že zbožňuje svoji práci i své šéfy.

Kvokala kolem nich jako starostlivá matka a oni ji kvůli tomu pořád škádlili. Nabádala je, aby nosili teplé holínky, když sněžilo, a varovala je před hrozícími bouřkami, když odjížděli pozdě večer domů. Tom a Bili měli ke Grace úplně jiný vztah než k Winnii.

Zdálo se, jako by ji vůbec nevnímali. Někdy ji napadalo, zda se necítí trochu ohroženi jejím mládím, jestli by snad vadilo jejich manželkám, kdyby si jí všimli, anebo jestli se s Winnií prostě cítí příjemněji. Ne že by jí na tom záleželo. Žádný z obou šéfů nikdy neřekl Grace nic osobního, a zatímco s Winnií někdy žertovali, při jednání s Grace si vždycky udržovali pokerovou tvář, jako by se obávali se s ní příliš sblížit.

Proti Bobovi Swansonovi to byl obrovský rozdíl, ale to se jí právě na téhle práci líbilo.

Týden před Díkůvzdáním strávila chvíli času o polední přestávce tím, že si vyřizovala osobní telefonáty. Už to chtěla udělat dřív, ale byla příliš zaměstnaná zařizováním bytu. Teď ale nadešel čas, aby znova začala s péčí o ty, kdo ji potřebovali. Tohle měla v úmyslu dělat po celý zbytek svého života. Cítila, že to dluží lidem, kteří jí pomohli. A tento dluh nechtěla nikdy přestat platit. A teď přišla doba, aby s tím znova začala.

Konečně našla to, co hledala.

To místo se jmenovalo St. Andrew’s a byl to útulek pro týrané ženy a děti, ležící na Lower East Side, v ulici Delancey.

Řídil ho mladý kněz a ten ji pozval, aby je přišla navštívit v neděli dopoledne.

Jela metrem do stanice Lexington, tam přesedla a vystoupila ve stanici Delancey. Zbylý kus cesty urazila pěšky. Tahle čtvrť jí nepřipadala bezpečná. Po ulicích se bezcílně potloukali feťáci, u dveří se choulili opilci a podřimovali, občas ležel přímo na chodníku nějaký bezdomovec. Byla tu skladiště, otlučené obytné domy a zpustlé obchody s těžkými dveřmi.

Tu a tam stály vraky aut a ulicemi se potloukala drsně vypadající mládež, pasoucí po nějakém vzruchu. Když kolem nich

Grace procházela, dívali se po ní, ale nikdo ji neobtěžoval.

Konečně dorazila k útulku St. Andrew’s. Byl to starý pískovcový dům a působil zpustlým dojmem. Ze dveří se olupovala barva a cedule s názvem útulku držela na zdi z posledních sil, ale dovnitř i ven chodilo hodně lidí, většinou žen s dětmi.

Grace tu zahlédla i několik mladých děvčat. Jedna z nich vypadala na čtrnáct a Grace si všimla, že je ve vysokém stupni těhotenství.

Když vešla, za pultem recepce stály tři mladé dívky. Bavily se spolu a jedna z nich si upravovala nehty. Bylo tu nesmírně hlučno. Celá budova překypovala hlasy a dětským štěbetáním, někde se právě hádali, byli tu vidět černoši i běloši, Číňané i Portorikánci. Vypadalo to jako malý svět pro sebe uprostřed New Yorku, nebo jako by někdo přepadl metro a unesl sem jako rukojmí jeho cestující.

Velké osobní kouzlo a vůbec nevypadal jako kněz. Měl ohnivě zrzavé vlasy, světlou pleť posetou pihami a působil velmi mladě. Kolem očí měl ale vrásky a Grace přece jen postřehla, že je starší, než se na první pohled zdá.

„Otec Tim,“ opravil ji s úsměvem. „Slečna Adamsová?“

„Grace,“ usmála se na oplátku. Při pohledu na něj se člověk nemohl ubránit úsměvu. V otci Timovi bylo něco radostného a veselého.

„Pojďme si někam promluvit,“ vyzval ji pokojně a máváním usměrnil několik dětí, které se honily kolem hlavní haly.

Budova vypadala, jako by to původně byl činžák, v současné době proměněný v útočiště pro potřebné. Do telefonu jí řekl, že centrum je v provozu teprve pět let a stále potřebuje spoustu pomocných rukou, hlavně dobrovolníků. Když slyšel o Graceině nabídce, byl nadšený. Vyjádřil se, že Grace je jedním z mnoha zázraků, které nutně potřebují.

Zavedl ji do kuchyně se třemi starými myčkami, které dostali darem, a s velkou staromódní výlevkou. Na stěnách visely plakáty a stál tady velký kulatý stůl, několik židlí a dvě velké konvice s kávou. Nalil jí i sobě po šálku a zavedl Grace do malé místnosti, zařízené psacím stolem a třemi židlemi.

Vypadalo to, že původně tu byla komora, kterou teď používal jako svoji kancelář. Už to tu potřebovalo vymalovat a zařídit slušným nábytkem, ale když tady člověk seděl a hovořil s otcem Timem, snadno zapomněl na všechno ostatní kromě jeho osoby. Vyzařoval opravdové osobní kouzlo a absolutně si toho nebyl vědom, a právě proto ho všichni museli mít rádi.

„Tak co tě sem přivádí, Grace? Něco jiného než dobré srdce a snílkovská povaha?“ Znova se na ni usmál, upil kouřící kávy a v očích mu jiskřilo veselím.

„Už jsem dělala tuhle dobrovolnou práci dřív, když jsem bydlela v Chicagu. V útulku St. Mary’s.“ Zmínila se o Paulu

Weinbergovi.

„Tam to dobře znám. Sám pocházím z Chicaga. Tady už jsem dvacet let. A znám i St. Mary’s. V některých směrech jsme to tady zařizovali podle jejich vzoru. Dělají velice dobrou práci.“ Pověděla mu, kolika lidem u St. Mary’s každoročně pomohou; obvykle se tam uchyluje kolem dvanácti rodin najednou.

Navíc tam někteří lidé docházejí jen přes den a často se vracejí, aby využili St. Mary’s jako útočiště. „Totéž nabízíme tady,“ řekl a se zájmem si Grace prohlížel. Divil se, proč dívka jako ona touží po takové práci. Ale už dávno se naučil nevyptávat se příliš, když mu Bůh sešle nějaký dar, ale naopak ho co nejlépe využít. Měl rozhodně v úmyslu přijmout Grace, aby tu pracovala. „Sem přichází víc lidí. Možná osmdesát až sto denně, plus mínus tak deset, ale většinou spíš plus.“ Znova se usmál. „Jednu dobu tady bydlelo přes sto žen a někdy dvakrát tolik dětí. Většinou to tu udržujeme na tlumený chod a míváme tady asi šedesát žen a sto padesát dětí. Přijdou sem, pobudou tu, pokud chtějí, ale většinou tu nezůstanou dlouho. Buď se vrátí domů, nebo se někam přestěhují a začnou nový život. Řekl bych, že průměrný pobyt trvá od jednoho týdne po maximálně dva měsíce. Většina odejde do dvou týdnů.“ V St. Mary’s to bylo hodně podobné.

„Dokážete tady ubytovat tolik lidí?“ zeptala se Grace překvapeně. Budova nevypadala tak velká a také nebyla.

„Bývalo tu dvacet bytů. Plníme je, jak jen to jde, Grace.

Naše dveře jsou otevřeny každému, nejen katolíkům,“ vysvětlil, „na jejich víru se vůbec nevyptáváme.“

„Vlastně,“ usmála se na něj, protože v něm byla vřelost, která musela na každého hluboce zapůsobit. Otec Tim měl v sobě nevinnost a čistotu, díky kterým se zdál být opravdu svatý. Byl to skutečný boží muž a Grace se v jeho společnosti okamžitě začala cítit dobře. Byla vděčná už jen za to, že může být v jeho blízkosti. „Lékař, který řídí St. Mary’s, je Žid,“ zasmála se.

„Tak daleko jsem ještě nezašel, ale člověk nikdy neví.“

„Je tady nějaký lékař?“

„Myslím, že já. Jsem jezuita a mám doktorát z psychologie. Ale doktor Tim zní trochu divně, co? Otec Tim mi vyhovuje líp.“ Tentokrát se zasmáli oba a otec Tim dolil oba šálky kávou z jedné ze dvou velkých konvic.

„Máme tady šest jeptišek, samozřejmě nenosí hábity, a asi čtyřicet dobrovolníků, kteří sem porůznu docházejí. Potřebujeme každou ruku, aby se tohle místo udrželo v chodu. Máme několik psychiatrických ošetřovatelek, které tady dobrovolně pracují, a hodně mladých lidí si tu odbývá stáže z psychologie. Většinou jsou z Columbijské univerzity a pracují jako ďáblové pardon, andělé.“

Grace si ho opravdu oblíbila, s těmi jeho pihami a rozesmátýma očima. „A co ty, Grace? Co tě sem přivádí?“ ptal se.

„Mám ráda tuhle práci. Moc to pro mě znamená.“

„A víš o těch věcech hodně. Soudím, že po dvou letech v St. Mary’s určitě.“

„Myslím, že dost, abych tu mohla být užitečná.“ Tyhle problémy znala až moc dobře, ale nebyla si úplně jistá, jestli mu má o sobě něco prozrazovat. Už se mu skoro chtěla svěřit.

Věřila mu po dlouhé době víc než komukoli jinému.

„Kolikrát týdně nebo měsíčně chceš v St. Andrew’s pracovat jako dobrovolnice?“

„Dva večery v týdnu, a každou neděli a většinu svátků.“

„No tohle.“ Zdálo se, že ho to opravdu překvapilo. Byl sice kněz, ale na první pohled viděl, že je mladá a krásná, příliš mladá na to, aby věnovala tak velkou část svého života místu, jako je tohle. A pak se na ni podíval pozorněji. „Považuješ to za své zvláštní poslání, Grace?“ Jako by všechno vytušil. Dokázal to vycítit. A Grace přikývla.

„Myslím, že ano. Řekla bych, že těmhle věcem rozumím.“ Nebyla si jistá, co ještě mu má říci, ale on přikývl a jemně ji pohladil po ruce.

„To je v pořádku. Uzdravení přichází mnoha způsoby.

A pomáhat jiným je ten nejlepší způsob.“ Grace přikývla a oči se jí zamžily slzami. On všechno ví. Chápe to. Tady a v jeho společnosti měla pocit, jako by nalezla domov. „Potřebujeme tě tady, Grace. Je tu pro tebe místo. Můžeš tu přinést radost a uzdravení spoustě lidí, stejně jako sobě.“ „Díky, otče,“ zašeptala a otřela si oči. Usmál se na ni. Už se jí dál na nic nevyptával. Věděl všechno, co potřeboval. Nikdo neví lépe, čím tyto ženy procházejí, než ten, kdo mezi ně patřil, kdo byl týraný a zneužívaný svým manželem, otcem, matkou nebo partnerem.

„A teď probereme podrobnosti byznysu.“ V očích měl znova smích. „Kdy tady můžeš začít? Nepustíme tě odsud tak snadno. Co kdybys přišla ke zdravému rozumu a rozmyslela by sis to.“ „Třeba hned?“ Když sem přišla, byla připravená začít okamžitě pracovat, kdyby chtěl, a on si to přál. Vedl ji zpátky do kuchyně, kde odložili šálky od kávy do jedné z myček, a pak s ní šel na chodbu a začal ji představovat různým lidem. Tři dívky u recepce teď vystřídal asi dvacetiletý mladík, student medicíny na Columbijské univerzitě. U něj stály dvě ženy, které hovořily s chumlem malých holčiček. Otec

Timje představil Gracejako sestru Theresu a sestru Eugenii, ale ani jedna z nich nevypadala jako

jeptiška. Byly to přátelsky vypadající třicátnice. Jedna měla na sobě teplákovou soupravu a druhá džíny a otřepaný svetr. Sestra Eugenie nabídla Grace, že ji vezme nahoru a provede ji po místnostech, kde byly ženy ubytované, a ukáže jí školku, kde někdy pobývaly děti, když byly jejich matky příliš ztýrané, než aby se o ně postaraly samy.

Bylo tu i nemocniční oddělení, kde pracovala ošetřovatelka, která byla zároveň i jeptiškou. Přes džíny měla čistý bílý pracovní plášť. Světla tu byla tlumená a i sestra Eugenie se snažila jít vedle Grace neslyšně. Mlčky zamávala na ošetřovatelku, která měla právě službu. Když se Grace rozhlédla kolem sebe po ženách, ležících na postelích, srdce se jí sevřelo, protože poznala známky násilí, s jakým žila od dětství. Ty ženy měly za sebou bezohledné týrání a pohled na jejich rány a pohmožděniny byl opravdu srdcervoucí. Dvě z nich měly paže v sádře, jedna měla celý obličej popálený od cigaret a další sténala, když se jí ošetřovatelka snažila převázat zlámaná žebra a přikládala jí pytlíky s ledem na oteklé oči.

Její manžel byl teď ve vězení.

„Nejhorší případy jsme poslali do nemocnice,“ vysvětlila jí sestra Eugenie tiše, když vyšly z místnosti. Grace se bez přemýšlení zastavila a dotkla se ruky jedné ženy; ta se na ni ale podívala s nedůvěrou. To byla další věc, kterou Grace dobře znala. Ty ženy zažily tak špatné zacházení a takové ponížení, že už nebyly schopny nikomu důvěřovat, že jim neublíží. „Ale co nejvíc případů si necháváme tady, jsou tu raději než v nemocnici. A některé mají jen pohmožděniny.

Opravdu vážné případy posíláme na pohotovost.“ Jako tu ženu, která sem přišla předevčírem a jejíž manžel ji uhodil do temene rozpálenou žehličkou a pak jí ji vrazil do obličeje.

Skoro ji zabil a ona se ho tak bála, že ho odmítla z čehokoli obvinit. Úřady jim odebraly děti a daly je do pěstounské péče. Ale ta žena by musela mít vůli se zachránit, a k tomu mnoho postižených nenašlo odvahu. Být týraná znamenalo být naprosto osamocená. Grace velmi dobře věděla, že člověk v takové situaci se snaží skrýt před celým světem a utíká dokonce i před těmi, kdo mu chtějí pomoci.

Sestra Eugenie ji pak vzala podívat se na děti a Grace měla za chvilku náruč plnou malých chlapečků a děvčátek, vyprávěla jim příběhy a uvazovala jim mašle na copech a tkaničky u bot. Děti jí povídaly, jak se jmenují, odkud jsou, a některé jí vyprávěly, co se stalo u nich doma a proč sem přišly. Jiné o tom ale nedokázaly mluvit. Nějaké jejich sourozence rodiče dokonce zabili. Některé z jejich matek ležely nahoře, tak ztýrané, že se nemohly pohybovat, nebo se příliš styděly, než aby se šly v takovém stavu na své děti podívat. Bylo to jako nemoc, která ničila jednotlivce i celé rodiny. Grace pokleslo srdce, když si uvědomila, jak málo z nich dospěje v normální, sebevědomé lidské bytosti a bude schopno ještě někdy někomu plně důvěřovat.

Ten večer odešla po osmé hodině. Na odchodu uviděla otce Tima, jak stojí pod schodištěm a mluví s policistou. Ten sem právě přivedl dvouletou holčičku, která byla znásilněna vlastním otcem. Grace takové případy nenáviděla jí bylo přece jen aspoň třináct ale u St. Mary’s už viděla takhle malé děti, které byly zneužívány vlastními otci.

„Měla jsi těžký den?“ zeptal se jí otec Tim soucitně, když policista odešel.

„Byl to dobrý den,“ usmála se na něj. Většinu času strávila s dětmi a pak posledních pár minut hovořila s některými ženami. Prostě jim jen naslouchala a dodávala jim odvahu, aby se vzchopily k tomu, co udělat musí. Tohle pro ně nemohl udělat nikdo dosazený z úřední moci. Policie jim mohla do jisté míry pomoci, ale záleželo jen na nich samotných, jestli se budou chtít zachránit. Grace si říkala, že když bude hovořit s dostatečným počtem těchto žen, snad aspoň některým z nich ušetří část jejich trápení, které sama tak dobře znala.

Snad nebudou muset zaplatit za svou svobodu pobytem ve vězení. Tímto způsobem splácela dluh, odpykávala si hřích, o němž věděla, že by jí ho její matka nikdy neodpustila.

Neměla ale na výběr a ničeho nelitovala. Jen si nepřála, aby jiní lidé museli platit stejnou cenu jako ona.

„Je to tady ohromné,“ udělala mu poklonu. Líbilo se jí tu dokonce ještě víc než v St. Mary’s. Bylo to

tady živější a jako by tu nalezla víc lidského tepla.

„Je to tady přesně stejně ohromné jako lidé, kteří tu pracují. Mohu tedy počítat s tím, že se sem vrátíš? Sestra Eugenie říká, že jsi výborná.“

„Ona taky.“ Jeptiška neúnavně pracovala po celý den, stejně jako ostatní, kdo tady v útulku pomáhali. Všichni lidé, které tu potkala, jí byli sympatičtí. „Myslím, že by se vám nepodařilo mi v tom zabránit.“ Už se zapsala do přehledu služeb na dva večery v následujícím týdnu a na příští neděli.

„Mohu přijít i na Díkůvzdání,“ řekla jako mimochodem.

„Copak nejedeš domů?“ vypadal překvapeně. Byla velice mladá na to, aby neměla žádnou rodinu. „Nemám žádný domov, kam bych mohla jet,“ svěřila se mu bez váhání. „Ale nevadí mi to. Jsem na to zvyklá.“ Podíval se jí do očí a přikývl. Vytušil, že mu toho ještě spoustu neřekla.

„Budeme moc rádi, když tu budeš.“ Svátky byly vždycky pro lidi, kterým to doma neklapalo, špatné, a počet obětí násilí, které se sem uchylovaly, se často zdvojnásoboval. „Tady bývá vždycky blázinec.“ „To přesně potřebuju. Na shledanou příští týden, otče,“ rozloučila se. Při nástupu se měla hlásit u sestry Eugenie, které bude odpovídat za svou práci. Byla nadšená, že tohle místo našla. Bylo to pro ni přesně to pravé.

„Bůh ti žehnej, Grace,“ řekl otec Tim, když odcházela.

„Tobě také, otče,“ zavolala na něj a zavřela za sebou dveře.

Cesta zpátky k metru byla dlouhá, bylo chladno a Grace měla trochu strach, když se proplétala mezi opilci, pobudy a poflakujícími se výrostky, hledajícími nějakou zábavu.

Nikdo ji ale neobtěžoval a o půl hodiny později už kráčela po První avenui ke svému bytu. Byla po dlouhém dni unavená, ale cítila se jako znovuzrozená, jako kdyby aspoň pro někoho teď měly všechny hrůzy, kterými prošla, smysl.

Pro Grace toto vědomí znamenalo, že bolest, kterou v sobě stále nosila, je přece jenom někomu užitečná. Aspoň ji použije pro dobro jiných lidí.

Kapitola 10.

Grace strávila Den díkůvzdání v útulku St. Andrew’s, jak slíbila. Dokonce pomáhala i s přípravou krocana. Pak se vpravila do dobře známé staré rutiny a docházela sem v úterý a v pátek večer a na celé neděle. V pátek vždycky bývalo hodně práce, protože začínal víkend a lidé dostávali výplaty. Muži, kteří měli sklon k násilí, se šli opít a doma pak zmlátili své ženy. Zjistila, že se jí nikdy nedaří odejít z útulku před druhou hodinou ráno, a někdy končila ještě později. Během nedělí se pak snažili pracovat se všemi ženami a dětmi, které se sem uchýlily přes víkend. Zdálo se, že jedině v úterý večer si může trochu popovídat se sestrou Eugenií. O Vánocích už z nich byly dobré přítelkyně. Sestra Eugenie se jí dokonce zeptala, jestli někdy uvažovala o tom, že by se mohla sama stát jeptiškou.

„Božínku, to ne! To si nedovedu vůbec představit.“ Grace ta myšlenka opravdu překvapila. „Víš, neliší se to moc od toho, co už stejně děláš.“ Sestra

Eugenie se na ni usmála. „Dáváš strašnou spoustu ze sebe jiným lidem a tím i Bohu bez ohledu na to, jestli si to uvědomuješ.“

„Nemyslím, že to, co dělám, je tak svaté,“ usmála se

Grace, celá v rozpacích z toho, co jí jeptiška říkala. „Jenom tak splácím nějaké své staré dluhy. V jednom životním období na mě byli lidé hodní, do té míry, jak jsem jim to dovolila. Ráda si představuju, že to teď můžu vracet jiným lidem.“ Ve skutečnosti na ni bylo hodných jen několik málo lidí. Ale i to stačilo změnit její život. A ona zas chtěla patřit k těm několika lidem, kteří změní život těchto vyděšených obětí násilí. A také to dělala. Ale ne natolik, aby chtěla odevzdat svůj život Bohu. Jen týraným ženám a dětem.

„Máš nějakého chlapce?“ zeptala se jí jednou sestra Eugenie a zahihňala se jako dospívající dívka.

Grace se té otázce zasmála. Sestra Eugenie byla zvědavá na její život a Grace jí málokdy o sobě něco prozradila. Byla velice uzavřená a nemluvila o sobě, cítila se tak bezpečněji.

„S muži mi to moc nejde,“ odpověděla jí Grace upřímně.

„Není to prostě moje silná stránka. Radši chodím sem a dělám něco užitečného.“

A to také dělala. Strávila tu Vánoce i Nový rok a někdy se po dni, který tu prožila, objevovala v jejím obličeji záře klidu a pokoje. Winnie si toho občas v kanceláři povšimla a myslela si, že Grace má nějakého přítele. Zdála se být tak šťastná a vyrovnaná. Bylo to ale způsobeno tím, že ze sebe hodně rozdávala jiným lidem. Proseděla třeba celou noc se ztýraným dítětem v náručí, broukala mu a chovala ho, jak to s ní nikdo nikdy nedělal. Nejvíc ze všeho si přála, aby změnila k lepšímu život těchto dětí, a to se jí také dařilo.

Konečně, když spolu pracovaly téměř pět měsíců, ji Winnie pozvala v neděli na oběd. Grace to opravdu potěšilo, ale vysvětlila jí, že o nedělích má stálý závazek. Zásadně nikdy své služby nerušila. Místo toho se tedy sešly v sobotu. Setkaly se u Schrafft’s na Madison Avenue a pak se procházely po městě. Zastavily se u kluziště v Rockefellerově centru a pozorovaly bruslaře.

„A co vlastně děláš o nedělích?“ zeptala se jí Winnie zvědavě. Stále byla přesvědčená, že Grace nejspíš má nějakého přítele. Je to přece tak hezká a mladá dívka. Musí někoho mít.

„Pracuju v útulku pro týrané ženy a děti v ulici Delancey,“ vysvětlila jí Grace. Dívaly se na ženy v krátkých sukýnkách, jak víří po ledové ploše, a na děti, jak padají, smějí se a honí se s rodiči a kamarády. Tyhle děti vypadaly bezstarostně a šťastně.

„Opravdu?“ Winnie vypadala překvapeně. „A proč?“ Nedovedla si představit, proč tak mladá a krásná dívka jako Grace dělá něco tak těžkého a skličujícího.

„Dělám to proto, že si myslím, že je to důležité. Pracuji tam třikrát týdně. Je to skvělé místo, chodím tam moc ráda,“ vysvětlovala Grace s úsměvem.

„To jsi dělala vždycky?“ zeptala se jí Winnie s úžasem a Grace přikývla.

„Už dlouho. V Chicagu jsem to dělala také, ale tady se mi to líbí ještě víc. To centrum se jmenuje St. Andrew’s.“ A pak jí se smíchem řekla o tom, jak jí sestra Eugenie navrhla, zda se nechce stát jeptiškou.

„Můj ty Bože,“ vyděsila se Winnie, „ale to se nechystáš udělat, viď že ne?“

„Kdepak. I když ty jeptišky působí velice šťastně. Ale pro mě to není. Jsem ráda, když můžu podle svých sil pomáhat takhle.“

„Tři dny v týdnu, to je ale strašně moc. To ti už nezbývá moc času na nic jiného.“

„Já ani nechci dělat nic jiného. V zaměstnání i v St. Andrew’s se mi líbí. Když potřebuju nějaký čas pro sebe, mám soboty a několik večerů v týdnu. To mi stačí.“

„To ale není zdravé,“ plísnila ji Winnie. „Dívka tvého věku by se měla bavit. Víš, s chlapci,“ domlouvala jí mateřsky a Grace se tomu zasmála. Měla Winnii ráda. Moc ráda s ní pracovala. Byla odpovědná, výkonná a opravdu jí záleželo na

„jejích“ dvou šéfech i na Grace. Chovala se k ní skoro jako matka.

„Mně ale nic nechybí. Opravdu ne. Na kluky mám dost času, až vyrostu,“ žertovala Grace, ale Winnie nad ní zakroutila hlavou a pohrozila jí prstem.

„To přijde daleko rychleji, než si myslíš. Já jsem se celý život starala o rodiče a teď mám matku v domově důchodců v Philadelphii. Šla tam, aby tam mohla být s mojí tetou, a já jsem tu zůstala sama. Otec mi už zemřel a já jsem se nikdy nevdala. V době po jeho smrti, když se máma přestěhovala do Philadelphie k tetě Tině, už jsem byla moc stará.“ Říkala to tak smutně, že k ní Grace pocítila soucit. Měla pocit, že

Winnie je velice osamělá, a proto ji pozvala na oběd. „Budeš toho jednoho dne litovat, Grace, když se nevdáš a něco si předtím neužiješ.“

„Tím si nejsem tak jistá.“ V poslední době jí připadalo, že by možná bylo lepší se nikdy nevdávat. Už se spálila dost a i krátké zkušenosti s muži, jako byli Marcus, Bob

Swanson nebo i Louis Marquez, ji poučily. Nic takového zažívat nepotřebovala. Ani milí a hodní

muži jako David nebo Paul v ní nevyvolávali žádné zvlášť silné pocity.

Netoužila ani po hodném manželovi. Byla spokojená, když žila sama. Vůbec se nesnažila seznamovat se s muži nebo dělat ještě něco jiného kromě dobrovolné práce v útulku

St. Andrew’s.

Proto ji naprosto překvapilo, když ji jeden z mladších partnerů právnické firmy, který pracoval v kanceláři blízko její, jednoho dne pozval na večeři. Věděla, že je to přítel jednoho daňového úředníka, se kterým spolupracovala, že se nedávno rozvedl a je opravdu pohledný. Neměla ale žádný zájem nikam chodit ani s ním, ani s žádným jiným mužem ze zaměstnání.

Jednoho dne se zastavil u jejího stolu před polední přestávkou a trochu nesměle se jí zeptal, zda by s ním nechtěla jít v pátek na večeři. Vysvětlila mu, že každý pátek večer se věnuje dobrovolné práci a že to tedy nejde. Nepůsobila dojmem, že by ji jeho pozvání nějak zvlášť těšilo, a tak se stáhl a cítil se nemotorně a trochu trapně.

Ještě víc ji překvapilo, když se jí jeden z jejích šéfů příštího dne odpoledne zeptal, proč odmítla pozvání Hallama Balla na večeři. „Hal je opravdu milý chlap,“ vysvětlil jí, „a líbíte se mu.“ Jako by to stačilo k tomu, aby s ním musela jít na schůzku. Nikdo nechápal, proč ho odmítla.

„Já jsem no určitě to od něj bylo moc milé, a jsem si jistá, že je takový, jak říkáte.“ Zakoktala se, protože jí bylo trapné, že mu musela vysvětlovat, proč to pozvání odmítla.

„Prostě nechodím na schůzky s muži ze zaměstnání. To nikdy nedělá dobrotu,“ řekla pevně a její šéf přikývl.

„To jsem mu taky říkal. Myslel jsem si, že v tom musí být něco takového. Máte sice pravdu, ale vlastně si myslím, že je to stejně škoda, protože by se vám asi začal doopravdy líbit, a po tom svém rozvodu v létě byl opravdu na dně.“

„To je mi líto,“ řekla chladně. Pak jí za to ještě vyčinila

Winnie a řekla jí, že Hallam Balí je jednou z nejlepších partií v této firmě a že je opravdu bláznivá holka. Varovala ji, že skončí jako stará panna, když nezmění své chování.

„To by bylo skvělé,“ usmála se Grace. „Už se nemůžu dočkat. Pak už mě nikdo nebude zvát na schůzky a já si nebudu muset vymýšlet výmluvy.“

„Jsi blázen!“ plísnila ji Winnie. „Bláznivko jedna,“ kvokala a bručela, a když ji za měsíc pozval na schůzku jeden právnický asistent a Grace ho taky odmítla, údajně ze stejného důvodu, Winnie se opravdu rozčílila. „Jsi ta nejbláznivější holka, jakou jsem kdy potkala!“ vadila se s ní. „Já tě prostě nemůžu nechat, abys vyváděla takové věci! Je to výborný chlapec, a dokonce je tak vysoký jako ty!“ Grace se jejím důvodům jen zasmála a odmítla si to rozmyslet, a zakrátko se o Grace Adamsové rozneslo, že se odmítá s muži z firmy scházet. Většina lidí usoudila, že má přítele nebo je zasnoubená, a několik mužů to právě proto zkoušelo. Grace si to ale nikdy nerozmyslila a nikdy žádnou nabídku nepřijala. Bez ohledu na to, jak přitažliví byli nebo jak moc se o ni zajímali, je všechny odmítla. Zdálo se, že je ke všem mužům naprosto lhostejná. Spousta lidí se tomu divila. „Tak jak se chceš, holka, vdát?“ skoro na ni křičela Winnie jednou odpoledne, když byly právě na odchodu z práce.

„Vůbec se nechci vdát, Win. Prostě je to tak.“ Grace sice dojímalo, že o ni má její starší přítelkyně starost, ale nedala se tím zviklat. Winnie z toho byla na mrtvici.

„Tak to by ses teda měla opravdu stát jeptiškou!“ křičela na ni. „Už vlastně jeptiška jsi.“

„Ano, madam,“ řekla Grace s upřímným úsměvem. Bili, jeden z jejich šéfů, na odchodu z kanceláře zaslechl jejich rozhovor a zvedl významně obočí. Souhlasil s Winnií a měl pocit, že Grace takhle propase spoustu dobrých příležitostí.

Mládí a krása netrvá věčně.

„Vjely jste si do vlasů, dámy?“ škádlil je, když si oblékal plášť a bral si deštník. Byl březen a celé týdny bez přestání pršelo. Ale aspoň že nesněžilo.

„Ta holka je úplně bláznivá!“ vykřikla Winnie, která se rozmrzele cpala do kabátu, až se jí úplně zmotal. Grace jí pomáhala se do něj dostat a šéf se jim smál.

„Grace, no páni, cos to Winnii provedla?“

„Nechce vůbec s nikým chodit na rande!“ Winnie vytrhla Grace svůj kabát a zapnula si ho šejdrem. Grace a šéf ji přitom pozorovali a snažili se udržet vážný výraz. „Bude z ní stará panna jako ze mě, a na to je moc mladá a hezká.“

Grace ale viděla, že Winnie se skoro rozplakala, a láskyplně se k ní naklonila a dala jí pusu na tvář. Byla pro ni někdy jako vlastní matka a pro ostatní to byla milovaná přítelkyně.

„Asi už nějakého přítele má,“ konejšil ji šéf. Samotného ho v poslední době napadalo, že Grace má možná známost s nějakým ženatým mužem. To by mohl být důvod, proč stále odmítala všechny mladé muže z firmy. „Asi má nějaké tajemství.“ Už nevěřil tomu, že její chování by bylo způsobeno jen zásadou nezačínat si nic na pracovišti, muselo v tom být něco víc, a několik jeho kolegů s ním v tom souhlasilo.

Winnie k ní vzhlédla a Grace se jen usmála a neříkala nic, což okamžitě Winnie přesvědčilo, že jeho domněnka je správná a že možná Grace přece jen skrývá vztah k ženatému muži.

Obě ženy se rozloučily v přízemní hale a popřály si dobrou noc. Grace se pak vydala do centra a do Delancey a strávila večer tím, že se starala o potřebné.

Když příštího rána dorazila do práce, vypadala unaveně, což Winnii přesvědčilo, že šéf měl pravdu a že Grace strávila noc nějakými nepravostmi. Grace měla pocit, že na ni leze chřipka. Během dlouhé chůze v hustém dešti do St.

Andrew’s promokla na kůži. V poledne jí zavolal vedoucí osobního oddělení a požádal ji, zda by mu mohla prokázat malou službu a přijít do jeho kanceláře. Grace na to vůbec neměla náladu. Bála se, co to může být, a také Winnii to dělalo velké starosti. Nedokázala si představit, nač by si mohl stěžovat, ovšem pokud se některý z mužů, které odmítla, nerozhodl, že jí bude dělat potíže. S tím už měla své zkušenosti a nepřekvapilo by ji to.

„Ne abys mu vykládala víc, než bude nezbytně nutné,“ varovala ji Winnie, když odcházela na osobní oddělení. Ukázalo se ale, že ji tam nepozvali kvůli žádné stížnosti. Vedoucí ji naopak chválil. Řekl jí, že odvádí vynikající práci a že ji všichni spolupracovníci mají v oblibě, a stejně tak její dva šéfové. „Vlastně,“ vysvětlil jí konečně, „se vás mám zeptat, zda byste byla ochotná prokázat nám malou službu. Vím, jak moc to člověka může vyrušit z pracovního tempa, když na nějakou dobu přejde jinam, a vím, že Billa a Toma by to nepotěšilo.

Ale slečna Watermanová měla včera večer nehodu, stalo se jí to v metru. Uklouzla na schodech a zlámala si nohu v kyčli.

Přeruší práci na dva měsíce, možná dokonce na tři. Vypadá to, že ta zlomenina je ošklivá. Je v Lenox Hill, volala nám její sestra. Znáte ji, že?“ Grace pátrala v paměti, ale nemohla si vzpomenout, o koho jde. Musela to být jedna ze zdejších sekretářek. Nevěděla, jestli by to pro ni znamenalo postup nahoru nebo dolů a pro koho by pracovala. Doufala jen, že by jí nešéfoval žádný z mužů, jejichž nabídky odmítla. To by určitě bylo nepříjemné.

„Myslím, že ji neznám,“ podívala se na něj Grace v rozpacích.

„Pracuje pro pana Mackenzieho,“ řekl šéf osobního oddělení slavnostně, jako by tím bylo řečeno vše. Ale Grace vypadala pořád zmateně.

„Pro kterého pana Mackenzieho?“ zeptala se nechápavě.

„Pro Charlese Mackenzieho,“ vysvětlil jí, jako by byla skutečně velmi hloupá. Charles Mackenzie byl jedním ze tří hlavních partnerů a zakladatelů firmy.

„Děláte si ze mě legraci?“ skoro vykřikla. „Proč zrovna já?

Nezvládám ani dost rychle diktáty.“ Hlas se jí zadrhl a zněl najednou skřípavě. Tam, kde pracovala, jí bylo dobře, a netoužila žít pod žádným přehnaným tlakem.

„Umíte si dělat rychle poznámky a váš šéf říkal, že jste výborná. A pan Mackenzie ví dobře, co chce.“ Byl teď trochu v rozpacích, protože nechtěl nikomu otevřeně vysvětlovat, že

Charles Mackenzie nesnáší nabručené staré sekretářky, které si stěžuji, když musí pracovat do večera, a kterým vadí jeho velké nároky. Potřeboval někoho mladého, kdo by s ním udržel krok, ale

to nemohl Grace vykládat. U Mackenzieho platilo pravidlo, že chce sekretářky pod třicet. To už se ovšem

Grace doslechla. „Potřebuje někoho rychlého, kdo by vykonával svou práci naprosto bezvadně a nekomplikoval mu život, zatímco bude slečna Watermanová pryč. A jakmile se vrátí, samozřejmě můžete přejít zase na své původní místo,

Grace. Vždyť jsou to jen dva měsíce.“ Nešťastně si pomyslela, že ten pán je asi vysazený na mladé dívky a že si ji vyhlédl jako svoji oběť. Znala tenhle typ mužů. Vůbec po něčem takovém netoužila. Zbožňovala svoji práci a byla moc ráda ve společnosti Winnie. A se svými dvěma šéfy neměla vůbec žádné problémy. Většinou si jí ani nevšimli, a proto je právě měla ráda.

„Mám na výběr?“ zeptala se a nešťastně pokrčila čelo.

„Vlastně ne,“ řekl upřímně. „Dnes ráno jsme mu předložili tři návrhy a on si vybral vás. Bylo by velmi obtížné mu vysvětlit, proč jste jeho nabídku odmítla.“ Udiveně si ji prohlížel. Nečekal, že se bude bránit. Kdyby odmítla, bylo by to špatné i pro něj, protože Charles Mackenzie nebyl zvyklý, aby mu někdo odmítal to, co si přál mít.

„To je ohromné,“ klesla Grace zničeně do křesla.

„Určitě vám zvýšíme plat přiměřeně tomu, jakou pozici budete zastávat.“ To ji ale vůbec nepotěšilo. Nejmíň ze všeho si přála pracovat pro nějakého starého šéfa, který chce honit dvaadvacetiletou sekretářku kolem stolu. To si opravdu nepřála. Kdyby něco takového udělal, okamžitě by utekla. Snad by si měla už rovnou hledat jiné místo. Na pár dní to tedy zkusí, ale jestli se ten chlap bude chovat jako idiot, odejde.

Tohle ale nechtěla vedoucímu osobního oddělení vykládat.

Jen si mlčky srovnala všechno v hlavě.

„Tak dobře,“ řekla ledově. „Kdy mám začít?“

„Po obědě. Pan Mackenzie měl dopoledne spoustu problémů, protože neměl asistentku.“ „Jak je mimochodem stará slečna Watermanová?“ Myslela si, že chápe, oč tu běží.

„Myslím, že pětadvacet. Možná šestadvacet. Nejsem si jistý. Je vynikající. Pracuje u něj už tři roky.“ Grace si pomyslela, že spolu možná měli poměr, teď se pohádali a ona si našla jiné místo. Možné je všechno. Během hodiny to zjistí sama. Řekl jí, že v jednu hodinu se má hlásit v kanceláři pana Mackenzieho. Když se vrátila, aby si vzala své věci, pověděla to všechno Winnii.

„To je skvělé!“ vykřikla Winnie. „Budeš mi chybět, ale pro tebe to bude znamenat ohromný postup!“ Grace to takhle nechápala a bylo jí skoro do pláče, když ji přišla nahradit jedna dívka z písárny. Rozloučila se se svými šéfy, pro které pracovala téměř šest měsíců, a přenesla si věci nahoru do dvacátého devátého poschodí do kanceláře pana Mackenzieho. Winnie jí slíbila, že jí během odpoledne zatelefonuje, aby zjistila, jak jí to jde.

„Mám z toho dojem, že je to pěkný prevít,“ řekla jí Grace polohlasem, ale Winnie ji rychle začala přesvědčovat o opaku.

„Ale kdepak. Všichni, kdo s ním pracují, ho zbožňují.“

„To bych řekla,“ poznamenala Grace ironicky a políbila

Winnii na rozloučenou na tvář. Bylo jí, jako by odcházela z domova, a když přišla nahoru, měla mizernou náladu.

Otrávilo ji, jak tady s ní svévolně manipulují. Neměla ani čas na oběd a strašně ji bolela hlava. Kromě toho měla pocit, že opravdu dostává po včerejší dlouhé chůzi v dešti chřipku.

Nepotěšila ji ani krásná kancelář s nádherným výhledem na

Park Avenue. Jednali tu s ní jako s královnou, tři sekretářky, které pracovaly v sousedství, se s ní přišly přivítat, a všechno tu vypadalo spíš jako v malém luxusním klubu. Kdyby měla lepší náladu, musela by uznat, že je tu všechno velice příjemné.

Prošla si papíry, které jí předal vedoucí osobního oddělení, a seznam úkolů od nového šéfa, které měla vykonat během odpoledne. Většinou to byly telefonáty, kdy měla zjistit nějaká fakta k případům, a několik osobních telefonátů, schůzka u krejčího a další u holiče, a navíc rezervace dvou

míst na zítřek večer u „21“. Opravdu sexy, povzdechla si v duchu, když si ten seznam pročetla. A pak se pustila do vyřizování telefonních hovorů.

Než se šéf vrátil ve čtvrt na tři z oběda, vyřídila už mezitím všechny telefonáty, vyhledala různé věci, které jí uložil, a vyřídila několik vzkazů. Ve všech případech zjistila, co mu volající chtěli, takže jim už nemusel volat, jen se dozvěděl, co z nich pro něj plyne. Byl nesmírně překvapený její výkonností, ale ještě víc byla udivená ona, když ho spatřila.

Čekala nějakého staříka, ale jemu bylo dvaačtyřicet a byl vysoký, měl široká ramena, hluboké zelené oči a havraní vlasy, trochu prošedivělé na spáncích. Měl výraznou bradu, díky níž vypadal jako filmová hvězda, ale vůbec se nechoval, jako by si uvědomoval svou přitažlivost. Vešel sem velice tiše, vracel se z pracovního oběda s několika dalšími partnery.

Uvítal ji neoficiálně a přátelsky a pochválil ji za práci, kterou pro něj tak rychle vykonala. „Jste opravdu tak dobrá, jak se to o vás tvrdí, Grace,“ usmál se na ni vřele a ona si v duchu okamžitě slíbila, že mu bude odolávat. Nenaletí mu na to, jak přitažlivě vypadá, bez ohledu na to, jaké pletky s ním měla slečna Watermanová.

K jejím pracovním úkolům nebude patřit, aby mu dělala milenku. Chovala se k němu krajně formálně a nijak zvlášť přátelsky.

Po příští dva týdny pro něj domlouvala všechny schůzky, jak pracovní, tak osobní, vyřizovala všechny telefonáty, chodila s ním na schůze a pořizovala přesné záznamy jednání.

Dokázala mu, že je opravdu výborná.

„Je dobrá, co?“ ptal se Tom Short Charlese Mackenzieho vlastnicky, když se spolu ocitli chvilku o samotě před začátkem nějakého jednání.

„To ano,“ odpověděl jeho nadřízený rezervovaně, bez zvláštního nadšení. Tom to hned postřehl. „Není ti sympatická?“ zeptal se.

„Upřímně řečeno není. Je strašně odměřená a chová se neskutečně naježeně. Je to ta nejupjatější holka, jakou jsem kdy potkal. Někdy mám chuť jí vylít na hlavu kbelík vody.“

„Cože, Grace?“ Toma to šokovalo. „Je tak milá a tak dobře se s ní jedná.“

„Možná jsem jí nepadl do oka. Páni, už se nemůžu dočkat, až se mi vrátí Watermanová.“ Ale za čtyři týdny se

Charles i Grace dozvěděli od Elizabeth Watermanové zprávu, která je oba hluboce zklamala. Hodně prý o tom přemýšlela, ale po té nehodě a po tom, jak se k ní lidé chovali, když ležela v metru se zlomenou nohou, se rozhodla odejít z New Yorku navždy, jakmile se zotaví. Vrátí se na

Floridu, odkud pochází.

„Myslím, že to není dobrá zpráva ani pro jednoho z nás,“ řekl Charles Mackenzie Grace upřímně, když se to dozvěděl.

Grace u něj po šest týdnů odváděla bezvadnou práci, ale neprohodila s ním skoro ani jediné slůvko mimo rámec pracovních povinností. On se k ní choval přátelsky a vstřícně, ale pokaždé, když ho uviděla a znova si uvědomila, jak je pohledný a jak ho všichni mají rádi, ho musela tím víc nenávidět. Přesvědčila sama sebe, že tenhle typ mužů dobře zná.

Jen čeká na příležitost, aby se na ni vrhl a začal ji sexuálně obtěžovat, přesně jako Bob Swanson. Byla rozhodnutá tomu předejít. Už nikdy se to nesmí stát. A s ním už vůbec ne.

Každý týden viděla, jak do St. Andrew’s přicházejí nové a nové ženy, a stále znova si připomínala, jak špatní muži dovedou být, jak jsou nebezpeční a jak mohou ženě ublížit, když jim začne důvěřovat.

„Nejste tady spokojená, viďte, Grace?“ zeptal se jí Charles

Mackenzie laskavě. Seděla proti němu a znova si všimla, jak nápadně zelené má oči. Připomněla si, kolik žen asi propadlo jeho kouzlu, včetně Elizabeth Watermanové, a Bůh sám ví, kolik dalších ještě. „Asi nejsem pro vás ta správná sekretářka,“ odpověděla tiše. „Nemám zkušenosti, jaké požadujete. Nikdy jsem nepracovala v právnické firmě, jako je tahle, ani pro nikoho tak vysoce postaveného.“ Usmál se tomu, co říkala, ale Grace působila upjatě jako vždy.

„Co jste dělala předtím?“ Už to zapomněl.

„Dva roky jsem pracovala u modelingové agentury,“ řekla a přemýšlela, kam tím míří. Možná že se chystá k rozhodujícímu útoku. Nakonec to přece musí udělat. Jako všichni ostatní.

„Jako modelka?“ zeptal se. Nepřekvapilo ho to, ale ona zavrtěla hlavou.

„Ne, jako sekretářka.“

„To muselo být mnohem zajímavější než právnická firma.

Moje práce není zrovna vzrušující.“ Usmál se a vypadal přitom překvapivě mladě. Věděla, že byl ženatý se známou herečkou a že spolu neměli děti. Už dva roky byl rozvedený a bylo o něm známo, že se schází se spoustou žen. Grace mu mnohokrát zajišťovala rezervace míst na večeře, ale všechny ty schůzky nebyly se ženami. Někdy večeřel se svými partnery nebo klienty.

„Většina zaměstnání není zvlášť zajímavých,“ poznamenala Grace uvážlivě, překvapená, že je ochoten se s ní bavit tak dlouho. „Moje práce v agentuře také nebyla nic zvláštního.

Vlastně,“ dodala, „mám tuhle práci dokonce radši. Tady jsou lidé mnohem srdečnější.“

„Tak za to můžu já,“ řekl smutně, jako by se ho tím dotkla.

„Jak to myslíte?“

„No, chováte se, jako by se vám tady vůbec nelíbilo, a když máte ráda naši firmu, tak to musí být ve mně. Mám takový pocit, že pro mě strašně nerada pracujete, a upřímně řečeno, Grace, mám dojem, jako byste byla celá nešťastná, kdykoli vejdu do téhle kanceláře.“ Grace při jeho slovech zčervenala rozpaky.

„Ne, to já je mi to líto nechtěla jsem, abyste z toho měl takový dojem“

„Tak co v tom je?“ chtěl to s ní vyřešit. Byla nejlepší sekretářka, jakou kdy měl. „Existuje snad něco, co bych mohl udělat, abych to mezi námi urovnal? Když se Elizabeth už nevrátí, musíme buď docílit toho, aby to fungovalo, nebo to vzdát, nemám pravdu?“ Grace přikývla. Bylo jí teď trapně, že své antipatie k němu dávala tak jasně najevo. Vždyť jí osobně nijak neublížil. Všechno bylo způsobeno tím, za jaký typ muže ho považovala. Pravda byla, že nebyl zdaleka takový svůdník, jak si původně myslela. Tu pověst získal jen díky svému sňatku se slavnou herečkou, který měl spoustu publicity. „Je mi to opravdu líto, pane Mackenzie. Pokusím se k vám chovat lépe.“

„Já se taky budu snažit,“ odpověděl laskavě. Když Grace odcházela z jeho kanceláře, cítila se vůči němu trochu provinile. A tento její pocit zesílil, když se sem s ním přišla rozloučit Elizabeth Watermanová, ještě s berlemi. Řekla mu, že má pocit, jako by se loučila s domovem, a že byl ten nejlaskavější člověk, jakého kdy potkala. Když se s ním loučila, plakala a všichni v kanceláři s ní. Grace neměla pocit, že by s ním měla poměr a teď ho opouštěla, naopak vycítila, jak je její předchůdkyně upřímně zdrcená loučením s šéfem, kterého měla moc ráda.

„Jak to tam nahoře jde?“ zeptala se jí Winnie jednou odpoledne.

„Dobře.“ Grace se styděla přiznat k tomu, jak se ke svému šéfovi chovala nepříjemně, ale zatím se na dvacátém devátém patře s nikým nespřátelila a jejím původním šéfům už se několik lidí zmínilo, jak se chová chladně. Věděla o pověsti, jakou si tak právem vysloužila. A byla ještě víc v rozpacích, když jí Winnie pověděla, že už od mnoha lidí slyšela o jejím nápadně odměřeném chování k panu Mackenziemu.

Po rozhovoru s ním se snažila vůči němu chovat aspoň trochu přívětivěji. Práce u něj se jí začínala skutečně líbit.

Smířila se už s faktem, že se pravděpodobně nevrátí k Winnii a svým dvěma bývalým šéfům. Přestala se nové situaci bránit a musela přiznat, že práce s novým šéfem je zajímavější. Pak jí náhle v květnu Charles Mackenzie sdělil, že má letět do

Los Angeles a že potřebuje, aby letěla s ním. Skoro ji z toho ranila mrtvice a celá se třásla, když o tom vyprávěla Winnii a dodala, že se chystá to odmítnout.

„Proč, propánakrále? Grace, to je přece skvělá příležitost!“

Ale k čemu? Aby se s ní šéf vyspal? Ne! K tomu ji nikdo nedonutí. Považovala to celé za fintu, za nachystanou past. Ale když mu nazítří šla oznámit, že s ním nepojede, poděkoval jí tak mile za to, že

je ochotná obětovat svůj čas a jet s ním, že jí to připadalo hloupé a nakonec mu nic neřekla. Dokonce uvažovala o tom, že by kvůli tomu dala výpověď, a k vlastnímu překvapení se s tím svěřila i otci Timovi v St. Andrew’s.

„Čeho se bojíš, Grace?“ zeptal se jí jemně. Sama si uvědomovala, že je na ní vidět strach. „Bojím se ani nevím,“ cítila se trapně, že by mu to měla říct, ale věděla, že musí, už kvůli sobě, „asi že bude stejný jako všichni ostatní muži v mém životě a využije mě, nebo mi provede ještě něco horšího. Konečně jsem před tím vším utekla, když jsem se přestěhovala sem, a teď to začíná s tou hloupou cestou do Kalifornie nanovo.“

„Projevuje nějaké známky toho, že by tě chtěl zneužít?“ zeptal se otec Tím klidně, „nebo sexuálního zájmu o tebe?“

Věděl přesně, o čem je řeč a čeho se Grace bojí.

„To ne,“ připustila, ale pořád vypadala nešťastně.

„Ani trošičku? Buď upřímná, sama znáš pravdu nejlíp.“

„Ne, ani trošičku.“

„Tak proč myslíš, že by se to najednou mělo změnit?“

„Nevím. Muži si neberou na služební cesty sekretářky, když s nimi nechtějí však víte.“ Usmál se, jak s ním mluví diskrétně. Slyšel už daleko horší věci a drsnější příběhy. Byla si jistá, že by ho nešokovala ani tím, kdyby mu o sobě vyprávěla pravdu.

„Někteří muži s sebou berou sekretářky i bez toho „však víte“. Možná že tam bude opravdu potřebovat asistentku.

A když se bude chovat špatně, tak jsi už velká holka, prostě sedneš na letadlo a poletíš domů. A hotovo.“

„To bych snad mohla udělat.“ Chvilku o tom přemýšlela a pak přikývla.

„Můžeš o tom sama rozhodovat, víš? To právě tady lidi učíme. Ty to víš líp než kdo jiný. Můžeš z toho vycouvat, kdykoli budeš chtít.“

„Tak dobře. Možná s ním pojedu.“ Vzdychla a vděčně se na něj podívala, i když ještě nebyla stoprocentně přesvědčená.

„Udělej to, co budeš pokládat za nejsprávnější, Grace.

Nenech se ale při svém rozhodování ovlivnit strachem.

S tím se nikdy nedostaneš k cíli. Dělej prostě to, co je pro tebe nejlepší.“

„Díky, otče.“ Příštího rána řekla Charlesi Mackenziemu, že s ním do Kalifornie pojede. Pořád měla o té cestě pochybnosti, ale několikrát si v duchu zopakovala, že kdyby se k ní choval špatně, stačí, když si koupí letenku a vrátí se domů. Je to přece jednoduché a ona má kreditní kartu, takže to může snadno udělat.

Vyzvedl ji limuzínou cestou na letiště a ona vyšla před dům s malým zavazadlem. Vypadala velice nervózně. Charles měl s sebou kufřík, z auta vyřizoval telefonáty a načmáral pro ni několik pokynů. A pak se s ní pár minut jen tak bavil a přečetl si noviny. Nepůsobil dojmem, že by o ni měl nějaký zvláštní zájem, a ona odhadovala, že jeden z telefonátů byl určen nějaké ženě. Věděla, že mu do kanceláře často volá jedna prominentní žena ze společnosti a zdálo se, že Mackenzie ji má rád. Grace ale neměla pocit, že by byl v dané chvíli do někoho silně zamilovaný.

Letěli první třídou do Los Angeles a Mackenzie většinu cesty strávil prací, zatímco Grace se dívala na film. Měl sestavit finanční vyrovnání velké filmové smlouvy pro jednoho ze svých klientů. Klient měl sice přímo v Los Angeles právníka specializovaného na obor zábavy, ale Mackenzie byl zase specialista na velké peníze a bylo poutavé ho sledovat, jak při práci postupuje.

Jakmile byli v Los Angeles, všechno bylo ještě zajímavější. Přiletěli v poledne zdejšího času a šli přímo do kanceláře místního právníka. Grace fascinovaly všechny pracovní schůzky, které po celý den probíhaly. Trvaly do šesti hodin, což pro ni a Mackenzieho představovalo už devět večer. Pak ještě šel s někým na večeři a Grace zavezl k hotelu a řekl jí, že si může objednat na pokoj, cokoli bude chtít. Bydleli v hotelu na Beverly Hilis a musela přiznat, že ji nadchlo, když v hale uviděla hned

čtyři filmové hvězdy.

Večer zkusila najít telefonní číslo na Davida Glasse, ale nenašla ho v seznamu v Beverly Hilis ani Los Angeles. Zklamalo ji to. Neslyšela o něm už několik let a moc ráda by se s ním setkala. Měla ale pocit, že jeho žena si přála, aby s ní přerušil veškeré styky. Vytušila to jen z nepatrných náznaků v jeho dopisech. Od narození jejich prvního dítěte o něm už vůbec neslyšela. Bylo by hezké mu říci, že se jí daří dobře, že má pěknou práci a je ve svém novém životě šťastná. Doufala, že i jemu všechno vychází dobře, a bylo jí líto, že se s ním nemůže spojit. Stále si na něj občas vzpomněla a někdy se jí po něm zastesklo.

Objednala si jídlo na pokoj a dívala se na video. Vybrala si film, který už chtěla vidět dávno, ale nikdy na to neměla čas.

Byla to komedie a Grace se jí smála nahlas. Pak zamkla ve svém hotelovém pokoji všechna okna i dveře; ty dokonce zajistila řetízkem. Napůl očekávala, že jí šéf zaťuká na dveře, až se vrátí, a pokusí se k ní dostat, ale spala bez vyrušení až do sedmi do rána.

Ráno jí Charles zavolal a požádal ji, aby se s ním sešla v jídelně. U snídaně jí vysvětlil, jaké schůzky je ten den čekají a co od ní bude chtít. Stejně jako ona měl i on organizační talent a jeho práce ho bavila. Vždycky Grace usnadňoval její práci tím, že jí řekl, co přesně od ní očekává.

„Včera jste odvedla dobrou práci,“ chválil ji. V šedém obleku a naškrobené bílé košili působil velmi korektně a uměřeně. Měl styl odpovídající víc New Yorku než Los Angeles. Grace si oblékla růžové hedvábné šaty a svetr stejného odstínu. To oblečení si koupila přede dvěma lety v Chicagu a působilo trochu jemněji a ženštěji než většina ostatních šatů, které nosila do práce v právnické firmě.

„Dnes vám to velice sluší,“ zmínil se mimochodem a Grace se okamžitě napjala, ale on to nepostřehl. „Viděla jste v hale včera večer nějaké filmové hvězdy?“ Grace zapomněla na jeho poznámku o svém vzhledu a nadšeně mu vykládala, že viděla hned čtyři, a jak se potom nasmála filmové komedii. Na krátký okamžik se k sobě chovali téměř jako přátelé a on to vycítil. Grace se trochu uvolnila a pro něj bylo snazší se s ní bavit. Být v její společnosti pro něj nebylo nijak lehké, protože působila tak upjatě a on pořád nevěděl, proč se tak chová, ale nikdy by si netroufl se jí na to zeptat.

„Ten film zbožnuju,“ zasmál se, když si na něj vzpomněl.

„Když se objevil, viděl jsem ho třikrát. Nemám rád deprimující filmy.“

„Já taky ne,“ přiznala. Přinesli jim snídani. On si dal míchaná vajíčka a šunku, ona ovesné vločky. „Jíte nějak málo,“ řekl jí otcovsky a podíval se na ni.

„A vy byste si měl hlídat cholesterol,“ plísnila ho. Byl velmi štíhlý, ale vejce a šunka jsou přece jen nezdravé.

„Bože, toho mě ušetřte. Moje žena byla vegetariánka a buddhistka. To jsou v Hollywoodu všichni. Na tom rozvodu bylo dobré už jen to, že jsem si mohl zase v klidu dávat cheeseburgery.“ Usmál se na Grace a ta se jeho vyprávění musela zasmát.

„Byl jste ženatý dlouho?“

„Stačilo to,“ usmál se, „sedm let.“ A rozvedený byl dva roky. Stálo ho skoro milion dolarů, aby z toho vyvázl, ale v té době se mu zdálo, že mu všechny vzniklé finanční potíže za to stojí. Od té doby si žádná žena nezískala jeho lásku.

Jedině, čeho opravdu litoval, bylo, že nemá žádné děti.

„Když jsme se brali, bylo mi třiatřicet a tehdy jsem si byl jistý tím, že být manželem Michelle Andrewsové znamená splnění všech mých snů. Ukázalo se ale, že být ženatý s nejžádanější filmovou hvězdou Ameriky není tak snadné. Tihle lidé platí za svoji slávu vysokou cenu. Vyšší, než si my ostatní dovedeme představit. Novináři s nimi nikdy nejednají laskavě, veřejnost se chce zmocnit jejich duší neexistuje způsob, jak se s tím vyrovnat, jedině pomocí náboženství nebo drog, a ani jedno z těch řešení není ideální, aspoň podle mě. Jak jsme jen hnuli prstem, už se objevil nový palcový titulek, nový skandál. Bylo těžké tak žít; nakonec si to na člověku vybere svou daň. Teď už

jsme dobří přátelé, ale před třemi roky se to o nás říct nedalo.“ Grace věděla z časopisu People, že jeho žena se od té doby vdala dvakrát, nejdřív za rockovou hvězdu mladší, než byla sama, a pak za svého agenta. „Kromě toho jsem byl pro ni příliš usedlý.

Moc konzervativní a nudný.“ Grace si pomyslela, že asi nabídl své bývalé ženě jedinou stabilitu, jakou kdy v životě poznala nebo kdy pozná, „A co vy? Jste vdaná? Zasnoubená? Sedmkrát rozvedená? Jak jste vlastně stará? Už jsem to zapomněl. Třiadvacet?“

„Skoro,“ začervenala se, „v červnu. A nejsem vdaná ani zasnoubená. Na to znám příliš dobře svět, děkuju pěkně.“

„Díky za poučení, moudrá vílo,“ zasmál se a ona se snažila nemyslet na to, jak přitažlivě přitom vypadá. Neměla vůbec v úmyslu se s ním sbližovat. „Ve dvaadvaceti jste ještě moc mladá na to, abyste chodila s muži na schůzky. Doufám, že to neděláte.“ Říkal to žertem, ale ona si legraci nedělala a on to vycítil.

„To taky nechodím.“

„Ne? To myslíte vážně?“

„Možná ano.“

„Plánujete si dráhu jeptišky, až vyrostete a ukončíte svou kariéru u právnické firmy?“ Když se mu teď trošku otvírala, začala ho bavit. Byla to zajímavá dívka. Chytrá, bystrá a zábavná, pokud to byla ochotná projevit, což nebylo často.

„Opravdu mám jednu přítelkyni, která mě o tom chce přesvědčit.“

„A kdo to je? To si s ní tedy musím promluvit. Jeptišky jsou dnes naprosto vyšlé z módy. Copak to nevíte?“

„To tedy asi ne,“ zasmála se Grace. „Je to sestra Eugenie.

Je báječná.“

„Bože, tak vy jste náboženská fanatička. Já jsem to věděl.

Proč jen mě stíhá prokletí lidí, jako jste vy moje žena k nám chtěla pozvat tibetského dalajlámu, aby s námi bydlel všichni jste blázni!“ Dělal, jako že ji od sebe odhání. Číšník jim přišel dolít kávu a Grace se zasmála.

„Přísahám, že náboženská fanatička nejsem. Ale někdy se mi zdá, že to má něco do sebe. Mají jednoduchý život.“

„Ale žijí mimo realitu. Člověk může pomáhat světu, aniž se ho vzdal,“ řekl vážně. Na tohle měl velice vyhraněný názor. Rád pomáhal lidem, ale byl přesvědčený, že se k tomu nepotřebuje uzavírat před světem. „Odkud tedy tu jeptišku znáte?“ Byl na Grace zvědavý a do odjezdu z hotelu jim zbývalo ještě deset minut.

„Pracujeme spolu v místě, kde dělám dobrovolnou práci.“

„A kde to je?“ Když s ním mluvila, všimla si, že je dokonale oholený a všechno na něm vypadá naprosto perfektně a úhledně. Snažila se to nevnímat. Připomínala si, že tohle je služební cesta. „Říká se tomu St. Andrew’s a je to útulek pro týrané ženy a děti v Lower East Side.“

„Vy tam pracujete?“ překvapilo ho to. Bylo v ní víc, než čekal, přestože byla tak mladá a někdy působila tak nevlídně.

Začínal ji mít raději.

„Ano. Pracuju tam třikrát týdně. Je to úžasné místo.

Uchylují se tam stovky lidí.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že děláte něco takového,“ řekl jí upřímně.

„Proč ne?“

„Protože je to velký závazek, spousta práce. Většina dívek vašeho věku chodí radši na diskotéky.“ „V životě jsem na žádné nebyla.“

„Vzal bych vás na nějakou, ale jsem na to moc starý a vaší matce by se taky nelíbilo, kdybyste tam se mnou šla,“ řekl.

Grace se tím necítila nijak ohrožená, a tak se tentokrát nestáhla. Také mu ale neprozradila, že

žádnou matku nemá.

Několik minut po desáté je vyzvedla limuzína a odvezla je na jednání. Příštího dne celou dohodu dokončili, právě včas, aby mohli v devět večer odletět zpátky do New Yorku, takže tam přiletěli v šest ráno místního času. Když přistávali, řekl jí, aby si ten den vzala volno. Byly to namáhavé dva dny a v letadle vůbec nespali. On pracoval a ona mu pomáhala.

„Berete si také den volna?“ zeptala se ho.

„To nemůžu. V deset mám schůzku s lidmi z Area a mám spoustu práce. Kromě toho obědvám s kolegy z firmy a musím podat několik stížností.“

„V tom případě půjdu do práce taky.“

„Nebuďte blázen. Zvládnu to s paní Macphersonovou nebo s nějakou dívkou z písárny.“ „Když pracujete vy, budu pracovat taky. Nepotřebuju den volna. Vyspat se můžu večer.“ Znělo to velice rozhodně.

„To jsou tedy radosti mládí. Opravdu jste si tím jista?“ Se zájmem si ji prohlížel. Začínala se chovat přesně tak, jak o ní mluvili ostatní, najednou byla oddaná, zapáleně pracovala a velmi příjemně se s ní jednalo. Trvalo jí ale dlouho, než si na něj zvykla.

Cestou domů ji vysadil před jejím domem a řekl jí, aby nijak nespěchala do kanceláře, a pokud si to rozmyslí, nebude mu to vadit. Ona ale byla v práci dřív než on. Měla už přepsané všechny poznámky, které si udělala v letadle, a na stůl mu připravila oběžníky pro schůzi v deset i složky, o kterých věděla, že je bude potřebovat. I kávu měl připravenou přesně tak, jak to měl rád. „Páni!“ usmál se na ni. „Co jsem udělal, že jsem si tohle všechno zasloužil?“

„Vydržel jste se mnou ty tři měsíce. Byla jsem na vás opravdu hrozná a je mi to líto.“ V Kalifornii se k ní choval jako dokonalý džentlmen a ona teď byla ochotná pokládat ho za svého přítele. „Ale ne, nebyla jste tak hrozná. Asi jsem se musel osvědčit. Třeba jsme se oba museli vzájemně vyzkoušet.“ Zdálo se, že to naprosto chápe, a byl jí opravdu vděčný za všechnu práci, kterou pro něj s takovou pečlivostí dělala.

V půl čtvrté odpoledne ji přinutil, aby odešla domů, a pohrozil jí, že ji propustí, když ho

neposlechne. Něco se mezi nimi ale změnilo a oba si toho byli vědomi. Teď byli spojenci, ne nepřátelé, a ona mu byla k ruce, aby mu pomáhala.

Kapitola 11.

Červen se toho roku v New Yorku mimořádně vydařil. Byl teplý, svěží, opojný, ulicemi města vanul mírný vánek a noci byly plné vůní. Večery zvaly Newyorčany k tomu, aby vysedávali před domy nebo se dívali z oken. V takovém počasí se lidé zamilovávají nebo alespoň touží, aby měli někoho, do koho by se mohli zamilovat.

V životě Charlese Mackenzieho se během tohoto měsíce objevily dvě ženy. Grace o obou věděla a žádná z nich jí nebyla zvlášť sympatická.

O jedné Charles říkal, že spolu vyrůstali. Byla rozvedená a její dvě děti už studovaly vysokou školu. Druhá byla producentkou módních show na Broadwayi. Charles měl divadlo velice rád. Na jednu z her dal Grace dva lístky a ona tam šla s Winnií a moc se jim to líbilo.

„Jaký vlastně pan Mackenzie je?“ ptala se jí Winnie později, když zašly k Sardimu na tvarohový koláč.

„Je milý opravdu milý,“ připustila Grace. „Trvalo mi dlouho, než jsem to pochopila. Pořád jsem si o něm myslela, že se na mě jednoho dne vrhne a strhá ze mě šaty, a už předem jsem ho kvůli tomu nenáviděla.“

„No, a udělal to?“ zeptala se Winnie s nadějí. Velice si přála, aby se Grace do někoho konečně zamilovala.

„Samozřejmě že ne. Je to dokonalý džentlmen.“ A vyprávěla jí o cestě do Kalifornie.

„To je ale škoda,“ poznamenala Winnie zklamaně. Grace jí nahrazovala jiná životní vzrušení,

představovala pro ni jediný kontakt s mládím i dceru, kterou nikdy neměla. Přála si pro ni samé skvělé věci. A nejvíc ze všeho nějakého přitažlivého manžela.

„Má spoustu žen, ty na něj přímo letí. Připadá mi ale, že do žádné z nich není zrovna blázen. Myslím, že se svou bývalou ženou se opravdu spálil. Moc o tom nemluví a vůbec ji nepomlouvá, ale mám takový dojem, že ho to poznamenalo.“

A to nejen po finanční stránce, ale především emocionálně.

„Jedna z dívek ze čtrnáctého patra říkala, že ho to přišlo skoro na milion dolarů,“ řekla Winnie šeptem.

„Já jsem tím myslela citovou stránku,“ odpověděla Grace. „Ale je to opravdu milý člověk. A nadře se jako kůň.

Zůstává v jednom kuse v kanceláři.“ Když pro něj pracovala dlouho do večera, vždycky jí zavolal taxík nebo limuzínu, a také si dával pozor, aby ji vždycky pustil včas ve dnech, kdy pracovala u St. Andrew’s. „Je velice ohleduplný.“ Také měl vždycky námitky proti tomu, jak se Grace do St. Andrew’s dopravuje. Myslel si, že tamní sousedství je příliš nebezpečné, než aby tam jezdila sama v noci metrem. Dokonce se mu nelíbilo ani to, že tam tak dojíždí v neděli za bílého dne.

„Aspoň si berte taxíka,“ bručel. To by ji ale stálo spoustu peněz. Kromě toho už tam pracovala řadu měsíců a nikdy neměla žádné problémy.

Od Winnie se dozvěděla, že Tomova manželka má další dítě. Společně se bavily myšlenkou, jak dlouho asi bude trvat

Billově ženě, než také otěhotní. Ti dva muži byli opravdu jako jednovaječná dvojčata.

Když vyšly z restaurace, najaly si taxík. Grace pak vysadila Winnii a vrátila se domů sama. Přitom myslela na to, jak moc se jí teď líbí v práci.

Charles jel v červnu znovu do Kalifornie, ale tentokrát ji s sebou nevzal. Strávil tam jen jeden den a řekl jí, že nestojí za to, aby s ním jezdila. Když se pak vrátil, strávila s ním sobotu prací v kanceláři. Zůstali tam až do šesti a on se jí pak omluvil, že ji nepozve na večeři. Měl sjednanou schůzku, ale cítil se velice provinile, že ji celý den zaměstnával a pak se jí ničím neodměnil.

„Příští týden byste měla vzít nějakého přítele k „21“ na můj účet,“ řekl jí a zdálo se, že ho ta myšlenka potěšila, „nebo už dnes večer, jestli chcete.“ Grace se hned rozhodla, že s sebou vezme Winnii, která tím bude určitě nadšená.

„Tohle pro mě ale dělat nemusíte,“ namítla nesměle.

„Ale já chci. Víte, taky z toho všeho musíte něco mít. Očekává se, že za práci navíc by člověk měl dostat nějaké přilepšení. Nejsem si jistý, jak se vám nejlíp odvděčit, ale večeře u „21“ se mi zdá k tomu účelu docela vhodná. Jen si tam zamluvte stůl.“ Nikdy ji nezval, aby šla někam s ním, a ona ho za to zbožňovala. Teď už se v jeho společnosti cítila naprosto uvolněně. Když se loučili, znova mu poděkovala.

Měla dojem, že má schůzku s jinou ženou, nejspíš s jednou právničkou z konkurenční firmy. V poslední době měl spoustu vzkazů od Spielberga a Steina.

Ten večer zůstala doma a dívala se na televizi, ale zavolala Winnii a pověděla jí o té večeři u „21“. Winnie byla tak nadšená, že se vyjádřila, že snad do té doby nebude vůbec spát.

Nazítří šla Grace jako obvykle k St. Andrew’s. Počasí bylo stále ještě teplé a v ulicích bylo teď spousta lidí, takže se cítila bezpečněji.

Měla dlouhý a namáhavý den, protože měli mnoho nových příjmů. V tom teplém počasí přicházely nové případy v celých houfech. Pro týrání se vždycky našly nějaké záminky.

Grace se navečeřela v kuchyni se sestrou Eugenií a otcem

Timem a přitom jim vyprávěla o filmových hvězdách, které zahlédla v hale hotelu v Kalifornii. „Tak proběhlo všechno dobře?“ zeptal se jí otec Tim. Celý měsíc neměli čas si o tom pohovořit, protože Grace měla pořád moc práce, ale on si domyslil, že všechno je v pořádku, protože jinak by mu to řekla.

„Bylo to ohromné,“ zářila.

Z útulku odešla v jedenáct večer, což bylo později než obvykle. Uvažovala, že by si vzala taxík, ale bylo tak teplo, že se přece jen rozhodla pro metro. Neminula ještě ani první blok, když ji náhle někdo hrubě chytil za paži a násilím ji zatáhl do vchodu jednoho domu. Byl to vysoký, hubený černoch a Grace napadlo, že je to asi nějaký feťák nebo kapsář.

Útroby se jí sevřely strachem. Silně s ní zatřásl a pak s ní mrštil o dveře, za kterými stáli. „Ty blbá náno, myslíš, kdovíjak nejsi chytrá, co? Myslíš, že jsi sežrala všechnu moudrost“ Sevřel jí rukama hrdlo a zadíval se jí upřeně do očí. Zdálo se, že od ní nechce peníze. Zbývala možnost, že ji chce zneužít.

„Vždyť já nevím nic,“ odpověděla klidně, protože ho nechtěla ještě víc podráždit. Samou zuřivostí ji div neuškrtil.

„Nechte toho, člověče proč byste tohle chtěl dělat.“

„Ale já chci,“ odpověděl. Pak prudce vytáhl dlouhý nůž a zkušeným gestem jí ho přitiskl k hrdlu. Strnula a v mysli se jí okamžitě vynořily zážitky z vězení. Tentokrát tu ale nebyl nikdo, aby ji zachránil ani Luana, ani Sally

„Nedělejte to vezměte si moji kabelku. Je tam padesát dolarů, víc nemám a taky hodinky.“ Zvedla ruku s hodinkami. Byl to dárek na rozloučenou od Cheryl. Teď jí připadaly jako nízká cena za vykoupení života.

„Nechci tvoje podělaný hodinky, ty jedna mrcho chci Isellu.“

„Isellu?“ Netušila, o kom mluví. Táhla z něj laciná skotská whisky a pot. Stále ji držel a tiskl jí k hrdlu ostří nože.

„Moji ženu sebralas mi ženu chtěla mi utýct chtěla se vrátit do Clevelandu“

Takže šlo o St. Andrew’s a o jednu z žen, kterým tam

Grace pomáhala.

„Nevzala jsem vám ji nic jsem neudělala možná byste si s ní měl promluvit možná že když vyhledáte pro sebe někde pomoc, vrátí se k vám“

„Sebralas mi děti“ Začal plakat a celým jeho tělem probíhaly křečovité záškuby, Grace usilovně pátrala v paměti po ženě jménem Isella, ale nemohla si na ni vzpomenout.

V útulku přicházela do styku s velkým počtem žen. Nebyla si jistá, jestli se s touto ženou vůbec kdy setkala. Obvykle se na ně dokázala rozpomenout. Na Isellu ale ne.

„Nikdo vám nemůže vzít děti ani ženu musíte si s nimi promluvit potřebujete pomoc jak se jmenujete?“ Možná že když ho osloví jménem, nezabije ji.

„Sam proč ti na tom záleží?“

„Záleží.“ Pak ji napadlo, jak by se možná mohla zachránit.

„Jsem jeptiška zasvětila jsem život Bohu kvůli lidem, jako jsi ty, Same byla jsem ve vězení byla jsem na spoustě míst nikomu nepomůže, když mi ublížíš.“

„Ty jsi jeptiška?“ vyjekl. „Sakra to mi nikdo neřek do prdele.“ Silně kopl do dveří za ní, ale nikdo venku si toho nevšímal a nepřispěchal Grace na pomoc. Ve zdejších končinách lidé podobným scénám raději nevěnovali pozornost.

„Proč se pleteš do mých věcí? Proč jsi jí řekla, aby se vrátila domů?“

„Abys jí už nemohl ubližovat. Ty jí nechceš ubližovat,

Same nechceš ubližovat nikomu“

„Do prdele.“ Teď se opravdu rozplakal. „Zatracená jeptiška,“ vyštěkl, „myslí si, že může dostat, co chce, kvůli tomu svýmu pánbíčkovi. Do prdele s Bohem do prdele s tebou do prdele s váma všema, ty jedna čubko“ Pak ji chytil za hrdlo a uhodil jí silně hlavou o dveře. Na okamžik měla pocit, jako by v hlavě měla samý písek, a všechno viděla šedě a rozmazaně. Pak se začala sesouvat k zemi a cítila, jak ji silně kopl do břicha, pak znova, a něčím ji mlátil do obličeje a ona ho nemohla zastavit. Nedokázala křičet, nemohla ani vyslovit jeho jméno. Na obličej, hlavu, břicho, záda jí dopadalo krupobití úderů pěstí. Pak to přestalo. Slyšela, jak utíká, jak na ni něco znova řve, a pak byl pryč a nechal ji tady ležet ve dveřích. Na jazyku cítila chuť vlastní krve.

V noci ji tam na pochůzce našla policie, zhroucenou ve dveřích. Strkali do ní obušky, jak to dělávali u opilců, a pak jeden z nich uviděl krev, lesknoucí se ve světle pouličních lamp.

„Sakra,“ řekl a zavolal na svého kolegu: „Rychle zavolej sanitku!“ Policista si klekl ke Grace a nahmatal jí pulz. Byl sotva znatelný, ale ještě žila. Když ji pomalu obrátil na záda, uviděl, jak ošklivě je zbitá. Obličej měla pokrytý krví a vlasy slepené a pocuchané. Nebyl si jistý, zda má zlámané kosti nebo vnitřní zranění, ale i v bezvědomí dýchala namáhavě a sípavě. Druhý policista se k němu za okamžik připojil.

„Jak to vypadá?“

„Špatně je moc dobře oblečená na tuhle čtvrť. Čertví, jak se sem dostala.“ Když čekali na sanitku, která měla přijet od

Bellevue, otevřel Graceinu kabelku a nahlédl do její peněženky. „Bydlí na Osmdesáté čtvrté, je daleko od domova. Měla by vědět, že to tu není bezpečné.“

„O kus dál v ulici je krizové centrum,“ poznamenal policista, který přivolával sanitku, zatímco jeho kolega znova zkoumal Gracein pulz a podložil jí hlavu kabelkou. „Možná tam pracovala. Jestli chceš, půjdu se tam zeptat a ty s ní můžeš jet sanitkou.“ Jeden z nich s ní musel jet, aby podal zprávu o případu, pokud bude po převozu do nemocnice ještě naživu. Nezdála se jim v moc dobrém stavu, pulz jí slábnul a dýchání také.

Sanitka přijela s houkající sirénou za necelých pět minut a zdravotníci Grace rychle naložili a dali jí hned kyslík.

„Tušíte, jak moc zlé to je?“ zeptal se jich jeden z policistů.

Grace byla v bezvědomí a od chvíle, kdy ji našli, se ani nepohnula. Jen stále lapala po vzduchu. „Nevypadá to moc dobře,“ řekl mu zdravotník upřímně.

„Má poraněnou hlavu. To může znamenat cokoli.“ Smrt, duševní poškození nebo doživotní koma. Zatím to nemohli odhadnout. Cestou do Bellevue vypadala Grace ve světle pouličních lamp hrozně. Obličej měla rozmlácený skoro k nepoznání, oči opuchlé, na krku měla zranění od nože, a když jí rozepnuli košili a džíny, uviděli na jejím těle těžké pohmožděniny. Útočník ji skoro zabil. „Vypadá to opravdu špatně,“ zašeptal zdravotník policistovi. „Nezůstal na ní skoro ani kousek celý. Zajímalo by mě, jestli ji ten chlap znal. Jak se jmenuje?“

Policista znova otevřel její kabelku a hlasitě přečetl její jméno jednomu ze zdravotníků. Ten jen přikývl. Měl teď práci s tím, aby Grace udržel naživu, než se dostanou do nemocnice.

„No tak, Grace otevři oči už jsi v bezpečí už ti nikdo neublíží vezeme tě do nemocnice Grace, tak Grace sakra.“ Měli tady EKG a měřili jí krevní tlak a obojí náhle pokleslo. „Odchází,“ řekl svému kolegovi. Tlak stále klesal, klesal, klesal a pak zmizel úplně, ale zdravotníci rychle zareagovali. Jeden se chopil defibrilátoru a doslova jí strhl podprsenku a nasadil jí přístroj. „Držte se zpátky,“ řekl policistovi, když sanitka zabočila na příjezdovou cestu k nemocnici, „teď to dostane.“ Graceiným tělem projel elektrický šok a srdce se jí znova rozběhlo právě ve chvíli, kdy řidič prudce otevřel dveře a k sanitce se vrhli dva pracovníci pohotovosti.

„Právě měla zástavu srdce,“ vysvětlil zdravotník, který jí dával šok, a přikryl Grace obnaženou hruď jejím sakem.

„Myslím, že půjde o vnitřní krvácení poranění hlavy“ Řekl jim všechno, co věděl, a všech pět lidí pak utíkalo s Grace na nosítkách na příjem. Jakmile se dostali dovnitř, zjistili, že jí krevní tlak znova poklesl, ale srdce se jí tentokrát nezastavilo. Hned se jí ujal vedoucí lékař, který začal udílet pokyny třem ošetřovatelkám. Saniťáci a policista odešli do kanceláře příjmu, aby vyplnili příslušné formuláře.

„Bože, taje ale zřízená,“ řekl policistovi jeden ze saniťáků.

„Tušíte, co se jí stalo?“

„Asi je to obyčejné newyorské přepadení,“ odpověděl policista nešťastně. Z jejího řidičského průkazu zjistil, že je jí teprve dvaadvacet. Byla moc mladá na to, aby její život skončil rukou násilníka. To se dalo říci o lidech všeho věku, ale u takového mláděte se to zdálo být ještě horší.

Nedalo se ani odhadnout, jestli byla hezká nebo ještě někdy bude, v případě, že tohle přežije, což vůbec nebylo jisté.

„Vypadá to jako něco víc než přepadení,“ řekl zdravotník,

„takhle vás nikdo nezmlátí, pokud s vámi nemá nějaké nevyřízené účty. Možná že to byl její kluk.“ „V domě v Delancey? To si nemyslím. Měla na sobě drahé značkové džíny a bydlí na Upper East Side. Šlo o loupež.“

Ale když se po ní druhý policista ptal v St. Andrew’s, otce

Tima napadlo, že Grace Adamsovou možná potkalo něco horšího než jen smůla. Den předtím ho navštívili policisté a upozornili ho, že ženu jménem Isella Jonesová právě zavraždil její manžel, zabil i obě své děti a pak zmizel.

Policista řekl otci Timovi, aby varoval své ošetřovatelky a sociální pracovnice, že ten muž je nebezpečný a je na útěku.

Bylo možné, že se v St. Andrew’s nikdy neobjeví. Ale zrovna tak dobře sem může přijít a mstít se jim za to, že Iselle radili, aby od něj odešla domů do Clevelandu. Otce Tima ale vůbec nenapadlo na to upozornit Grace. V době, kdy se v útulku objevila Isella, byla Grace v Kalifornii. Isella byla zmlácená a vyděšená a přivedla s sebou i děti. Otec Tim varoval ostatní a řekl jim, aby zprávu o nebezpečném muži jménem Sam

Jones šířili dál. Chystali se vyvěsit na nástěnku leták, který by na tento případ všechny upozornil, ale během posledních dvou dnů měli tolik práce, že se k tomu nedostali.

Když se otec Tim doslechl, co se stalo Grace, byl si jistý, že to souvisí s Jonesovým případem, a dali do místního pátracího oběžníku, že hledají Sama Jonese, i s jeho fotografií a popisem. Už předtím toho hodně napáchal, jeho policejní rejstřík byl pěkně dlouhý a dopouštěl se často násilí. Jestli ho dopadnou, kvůli té vraždě manželky a dětí ztratí svobodu navždy, nemluvě už o tom, co provedl Grace.

Otec Tim se policisty zdrceně vyptával: „Je to s ní zlé?“

„Když sanitka odjížděla, vypadalo to hodně špatně, otče.

Bohužel.“

„To je mi líto.“ V očích se mu objevily slzy. Stáhl si černé tričko a oblékl si košili s kolárkem. „Můžete mě svézt do nemocnice?“

„Jasně, otče.“ Otec Tim rychle řekl sestře Eugenii, kam jede, a pospíchal ven do policejního auta. Za čtyři minuty se ocitli v Bellevue. Grace byla stále ještě na sále a pracoval na ní celý tým lékařů a sester. Zatím ale nebyly výsledky jejich snažení nijak povzbudivé. Její život visel stále na vlásku. „Jak jí je?“ zeptal se otec Tim ošetřovatelky v kanceláři příjmu.

„Je v kritickém stavu. Víc nevím.“ Pak se na něj podívala.

Konečně to byl kněz a ta dívka to pravděpodobně nepřežije.

Tak jí to řekl jeden z lékařů. Měla rozsáhlá vnitřní zranění a vypadalo to skoro beznadějně. „Chcete ji vidět?“ Přikývl, protože se cítil odpovědný za to, co se Grace stalo. Napadl ji

Sam Jones a skoro ji zabil.

Otec Tim následoval ošetřovatelku do místnosti, kde ležela

Grace, a to, co uviděl, ho šokovalo. Skláněli se nad ní tři ošetřovatelky, dva asistenti a vedoucí lékař. Grace byla skoro nahá, jen zčásti zakrytá prostěradly, a celé tělo měla černé od pohmožděnin a nateklé. Její obličej vypadal jako tmavofíalový meloun. Byla pokrytá sáčky s ledem, omotaná obvazy, a všude kolem ní pracovaly měřicí přístroje, obrazovky, EKG a ležela tu spousta dalších nástrojů a pomůcek. Nic horšího snad vůbec v životě neviděl. Když mu hlavní lékař pokývl, dal jí poslední pomazání. Nevěděl ani, k jakému náboženství patřila, ale to teď bylo jedno. Byla dítětem božím a Bůh sám ví nejlépe, kolik toho jiným lidem dávala. Otec Tim se rozplakal. Dlouho stál v rohu místnosti a modlil se za ni. Přestali na ní pracovat až za několik hodin. Teď měla Grace hlavu celou v obvazech. Zašili jí otevřené rány v obličeji a na krku.

Řezné rány od nože měla jen na krku, ale obličej měla úplně rozmlácený ranami pěstí. Měla

zlomenou jednu ruku a šest žeber. Jakmile se její stav podaří stabilizovat, budou ji muset operovat. Z výsledků vyšetření už věděli, že má prasklou slezinu, poškozené ledviny a zlomenou pánev. „Existuje vůbec nějaká část těla, kterou by nepoškodil?“ zeptal se otec Tim zdrceně.

„Moc toho nezbývá.“ Vedoucí lékař byl na takové případy zvyklý, ale tohle se zdálo příliš i jemu. Vždyť to málem nepřežila. „Její nohy vypadají poměrně v pořádku.“ Doktor se usmál a kněz se také pokusil o úsměv.

V šest hodin šla Grace na operaci a teprve v poledne s ní byli hotovi. V té době se k otci Timovi připojila i sestra

Eugenie a oba u Grace tiše seděli a modlili se za ni. Vtom za nimi přišel hlavní lékař.

„Jste její nejbližší příbuzní?“ zeptal se, zmatený knězovým kolárkem. Nejdřív si myslel, že je to prostě jeden z knězi z nemocnice, ale teď si uvědomil, že patří ke Grace a ta žena také.

„Ano,“ odpověděl otec Tim bez váhání. „Jak jí je?“

„Přežila operaci. Odebrali jsme jí slezinu, sešili ledviny a spojili pánevní kost hřebem. Má štěstí, protože se nám podařilo všechny důležité orgány dát zase dohromady. A náš plastický chirurg jí sešil obličej a přísahá, že jizvy nebudou vůbec znát. Teď je problém v tom zranění hlavy. Na EEG vypadá všechno normálně, ale z toho se nedá odhadnout, jak to dopadne. Někdy se může všechno zdát v pořádku, ale přesto se pacient nemusí už nikdy probrat z komatu. Prostě ještě nevíme, na čem jsme. Během několika příštích dní budeme vědět mnohem víc, otče. Je mi líto.“ Dotkl se jeho paže a přátelsky pokynul mladému knězi na rozloučenou. Chystal se jít si trochu odpočinout. Grace byla těžký případ, ale aspoň to zatím přečkala a nepřišli o ni. Na chvíli už její život visel opravdu na vlásku. Nakonec měla přece jen štěstí.

Než lékař odešel, otec Tim mu poděkoval a zeptal se ho, kdy se na ni mohou přijít podívat. Lékař odpověděl, že asi za dvě hodiny, až ji převezou nahoru na jednotku intenzívní péče. Otec Tim se sestrou Eugenií si pak zašli něco sníst do nemocniční kavárny. Eugenie navrhla otci Timovi, aby šel domů a trochu si odpočinul, ale on ještě nechtěl odejít.

„Napadlo mě, že bychom možná měli zavolat k ní do zaměstnání. Nikdo kromě nás neví, co se s ní stalo. Určitě se diví, proč nepřišla do práce.“ Přesně tak to také bylo. Na pokyn Charlese Mackenzieho jí jedna ze sekretářek volala několikrát domů, ale tam nikdo nezvedal telefon. Mohla zaspat u nějakého muže po bouřlivě stráveném víkendu, ale Charles tvrdil, že to jí není vůbec podobné. Netušil, komu by ještě mohl zavolat, ale napadalo ho, že Grace mohla třeba uklouznout ve vaně a uhodit se do hlavy. Dokonce uvažoval, že by na to měl upozornit správce jejího domu, ale pak se rozhodl počkat ještě do odpoledne. Jakmile se vrátil z oběda, zavolal mu otec Timothy Finnegan, a sekretářka, která telefon zvedla, mu oznámila, že se to týká Grace.

„Vezmu si to,“ řekl a jakmile uchopil sluchátko, projela jím vlna obav. „Haló?“

„Pan Mackenzie?“

„Ano, otče. Co pro vás mohu udělat?“

„Bojím se, že moc ne. Týká se to Grace.“ Charles cítil, jak mu tuhne krev v žilách. I když zatím nic nevěděl, tušil, že se jí muselo stát něco strašného.

„Je v pořádku?“

Nastala zdánlivě nekonečná odmlka.

„Bohužel ne. Včera v noci ji potkala hrozná nehoda. Po odchodu ze St. Andrew’s, z krizového centra, kde dělá dobrovolnou práci, byla přepadena a ošklivě zmlácena. Bylo už pozdě a ještě zatím neznáme všechny podrobnosti, ale bojíme se, že to mohl udělat nebezpečný manžel jedné z žen, které se k nám uchýlily. V sobotu zabil svou ženu a děti. Nejsme si zatím jistí, jestli to byl on. Ale ať to udělal kdokoli, jen o vlásek unikla smrti.“

„Kde je?“ Charlesovi se chvěla ruka, když sáhl po peru a bloku.

„Je v Bellevue. Právě přestála operaci.“

„Jak zlé to je?“ Bylo to tak nespravedlivé, byla tak mladá, tak plná života a tak hezká.

„Hodně špatné. Přišla o slezinu, i když lékař říká, že bez ní může žít. Má poškozené ledviny,

zlomenou pánevní kost a šest žeber. Obličej měla ošklivě zřízený a také jí pořezal hrdlo, ale jen na povrchu. Nejhorší je, že utrpěla zranění hlavy. To je teď naše největší starost. Lékaři říkají, že nezbývá než čekat. Je mi líto, že pro vás mám tak špatné zprávy. Jen jsem si myslel, že byste to měl vědět,“ a pak dodal, ani nevěděl proč, ale měl pocit, že by to měl říci: „Hodně na vás myslí, pane Mackenzie. Považuje vás za výborného člověka.“

„Já na ni taky hodně myslím. Mohu pro ni teď něco udělat?“

„Jedině se modlit.“

„To udělám, otče. Opravdu. A díky. Dejte mi vědět, když se něco změní, ano?“

„Samozřejmě.“

Jakmile Charles Mackenzie zavěsil, zavolal hned řediteli

Bellevue, což byl neurochirurg, kterého dobře znal, a požádal ho, aby se na Grace okamžitě podíval. Ředitel nemocnice mu slíbil, že dá Grace do soukromého pokoje a zařídí, aby měla vyhrazené ošetřovatelky jen pro sebe. Nejprve si ale pobude na jednotce intenzívní péče.

Charles se nemohl vyrovnat s tím, co mu řekli, když zavolal do nemocnice. Vzpomínal si, jak Grace stále upozorňoval, že ta čtvrť je nebezpečná, a nabádal ji, aby jezdila taxíkem.

A teď se stalo tohle. Celé odpoledne tím byl otřesený a v pět hodin znovu zavolal do nemocnice a ptal se, zda došlo k nějakému zlepšení. Grace byla ještě na jednotce intenzívní péče, ale nic nového mu neřekli. Věděli o ní jen to, že je v kritickém stavu. V šest hodin byl ještě v kanceláři, když mu zavolal jeho přítel neurochirurg.

„Nevěřil bys, co všechno jí ten chlap provedl, Charlesi. Je to nelidské.“

„Bude zase v pořádku?“ zeptal se ho Charles nešťastně.

Nemohl se smířit s tím, že Grace muselo potkat něco takového; ostatně vadilo by mu to, i kdyby se to stalo komukoli jinému. S překvapením zjišťoval, jak moc začal mít Grace vlastně rád. S údivem si uvědomil, že je tak mladá, že by mohla být jeho dcerou.

„Možná se z toho dostane,“ odpověděl mu lékař, „ale zatím je to těžko říct. Ostatní zranění by se měla vyléčit docela dobře. S tou hlavou je to ale horší. Mohlo by to dopadnout dobře, ale také nemuselo. Všechno záleží na tom, jestli se během několika příštích dní probere z komatu. Naštěstí nepotřebuje operaci mozku, ale nějakou dobu bude mít otoky.

Musíme být prostě trpěliví. Je to tvoje přítelkyně?“

„Moje sekretářka.“

„To je ale smůla. Viděl jsem její záznamy a je ještě opravdu mladá. A nemá žádné příbuzné, že ne?“ „Vlastně nevím. Nemluví se mnou o tom. Nikdy mi o tom nic neřekla.“ Začal teď přemýšlet o tom, jaká je Graceina rodinná situace. Nikdy se nezmiňovala o svém soukromí ani o příbuzných. Nevěděl o ní skoro nic.

„Mluvil jsem s jeptiškou, která tady u ní seděla. Kněz, který sem za ní přišel jako první, si teď šel zřejmě domů odpočinout. Ale ta sestra mi řekla, že Grace nemá na celém světě vůbec nikoho. To je pro tak mladou dívku hodně tvrdé. Sestra říkala, že je to moc hezká dívka, ovšem to je teď těžko poznat. Plastický chirurg ji sešil, aby zase byla v pořádku.

Teď máme starosti jen o tu hlavu.“ Když Charles zavěsil, bylo mu z toho nevolno. Něco takového mu připadalo příliš.

Jak je možné, že by neměla žádné příbuzné? Jak může být ve dvaadvaceti úplně sama? Nerozuměl tomu. Měla u sebe jen jeptišku a kněze. Bylo těžké uvěřit tomu, že by nikoho jiného neměla, ale možná to tak opravdu je.

Seděl u svého stolu ještě hodinu a snažil se pracovat, ale nedokázal se soustředit. Nakonec už nemohl to napětí vydržet.

V sedm hodin si vzal taxík do Bellevue a zašel na jednotku intenzívní péče. Sestra Eugenie tou dobou už také odešla a teď sem jen ze St. Andrew’s pravidelně volali, aby se dozvěděli, co je nového. Otec Tim se sem chystal vrátit později v noci, až se ruch v útulku uklidní. Teď tu s Grace byly jen ošetřovatelky a na jejím stavu se od rána nezměnilo nic.

Charles vešel a chvíli u ní poseděl. Nemohl uvěřit tomu, jak žalostně vypadala. Byla naprosto k nepoznání, až na dlouhé, půvabné prsty. Uchopil ji za ruku a jemně ji hladil.

„Ahoj, Grace, přišel jsem se na tebe podívat.“ Mluvil tiše, aby nikoho nerušil, ale chtěl jí něco říkat pro případ, že by ho třeba slyšela, přestože se to vzhledem k jejímu stavu zdálo být

nepravděpodobné. „Budeš zase v pořádku, víš a nezapomeň na tu večeři u „21“. Když si pospíšíš a brzy se uzdravíš, vezmu tě tam sám a víš, bylo by to moc hezké, kdybys teď otevřela oči takhle s tebou není moc velká zábava tak otevři oči jen do toho, Grace otevři oči“ Dlouho na ni takhle konejšivým tónem mluvil, a když už uvažoval o tom, že by odešel, všiml si, že se jí zachvěla oční víčka. Přivolal gestem ošetřovatelky. Z toho, co uviděl, se mu rozbušilo srdce. Bylo pro něj životně důležité, aby se Grace zotavila.

Přál si, aby žila. Znal ji jen povrchně, ale přesto ji nechtěl ztratit. „Myslím, že pohnula víčky,“ vysvětlil ošetřovatelkám.

„To bude asi jen reflex,“ řekla jedna ze sester a soucitně se usmála. Pak to ale Grace udělala znova a sestra se nad ní zastavila a pozorovala ji.

„Zamrkej znova, Grace,“ řekl jí tiše. „No tak, já vím, že to dokážeš. Ano, dokážeš to.“ A ona to udělala. Pak oči na okamžik otevřela, zasténala a zase je zavřela. Charlesovi se chtělo vykřiknout nadšením. „Co to znamená?“ zeptal se sestry.

„Že přichází k sobě.“ Usmála se na něj. „Zavolám lékaře.“

„To bylo ohromné, Grace,“ pochválil ji a znova jí pohladil prsty. Přál si, aby žila, aby to dokázala, aby si nějaký násilník nevzal život, na který neměl vůbec žádné právo. „No tak,

Grace nemůžeš tady jen tak ležet a spát čeká nás ještě spousta práce pamatuješ na ten dopis, se kterým mi máš pomoci?“ Říkal cokoli, co ho napadalo, a pak se skoro rozplakal, když uviděl, jak se zamračila, znova otevřela oči a nepřítomně se na něj podívala.

„Já jaký dopis?“ vypravila ze sebe přes napuchlé, rozbité rty a znova zavřela oči. Tentokrát se Charles opravdu rozplakal. Díval se na ni a slzy se mu koulely po tvářích. Grace vnímala jeho slova! Pak přišel lékař a Charles mu popsal, co se stalo. Znova ji vyšetřili na EEG a zjistili, že její mozkové vlny jsou stále normální. Schopnost reagovat se jí však pomalu vracela. Když se jí pokusili posvítit do očí, odvrátila se, a když se jí dotýkali, sténala a konečně se rozplakala. Cítila bolest a to považovali za slibnou známku zotavování. Teď bude muset projít mnoha stadii utrpení, než se její stav začne zlepšovat.

O půlnoci byl Charles ještě stále u ní. Nedokázal ji opustit.

Teď už to vypadalo, že nemá poškozený mozek. Bude muset ještě podstoupit další testy, aby lékaři získali jistotu, že nemá žádné skryté zranění, ale už to vypadalo, že se Grace nakonec zcela zotaví. Později přišel otec Tim a byl také zrovna na jednotce intenzívní péče, když lékař řekl Charlesovi, že Graceina prognóza je docela dobrá. Pak oba muži vyšli ven na chodbu, aby si promluvili, zatímco jedna z ošetřovatelek se ujala Grace a dala jí injekci proti bolestem. Grace trpěla velkými bolestmi ze všech pohmožděnin a po operaci, bolela ji i zraněná hlava a rozbitý obličej.

„Bože, ona to dokáže a uzdraví se,“ řekl otec Tim radostně. Modlil se za ni po celý den a věnoval jí dvě mše. A během noci se za ni modlily všechny jeptišky. „Je to obdivuhodná dívka.“ Té noci také chytili Sama Jonese a obvinili ho z vraždy vlastní manželky a dvou dětí a z pokusu o vraždu Grace Adamsové. Přiznal, že ji napadl, protože byla první, koho viděl vycházet ze St. Andrew’s a on se domníval, že to místo je pramenem všech jeho potíží a problémů. „Nevíte ani, kolik toho pro nás udělala, pane Mackenzie,“ řekl otec

Tim Charlesovi na chodbě. „Ta dívka je úplná světice.“

„A proč to vlastně dělá?“ ptal se Charles se zájmem. Seděli spolu a upíjeli kávu. Náhle se cítili jako bratři a oběma se velice ulevilo, že se Grace z toho dostane.

„Myslím, že o Grace toho hodně nevíme,“ řekl otec Tim pokojně. „Myslím, že život týraných žen a dětí jí není cizí.

Odhaduji, že v dětství hodně trpěla a nějak se z toho vymanila, a tak teď chce pomáhat i jiným, aby

to také dokázali. Byla by z ní ohromná jeptiška,“ usmál se a Charles mu žertovně pohrozil prstem. „To vás nesmí ani napadnout! Musí se vdát a mít děti.“

„Nejsem si jistý, že to někdy udělá,“ řekl otec Tim otevřeně. „Upřímně si myslím, že tohle od života nechce. Některé z dětí, které projdou takovým utrpením, se už nedokážou úplně vyrovnat se životem a začít znova důvěřovat lidem; jen někteří se uzdraví tak jako ona. Myslím, že je to zázrak, když to překonají natolik jako Grace a dokážou dávat tolik ze sebe jiným. Možná že od nich ani nemůžeme chtít víc.“

„Když může dávat tolik ze sebe jiným lidem, tak proč ne manželovi?“

„To je pro ně mnohem těžší.“ Otec Tim se na něj filozoficky usmál a pak se rozhodl, že mu něco prozradí. Možná mu to pomůže všechno pochopit. „Hrozně se bála jet s vámi do

Kalifornie. A byla vám nekonečně vděčná, že jste se nepokusil té situace nějak využít a neublížil jste jí.“

„Využít? Jak to myslíte?“

„Myslím, že prožila mnoho bolesti. Mnoho mužů dělá neuvěřitelné věci. Setkáváme se s tím každodenně. Řekl bych, že od vás čekala, že se dopustíte něčeho takového.“ Charlese

Mackenzieho už pouhá představa něčeho podobného uváděla do rozpaků a děsilo ho, že si o něm Grace mohla něco takového myslet, nebo se s tím dokonce někomu svěřovat.

„Tak proto byla asi tak napjatá a nervózní, když ke mně přišla pracovat. Nevěřila mi.“

„Pravděpodobně to tak bylo. Nikomu moc nevěří. A tenhle zážitek jí také moc nepomůže. Ale aspoň to nebyl osobní útok proti ní. V tom je velký rozdíl. Nejvíc ničí duši, když vám ubližuje někdo, koho opravdu milujete například když ubližuje matka dítěti nebo manžel své ženě.“ Byl to moudrý muž a Charles mu se zájmem naslouchal a přemýšlel o tom, kolik z toho, co otec Tím řekl, platí pro Grace. Ani on si zřejmě nebyl jistý tím, co přesně prožila, ale Charlese napadalo, jestli se v ní snad nemůže mýlit. Zdálo se ale, že otec Tím zná Grace mnohem lépe než Charles. A to, co o ní říkal, Charlesovi přímo rozdíralo srdce. Přemýšlel o tom, jaké hrozné věci se jí asi staly, že jí zanechaly takové jizvy na duši. Nedovedl si ani v náznaku představit, co se asi může skrývat za jejím upraveným zevnějškem a kultivovaným, klidným chováním.

„Víte vůbec něco o jejích rodičích?“ Charles byl teď na ni opravdu zvědavý.

„Nikdy o nich nemluví. Vím jen to, že už zemřeli. Nemá vůbec žádné příbuzné. Myslím, že jí to ale nevadí. Přišla sem z Chicaga. Nikdy nemluví o žádných příbuzných ani přátelích. Myslím, že je velice osamělá, ale s tím se smířila. Jejím jediným zájmem je práce pro vás a v St. Andrew’s. Pracuje u nás pětadvacet až třicet hodin týdně.“

„To jí nezbývá moc času na nic jiného kromě spánku. Pro mě pracuje pětačtyřicet až padesát hodin.“

„Ano, tak to je, pane Mackenzie.“

Charles teď nesmírně toužil si s ní promluvit, vyptat se jí na její život, zjistit, proč vlastně pracuje u St. Andrew’s.

Najednou pro něj nebyla jen dívkou, se kterou každý den spolupracuje, ale někým mnohem zajímavějším, a chtěl se jí vyptat na tisíc věcí.

Pak jim sestra dovolila, aby se na ni zašli znova podívat.

Otec Tim se sám trochu stáhl, aby Charles mohl s Grace mluvit o běžných záležitostech. Cítil, že má o Grace větší zájem, než si on sám nebo Grace uvědomují.

Když Charles usedl na okraj její postele, byla omámená po injekci, ale aspoň teď netrpěla tak silnými bolestmi.

„Díky že jste přišel“ Pokusila se o úsměv, ale rty měla ještě příliš nateklé.

„Je mi moc líto, že se ti to stalo, Grace.“ Chtěl si s ní sice pohovořit o tom, proč pracuje u St. Andrew’s, ale to počká na později, až se Grace lépe soustředí na to, co jí bude říkat.

„Toho chlapa, co ti to udělal, už chytili.“

„Měl vztek kvůli své ženě Iselle.“ Jméno té ženy si už bude pamatovat navždy.

„Doufám, že ho pověsí,“ řekl Charles rozzlobeně a Grace široce otevřela oči a podívala se na něj. Tentokrát se zmohla na slabý úsměv, ale stále působila velice omámeně. „Co kdyby ses teď prospala přijdu sem zase zítra.“

Přikývla a otec Tim s ní ještě také hovořil několik minut.

Pak oba muži odešli, aby mohla spát. Charles slíbil otci

Timovi, že s ním zůstane ve spojení, vysadil ho z taxíku před útulkem a pak odjel do centra. Mladý kněz mu byl sympatický. Charles mu také slíbil, že se přijde podívat do útulku.

Myslel to vážně, chtěl se toho o Grace dozvědět víc a tohle byl jeden ze způsobů, jak to udělat. Po další tři dny přicházel Charles stále za Grace, rušil kvůli tomu sjednané obědy, dokonce i jeden se svou přítelkyní producentkou, ale nechtěl nechat Grace samotnou. Když ji přestěhovali do soukromého pokoje, Charles s sebou přivedl do nemocnice i Winnii. Když Winnie uviděla Grace, rozplakala se, lomila rukama a políbila ji na jediné místečko na obličeji, kde Grace neměla obvazy ani pohmožděniny. To už vypadala trošku líp. Velká část otoků už zmizela, ale všechno ji bolelo a nemohla se téměř pohybovat. Největší bolesti cítila v hrudi, od žeber až nahoru, a pak v pánvi. Ledviny se jí hojily dobře a lékař ji ujistil, že slezinají nebude chybět, ale cítila se celá rozbolavělá. V sobotu, téměř týden po nehodě, ji její osobní ošetřovatelka přemluvila, aby zkusila vstát z postele a došla do koupelny. Grace to bolelo tolik, že skoro omdlela, ale když se pak dostala zpátky do postele, měla vítězný pocit a oslavila tuto událost sklenicí ovocné šťávy. Byla bílá jako křída, ale usmívala se, a Charles za ní přijel s velkou kyticí jarních květin.

Nosil jí květiny denně, a také časopisy, cukroví a knihy. Chtěl ji nějak povzbudit a nebyl si jistý, jak to udělat.

„Co tady děláte?“ Vypadala v rozpacích, že ho tu vidí, a jak se začervenala, do tváří se jí vrátilo trochu barvy. „Dnes je sobota, to nemáte nic lepšího na práci?“ plísnila ho a zdála se přitom být zase víc ve své kůži než po několik předchozích dní. A také už nabývala své původní podoby. Obličej jí sice hrál všemi barvami, od zelených a modrých až po odstíny fialové, ale otoky už byly skoro pryč a stehy se hojily tak dobře, že se téměř nedaly rozeznat. Jediná věc, která teď Charlesovi dělala starost, byla, aby neztratila dobrou náladu a kuráž, vzhledem k tomu, co se dozvěděl od otce Tima o motivech, které ji zřejmě dovedly k dobrovolné práci. Bylo ale příliš brzo na to, aby se jí na tyto věci vyptával.

„Neměl jste jet na víkend pryč?“ Vzpomněla si, že mu vyjednávala různé rezervace, protože se chystal navštívit regatu na Long Islandu. Najala pro něj malý domek v Quogue a to teď propadne, když Charles zůstává v New Yorku.

„Zrušil jsem to,“ vysvětlil věcně a pozorně si prohlížel její obličej. „Už vypadáš opravdu dobře.“ Usmál se na ni a podal jí časopisy, které jí přinesl. Celý týden jí přinášel různé maličkosti, župan, trepky, polštář na podložení krku, kolínskou.

Uvádělo ji to do rozpaků, ale musela přiznat, že se jí to líbí.

Zmínila se o tom do telefonu Winnii a ta to ocenila obdivným mateřským kvokáním. Grace se jí musela smát a řekla jí, že je beznadějný případ, protože se pořád nevzdává vyhlídky na nějaký romantický vztah. „Samozřejmě že ne,“ přiznala Winnie hrdě. Slíbila, že se na Grace přijde podívat v neděli.

„Chci se vrátit domů,“ řekla Grace Charlesovi a tvářila se přitom smutně.

„Myslím, že to ještě nějakou dobu není v plánu,“ řekl jí

Charles s úsměvem. Den předtím Grace oznámili, že tu stráví ještě tři týdny, což se jí vůbec nelíbilo a znamenalo to, že na své narozeniny bude ještě v nemocnici.

„Chci se vrátit do práce.“ Řekli jí, že měsíc nebo dva bude chodit o berlích, ale ona se přesto hodlala vrátit do zaměstnání hned, jakmile ji propustí z nemocnice. Neměla nic jiného na práci. A také se chtěla hned vrátit do St. Andrew’s, jakmile jí to dovolí.

„Nenuť se do ničeho, Grace. Co kdyby sis po propuštění z nemocnice vzala nějaké volno a trochu se taky bavila?“

Té myšlence se jen zasmála. „A kde? Jako třeba na Riviéře?“ Nemohla si z časových důvodů dovolit nikam odjet na delší dobu. Možná tak strávit víkend v Atlantic City. Neměla ještě nárok na dovolenou, protože zatím nepracovala pro firmu dost dlouho. Věděla, že musí nejdřív odpracovat rok, než bude mít nárok na dva týdny volna. Dozvěděla se, že její firma zaplatí všechny náklady na zdravotní péči, které neuhradí pojišťovna, a připadalo jí to od nich velmi velkorysé.

Tři týdny v Bellevue a všechny lékařské zákroky, které tu podstoupila, měly přijít na zhruba padesát tisíc dolarů.

„No jistě, proč jezdit na Riviéru? Najmi si radši jachtu,“ škádlil ji Charles. „Taky se pro změnu trochu bav.“ Grace se tomu smála a chvíli seděli a hovořili spolu. Byla překvapená, jak příjemné je s ním mluvit, a zdálo se, že Charles nemá vůbec v úmyslu se od ní vzdalovat. Když ošetřovatelka přinesla oběd, byl ještě u ní, a dokonce jí pomohl dobelhat se do křesla. Grace mu přitom svírala paži a opírala se o něj.

Když konečně usedla do křesla, s vítězným výrazem, ale bledá a vyčerpaná, Charles ji jemně podepřel polštářem.

„Jak to, že jsi nikdy neměl děti?“ zeptala se ho najednou, když tak spolu seděli a bavili se a on ji opečovával a naléval jí zázvorovou limonádu. Pomyslela si, že by z něj byl skvělý otec, ale to už neřekla.

„Moje žena děti nesnášela,“ usmál se. „Sama chtěla být pořád v roli dítěte. Herečky takové bývají. A já jsem se jí v tom podvoloval,“ dodal trochu rozpačitě.

„Je ti to líto? Myslím to, že nemáš děti?“ Říkala to tak, že se cítil být velice starý, jako by už na děti bylo moc pozdě.

Charles se zasmál a na okamžik o tom uvažoval.

„Někdy mě po rozchodu s Michelle napadalo, že bych se mohl znovu oženit a mít děti. Ale pak jsem si to vždycky rozmyslel. Takhle se mi žije příliš pohodlně, než abych teď měl chuť dělat nějaké zásadní změny.“ V posledních dvou letech neměl velký zájem hledat si nějaký vážný vztah. Vyhovovaly mu krátkodobé známosti, svoboda a nezávislost. Byl v pokušení žít tak až do konce života.

Její otázka mu teď umožnila, aby se Grace zeptal na totéž.

„A co ty? Copak ty nechceš mít manžela a děti?“ Ta otázka ji překvapila. Vynořila se tak nečekaně. „Proč si to myslíš?“ Zneklidněně se vyhnula jeho pohledu, protože ta otázka jí připadala nebezpečná. Ale když se mu znova podívala do očí, věděla, že tomuto člověku může důvěřovat. „Jak víš, že mám takové sklony?“

„Dívky tvého věku netráví veškerý čas dobrovolnou prací nebo ve společnosti šedesátiletých starých panen, jako je

Winnie. Jediné vysvětlení je, že nemáš žádný zájem najít si manžela. No nemýlím se přece?“ zeptal se jí naléhavě.

„Ne, nemýlíš se.“

„Ale proč?“

Než mu odpověděla, dlouho mlčela. Nechtěla mu lhát, ale nebyla připravená říci mu celou pravdu. „Je to dlouhá historie.“

„Má to něco společného s tvými rodiči?“ Díval se jí hluboko do očí, ale jeho pohled byl laskavý. Už jí dokázal, že mu může důvěřovat a že mu opravdu záleží na tom, aby byla šťastná.

„Ano.“

„Bylo to zlé?“ Přikývla a on pocítil hluboký smutek.

Zraňovalo ho, když si představil, že jí někdo ubližoval. „Pomohl ti někdo?“

„Dlouho mi nikdo nepomáhal, a pak už bylo na všechno pozdě. Najednou to skončilo.“

„Tyhle věci nikdy docela neskončí a na nápravu nikdy není příliš pozdě. Nemusíš prožít s tou bolestí celý zbytek života,

Grace. Máš právo se od toho osvobodit a strávit život s nějakým slušným mužem.“ Teď měl vůči ní

téměř vlastnický vztah a přál si pro ni dobrou, solidní budoucnost.

„Mám přítomnost, a to pro mě znamená víc. Bývaly časy, kdy jsem neměla ani to. Od budoucnosti mnoho nežádám,“ řekla Grace tiše a smutně se na něj podívala.

„Ale to bys měla,“ snažil se ji povzbudit. „Jsi tak mladá, že ti je prakticky polovina let co mně. Tvůj život teprve začíná.“

Grace ale zavrtěla hlavou a moudře a smutně se usmála.

„Věř mi, Charlesi,“ trval na tom, aby mu teď v nemocnici tykala, „můj život nezačíná. Napůl už skončil.“

„To se ti jen zdá. Neskončí ještě dlouho, a proto ho musíš zaplnit něčím významnějším než jen prací pro mě a pro

St. Andrew’s.“

„Chceš mi snad někoho dohodit?“ zasmála se a natáhla před sebe své dlouhé nohy. Byl na ni laskavý a ona věděla, že to myslí dobře, ale byla přesvědčená, že o ní ví příliš málo.

Vždyť ona není obyčejná dvaadvacetiletá dívka s několika trochu drsnějšími vzpomínkami a růžovou budoucností.

Cítila se spíš, jako by přežila tábor smrti, a v jistém smyslu to tak opravdu bylo. Charles Mackenzie se v životě nesetkal s někým, jako byla ona, a dost dobře nevěděl, co by pro ni mohl udělat. „Přál bych si znát někoho, kdo by stál za to, abych ti ho mohl dohodit,“ odpověděl jí s úsměvem. Všichni muži, které znal, byli pro ni buď moc staří, anebo moc hloupí. Nezasloužili si ji.

Pak mluvili ještě o jiných věcech, o projížďkách na jachtě, které miloval, a o létech, která v dětství strávil na

Martha’s Vineyard, i když teď se tam už moc často nedostal.

Už nemluvili o bolestných věcech. Na sklonku odpoledne

Charles odešel a doporučil Grace, aby si odpočinula. Řekl jí, že nazítří jede navštívit nějaké přátele v Connecticutu.

Na Grace hluboce zapůsobilo, že s ní strávil tolik času.

V neděli odpoledne za ní přišla Winnie a otec Tim. Po jejich odchodu se Grace právě usazovala k televizi, na kterou se chtěla chvíli dívat, než půjde spát, když vešel Charles, v khaki kalhotech a naškrobené modré košili. Vypadal jako vystřižený z reklamy a byl cítit přírodou.

„Cestou do centra jsem si řekl, že bych se tu mohl zastavit a podívat se, jak se ti daří,“ pověděl jí a vypadal potěšeně, že ji vidí. Přestože se chtěla ovládnout, při pohledu na něj se celá rozzářila. Opravdu jí odpoledne chyběl a to vědomí jí dělalo trochu starosti. Koneckonců je to její šéf, ne životní partner, a ona nemá žádné právo očekávat, že za ní přijde.

A taky to nečekala. Ale stejně měla z jeho přítomnosti radost, možná větší, než by si přála. „Bavil ses na venkově dobře?“ zeptala se a cítila úlevu, že je zase s ní.

„Ne,“ odpověděl upřímně, „myslel jsem celé odpoledne na tebe. S tebou je mnohem lepší zábava, než byla tam.“

„Tak teď už vím určitě, že jsi blázen.“ Charles si sedl do nohou její postele a začal jí vyprávět různé zábavné příhody, které ho potkaly během odpoledne. Grace si musela přiznat, že po jeho odchodu pocítila zklamání. Už bylo deset hodin a Charles si myslel, že by se měla trochu vyspat, ačkoli ani jemu se nechtělo odejít.

Později ale ležela v posteli, přemítala o něm a začala se jí zmocňovat panika. Co s nimi bude dál? Co od něj vlastně chce? Když se Charlesovi takhle otevřela, může ji teď snadno zranit. Přiměla se rozpomenout se na strach a pocity trapnosti, které v ní vyvolal Marcus. Ten se k ní také nejdřív choval moc hezky a trpělivě, ale nakonec ji zradil. Pouhé pomyšlení na Charlese ji děsilo. Možná že pro Charlese

Mackenzieho představuje jen metu, kterou se rozhodl dobýt.

Cítila, jak se jí při té myšlence začíná svírat hruď. Vtom vedle její postele zazvonil telefon. Bylo to, jako by jí Charles dokázal číst myšlenky. Nejdřív si nedovedla představit, kdo by jí mohl volat, ale byl

to Charles a v jeho hlase byla patrná starost.

„Chtěl jsem ti něco říct mysli si třeba, že jsem blázen, ale stejně ti to musím povědět chci být tvým přítelem,

Grace. Nechci se tě nějak dotknout, ale začal jsem si dělat starosti, když jsem se pokoušel představit si, o čem teď asi přemýšlíš. Nevím, co to mezi námi je. Vím jen to, že na tebe pořád musím myslet, a dělám si starosti s tím, co se ti asi stalo v minulosti, ačkoli si to nedokážu vůbec představit ale nechci tě ztratit nechci tě od sebe odradit ani tě vyděsit, nebo v tobě vyvolat obavy ze ztráty zaměstnání. Co kdybychom na chvíli byli prostě dva lidé, kterým na sobě vzájemně záleží, a odtud bychom pak polehoučku postupovali někam dál?“ Grace nevěřila svým uším, že to Charles říká, ale svým způsobem se jí při jeho slovech ulevilo.

„Co to děláme, Charlesi?“ odpověděla nervózně. „Co bude s mou prací? Nemůžeme předstírat, že pro tebe nepracuju, ani tady v nemocnici to nejde. Co se stane, až se vrátím do kanceláře?“ „To bude ještě trvat, Grace. Tou dobou už budeme daleko chytřejší. Myslím, že oba cítíme něco, čemu teď ještě nerozumíme. Možná že jsme jen přátelé, možná nás oba vyděsila ta tvoje nehoda. A možná je to něco víc. Možná z toho nikdy nic víc nebude. Ty ale musíš vědět, co jsem zač, a já zase chci vědět, kdo jsi ty chci znát tvoje utrpení a chci taky vědět, co tě rozesměje. Chci být s tebou, kdybys mě potřebovala chci ti pomáhat“

„A co bude pak? Odejdeš ode mě? Najdeš si jinou sekretářku, která tě bude pár týdnů bavit, a vymámíš z ní všechna její tajemství?“

Cítila úlevu, že jí zavolal, ale stále se příliš bála mu důvěřovat.

Charles si vzpomněl na slova otce Tima, že někteří z lidí, kteří v dětství zažili týrání a zneužívání, už prostě nedokážou nikomu opravdu důvěřovat. Přál si ale, aby Grace patřila k těm, kteří to dokážou, a byl ochoten za to zaplatit jakoukoli cenu.

„To není od tebe spravedlivé,“ napomínal ji. „Nikdy předtím jsem nebyl v situaci, jako je tahle. Nikdy jsem nechodil na schůzky s žádnou ženou z naší právnické firmy, ani s žádnou svou sekretářkou.“ Pak se musel usmát. „Taky můžeš těžko říct, že bych chodil na schůzky s tebou. Nedostaneš se dál než z postele do křesla, a dokonce i já bych považoval za projev špatného vkusu přitom na tebe zaútočit.“

Zasmála se tomu, co řekl, a jak tady ležela na posteli, její hlas byl hluboký a sexy. Přála si, aby mu dokázala důvěřovat, ale věděla, že toho není schopna nebo přece jen ano?

„Já prostě nevím,“ odpověděla mu stále ještě nervózně.

„Teď nemusíš ještě vědět nic jen to, jestli ti nevadí, když tě chodím navštěvovat. O ničem jiném zatím rozhodovat nemusíš. Jen jsem se bál, že zpanikaříš, jakmile se ocitneš o samotě a začneš o tom všem přemýšlet.“

„Tak to opravdu bylo,“ přiznala upřímně a zasmála se jako malá holčička. „Začala jsem kvůli tomu, co děláme, úplně panikařit.“

„Neděláme přece nic, a tak buď hezky zticha a pořádně se zotavuj. A jednoho dne,“ řekl tak jemně, že jí to připadalo jako pohlazení, „až se budeš cítit dost silná, bych si přál, abys mi pověděla, co se ti v minulosti stalo. Nemůžeš čekat, že tě budu skutečně chápat, dokud to neuděláš. Řekla jsi to někdy někomu?“ Dělalo mu to starosti. Jak může žít se svým temným tajemstvím?

„Dvěma lidem,“ přiznala. „Jedné skvělé ženě, kterou jsem znala, byla to psychoterapeutka zabila se před necelými třemi lety při havárii letadla na své svatební cestě. A pak svému obhájci, ale s tím jsem také už dlouho nemluvila.“

„Nemáš v životě moc štěstí, viď, Grace?“

Smutně zavrtěla hlavou a pak pokrčila rameny. „Já nevím v poslední době ano. Nemůžu si stěžovat.“ Pak se rozhodla udělat velký skok dopředu. „Měla jsem štěstí, že jsem tě potkala.“ Když to vyslovovala, málem se přitom zadusila a on to dobře věděl.

„Ale já jsem měl ještě větší štěstí. A teď už spi, drahoušku,“ řekl tiše do telefonu. „Přijdu zase v poledne. A možná se dokonce vrátím na večeři. Třeba ti přinesu něco z „21“.“

„Měla jsem tam jít příští týden s Winnií,“ vzpomněla si.

„Na to budeš mít spoustu času, až ti bude zase líp. A teď už spi,“ zašeptal a přál si, aby ji mohl vzít do náruče a chránit ji. Cítil se s ní úplně jinak než s kteroukoli ženou předtím.

Toužil se o ni starat a poskytnout jí bezpečí a jistotu, aby jí už nikdo nikdy nemohl ublížit. Muselo ji potkat tolik hrozných věcí, a ta poslední z nich se odehrála jen před týdnem. Ale on si to teď přál všechno od základu změnit.

Popřáli si dobrou noc a zavěsili. Grace o Charlesovi ještě dlouho přemýšlela. To, co jí říkal, i jeho neustálé pozornosti, to vše jí nahánělo strach, ale kupodivu se jí to zároveň i líbilo. A hluboko v útrobách měla chvějivý pocit, který ještě necítila ve vztahu k žádnému muži, teprve k Charlesovi Mackenziemu.

Kapitola 12.

Nazítří přišel Charles navštívit Grace dvakrát a po celé následující tři týdny za ní chodil vždycky jednou nebo dvakrát denně. Pak ji z Bellevue konečně propustili. Chodila ještě převážně o berlích a dokázala se už o sebe postarat, ale neměla ještě tolik elánu, kolik by si přála. Lékař jí řekl, že by měla počkat ještě další dva týdny, než se vrátí do práce.

V kanceláři Charles zatím Grace nahrazoval různými dočasnými záskoky a ona se kvůli tomu cítila nesmírně provinile. Charles jí ale stále zdůrazňoval, aby nepospíchala zpátky do práce a aby se rozhodně nevracela, dokud nebude úplně ve své kůži.

Během jejího pobytu v nemocnici spolu strávili mnoho času. Grace věděla, že aby Charles mohl být s ní, musel zrušit skoro všechny své plány, ale on se choval, jako by to ani nepostřehl a jako by mu na tom nezáleželo. Smáli se spolu, dobře se bavili, hráli karty a žertovali. Charles Grace nenutil, aby se mu svěřovala se svou minulostí, pomáhal jí, když postupně začínala přecházet po chodbě, a ujišťoval ji, že na ní nebude vidět ani nejmenší jizvička. Když si stěžovala na hrozné nemocniční noční košile, přinesl jí několik krásných košil od Pratesiho. Určitým způsobem ji to přivádělo do rozpaků a stále se děsila vyhlídky, kam to všechno povede, ale už se tomu přestala bránit. Když Charles nepřišel na oběd, nejedla, a když musel někdy vynechat večer v její společnosti, cítila se tak osaměle, že to skoro nemohla vydržet. Pokaždé, když spatřila jeho tvář ve dveřích svého nemocničního pokoje, dostala výraz dítěte, které náhle nalezlo svého jediného kamaráda, plyšového medvídka nebo dokonce maminku. Staral se o všechny její záležitosti, mluvil s lékaři, volal konzultantům, vyplňoval pro ni formuláře nemocničního pojištění. Nikdo v kanceláři nevěděl, jak hluboký je Charlesův vztah k ní, a ani Winnie netušila, kolik s ní ve skutečnosti tráví času. Grace se po celý život cvičila v umění udržet tajemství.

Bála se ale, že tohle všechno se změní, jakmile se vrátí z nemocnice domů. Strach jí vydržel asi dvě hodiny, než se v jejím bytě objevil Charles se šampaňským, s balónky a s piknikovým obědem. Teprve přede dvěma hodinami ji dovezl domů z nemocnice najatou limuzínou a zanechal ji v bytě samotnou, aby si vyřídil nějaké pochůzky.

„Co si o nás lidé pomyslí?“ řekla mu, když ji odvážel z nemocnice domů na Osmdesátou čtvrtou ulici. Představovala si, že všichni musí vědět, že s ní šéf tráví ve dne v noci spoustu času, a že to snad budou psát palcovými písmeny na billboardy.

„Abych ti řekl pravdu, myslím, že na tom nikomu tak moc nezáleží. Tedy kromě nás samotných. Všichni lidé mají plné ruce práce s tím, jak mají sami zamotané životy. A upřímně si nemyslím, že my bychom si tím, co děláme, nějak hloupě zamotávali ty svoje. Ty jsi to nejlepší, co mě kdy v životě potkalo.“ Když se objevil u dveří jejího bytu s piknikem, opakoval jí to. Navíc jí přinesl malou modrou krabičku, ve které

Grace objevila úzký zlatý náramek.

„Proč mi to dáváš?“ ptala se ho a žasla nad jeho štědrostí.

Šperk byl od Tiffanyho a dokonale jí slušel, ale nebyla si jistá, zda ho může přijmout.

Charles se smál jejím rozpakům. „Víš, co je dnes za den?“

Zavrtěla hlavou. Když byla v nemocnici, přestala sledovat, kolikátého je. Strávila tam Den nezávislosti, ale pak už nevěděla, kolikátého právě je. „Máš narozeniny, blázínku. Proto jsem zařídil, aby tě pustili dnes a ne až v pondělí. Nemůžeš přece své narozeniny strávit v nemocnici!“ Uvědomila si, co pro ni Charles udělal, a do očí jí vhrkly slzy. Dokonce jí přinesl malý narozeninový dort od Greenberga. Byl čokoládový, sladký a plný smetany, prostě báječný.

„Jak to, že toho pro mě tolik děláš?“ Najednou se v jeho společnosti cítila rozpačitě, ale přitom ji jeho pozornosti nesmírně těšily. Od toho přepadení ji pořád jen rozmazloval.

Hýčkal ji, byl k ní laskavý a trávil s ní spoustu času. V životě na ni nikdo nebyl tak hodný jako on. „Myslím, že mi to nedělá problémy,“ odpověděl, „vždyť nemám žádné děti. Možná bych měl adoptovat tebe. To je tedy nápad. Pro tebe by se tím všechno zjednodušilo, viď?“

Zasmála se jeho návrhu. Určitě by to bylo snazší, protože v tom případě by se nemusela vypořádávat se všemi obavami a nejistotami, jak bude jejich vztah pokračovat.

Jakmile byla zpátky ve svém bytě, povaha jejich vzájemného vztahu se trochu změnila. Náhle bylo všechno mnohem důvěrnější, byli si bližší a s mnohem většími obtížemi předstírali, že jsou jen přáteli. Náhle se ocitli úplně sami, bez ošetřovatelek a lékařů, kteří na ně dohlíželi jako gardedámy a tu a tam přerušovali jejich hovory. Grace se kvůli tomu v jeho společnosti zpočátku cítila nejistě a Charles dělal, jako by to nevnímal. S narozeninovým dortem, dárkem a piknikovým obědem přinesl i napodobeninu kloboučku, jaký nosí ošetřovatelky, nasadil si ho a přiměl ji, aby si šla lehnout a odpočívala. Díval se s ní na televizi a v její malinké kuchyňce připravil večeři. Grace se mu přibelhala na pomoc a on ji přiměl, aby seděla v křesle a jen ho pozorovala, ale ona proti tomu protestovala. „Nejsem tak bezmocná, abys věděl,“ namítala.

„Ale ano, jsi. Nezapomínej, že pánem jsem tady já,“ odmítl její námitky a ona se smála. V jeho společnosti se cítila úplně uvolněně, byla to dokonalá pohoda. Po večeři leželi na její posteli, hovořili spolu a on ji držel za ruku, ale bál se udělat třeba jen nejmenší krůček dál, protože si nebyl jistý, jak by Grace reagovala. Konečně to už nemohl déle vydržet, a tak se Grace zeptal na jednu z věcí, které toužil vědět teď už po celé týdny.

„Bojíš se mě, Grace? Myslím fyzicky nechci udělat nic, co by tě vyděsilo nebo se tě dotklo.“ Dojalo ji, že se jí na to zeptal. Ležel vedle ní na její posteli už dvě hodiny a držel ji za ruku. Byli jako staří přátelé, ale zároveň mezi nimi jiskřil nepopiratelný elektrický náboj. A jestli se teď někdo z nich bál, byl to spíš Charles. Nechtěl se ani za nic dopustit ničeho, co by narušilo jejich vztah nebo co by mohlo způsobit, že by o ni přišel.

„Někdy se opravdu bojím mužů,“ odpověděla upřímně.

„Někdo se na tobě dopustil strašných věcí, viď?“ Místo odpovědi jen přikývla. „Byl to cizí člověk?“ Zavrtěla hlavou a pak oba dlouho mlčeli.

„Byl to můj otec.“ V její minulosti ale hrály roli i jiné věci a Grace věděla, že mu je také musí vysvětlit. Vzdychla, znova zvedla jeho ruku a políbila mu prsty. „Po celý můj život se mi lidé snažili ubližovat a zneužívat mě. Když když byl otec pryč můj první šéf se pokusil mě svést. Byl ženatý, já nevím bylo to tak ubohé a odporné. Prostě si myslel, že mu patřím a může si se mnou dělat, co chce. A jiný muž, se kterým jsem byla v pracovním styku, mi provedl totéž.“ Mluvila o Louisi Marquezovi; nechtěla zatím vysvětlovat Charlesovi, kdo přesně to byl, ačkoli věděla, že bude-li jejich vztah vážný, nakonec se mu svěří úplně se vším. „Ten druhý muž mi pořád vyhrožoval, že přijdu o místo, když se s ním nevyspím.

Občas za mnou chodil i do mého bytu. Bylo to nechutné a pak jsem chodila s jedním klukem. Udělal mi něco dost podobného, zneužil mě, oklamal mě a pak mě ještě pomlouval, bylo mu úplně fuk, co se mnou bude. Dal mi něco do pití a mně po tom bylo strašlivě špatně. Ale ten mě aspoň neznásilnil. Původně jsem se bála, že to možná udělal, když jsem byla zdrogovaná, ale nestalo se to. Jenom mě pak úplně znemožnil. Byl to opravdový mizera.“

Charles vypadal vyděšeně. Nedovedl si představit, že by lidé mohli provádět takové věci. A zvlášť

dívce, ke které cítil vřelé přátelství. Takové představy se hrozil. „Jak jsi poznala, že tě neznásilnil?“ zeptal se napjatě a napadalo ho, čím vším musela Grace projít.

„Moje spolubydlící mě vzala ke své známé doktorce. Nic se nestalo. On ale předstíral, že k něčemu došlo, a každému to vykládal. Řekl to mému šéfovi a ten po mně právě proto vyjel; řekla bych, že z toho důvodu očekával, že se s ním vyspím. Proto jsem opustila své zaměstnání a odešla jsem z Chicaga.“

„To bylo pro mě štěstí.“ Usmál se, objal ji paží kolem ramen a přitáhl ji k sobě blíž.

„To byli jediní muži, se kterými jsem měla nějaké vztahy.

V Chicagu jsem se scházela s jediným klukem a ten mi provedl, co nejhoršího mohl. Na střední škole jsem žádného kluka neměla kvůli otci“

„Kde jsi chodila na vysokou školu?“ zeptal se a ona se při té vzpomínce usmála.

„Ve Dwightu v Illinois,“ řekla upřímně.

„A s kým jsi chodila tam?“ Tentokrát se zasmála, protože si vzpomněla, koho tam měla na výběr. „Vůbec s nikým. Abych tak řekla, byly tam samé holky.“

Ale to už věděla, že brzy mu to bude muset prozradit. Jenom mu nechtěla úplně všechno vyprávět v den svých narozenin.

Bylo pro ni příliš těžké se k tomu vracet a teď jim bylo spolu tak dobře. Byly to ty nejlepší narozeniny, jaké kdy prožila, přestože měla polámané kosti, hojící se stehy a chodila o berlích. Charles jí vynahradil všechna ta ztracená léta tím, jak laskavě se k ní choval, jak jí tady vařil večeři a přinesl jí dárky.

Nechtěl ji tlačit dál, než kam byla ochotná zajít sama, ale něčemu chtěl přece porozumět lépe. „Chápu to tedy správně tak, že nejsi panna?“

„To nejsem,“ podívala se na něj a vypadala v modrém saténovém koupacím plášti, který jí koupil, tak krásně, až se mu tajil dech.

„Jen mě to zajímalo ale dlouho jsi nikoho neměla, že ne?“

Přikývla. „Slibuju ti, že ti o tom někdy povím ale dnes večer ne“ On o tom také nechtěl mluvit právě na její narozeniny. Správně předpokládal, že to pro ni bude těžké, a nechtěl zkazit společný večer.

„Kdykoli se na to budeš cítit připravená jen jsem to chtěl vědět ale rozhodně bych se nechtěl dopustit ničeho, co by tě mohlo nějak rozrušit.“ Ale když to říkal a ona se na něj podívala, měl pocit, že v její blízkosti celý roztává, a nedokázal se tomu už dál bránit. Jemně vzal její obličej do dlaní a lehoučce ji políbil. Nejdřív měl dojem, že Grace zůstává ve střehu, ale pak pocítil, že na jeho polibek začíná reagovat.

Lehl si vedle ní, přitáhl ji k sobě a znova ji políbil. Zoufale po ní toužil, ale přesto se ovládl a nedovolil si začít laskat rukama její tělo.

„Díky,“ zašeptala a tentokrát ho políbila sama. „Za to, žes na mě byl tak hodný a měl se mnou takovou trpělivost.“

„Nebraň se svému štěstí,“ odpověděl tiše a znova ji políbil.

Věděl, že to nebude snadné. Byl ale rozhodnutý převést ji přes tu propast zpátky. Byl odhodlaný ji zachránit, ať ho to bude stát cokoli a bude to trvat jakkoli dlouho.

Té noci odešel z jejího bytu pozdě. Když ji uložil do postele a urovnal jí pokrývky, Grace už skoro spala. Znovu ji políbil a odešel. Půjčil si od ní kopii klíče, a tak kvůli němu nemusela vstávat a on za sebou zamkl. Příštího rána, když se

Grace dobelhala do koupelny a čistila si zuby, s překvapením uslyšela, že si Charles znova odmyká dveře jejího bytu.

Přinesl jí pomerančový džus, pečivo se smetanovým sýrem a New York Times. Hned se pustil do přípravy míchaných vajíček se šunkou.

„Věř mi, že ta spousta cholesterolu ti udělá dobře.“ Usmála se na něj. Charles jí řekl, aby se oblékla. Vzal ji na krátkou procházku po První avenue, a jakmile se unavila, přivedl ji zase zpátky. A když mu

pak odpoledne usnula v náručí, díval se v televizi na baseball. Grace vypadala ve spánku krásně a vyzařovala klid. Když se vzbudila, vzhlédla k němu a žasla nad tím, jak ji mohlo potkat takové štěstí. „Co tady děláte, pane Mackenzie?“ usmála se na něj ospale a on se k ní sklonil a políbil ji. „Přišel jsem sem za vámi, abyste mohla pracovat na diktátech.“

„No tohle!“

Večer si objednali pizzu a on si s sebou přinesl nějakou práci, ale naprosto odmítl všechny její návrhy, že mu pomůže. Když byl hotov, Grace se na něj tázavě podívala.

Připadalo jí, že by už před ním neměla mít žádná tajemství, přestože věděla, že Charles by ji nikdy nenutil, aby mu je prozrazovala.

„Myslím, že bych ti měla o sobě pár věcí vyprávět, Charlesi,“ řekla po chvilce tiše. „Máš právo to vědět. A možná že až to uslyšíš, změníš na mě názor.“ Bylo ale načase mu to říci, než se jejich vztah rozvine dál. Ne každý muž by chtěl ženu, která se dopustila vraždy. Grace měla podezření, že většina mužů by ji nechtěla. A Charles možná také ne.

Než začala mluvit, vzal ji za obě ruce a podíval se jí přímo do očí. „Chci, abys věděla, že ať se stalo cokoli, ať ti udělali cokoli nebo ať jsi udělala cokoli ty, já tě miluju. Chci ti to říkat teď i potom.“ Bylo to poprvé, kdy jí řekl, že ji miluje, a Grace se pod dojmem toho rozplakala. Teď si ale tím víc přála, aby ji vyslechl a aby věděla, jak bude reagovat, až se o ní dozví všechno. Možná že se tím jeho vztah k ní přece jen změní.

„Taky tě miluju, Charlesi,“ odpověděla mu. Objímala ho se zavřenýma očima a slzy se jí kutálely po tvářích. „Ale spoustu věcí o mně ještě nevíš.“ Zhluboka se nadechla, nahmatala v kapse inhalátor a začala úplně od začátku. „Když jsem byla malá, můj otec matku neustále bil a týral každý večer mlátil ji vší silou často jsem slyšela její výkřiky a údery jeho pěstí a ráno jsem viděla, že má modřiny vždycky lhala a předstírala, že to nic není. Ale každý večer, když se vrátil domů, na ni řval, ona plakala a on ji zmlátil nanovo. Člověk úplně přestane žít normálně, jako ostatní lidé, když se doma dějí takové věci. Nemůžeš mít kamarády, protože by na to přišli. A nemůžeš to nikomu povídat, protože by za to pak tvého tatínka mohli potrestat,“ vysvětlovala smutně.

„Moje matka mě často prosila, abych to nikomu nevyzrazovala, a tak to člověk všelijak skrývá, lže, zamlčuje, předstírá, že o ničem neví, a chová se, jako by se nic nedělo, a tak se kousek po kousku z člověka stává zombie. Ze svého dětství si nic víc nepamatuju.“ Znova vzdychla. Bylo těžké mu to vyprávět, ale věděla, že to musí udělat. A Charles jí jen silněji stiskl ruku.

„Pak moje matka onemocněla rakovinou,“ pokračovala

Grace. „To mi bylo třináct. Měla rakovinu dělohy, ozařovali ji a“ Váhala, protože hledala správné vyjádření. Ještě

Charlese zas tak dobře neznala. „Myslím, že ji to nějak změnilo takže“ Do očí jí znova vhrkly slzy a cítila, jak jí hrdlo svírá astma, ale nepoddala se tomu. Věděla, že mu to prostě musí říci. Teď na tom záležel její další život, stejně jako v Bellevue záležel na tom, jestli otevře oči. „Tehdy za mnou matka přišla a řekla mi, abych se „postarala“ o otce, abych „na něj byla hodná“, abych byla jeho malá holčička“, a že mě pak bude milovat víc než předtím.“ Charles poslouchal její vyprávění a vypadal, že to na něj silně působí.

„Nejdřív jsem nechápala, co ode mě chce, a pak přišli oba s tatínkem v noci do mé ložnice a ona mě podržela, aby si se mnou mohl dělat, co chce.“

„Můj Bože,“ Charlesovi se v očích objevily slzy.

„Držela mě takhle každou noc, až jsem poznala, že nemám na výběr. Musela jsem to dělat. Kdybych to nedělala, pak bez ohledu na to, jak moc byla máma nemocná, by ji zase zmlátil.

Neměla jsem žádné kamarády, nikomu jsem to nemohla povědět. Nenáviděla jsem sama sebe i své tělo. Nosila jsem plandavé obnošené šaty, protože jsem nechtěla, aby se na mě někdo díval. Cítila jsem se špinavá a styděla jsem se. Věděla jsem, že to, co dělám, je špatné, ale kdybych neposlechla, on by ji mlátil a mě taky. Někdy mě stejně napřed zmlátil a pak znásilnil. Vždycky to bylo znásilňování. Zbožňoval násilí.

Dělalo mu dobře, když mohl mně nebo mé matce ubližovat.

Jednou jsem to odmítla, protože,“ začervenala se a měla pocit, že jí je zase čtrnáct, „protože jsem měla měsíčky, a on ji zmlátil tak strašně, že celý týden plakala. V té době už měla rakovinu kostí a skoro z té bolesti umřela. Pak už jsem vždycky dělala všechno, co chtěl, bez ohledu na to, jak moc mi přitom ubližoval.“ Zhluboka se nadechla. Už to měla skoro za sebou. Charles už slyšel to nejhorší, nebo skoro nejhorší, a nedokázal ovládnout pláč. Jemně setřela slzy z jeho tváří a políbila ho.

„Grace, je mi to tak líto,“ toužil vymazat její bolest, celou její minulost, a změnit její budoucnost. „Teď už je všechno v pořádku už je to dobré“ A pak pokračovala. „Po čtyřech letech matka zemřela. Šli jsme na pohřeb a pak k nám domů přišla spousta lidí. Stovky. Všichni měli mého otce moc rádi. Byl to právník a se všemi se přátelil. Hrál s nimi golf, chodil na večeře rotariánů a do místního klubu. Lidi o něm říkali, že je to ten nejsympatičtější člověk v celém městečku. Všichni ho zbožňovali a důvěřovali mu. Nikdo, vůbec nikdo netušil, jaký doopravdy je. Byl to duševně nemocný člověk, psychopat, a opravdu zlý.

V den pohřbu všichni celé odpoledne zůstali u nás a jedli, pili a bavili se. Snažili se otce utěšit. Jemu to ale bylo jedno. Měl přece ještě mě. Nevím proč, ale pro mě to bylo všechno spojeno s matkou. Dělala jsem to jen kvůli ní, aby jí neubližoval. Nějak jsem si představovala, že až umře, on si najde jinou ženu. Ale to on samozřejmě nechtěl. Měl přece mě. Tak k čemu by potřeboval někoho jiného? Rozhodně ne hned po matčině smrti. A tak když všichni odešli, uklidila jsem po nich, umyla nádobí a zamkla jsem se ve svém pokoji. Přišel za mnou, vyhrožoval, že vyrazí dveře, a pak nožem otevřel zámek. Zatáhl mě do ložnice, kde předtím spal s matkou, tam to se mnou nikdy předtím nedělal. Vždycky chodil do mého pokoje. Ale v její ložnici jsem měla pocit, jako by se ze mě stala ona, najednou jsem věděla, že to bude pokračovat věčně a nikdy to neskončí, nikdy, dokud neumře buď on nebo já. Najednou jsem věděla, že už to nemůžu dál dělat.“ Znova začala lapat po dechu a Charles přestal plakat, vyděšený a šokovaný vším, co se od ní zatím dozvěděl. „Nevím, co se pak stalo. Ten večer mi opravdu ublížil, mlátil mě, týral, bylo to, jako bych teď byla už navždycky jeho, aby mě mohl pořád bít a znásilňovat. A pak jsem si vzpomněla, že matka mívala v nočním stolku revolver. Nevím, co jsem s ním chtěla udělat, asi ho uhodit nebo jen zastrašit, nebo možná zastřelit. Vím jen to, že mi strašně ubližoval a že jsem byla úplně vyděšená a napůl šílená zoufalstvím a bolestí. Uviděl tu pistoli a snažil se mi ji vytrhnout, a pak už vím jen to, že vyšla rána a zalila mě jeho krev. Prostřelila jsem mu hrdlo a poškodilo mu to míchu a plíce. Zhroutil se na mě a strašně krvácel, a pak už si nevzpomínám vůbec na nic až do příchodu policie. Nejsem si jistá, co jsem udělala. Asi jsem sama zavolala policii, a pak už se pamatuju jen to, jak jsem s nimi mluvila a byla jsem zabalená do pokrývky.“

„Řekla jsi jim, co ti prováděl?“ zeptal se Charles s úzkostí.

Toužil změnit minulé události a mučilo ho, že to nedokáže udělat.

„Samozřejmě že ne. To jsem nemohla matce udělat.

Ani jemu. Myslela jsem si, že mu dlužím naprosté mlčení.

Myslím, že svým způsobem jsem byla stejně šílená jako on.

Ale to se dětem i ženám v takových situacích stává. Nikdy to neprozrazují. To se radši nechají zabít. Když mě tu noc odvezli do vazby, zavolali psychiatričku, aby si se mnou promluvila, a ta mě poslala do nemocnice. Tam zjistili, že mě znásilňoval, nebo, jak tvrdila obžaloba, že „někdo se mnou měl pohlavní styk“.“

„Řeklas jim vůbec pravdu?“

„Nějakou dobu ne. Molly, ta psychiatrička, mě nutila, abych jim to pověděla. Věděla dobře, co se muselo dít. Já jsem jí ale lhala. Vždyť to byl přece jenom můj otec. Ale nakonec ze mě můj obhájce vytáhl pravdu a já jsem ji vypověděla i před soudem.“

„Co bylo pak? Museli tě přece potom pustit.“

„To ne. Obžaloba si vymyslela teorii, že mi šlo o otcovy peníze, že jsem ho zabila proto, abych po

něm všechno zdědila. Šlo o dům, malý a s hypotékou, a půlku jeho právní praxe, která byla daleko menší než ta tvoje. A stejně jsem nic z toho zdědit nemohla, protože jsem ho zabila. Neměla jsem žádné přátele. Nikdy jsem o tom nikomu nepověděla. Moji učitelé o mně říkali, že jsem zvláštní a uzavřená, a spolužáci vypovídali, že mě pořádně neznají. Bylo snadné uvěřit, že jsem se prostě zcvokla a zabila ho. Jeho partner v právní praxi lhal a tvrdil, že jsem se ho po pohřbu vyptávala na tátovy peníze. Nikdy jsem s ním o tom nepromluvila ani slovo. Taky tvrdil, že mu otec dlužil spoustu peněz. Nakonec shrábnul všechno a dal mi padesát tisíc dolarů za to, abych se už nikdy nevrátila do města a nechala ho na pokoji. To jsem udělala a ty peníze mimochodem pořád ještě mám. Nějak se nemůžu přimět je utratit.

Obžaloba ale tvrdila, že jsem zabila svého otce kvůli penězům. Podle nich jsem spala s kdekým, a když jsem se vrátila domů, táta se rozzuřil a křičel na mě, a tak jsem ho zabila.“

Trpce se usmála, protože se rozpomínala na všechny podrobnosti. „Taky říkali, že jsem se pravděpodobně pokoušela svést i vlastního tátu. Našli tam na podlaze moji noční košili, kterou on roztrhl vejpůl, a tvrdili, že jsem se asi před ním odhalila, a když mě odmítl, zastřelila jsem ho. Obvinili mě z předem chystané vraždy, a tomu by odpovídal trest smrti.

Bylo mi sedmnáct, ale oni mě zplnoletili. A kromě Molly a Davida, to byl ten můj obhájce, mi nikdo jiný nevěřil. Táta byl příliš dobrý, příliš dokonalý, všichni ho tolik milovali.

Celé město mě nenávidělo za to, že jsem ho zabila. Nepomohlo mi ani, když jsem řekla pravdu. Pak už bylo moc pozdě. Všichni ho prostě milovali.

Nakonec mě odsoudili za úmyslné zabití a dostala jsem dva roky vězení a dva roky podmínky. Strávila jsem ty dva roky ve věznici v Dwightu, kde jsem,“ smutně se na něj usmála, „si udělala korespondenční kurs prvního stupně vysoké školy. V tom vězení to pro mě vlastně byla opravdová škola života. Nebýt dvou žen, Luany a Sally, to byl párek lesbiček, které mě chránily, asi bych teď už nežila. Jednou večer mě unesl gang a chystaly se mě ztýrat a potom používat jako svou otroky ni, ale Sally, se kterou jsem byla na cele, a Luana, ta její přítelkyně, jim v tom zabránily. Byly to strašně drsné, ale taky strašně hodné ženy. Zachránily mě. Pak už se mě nikdo nedotkl a ony dvě taky ne. Dokonce ani nevím, co s nimi je teď. Luana je pravděpodobně ještě ve vězení, ale Sally by už mohla být venku, pokud neudělala nějakou hloupost jen kvůli tomu, aby tam mohla zůstat s Luanou. Když jsem odcházela, obě mi řekly, abych na ně zapomněla a nechala to všechno za sebou.

Domů jsem se pak už nevrátila a jela jsem rovnou do

Chicaga, kde mi úředník, který na mě měl dohlížet během podmínky, vyhrožoval, že mě pošle zpátky do vězení, když se s ním nevyspím. Nějak jsem ho ale dokázala odrážet.

No a zbytek už většinou znáš. To už jsem ti vyprávěla tehdy večer. Když jsem byla v podmínce, pracovala jsem dva roky v Chicagu. Nikdo se nikdy nedozvěděl, odkud pocházím a kde jsem pobývala. Nevěděli, že jsem byla ve vězení ani že jsem zabila svého otce. Nevěděli nic. Ty jsi první člověk, kterému jsem to řekla, po Molly a Davidovi.“ Když domluvila, byla sice vyčerpaná, ale ulevilo se jí, jako by ze sebe shodila tisícikilové závaží.

„A co otec Tim? Ten to neví?“

„Něco si domyslel, ale přímo jsem mu nic neřekla. Připadalo mi, že k tomu nemám důvod. Ale pracovala jsem v Chicagu v St. Mary’s a teď v St. Andrew’s, protože tak chci odpykat, co jsem udělala. A možná se mi podaří zabránit tomu, aby nějaké jiné nešťastné dítě provedlo to co já.“ „Můj bože bože Grace jak jsi to všechno dokázala přežít a zachovat si zdravý rozum?“ Objímal ji a tiskl si ji k hrudi. Nedokázal si ani náznakem představit všechnu bolest a neštěstí, které prožila. Teď si nepřál nic jiného, než aby ji mohl navždy držet v náručí.

„Myslím, že jsem to prostě nějak vydržela,“ odpověděla mu, „ale v určitém smyslu jsem se s tím dodnes nevyrovnala.

Na schůzky jsem chodila jen s jediným klukem. Nikdy v životě jsem nespala s nikým kromě svého otce. A nejsem si jistá, že to dokážu. Ten kluk, co mě zdrogoval, mi řekl, že když se pokusil na mě jen sáhnout, málem jsem ho zabila, a možná bych to opravdu udělala. Myslím, že v tomhle už asi

nikdy nebudu schopná vést normální život.“ Ale přesto s Charlesem se líbala a nevyvolalo to v ní žádný strach. Nevěděla, zda by mu mohla postupně začít důvěřovat. Pokud ji ovšem teď vůbec bude chtít, když se o ní dozvěděl pravdu.

Zkoumala jeho oči a hledala v nich výraz odsouzení, ale našla v nich jen smutek a soucit. „Přál bych si, abych ho tak mohl zabít místo tebe. Jak tě za to mohli odsoudit do vězení? Jak mohli být tak slepí a bezcharakterní?“

„To se někdy stává.“ Nebyla zahořklá. Smířila se s tím už dávno. Uvědomovala si ale, že kdyby ji Charles teď zradil a pověděl lidem o její minulosti, její život v New Yorku by byl v troskách. Musela by se znovu stěhovat jinam, a to se jí nechtělo. Všechno mu to pověděla jen díky tomu, že mu opravdu důvěřovala. Ale stálo to za to.

„Proč si myslíš, že už nikdy nedokážeš mít důvěrný vztah k žádnému muži? Zkusilas to někdy?“ „To ne. Ale prostě si nedokážu představit, že bych to dělala, aniž by to zase přivolalo ty noční můry z minulosti.“

„To ostatní jsi dokázala nechat za sebou. Tak proč ne tohle? To ještě dlužíš sama sobě, Grace, a všem, kdo tě milují.

V tomto případě mně,“ usmál se a pak jí položil ještě jednu otázku.

„Šla bys na terapii, kdyby to bylo potřeba?“ zeptal se jí jemně. Grace si tím nebyla jistá. Bylo to zvláštní, ale zdálo by se jí to jako zrada Molly.

„Možná,“ řekla nejistě. Nevěděla, jak by se s terapií dokázala vyrovnat.

„Mám takový pocit, že jsi duševně zdravější, než si sama myslíš. Nevím proč, ale připadá mi, že jinak bys nedokázala z toho všeho vyjít tak dobře. Myslím, že se prostě jen bojíš, a kdo by se na tvém místě nebál. Ale není ti přece sto let.“

„Je mi třiadvacet,“ řekla, jako by to bylo opravdu hodně, a on se tomu zasmál a políbil ji. „Na mě to žádný dojem nedělá, holčičko. Jsem skoro o dvacet let starší než ty.“ Na podzim mu mělo být třiačtyřicet a Grace to věděla.

Teď se na něj zadívala velice vážně. „Řekni mi upřímně.

Není ta moje minulost víc, než co jsi ochoten unést?“

„Nevidím k tomu žádný důvod. Není to tvoje chyba, o nic víc než to přepadení na Delancey Street. Ty jsi oběť, Grace, oběť dvou hrozně vyšinutých lidí, kteří tě zneužívali. Ty sama jsi nic neprovedla. I když jsi s ním spala, neměla jsi na výběr.

Každý na tvém místě by udělal totéž, každé dítě by se dalo zastrašit pomyšlením, že pomáhá své umírající matce. Jak ses jim mohla bránit? To prostě nebylo v tvých silách. Vždycky jsi byla obětí. A zdá se mi, že obětí jsi zůstala ještě po celou dobu v Chicagu, než jsi loni v říjnu přišla do New Yorku. Nemyslíš, že už je čas to změnit? Od doby, kdy ta noční můra začala, už uplynulo deset let. To je skoro polovina tvého života. Nemyslíš, že teď máš právo na dobrý život? Vždyť sis ho dávno vysloužila,“ řekl jí a políbil ji. Do toho polibku vložil celou hloubku svých citů k ní. A nebylo pochyb, co k ní cítí.

Byl do ní z celé duše zamilovaný a přál si přijmout její minulost výměnou za její budoucnost. „Miluju tě. Je mi jedno, cos udělala nebo co tě potkalo, jen je mi strašně líto, že jsi prožila tolik trápení a bolesti. Přál bych si, abych to mohl všechno smýt a změnit všechny tvoje vzpomínky, ale to není v mých silách. A tak tě beru přesně takovou, jaká jsi, se vším všudy.

Miluju tě takovou, jaká jsi, a nepřeju si nic jiného než to, co si teď můžeme vzájemně poskytnout. Děkuji své šťastné hvězdě za ten den, kdy jsi vešla do mé kanceláře. Nemůžu uvěřit tomu šťastnému osudu, že jsem tě nalezl.“

„To já mám štěstí,“ řekla Grace, unesená tím, jak na všechno reagoval. Nemohla tomu ani uvěřit. „Proč mi to všechno říkáš?“ zeptala se a znova jí bylo do pláče. Nedokázala si představit, proč je k ní tak laskavý a velkorysý.

„Říkám to proto, že to tak doopravdy myslím. Co kdyby ses uvolnila a prostě si na chvilku přestala pořád dělat starosti a radovala se z toho, co máš? Dlouho jsi měla spoustu starostí. Teď je řada na

mně. Budu si dělat starosti za nás za oba.

Platí?“ zeptal se jí a s úsměvem jí setřel slzy z tváří. „Je to tak v pořádku?“

„Tak dobře, Charlesi miluju tě.“

„Já tebe miluju víc,“ řekl, znova ji objal a pevně ji k sobě tiskl a líbal ji. A pak, po chvíli, se tiše zasmál.

„Co tě tak pobavilo?“ zeptala se a dotkla se jeho rtů konečky prstů, což ho ještě víc vzrušilo. Nesmírně po ní toužil, ale věděl, že musí nechat uplynout ještě nějaký čas, než mezi nimi k čemukoli dojde.

Usmál se na ni a odpověděl: „Jenom mě napadlo, že bez ohledu na tvou křehkou psýchu tě možná zachránil před tím, abych se na tebe vrhl, jedině ten hřeb ve tvé pánevní kosti.

Upřímně si myslím, že to je to jediné, co mi zabránilo v akci.“

„Hanba ti,“ škádlila ho a najednou si nebyla jistá, jestli si opravdu přeje, aby ji před ním něco chránilo. Ta otázka ji zaujala.

Po příští dva týdny o ni Charles stále pečoval, chodil do jejího bytu, kdykoli mohl, a o víkendech přespával vedle ní na její posteli. Když ležela vedle něj a ráno se probouzela v jeho náručí, měla příjemný pocit bezpečí. Vyprávěl jí o vlastním dětství a o rodičích, kteří už nežili, ale které velice miloval a kteří na něj byli laskaví a hodní. Byl jedináček, měl hezké dětství a byl si toho vědom. Grace mu zase vyprávěla zábavné historky o Luaně a Sally. Byla to zvláštní sestava vzpomínek a vyprávění, které si vyměňovali. Když uplynul první týden, Charles si najal limuzínu a vzal Grace o víkendu na projížďku do Connecticutu. Zastavili se na oběd v Cobbs Milí

Inn ve Westonu, kde to bylo nádherné, a vrátili se do New

Yorku vyčerpaní, ale odpočatí.

Lékaři Grace řekli, že její zotavování probíhá dobře, a za další týden jí oznámili, že se může vrátit do práce. Charles ji ale přesvědčil, aby si vzala ještě týden volna. Zeptala se lékařů ještě na jednu důležitou věc a jejich odpověď ji uspokojila.

Vydala se také navštívit své přátele u St. Andrew’s. Přijela tam taxíkem za světla a všichni byli nadšeni, že ji vidí. Slíbila jim, že se brzy vrátí do práce, ale pravděpodobně až v září, až bude moci chodit bez berlí.

O následujícím víkendu ji Charles vzal na celý víkend do

Hamptons. Bydleli v útulném malém hotýlku, obklopeném lahodnou vůní moře. Přijeli v pátek pozdě večer a Grace

Charlese požádala, aby se s ní šel projít po pláži, přestože pořád ještě musela používat berle. Lehla si na písek, naslouchala zvukům oceánu a on se posadil vedle ní.

„Ani nevíš, jak skvělé to pro mě je. Víš, že jsem v životě neviděla moře, než jsem přijela do New Yorku?“

„Jen počkej, až uvidíš Martha’s Vineyard.“ Slíbil, že ji tam vezme na Svátek práce, ale Grace si pořád dělala starosti s budoucností jejich vztahu. Jak bude všechno vypadat příští týden, až se Grace vrátí ke své práci v kanceláři? Budou muset svůj vztah utajovat. Bylo to zvláštní pomyšlení. Neměli spolu ještě milostný poměr, ale bylo mezi nimi mnohem, mnohem víc než jen přátelství.

„Na co jsi teď myslela?“ zeptal se jí mírně, když spolu seděli potmě na pláži.

„Na tebe,“ tak trošku ho škádlila a to se mu velice líbilo.

„A co se mnou je?“

„Přemýšlela jsem o tom, kdy spolu budeme spát,“ prohodila jako by nic a on se na ni jen tázavě podíval.

„Jak to myslíš? Kromě toho,“ usmál se, „mám dojem, že už spolu přece spíme. Dokonce někdy chrápeš.“

„Víš přece, jak to myslím.“ Jemně do něj šťouchla a on se zasmál. Byla tak půvabná.

„Chceš říct“ Zvedl jedno obočí a předstíral překvapení.

„Navrhuješ mi snad“

„Asi ano,“ začervenala se. „Včera jsem mluvila s ortopedem a on mi řekl, že jsem v pořádku teď si už musíme dělat starosti jen se stavem mé hlavy a ne mé pánve.“ Když to řekla, Charles se zasmál a byl vděčný, že měli tolik týdnů na to, aby se vzájemně poznali. Teď už spolu víceméně žili skoro dva měsíce a zdálo se jim, jako by se znali odjakživa. Cítili se spolu naprosto uvolněně a dobře. „Má to snad být výzva?“ zeptal se s úsměvem, při kterém by „roztálo každé srdce. Graceino srdce už roztálo dávno, ale když se na něj teď dívala, vzplanulo pro něj znova. „Nebo si se mnou jen zahráváš?“

„Možná že obojí.“ Ale ve skutečnosti už o tom přemýšlela řadu dní a přála si to zkusit. Potřebovala už vědět, co se stane a jestli mají do budoucna nějakou šanci.

„Má to být pro mě narážka, abych teď okamžitě vyskočil, odtáhl tě za vlasy do našeho pokoje a nechal tady válet tvé berle?“

„To zní docela hezky.“ Díky ní se cítil svěže a mladě, přestože za sebou měla takový život, v její společnosti se stále něčemu musel smát, a to se mu hrozně líbilo. Bylo to tak odlišné od vztahu s jeho první ženou. Ta byla stále napjatá, nervní, nesmírně zaujatá sama sebou. Život s Grace byl úplně jiný. Byla uvolněná, inteligentní, dovedla dávat i pečovat o jiné. Tolik toho prožila, a přesto byla stále laskavá a jemná. A neztratila smysl pro humor.

„Tak pojď, ty, vrátíme se do hotelu.“ Vytáhl ji z písku na nohy a pomáhal jí jít pomalu zpátky. Pak se zastavili pro zmrzlinu.

„Máš rád banánový pohár se šlehačkou?“ zeptala se ho jako by nic a lízala ze své zmrzliny. Usmál se. Někdy se chovala jako dítě a jindy zase jako zralá žena. Zbožňoval ten kontrast a tu kombinaci. V tom byla výhoda jejího mládí, které s sebou neslo neomezené možnosti a vyhlídky do budoucnosti. Chtěl s ní mít děti, žít s ní, milovat se s ní ale nejdřív bude Grace muset sníst svoji zmrzlinu. „Ano, mám rád banánový pohár,“ řekl s úsměvem.

„Proč?“

„Já taky. Zítra si ho dáme.“

„Tak dobře. Můžeme se teď už vrátit na pokoj?“ Trvalo jim několik hodin, než se dostali v dopravní špičce z New Yorku do Hamptons, a tak teď už byla skoro půlnoc.

„Ano, teď se můžeme vrátit do hotelu.“ Usmála se na něj a zase působila velice žensky a tajemně. Připadalo mu, že v ní pozoruje různé bytosti, které jako by se vynořovaly z mraků. Zbožňoval její hravost i to, že není ještě úplně dospělá.

Jejich pokoj v hotelu byl zařízen nábytkem ve viktoriánském stylu s kartounovými potahy se vzorkem růží. Bylo tu rozkošné mramorové umyvadlo a půvabná postel s nebesy.

Charles objednal šampaňské, které se tady už chladilo, a také zde čekala veliká kytice šeříku a růží, jejích oblíbených květin.

„Ty myslíš na všechno,“ řekla mu, jakmile za sebou zavřeli dveře pokoje, a políbila ho.

„Ano,“ byl na sebe velice pyšný, „a to dokonce ani nemůžu požádat svoji sekretářku, aby to pro mě zařídila.“

„To bych ti taky neradila,“ šťastně ho pozorovala, jak nalévá šampaňské a podává jí sklenku. Upila ale jen malinko a odložila ji. Byla příliš rozrušená, než aby pila víc. Tohle bylo jako líbánky a oba se trochu báli, protože si nebyli jistí, jaké duchy minulosti možná vyvolají.

„Bojíš se?“ zašeptal, když vklouzli do postele, on ve slipech a ona v noční košili. Grace přikývla. „Já taky,“ přiznal se a ona mu přitiskla obličej na hrdlo a držela ho v objetí.

Charles zhasnul lampu. Na vzdáleném konci místnosti teď hořela jediná svíčka. Bylo to nesmírně romantické.

„Co uděláme teď?“ zašeptala mu do ucha za chvilku.

„Budeme spát,“ odpověděl jí šeptem.

„To myslíš doopravdy?“ zeptala se překvapeně a on se zasmál.

„Ne ne doopravdy“ Pak ji políbil, přál si to dotáhnout do konce, ale zároveň si ještě tak úplně netroufal, nebyl si jistý, jak postupovat a jak se k ní chovat. Také rozhodně nechtěl Grace ublížit

fyzicky, protože ještě měla tolik hojících se zranění. Bylo to celé trošku těžší, než očekával. Jakmile se ale políbili, zapomněl na její zlomeniny a z Grace zase sklouzla všechna hrůza minulosti. Teď pro ni neexistovaly žádné vzpomínky, čas, jiní lidé, byl tu jen Charles a jeho nesmírná jemnost, nekonečná vášeň a láska, kterou k ní cítil, a jeho pohyby, kterými se s ní víc a víc sbližoval, získával si ji, až náhle splynuli v jedno a Grace cítila, jak celá ve spojení s ním roztává. Celý ten zážitek byl nádherný, a pak náhle oba společně vybuchli v extázi. Pak mu Grace ležela v naprostém úžasu v náručí. Nikdy nepoznala nic, co by se tomuto zážitku třeba jen vzdáleně podobalo. Vůbec to nepřipomínalo ty věci, které se jí děly v minulosti, nevyvolalo to v ní žádné nešťastné vzpomínky, nezpůsobilo jí to žádnou bolest, teď pro ni existoval jen Charles a jejich vzájemná láska, a o chvilinku později to byla Grace, kdo pocítil novou touhu, škádlila ho a hrála si s ním, až už to nemohl vydržet.

„Bože,“ řekl jí potom, „jsi pro mě moc mladá, ty mě snad zabiješ ale bude to nádherná smrt.“ Najednou si uvědomil, že to, co řekl, by mohlo vyznít jako strašné faux pas, a s hrůzou se na ni podíval, ale Grace se jen zasmála. Celý svět teď byl v pořádku a oba žasli nad tím, jak snadné to bylo.

Nazítří ho přiměla, aby jí koupil banánový pohár, a prožili spolu nádherný víkend. Většinu času strávili na pokoji vzájemným objevováním se a zbytek doby leželi na pláži a slunili se. Když se v neděli večer vrátili do New Yorku, ulehli do postele a znova se milovali, jen aby se ujistili, že to má pro ně stále stejné kouzlo i v jejím bytě. Charles usoudil, že je to dokonce lepší.

„Mimochodem,“ překulil se k ní potom a ospale jí zašeptal: „Jsi propuštěná z práce, Grace.“ Charles už napůl usínal, ale Grace se prudce posadila. Co jí to říká? Jak to myslí?

Opravdu ji to vyděsilo.

„Cože?“ skoro vykřikla ve tmě a on překvapeně otevřel oči. „Jak to myslíš?“ dívala se na něj zmateně.

„Slyšelas dobře. Jsi propuštěná z práce.“ Šťastně se na ni usmál.

„A proč?“ bylo jí do pláče. Moc ráda pro něj pracovala, a teď ho má ještě radši, a tenhle týden se přece má vrátit do kanceláře. To přece není spravedlivé. Co jí to dělá?

„Zásadně nespím se svými sekretářkami,“ vysvětlil jí s úsměvem. „A netvař se tak zděšeně. Mám pro tebe nové zaměstnání. Je to lepší pozice než sekretářka, i když to závisí na tom, jak se to vezme. Jak by se ti líbilo být mou ženou?“

Teď už byl zase úplně vzhůru a Grace vypadala omráčeně.

Rozechvěle mu odpověděla: „Myslíš to vážně?“

„Ne, dělám si legraci. Co si to prosím tě myslíš? Samozřejmě že to myslím vážně. Tak přijímáš to?“ „Opravdu?“ Pořád tomu nemohla věřit a jen seděla a zmateně se na něj dívala. Charles se zasmál. „ Samozřejmě že opravdu!“

„Je“

„No?“

„To bych moc ráda.“ Pak se k němu sklonila a políbila ho, a on ji sevřel v náručí.

Kapitola 13.

Grace se už do práce nevrátila a o šest týdnů později, v září, uzavřeli s Charlesem civilní sňatek. Na líbánky odletěli na dva týdny do Saint Bart’s a Grace si přestěhovala tu trochu věcí, které jí patřily, k Charlesovi. Bydlel na východní Šedesáté deváté ulici v malém, ale velice elegantním řadovém domku. Byli doma přesně týden, když se poprvé doopravdy pohádali. Grace se chtěla vrátit ke své dobrovolné práci v St. Andrew’s a vadilo jí, že jí to Charles nechce dovolit.

„Zešílelas? Vzpomínáš si, co se ti stalo naposledy, když jsi tam byla? To naprosto nepřichází v úvahu.“ Byl neústupný.

Dovolil by Grace cokoli, ale tohle ne. Nehnula s ním.

„To byla přece náhoda,“ opakovala mu, ale Charles byl ještě tvrdohlavější než ona.

„Žádná náhoda. Každá z těch žen má nebezpečného manžela. Ty jim radíš, aby od nich utekly, a všichni ti chlapi po tobě můžou jít stejně jako Sam Jones.“ Toho právě v té době odsoudili, ale vyhnul se trestu smrti, protože se k útoku na Grace i k vraždě své manželky a dětí přiznal. Pokud jim bylo známo, byl už teď v Sing Singu. „Nebudeš tam chodit.

Jestli budu muset, Grace, řeknu otci Timovi sám, že ti to zakazuju.“

„No, a co mám tedy dělat?“ řekla s pláčem na krajíčku.

Bylo jí třiadvacet a neměla na práci naprosto nic, dokud se

Charles v šest hodin nevrátil z práce. Nenechal ji také už pracovat v právnické firmě. Občas mohla chodit na oběd s Winnií, ale to jí nestačilo zaplnit celé dny. A Winnie mluvila o tom, že se chystá přestěhovat do Philadelphie, aby byla blíž své matce.

„Choď na nákupy. Nebo něco studuj. Najdi si dobročinný spolek, jaký se ti líbí, a pracuj v jeho výboru. Choď do kina.

Dávej si banánové poháry,“ navrhoval jí Charles. Snažil se každý den chodit domů na oběd, ale někdy mu to nevyšlo, a když se Grace obrátila o pomoc k otci Timovi, ten ji také odmítl podpořit. Přestože v útulku byla každá ruka potřebná a Grace se tam osvědčila, postavil se na Charlesovu stranu.

Grace zaplatila příliš vysokou cenu za to, že v útulku pracovala, a teď už bylo načase, aby konečně přestala trpět pro hříchy jiných lidí. Nyní musí myslet také na sebe a na svůj vlastní život. „Raduj se ze svého manžela, buď sama k sobě laskavá,

Grace. Zasloužila sis to,“ řekl jí kněz moudře, ale Grace stejně zuřila a hledala něco, čemu by se mohla věnovat.

Uvažovala o tom, že by se přihlásila na studia, ale v listopadu, přesně šest týdnů po sňatku, se všechno vyřešilo samo.

„Proč se tváříš tak spokojeně? Vypadáš jako kočka, která právě slupla kanárka.“ Charles právě přiběhl domů, aby s ní poobědval. V kanceláři už byl svými dlouhými obědy známý a jeho partneři si z něj dělali legraci a dobírali si ho, jak moc se věnuje své mladé ženě. Věděl ale, že na něj všichni žárlí a dali by cokoli, aby byli v jeho kůži nebo v jeho spodkách. „Do čeho se chystáš pustit?“ zeptal se jí, protože ho napadlo, že snad našla něco, čím by se mohla zabývat.

Několik týdnů už byla nešťastná z toho, že nemůže pracovat v St. Andrew’s. „Kde jsi byla dnes?“ „U doktora,“ usmála se.

„Jak to vypadá s pánví?“

„Dobře. Krásně se to zahojilo.“ To už celá zářila a Charles se musel také smát. Vypadala tak roztomile, když měla nějaké tajemství. „Ale přišel ještě na něco jiného.“

Charles zvážněl. „Něco špatného?“

„Ne,“ usmála se a políbila ho na rty, zatímco si rozepínal kalhoty. Ve srovnání s tím, jak opatrně spolu začínali, si teď počínali daleko vášnivěji. „Budeme mít dítě,“ zašeptala, když začal s předehrou a chtěl ji položit na postel. Krajně ho to překvapilo.

„Cože, opravdu? Teď?“

„Teď ne, hlupáčku. V červnu. Myslím, že jsem otěhotněla v St. Barťs.“

„Je!“ Poprvé se měl stát otcem, ve svých třiačtyřiceti letech, a ta zpráva ho úplně vyvedla z míry. Nikdy v životě nebyl tak šťastný a už se nemohl dočkat, až to rozhlásí do celého světa. „Můžeme se ještě milovat?“

„Děláš si legraci?“ zasmála se. „Můžeme se milovat až do června.“

„Jsi si jistá, že tomu dítěti neublížíme?“

„To ti zaručuju.“ Milovali se jako vždycky místo oběda a Charles si pak dal párek v rohlíku u pouličního stánku a běžel zpátky do kanceláře. Bylo to to nejlepší, co ho kdy v životě potkalo, mnohem lepší než sňatek s filmovou hvězdou, mnohem lepší než všechny lásky, které měl v mládí. Grace se k němu dokonale hodila a on ji zbožňoval.

Vánoce strávili v St. Moritz a o Velikonocích ji chtěl vzít na Havaj, ale nakonec jeli jen na Palm Beach, protože to bylo blíž a Grace byla v sedmém měsíci těhotenství.

Její těhotenství probíhalo bez problémů, úplně hladce.

Lékaři měli jen trochu starost s tím, jestli se při porodu něco nestane s její pánví. Upozornili ji, že při jakýchkoli komplikacích raději přistoupí k císařskému řezu. Charles jí slíbil, že bude přítomen u porodu, a v květnu absolvovali školení pro nastávající rodiče v nemocnici na Lenox Hill. V té době už měli zařízený dětský pokoj a po večerech chodili na dlouhé procházky po Madison avenue nebo po Park Avenue a mluvili o svém životě, o štěstí, jaké mají, a o miminku. Pořád je to oba naplňovalo úžasem a také je udivovalo, že alespoň v posteli se přízrak její minulosti nikdy znova nevynořil a nepronásledoval je.

Jednou se jí zeptal, jaké by to pro ni bylo, kdyby se někdy veřejně prozradila její minulost, fakta o otci a o tom, že byla ve vězení, a Grace mu upřímně odpověděla, že by jí to strašně vadilo. „A proč?“ Zajímalo ji, jak na takovou myšlenku vůbec přišel.

„Protože někdy se stane, že takové věci vyjdou najevo,“ odpověděl filozoficky. Znal to od své bývalé ženy, protože po té stále slídily bulvární plátky. Kolem jejich rozvodu na ně nakydaly spoustu špíny a psaly všechno možné od toho, že jeho žena byla závislá na drogách nebo lesbička, až k tomu, že homosexuál byl on. Nakonec je nechali na pokoji a každý z nich šel dál svou cestou. Ale Gracein příběh by nepochybně způsobil daleko větší skandál, kdyby se někdy prozradil. Naštěstí pro ně pro oba ale nebyli v centru zájmu veřejnosti, nebyli dost důležití. Charles teď byl docela obyčejný občan, protože už nebyl manželem hvězdy, a Grace byla jen jeho manželkou. To jim dokonale vyhovovalo.

Když se jednoho večera vraceli domů, začaly jí porodní stahy. Prohlíželi si výkladní skříně na Madison Avenue a Grace si prvních bolestí ani moc nevšímala. Teprve po chvíli si uvědomila, oč jde. Z domova pak zavolali lékaře a ten jim řekl, že mají čas, první dítě obvykle nepřichází moc rychle.

„Je ti dobře?“ ptal se jí Charles nejmíň tisíckrát. Grace ležela na posteli, dívala se na televizi a jedla želé bonbony.

„Myslíš, že tohle přesně máš teď dělat?“ ptal se jí nervózně.

Měl pocit, že je strašně starý, když ji pozoroval a dělal si starosti, jaké potíže ji možná čekají nebo že se dítě narodí dřív, než se dostanou z domu. V poslední době se mu její břicho zdálo být ohromné. Vypadalo to ale, že Grace to všechno nedělá vůbec žádné starosti. Sledovala své oblíbené pořady, popíjela zázvorovou limonádu a jedla zmrzlinu. Teprve před půlnocí začala působit dojmem, že jí není docela dobře, a během stahů už nedokázala mluvit. Věděl, že to je znamení, že ji má převézt do nemocnice.

Zavolal znova lékaře a ten jim řekl, aby přijeli. Charles pomáhal Grace dolů ze schodů, ona se ho několikrát křečovitě chytila a on se na ni konejšivě usmíval. Teď už to přicházelo doopravdy. Brzy už budou mít miminko. V životě nezažil nic, co by bylo víc vzrušující, a ona také ne. V době, kdy ji uložili na hekárně, se Grace zase uklidnila, ale překvapilo ji, jak bolestivé a silné stahy jsou. Ve dvě hodiny ráno už namáhavě oddychovala a tvrdila, že už to snad ani nevydrží.

Charles dělal všechno, co ho učili, ale Grace nic nepřinášelo úlevu a on si už začal dělat starosti, zda nebudou muset přistoupit k císařskému řezu. Ale bolesti sílily a Grace začala křičet a chytala se ho, a on by v té chvíli udělal cokoli, aby to skončilo. Stále žádal ošetřovatelky, aby jí daly nějaké léky. Odpověď byla ale stále stejná: „Všechno je v pořádku, pane Mackenzie. Vaší ženě to jde skvěle.“ Grace ale vypadala, jako by měla každou chvíli umřít, a zase křičela, až ji konečně převezli na sál a ona začala tlačit. Charlesovi připadalo, že v životě neviděl nic tak bolestivého, a vyčítal si, že to způsobil on. Přál si jen to, aby mohl Grace zase obejmout a nějak dokázat, aby její bolesti skončily. Teď už jí ale nepomáhalo nic a lékař jí pořád nechtěl dát žádné léky. Vysvětlil, že dává přednost přirozenému průběhu porodu, protože je to pro matku i pro dítě lepší. Charles měl chuť ho zabít, když viděl, co musí Grace vytrpět.

Tlačila celou hodinu, už bylo pět ráno a ona byla bez sebe bolestí, kterou jí působil každý nový stah. Když ji Charles tak viděl, přísahal si, že už jí nikdy nic takového nezpůsobí.

Chtěl se Grace omluvit, že ji do tohoto utrpení dostal. Přísahal si, že jestli z toho Grace i dítě vyjdou živí, už nikdy nedopustí, aby se to stalo znova. Právě když už byl ochoten slíbit, že se jí nikdy nedotkne ani prstem, vydala děsivý výkřik, pak následovalo tišší zavytí a Charles náhle zjistil, že se dívá do obličejíku synovi, kterého se rozhodli pojmenovat Andrew

Charles Mackenzie. Měl velké modré oči jako Grace i její tmavorudé vlasy, ale všechno ostatní na něm připomínalo

Charlese, až po malinké prstíky. Jeho otci to připadalo, jako by se díval do zrcadla. Když si hošíka prohlížel, musel se smát i plakat zároveň.

„Můj bože ten je krásný,“ řekl Charles v posvátném úžasu nad dítětem. Pak se sklonil, aby políbil svoji ženu. Teď ležela uvolněně na zádech a odpočívala po přestálé námaze.

Najednou zářila štěstím a usmívala se na manžela.

„Je dítě v pořádku?“ ptala se znova a znova, a jakmile ho vykoupali a prohlédli ho, podali ho matce. Přitiskla si chlapečka k hrudi. Charles je přitom oba pozoroval.

„Grace jak jen bych ti mohl dost poděkovat?“ řekl Charles a nechápal, jak mohl tak dlouho žít bez tohoto dítěte.

A jak byla Grace statečná, že všechno tohle kvůli němu podstoupila! Nikdy ho nic tak nedojímalo, ani se necítil být tak zamilovaný, jako v tomto okamžiku do Grace.

Pak se přestěhovali zpátky do jejího pokoje a malý Andrew jí ležel po boku. K velkému Charlesovu úžasu všichni navrhovali, aby se Grace vrátila hned příštího rána domů.

Byla zdravá a mladá, dítě bylo v pořádku a vážilo přes čtyři kilogramy. Dokázali, že porod byl úplně přirozený. Její porodník se vyjádřil, že neexistuje žádný důvod, proč by je nemohl propustit domů. Charles si uvědomil, že před ním leží celý nový svět, který má objevovat. Nahánělo mu strach, že si má vzít dítě domů tak brzy, ale Grace se chovala, jako by to bylo naprosto přirozené, a působila dojmem, že si ví s dítětem ve všem rady hned od chvíle, kdy se narodilo. Charlesovi trvalo několik dnů, než si na všechno zvykl, ale do týdne už z něj byl zkušený ošetřovatel a ať se bavil s kýmkoli, neustále se chlubil svým dítětem. Jediná věc, kterou mu jeho přátelé nezáviděli, byly probdělé noci, které teď musel nějak protrpět. Každý den ráno odcházel do kanceláře s pocitem, jako by po celou noc obíhal v kole jako křeček. Andrew se budil každé dvě hodiny a vyžadoval kojení a přebalování, a trvalo mu zhruba hodinu, než zase usnul, a Charlesovi jen o chvilinku déle. Vycházelo mu z toho, že spí v patnáctiminutových útržcích a za celou noc nenaspí víc než dvě a půl hodiny, tedy přibližně o pět a půl hodiny méně, než by potřeboval. Stejně to ale bylo zábavné a on byl ze své ženy i ze svého syna celý pryč.

Na červen si pronajali dům v Bašt Hamptonu a oslavili tam

Graceiny narozeniny. Charles tam dojížděl dvakrát nebo třikrát týdně a Grace také přejížděla s miminkem sem a tam, aby mohla být s manželem. V srpnu si pak Charles vzal dva týdny dovolené a jeli do jeho starého domu v Martha’s Vineyard. Grace připadalo, že nikdy v životě nebyla šťastnější. V říjnu zjistila, že je znovu těhotná, a Charles tím byl potěšen stejně jako ona.

„Co kdybychom tentokrát měli dvojčata a tím bychom byli hotoví?“ poznamenal radostně. Svým synkem byl stále upřímně nadšený. V noci spal stále jen čtyři nebo pět hodin, ale i to se mu teď zdálo hodně. Pobavilo ho, jak rychle se všechno v životě může změnit.

Jejich druhému dítěti trval příchod na svět déle a Charles byl během porodu zase ochoten slíbit bohům, že se už nikdy v životě své ženy ani nedotkne, ale tentokrát to lékař konečně vzdal a dal Grace nějaké léky. Příliš sice nepomohly, ale aspoň trochu ano. Po devatenáctihodinovém porodu se na svět protlačila Abigail Mackenzieová a udiveně se podívala na svého otce. Jakmile ji uviděl, celý roztál. Vypadala jako miniaturní verze Grace, jenomže s otcovými černými vlasy. Byla to opravdová krasavice.

A povedlo se jí strhnout na sebe pozornost i tím, že se narodila v den matčiných pětadvacátých

narozenin. Charlesovi teď bylo téměř čtyřicet pět a byly to pro něj nejšťastnější roky života. Grace byla plně zaměstnaná svými dětmi. Chodila s nimi na hřiště, do skupin, kde si hrály s jinými dětmi, na tělocvik a hudební výchovu pro batolata. Všechno to podnikala s velkým zaujetím a zabralo jí to veškerý čas. Dělalo jí velké starosti, jestli pro Charlese není teď jako partnerka nudná, ale zdálo se, že on tento způsob života přímo zbožňuje. Bylo to pro něj všechno úplně nové a ti, kdo ho znali, mu záviděli mladou a krásnou manželku a malé děti. Zdálo se, že mu celý svět leží u nohou.

Grace se už nikdy nevrátila k dobročinné práci, ačkoli na ni stále ještě myslela. Ale hned po Andrewově narození darovala jeho jménem útulku St. Andrew’s větší sumu. Bylo to do posledního pětníku všechno, co jí zbylo z peněz od Franka

Willse. Připadalo jí, že to je pro ně nejlepší využití. Svým způsobem měla pořád pocit, jako by na těchto penězích ulpívala krev, a připomínaly jí minulost, ve které nepřežila nic jiného než smutek. Byla si jistá, že v rukou otce Tima budou nejlépe využity a že přinesou někomu štěstí. Po narození Abigail věnovali útulku další, už menší finanční obnos. Grace se tam ale dlouho nepřišla podívat. Příliš ji zaměstnávala její rodina.

První tři roky po narození Abigail trávila Grace s dětmi celé dny a večery zase s Charlesem, s nímž chodila na večeře s partnery a do společnosti. Bral ji také do divadla a seznámil ji s operou, kterou si Grace oblíbila. Celý život se teď před ní otevíral. Občas se cítila provinile, protože si

uvědomovala, že na jiných místech a v jiných životech mají lidé méně štěstí a trpí tak, jako trpěla kdysi ona. Byla teď tak šťastná a měla tolik svobody!

Někdy přemýšlela o tom, co se asi stalo s Luanou, se Sally nebo s ženami, kterým se snažila pomoci v St. Andrew’s. Na takové věci ale teď neměla moc času. Někdy si také vzpomněla na Davida, co asi dělá v Kalifornii a jak tam žije. Její život byl teď těm těžkým létům na hony vzdálený. Někdy měla dokonce potíže, aby si vzpomněla, že před svatbou s Charlesem vedla jiný život. Bylo to, jako by se v den, kdy se s ním setkala, znova narodila.

Jakmile Abigail začala chodit do školky, přála si Grace mít další dítě, ale tentokrát se to nedařilo. Bylo jí teprve dvacet osm a lékař jí řekl, že je těžko říci, proč je v některých obdobích snazší otěhotnět než v jiných. Také si ale byla vědoma, že s ohledem na to, čím vším v životě prošla, měla štěstí, že vůbec otěhotněla, a byla za své dvě děti vděčná. Někdy je jen tiše pozorovala a usmívala se pro sebe. A pak třeba šli s Andrewem do kuchyně a dělali dortíky do formiček, nebo vystřihovaly s Abigail papírové panenky, navlékaly korálky nebo dělaly obrázky ze špaget.

Trávila s dětmi čas strašně ráda, nikdy se s nimi nenudila ani ji neunavovaly.

Pak jednou dopoledne čekala, až bude čas vyzvednout děti ze školky. Seděla v kuchyni, četla noviny a upíjela kávu.

Přejela zrakem po jednom titulku v New York Times a sevřel se jí žaludek. Jistý newyorský psychiatr zabil své adoptované dítě, šestiletou holčičku, a jeho týraná, hysterická manželka u toho bezmocně stála a pozorovala ho. Když to Grace četla, do očí jí vhrkly slzy. Bylo to něco nepředstavitelného, vždyť to byl vzdělaný muž, známý psychiatr s dobrým postavením, dokonce učil na vysoké škole. A přesto zabil svou holčičku.

Byla u nich od narození a jejich vlastní dítě zemřelo přede dvěma roky při nehodě, což teď také policie přezkoumávala.

Když o tom Grace četla, rozplakala se, chtěla tu neznámou holčičku utěšovat a uklidňovat, představovala si, jak ji otec bije a ona pláče. Vžila se do toho tak, že plakala, ještě když odcházela do školky. A když se s dětmi vracela domů na oběd, byla nezvykle zamlklá. Andrew se své matky zeptal, co jí je.

„Ale nic,“ řekla, pak si to však rozmyslela. Chtěla k němu být upřímná. „Jsem smutná.“

„A proč, mami?“ Byly mu čtyři roky a byl to ten nejroztomilejší chlapeček, jakého kdy viděla. Vypadal přesně jako Charles, až na tmavě měděné vlasy a modré oči, ale všechny své rysy a gesta zdědil po otci. Vždycky se musela usmívat, jen se na něj podívala, ale dnes při pohledu na své děti

myslela na nešťastnou zabitou holčičku. „Proč jsi smutná?“ vymáhal z ní odpověď Andrew. Když se mu na to pokoušela odpovědět, oči se jí znovu naplnily slzami.

„Někdo ublížil malé holčičce a když jsem se to dozvěděla, rozesmutnilo mě to.“

„Šla do nemocnice?“ zeptal se vážně. Zbožňoval sanitky, policejní auta a sirény, i když se jich také trochu bál. Ale hlavně ho fascinovaly. Bylo to velice živé dítě, plné zájmu o okolní svět.

Grace si nebyla jistá, co mu má na to říci, zda mu povědět, že holčička zemřela. Bylo to ale příliš silné, než aby to dokázala prozradit čtyřletému dítěti. „Myslím, že ano, Andrewe.

Myslím, že je hodně nemocná.“

„Tak jí nakreslíme obrázek.“ Grace přikývla a odvrátila hlavu, aby neviděl, jak pláče. Té holčičce už nikdo obrázek nenakreslí nikdo jí už nebude moci věnovat lásku nikdo ji nezachrání. Během příštích několika dní se kolem tohoto případu strhl v New Yorku velký rozruch. Lidé byli šokovaní a rozhořčení. Učitelé v soukromé škole, kam holčička chodila do první třídy, se hájili a tvrdili, že neměli žádné podezření.

Bylo to křehké, slabé dítě a snadno se jí dělaly modřiny; nikdy se ani slovem nezmínila o tom, co se doma děje. Když ale tohle Grace slyšela, rozzlobila se. Děti nikdy nemluví o týrání a zneužívání, k němuž dochází u nich doma, vždycky hájí dospělé, kteří je týrají. A učitelé to musí vědět a zvlášť bedlivě si všímat toho, že něco není v pořádku.

Po mnoho dní lidé nosili květiny před dům na Park Avenue, kde holčička bydlela. Když Grace a Charles jeli příští den okolo na večeři s přáteli, Grace si všimla, že tam leží i velké růžové srdce zhotovené z malých růžiček, se jménem holčičky napsaným na růžové stužce. V hrdle se jí vzpříčil vzlyk.

„Je to na mě moc,“ plakala do kapesníku, který jí Charles podal. „Vím, jaké to je,“ šeptala Proč jen to lidé nechápou?

Jak to, že si toho nevšímají? Proč tomu nezabrání? Proč nemá nikdo podezření, co se děje za zamčenými dveřmi, když se tam dějí strašné krutosti? Skutečná tragédie spočívá v tom, že někdy to lidé vědí, ale nic s tím nedělají. A přesně tohle chtěla Grace změnit. Chtěla lidmi zatřást a probrat je.

Charles ji objal paží kolem ramen. Bolelo ho pomyšlení na všechno, čím Grace musela projít, a chtěl na ni proto být pořád hodný, aby jí všechno vynahradil.

„Chci zase začít pracovat,“ řekla a on na ni překvapeně pohlédl.

„V kanceláři?“ Nedokázal si představit, proč by si to měla přát. Byla přece doma s jejich dětmi tak šťastná.

Ona ale s úsměvem zavrtěla hlavou a znova se vysmrkala.

„Samozřejmě že ne pokud nepotřebuješ novou sekretářku,“ dobírala si ho a on se usmál. „Neřekl bych. Tak co máš na mysli?“

„Přemýšlela jsem o té holčičce ráda bych se vrátila k práci s týranými ženami a dětmi.“ Ta smrt připomněla Grace její dluh, touhu pomoci lidem, kteří prožívají stejné peklo, jakým prošla sama. Ona se zachránila a má teď lepší život, ale na ty ostatní nemohla nikdy zapomenout. Věděla, že po celý život bude cítit potřebu podávat jim pomocnou ruku, nabízet jim podporu.

„Ale v St. Andrew’s ne,“ řekl pevně. Po svatbě jí už nedovolil se tam vrátit, leda na návštěvu. Otec Tim loni přešel do

Bostonu, kde založil podobný útulek. Dostali od něj vánoční pozdrav. Grace měla ale na mysli něco jiného. Něco nového, s větším dosahem.

„Co takhle založit nějakou organizaci,“ přemýšlela o tom už dva dny a snažila se vymyslet, jak by mohla vlastními silami dosáhnout toho, aby se něco skutečně změnilo, „která by zapůsobila na lidi, nejen z ghett, ale i ze střední třídy, kde je týrání a zneužívání víc skrývané a lidi víc překvapí, když vyjde najevo. Vzdělávat lidi, školit učitele, rodiče, duchovní, učitelky z mateřských škol a vůbec všechny, kdo pracují s dětmi, informovat je, jaké příznaky mají hledat a jak postupovat, když něco takového postřehnou a oslovovat nejširší veřejnost, lidi, jako jsi ty nebo já, naše sousedy, prostě

všechny ty, kdo se každodenně setkávají s týranými dětmi a neuvědomují si to.“

„To se mi zdá jako příliš velké sousto,“ poznamenal jemně, „ale jinak je to ohromný nápad. Neexistuje už nějaký program, ke kterému by ses mohla připojit?“

„Možná ano.“ Před pěti lety ale nic takového neexistovalo, byly tu jen útulky pro oběti násilí, jako St. Andrew’s. Různé výbory, zakládané s úmyslem pomáhat obětem týrání a zneužívání, o kterých slyšela, se zdály být špatně provozované a moc toho nedokázaly. „Vlastně nevím, jak začít. Možná bych měla nejdřív prozkoumat situaci.“

„Třeba by sis s tím měla přestat dělat pořád starosti,“ řekl s úsměvem, naklonil se k ní a políbil ji. „Naposledy, když ses snažila rozdávat své srdce, tě pořádně zmlátili. Možná že je načase, abys péči o tyhle věci přenechala jiným lidem.

Nechci, aby ti zase někdo ublížil.“

„Kdyby se mi to nestalo, nikdy by ses se mnou neoženil,“ upozornila ho a on se zasmál.

„Jen si tím nebuď tak jistá. Všímal jsem si tě už dlouho předtím. Jen jsem nechápal, proč mě tolik nenávidíš.“

„To nebyla nenávist, ale strach. To je velký rozdíl.“ Oba se usmívali a vzpomínali na dny, kdy se poznali a vzájemně se do sebe zamilovali. Od té doby se v jejich vztahu nic nezměnilo, měli se jenom stále raději.

Když se toho večera vrátili z večeře, Grace začala znovu mluvit o svém nápadu. Rozebírala to ještě několik týdnů a Charles už to nakonec nemohl vydržet.

„Dobře, no dobře já tě chápu. Chceš těm lidem pomáhat.

Tak od čeho bychom měli začít? Něco s tím uděláme.“

Nakonec promluvil s několika přáteli a společníky své právnické firmy. Některé z jejich manželek se zajímaly o spolupráci, jiné dodaly užitečné návrhy a kontakty. Po dvou měsících měla Grace množství informací a materiálů a už přesně věděla, co hodlá dělat. Mluvila s jedním psychologem, se kterým se kvůli tomu seznámila, s ředitelkou jedné školy, a pak už usoudila, že má všechno, co potřebuje.

Dokonce zašla za sestrou Eugenií ze St. Andrew’s a ta jí poskytla kontakty na lidi, kteří by byli ochotni pro novou organizaci pracovat a nechtěli by za to příliš mnoho peněz.

Grace potřebovala dobrovolníky, psychology, učitele, podnikatele, ženy a dokonce i samotné oběti týrání a zneužívání.

Chtěla sestavit tým lidí, kteří byli ochotni působit na nejširší veřejnost a šířit potřebné informace o různých typech týrání a zneužívání dětí.

Založila novou organizaci a pojmenovala ji jednoduše

„Pomozte dětem!“. Nejdřív úřadovala doma a po šesti měsících si pronajala kancelář na Lexington Avenue, dva bloky od jejich domu. To už měla tým jednadvaceti lidí, kteří chodili přednášet na školy, do rodičovských sdružení a učitelských spolků nebo učitelům zájmových aktivit jako například baletu nebo baseballu. Překvapilo ji, jaký je o tyto přednášky zájem. Když měla sama poprvé promluvit na veřejnosti, chvěla se jako osikový list. Vyprávěla skupině lidí, které předtím neznala, jak byla v dětství zneužívána, jak si toho nikdo nevšímal a ani si všimnout nechtěl, a jak všichni pokládali jejího otce za toho nejbáječnějšího muže v celém městě. „To možná byl,“ vyprávěla rozechvěle a přemáhala slzy, „ale ne vůči mně a mé matce.“ Neprozradila jim, že ho zabila, aby se zachránila. To, co jim řekla, je ale hluboce dojalo. Všichni řečníci přišli s podobnými příběhy, někteří je zažili na vlastní kůži, jiní hovořili o svých žácích nebo pacientech. Všechna vystoupení byla hluboce působivá. Jejich poselství totiž šlo přímo od srdce. Pomozte dětem! A opravdu si to přáli udělat.

Další věc, kterou Grace podnikla, bylo založení horké linky pro lidi, kteří věděli o případech zneužívání u svých známých nebo sousedů, pro rodiče, kteří hledali pomoc, nebo pro samotné týrané děti. Udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby získala peníze na propagaci a billboardy s telefonním číslem horké linky, a podařilo se jí zajistit, aby u telefonu někdo byl po celých

čtyřiadvacet hodin denně, což nebyl malý výkon. Pro Grace byla skoro úleva, když Abigail šla po roce a půl do školy. Poskytlo jí to totiž víc času na práci v její organizaci, ačkoli jí samozřejmě chybělo, že nemá holčičku doma už v půl dvanácté. Dařilo se jí nabírat si jen tolik práce, aby mohla se svými dětmi trávit každé odpoledne. V té době se ale „Pomozte dětem!“ rozrostlo na opravdový středně velký úřad, který získával peníze od pěti nadací. A stále hledali nové finanční zdroje i dobrovolnou pomoc při šíření informací. Grace také měla v úmyslu zorganizovat televizní kampaň, aby se tyto informace dostaly k ještě většímu počtu lidí.

A stále se snažila dostat přímo ke zneužívaným dětem a k lidem, kteří o těchto případech vědí. Méně se zajímala o kontakt se zneužívajícími rodiči. Většina z nich byla příliš duševně nemocná, než aby sami vyhledali pomoc psychiatrů, a proto se sami přihlašovali a žádali o pomoc jen velice vzácně. Snazší bylo dosáhnout cíle prostřednictvím lidí, kteří něco takového ve svém okolí pozorovali.

Bylo obtížné posoudit, nakolik jsou úspěšní. Jejich horká linka byla ale dnem i nocí obsazená bezradnými volajícími.

Obvykle to byli sousedé, známí nebo učitelé, kteří si nebyli jistí, jestli mají zasáhnout, a v poslední době se množily telefonáty od samotných dětí, které jim vyprávěly děsivé příběhy. Grace a Charles sami seděli u telefonu každý týden po dvě dlouhé směny a Charles se velmi často vracel domů zdrcený věcmi, které slyšel. Bylo nemožné být k těm dětem lhostejný. Jejich vlastním rodičům na nich ale podle všeho nezáleželo.

Grace měla tolik práce, že ani nevnímala, jak dny ubíhají a čas plyne. Byla šťastnější než kdy předtím. Zvlášť ji překvapilo, když dostala od manželky prezidenta dopis, který ji chválil za její práci. Říkalo se v něm, že lidé jako Grace skutečně mění svět k lepšímu, a jako příklad byla uvedena matka Teresa.

„Dělá si legraci?“ smála se Grace v rozpacích, když se

Charles vrátil domů a ona mu dopis ukazovala. Uváděl ji do rozpaků, ale také ji nadchl. Nejvíc ze všeho pro ni znamenal samotný fakt, že pomáhá týraným dětem, ale bylo hezké, že někdo uznává její zásluhy. A Charles také nešetřil chválou.

Byl rád, že toho Grace tolik dokázala, a upřímně ho potěšilo, když dostali pozvání do Bílého domu na večeři. Tento rok byl vyhlášen Rokem dítěte a Grace měla být oceněna za to, jak přispěla k lepší péči o děti svou organizací „Pomozte dětem!“.

„To přece nemůžu přijmout,“ řekla mu celá nesvá, „jen si vzpomeň na všechny ty lidi, kteří dávali naši organizaci dohromady, na všechny naše spolupracovníky.“ Skoro nikoho neplatili a všichni do toho dávali srdce i duši, někteří i štědře přispívali z vlastních kapes. „Proč bych měla dostat veškeré uznání jen já?“ nezdálo se jí to správné a nechtěla na tu večeři jít. Myslela si, že cenu by měla dostat celá organizace

„Pomozte dětem!“, ne ona sama.

„Vzpomeň si, kdo s tím začal,“ řekl jí Charles s úsměvem.

Netušila, jak moc sama a vlastními silami mění svět, a on ji za to miloval. Podařilo se jí zhodnotit vlastní strastiplný život tak, že přinesla mnoha lidem úlevu a požehnání. A každý okamžik štěstí, který jí mohl Charles dát, byl pro něho radostí. Nikdy v životě nebyl šťastnější a hluboce Grace miloval. „Myslím, že bychom do Washingtonu měli jet. Mně by se to tedy určitě líbilo. Něco ti povím, tak já tedy tu cenu převezmu sám a řeknu jim, že to celé byl můj nápad!“ Bylo to jen škádlení a Grace se tomu smála. Přela se s ním o to celé dva týdny, ale on už za ni to pozvání přijal, a tak si nakonec přes Graceino reptání najali paní na hlídání dětí, aby pomohla jejich hospodyni, a jednoho prosincového odpoledne odletěli do Washingtonu. Padal sníh a Grace to pokládala za špatné znamení, ale jakmile se ocitli na

Pennsylvania avenue, věděla, že to od ní byla bláhovost. Vánoční strom před Bílým domem před nimi vesele jiskřil a celé prostranství připomínalo obraz od Normana Rockwella.

Stráže v uniformách námořní pěchoty je uvedly dovnitř a Grace se skoro rozklepala kolena, když si

potřásla rukou s prezidentem a jeho manželkou. Na recepci bylo přítomno několik Charlesových známých. Charles držel Grace za ruku, aby jí dodal odvahy, a představil ji mnoha právníkům a několika kongresmanům, se kterými se už dávno znal. Jeden jeho dávný přítel z New Yorku na Charlese dotíral otázkami, kdy si konečně dodá odvahy k tomu, aby sám skočil do politických vod. Kdysi byl partnerem Charlesovy firmy.

„Myslím, že pro mě tohle není. Mám moc práce s vedením dětí do školy a vyřizováním Graceiných telefonátů,“ řekl

Charles s úsměvem, ale dobře se tu bavil a dokonce chvilku hovořil s prezidentem, který řekl, že zná jeho právnickou firmu a oceňuje, jak minulý rok vyřešili jeden obtížný úkol, týkající se smluv na vládní zakázky.

Po večeři si zatančili a pak vystoupil skvělý dětský sbor s koledami. Byly to ty nejroztomilejší děti, jaké Grace kdy viděla, a při pohledu na ně se jí na chvilku zastesklo po vlastních dětech. Než odešli, Charlesův známý kongresman ho vyhledal znova a řekl mu, aby o té myšlence ještě uvažoval. „Politická aréna tě potřebuje, Charlesi. Rád si s tebou o tom promluvím, kdykoli budeš chtít.“ Charles ale trval na tom, že je spokojený ve své právnické firmě. „Svět je veliký, mnohem větší, než kam sahá Park Avenue a Wall Street. Člověk někdy má sklon uzavírat se ve své slonovinové věži a na všechno ostatní zapomínat. Mohl bys vykonat mnoho dobrého, právě teď je třeba řešit některá důležitá témata. Zavolám ti,“ řekl mu kongresman při loučení. Charles a Grace se o půlnoci vrátili do Willardu. Byl to nádherný večer a Grace dostala hezkou medaili jako výraz uznání za nesobeckou péči, kterou věnuje dětem.

„Tohle budu muset ukázat dětem, až mi zase vyčtou, jak jsem zlá,“ usmála se a položila ji na stůl jejich hotelového apartmá. Nakonec byla přece jen ráda, že sem jeli. Opravdu se jí tu líbilo. Pak ulehli do postele a bavili se o lidech, se kterými se tu setkali, a jak velký dojem na ně udělalo, že mohli být ve společnosti prezidenta a jeho ženy. Grace se zeptala

Charlese na jeho přítele kongresmana.

„Roger?“ řekl nedbale. „Ten býval partnerem naší firmy.

Je to dobrý člověk, vždycky jsem ho měl rád.“

„A jak se stavíš k jeho návrhům?“ Byla zvědavá, co si o tom Charles myslí.

„Že bych měl jít do politiky?“ zatvářil se pobaveně. „Já myslím, že to pro mě není.“

„Proč ne? Byl bys jako politik skvělý.“

„Možná že jednou budu kandidovat na prezidenta. Ty bys byla krásná první dáma,“ škádlil ji. Pak se k ní obrátil, mysl naplněnou láskou, a toužebně ji políbil. Grace mu jako vždycky hned začala oplácet jeho vášeň.

Příštího dne ve dvě odpoledne už byli zpátky v New Yorku. Charles měl slavnostní náladu a rozhodl se nejít už do kanceláře. Místo toho se vrátil domů společně s Grace a děti byly potěšeny, že je zas oba vidí. Skákaly kolem nich radostí a chtěly vědět, co jim rodiče ze své cesty přivezli.

„Vůbec nic,“ předstíral Charles, že na ně zapomněl, ale děti mu nevěřily. Příliš dobře své rodiče znaly. Matka a otec jim koupili na letišti hračky a suvenýry. Vždycky, když Charles jel někam na služební cestu, což nebývalo často, jim něco přivezl. A Grace jim vyprávěla, jak to vypadá v Bílém domě, o dětech, které tam zpívaly, a o vánočním stromu, který září na trávníku před budovou. „A co zpívaly?“ ptal se Andrew, ale Abigail jako malá dáma chtěla především vědět, co děti měly na sobě. Andrewovi a Abigail bylo v té době šest a pět let.

Příští týden byly Vánoce a o víkendu nazdobili stromeček. Když s tím skončili, vypadal opravdu krásně. Grace a Charles věšeli ozdoby na horní větve a děti zdobily ty větvičky, na které dosáhly, a navlékaly na nitě řetězy z pražené kukuřice a brusinek, což byla tradice, kterou zbožňovaly. Jakmile škola skončila a začaly prázdniny, Grace vzala děti bruslit na Rockefeller Plaza, podívat se na Santa Clause u Sakse a prohlédnout si všechny krásně vyzdobené výklady na Pátou avenui. Dokonce se zastavili u tatínka v práci a šli s ním na oběd. Zašli do Serendipity na Šedesáté ulici mezi Druhou a Třetí avenui a dali si obrovské párky v rohlících a zmrzlinové poháry. Grace si objednala

banánový pohár a Charles se smál a připomněl jí banánový pohár, který si dala, když si spolu poprvé vyjeli na víkend. Tentokrát ho celý dojedla a on ji pochválil, že je členkou klubu čistě vyjedených talířů.

„Děláš si ze mě legraci?“ usmála se na něj. Na špičce nosu měla flíček šlehačky. Abigail se zahihňala, když se na ni podívala, a i Andrewovi se to líbilo.

„Samozřejmě že ne. Myslím, že je skvělé, že ani kousek nepřišel nazmar,“ smál se Charles a cítil se šťastně a mladě.

„Buď na mě hodný, nebo si objednám další.“ Byla ale stejně štíhlá jako vždycky. Po Novém roce ale najednou zjistila, že se nemůže vejít do svého oblečení. Přes svátky vyřizovala několikrát týdně telefonáty horké linky, protože věděla, jak nebezpečná doba to bývá pro rodiny, které mají problémy, nebo pro ohrožené děti, a tak chtěla sama zastat co nejvíc práce. Podobně jako všichni ostatní během dlouhých hodin zvedání telefonu zobala cukroví a praženou kukuřici, zvlášť teď o Vánocích.

„Cítím se nějaká tlustá,“ řekla nešťastně, když si dopínala džíny. Právě se s Charlesem chystali na procházku do parku na konci víkendu, kdy si konečně dopřáli odpočinek.

„Většina žen by byla šťastná, kdyby byla tak tlustá jako ty.“ Přestože měla dvě děti a toho roku se chystala oslavit třicetiny, pořád vypadala jako modelka. Charlesovi bylo padesát a byl stejně pohledný jako vždycky předtím.

Jak se procházeli, byl na ně opravdu hezký pohled. Grace měla teplou čepici z liščí kožešiny a liščí kabátek, který jí

Charles daroval k Vánocům. Bylo to dokonalé oblečení pro studenou newyorskou zimu. V parku ležel na zemi sníh. Děti nechali doma s paní na hlídání, protože hospodyně byla pryč. V neděli si občas rádi vyšli na dlouhou procházku, dojeli taxíkem do SoHo a zašli do kavárny nebo se spolu naobědvali a pak se toulali po galeriích a prohlíželi si obrazy a sochy.

Dnes odpoledne se ale spokojili s procházkou, kterou ukončili v hotelu Plaza. Chtěli si tam dát horkou čokoládu v Palrn Court. Vešli do elegantního starého hotelu ruku v ruce a tiše spolu hovořili. „Děti nám to nikdy neodpustí, jestli to zjistí,“ řekla Grace provinile. Děti Palm Court zbožňovaly. Bylo ale velice romantické, že mohla být s Charlesem o samotě. Mluvila o některých svých plánech v organizaci „Pomozte dětem!“, kterou chtěla v příštím roce rozšířit. Snažila se, aby ovlivňovali stále víc lidí. Při hovoru s Charlesem snědla celý talíř cukroví a vypila dva šálky čokolády se šlehačkou. Když to měla v sobě, udělalo se jí špatně a litovala, že to všechno spořádala.

„Ty jsi jako Andrew,“ smál se jí Charles. Moc rád byl v její společnosti, stále mu připadala jako mladá dívka a zároveň jako zralá žena.

Když odešli z Plazy, chytil koňskou drožku, kterou se svezli domů. Na jejím sedadle se k sobě tulili, líbali se, šeptali a hihňali se pod pokrývkami jako dospívající nebo dvojice na líbánkách. Když dojeli domů, Charles honem přivedl děti, aby si pohladily koně. Pak kočí souhlasil, že je ještě sveze za příplatek kolem bloku, a tak všichni čtyři ještě objeli drožkou blok domů. Pak se konečně vrátili, paní na hlídání odešla a Grace uvařila k večeři italské těstoviny.

V příštích týdnech měla spoustu práce s uskutečňováním svých plánů a s péčí o děti. Překvapovalo ji ale, že je neustále vyčerpaná, dokonce natolik, že vynechala dvě směny na horké lince, což nemívala ve zvyku. Charles si toho všiml a vyptával se jí na to, protože mu to dělalo starosti. „Není ti něco?“ Někdy ho napadalo, že její zážitky z minulosti a útok násilníka před St. Andrew’s si možná jednoho dne vyberou daň na jejím zdraví, a kdykoli byla nemocná, opravdu se o ni bál. „Samozřejmě mi nic není,“ odpověděla, ale její kruhy pod očima a nápadná bledost ho o tom nepřesvědčily. Grace teď už málokdy trpěla astmatem, ale začínala vypadat stejně, jako když ji poprvé uviděl. Trochu napjatě, malinko moc vážně a ne tak docela zdravě.

„Chci, abys šla k doktorovi,“ přesvědčoval ji.

„Nic mi není,“ opakovala umíněně.

„Myslím to vážně,“ řekl jí přísně.

„Tak dobře, dobře.“ Nic s tím ale nedělala a trvala na tom, že má moc práce. Nakonec jí domluvil návštěvu u lékaře sám a řekl jí, že jestli tam nazítří dopoledne nepůjde, sám ji tam odveze. Bylo to měsíc po Vánocích a Grace byla ponořená do velké kampaně na získávání finanční podpory pro „Pomozte dětem!“. Musela vyřizovat tisíce telefonátů a navštívit asi milion lidí. „Propána,“ řekla podrážděně, když jí znova připomněl, kam má jít dopoledne. „Prostě jsem jen unavená, to je všechno. O nic nejde. Proč se tím tak zneklidňuješ?“ Charles ji ale uchopil za ramena a otočil ji obličejem k sobě.

„Umíš si vůbec představit, jak důležitá pro mě jsi? Miluju tě, Grace. Nezahrávej si se svým zdravím. Potřebuju tě.“

„Tak dobře,“ řekla tiše. „Půjdu tam.“ Nikdy ale nechodila k doktorovi ráda. Lékaři jí pořád ještě připomínali všechny ošklivé zážitky z minulosti, otcovo násilí, matčino umírání, i tu noc, kdy zabila svého otce, a konečně pobyt v Bellevue po útoku násilníka před St. Andrew’s. Pro Grace lékaři nikdy neznamenali nic příjemného, s výjimkou toho, že jí pomohli přivést na svět děti.

„Netušíte, co by vám mohlo být? Jak se cítíte?“ zeptal se jí jejich rodinný lékař přátelsky. Byl to muž středního věku s inteligentním obličejem a vstřícným chováním. Nevěděl nic o Graceině minulosti ani o jejím odporu k lékařům.

„Cítím se dobře. Jsem jen unavená a Charles je z toho hysterický,“ usmála se Grace.

„Má pravdu, že si o vás dělá starosti. Cítíte ještě něco kromě únavy?“ Grace o tom uvažovala a pokrčila rameny.

„Nic zvláštního. Někdy je mi trošku nevolno a motá se mi hlava, a občas mě taky trochu bolí.“ Zlehčovala to, ale ve skutečnosti měla v poslední době závratě častěji a několikrát jí bylo špatně od žaludku. Myslela si, že je to způsobeno nervovým napětím kolem nové kampaně. „V poslední době jsem měla moc práce.“

„Možná si potřebujete chvíli vydechnout,“ usmál se.

Předepsal jí vitamíny a udělal krevní obraz, ale ten byl v pořádku. Žádným vážnějším testům ji zatím nechtěl podrobovat.

Byla přece mladá a zdravá a měla nízký krevní tlak, který mohl způsobovat bolesti hlavy a závratě. „Jezte hodně červeného masa,“ radil jí, „a nevyhýbejte se špenátu.“ Řekl jí, aby pozdravovala Charlese, a ona Charlesovi hned z ordinace zatelefonovala a oznámila mu, že jí nic není. Pak se vracela svěžím lednovým vzduchem domů a cítila se po dlouhé době zase lépe. Vzduch byl chladný a štiplavý, svítilo sluníčko a Grace se cítila skvěle. Připadalo jí hloupé, že vůbec chodila k lékaři. Při pomyšlení, jak důkladně o ni Charles pečuje a jak je s ním šťastná, se musela usmívat. Zahnula za roh směrem k jejich řadovému domku. Začala se zase cítit trochu omámeně, ale nebylo to nijak zvlášť vážné, dokud nedošla až ke dveřím domu. Pak náhle pocítila, že má silnou závrať a skoro se neudrží na nohou. Vztáhla ruku, aby se něčeho chytila a neupadla, a zjistila, že se drží nějakého postaršího muže, který si ji udiveně měřil. Dívala se na něj tak, jako by ho vůbec neviděla, a pak popošla o dva kroky směrem k jejich domu, zamumlala něco nesrozumitelného a zhroutila se v bezvědomí na chodník.

Kapitola 14.

Když Grace přišla na ulici před domem k sobě, uviděla nad sebou tři lidi v civilu a dva policisty. Starý pán, kterého s sebou málem strhla na zem, zatelefonoval z budky policii.

Když policisté přijeli, zjistili, že Grace už zase nabývá vědomí. Teď seděla omámeně na chodníku. Nijak si neublížila a celá věc jí byla spíš trapná, ale pořád se jí příliš motala hlava, než aby se dokázala postavit.

„Co se vám přihodilo?“ ptal se jí první policista přátelsky.

Byl to mohutný přívětivý muž, který pozorně přehlédl celou situaci. Viděl, že Grace není opilá ani zfetovaná a že je to hezká a dobře oblečená žena. „Máme vám zavolat sanitku?

Nebo vašeho lékaře?“

„Ne, díky, je mi dobře,“ řekla a vstala. „Nevím, co se to stalo. Prostě se mi nějak zatočila hlava.“ Ten den nesnídala, ale nebylo jí špatně.

„Měla byste ale jít k doktorovi, paní. Moc rádi vás odvezeme do Newyorské nemocnice. Je to hned tady v ulici,“ nabídl jí.

„Ne, je mi opravdu dobře. Bydlím tady.“ Ukázala na dům, jehož vchod byl vzdálený jen pár kroků. Byla už skoro doma.

Poděkovala starému muži a omluvila se mu, že ho skoro strhla na zem. Pohladil ji po ruce a poradil jí, aby se trošku prospala a dobře se naobědvala, a pak ji policista doprovodil domů. Přitom se rozhlédl po pěkném okolí.

„Nechcete někomu zatelefonovat? Třeba manželovi? Nějakému příteli nebo sousedům?“ „Ne, já“ Přerušilo je zvonění telefonu a Grace zvedla sluchátko přímo v chodbě, kde stáli. Byl to Charles.

„Co ti říkal?“

„Nic mi není,“ řekla nejistě; až na fakt, že se právě venku na chodníku složila.

„Chcete, abychom tu chvíli počkali?“ zeptal se policista a Grace zavrtěla hlavou.

„Kdo to byl? Je tam někdo?“

Grace se bála Charlesovi přiznat, co se stalo. „To nic není, já jen lékař říkal, že jsem v pořádku. A“

„S kým jsi to mluvila?“ Na věci, které se týkaly Grace, měl šestý smysl; teď si byl jistý, že něco není v pořádku.

„To je policista, Charlesi,“ vzdychla. Měla pocit, že je to všechno nesmysl, ale v té chvíli se jí už zase udělalo špatně a policista si všiml, že zezelenala a zase se zapotácela. Zachytil ji a podepřel. Netušila, co se to s ní děje, ale cítila se hrozně. Vlastně jí teď bylo příliš špatně, než aby hovořila s Charlesem, a tak položila telefon, sedla si na podlahu a složila si hlavu na kolena. Jeden z policistů šel pro sklenici vody a druhý zvedl telefon, který odložila na podlahu vedle sebe.

„Haló? Haló? Co se tam děje?“ Charles z toho byl bez sebe.

„Tady je strážník Mason. Kdo je tam?“ ohlásil se klidně a Grace k němu nešťastně vzhlédla. „Jmenuji se Charles Mackenzie a ta žena tam s vámi je moje manželka. Co se děje?“

„Je v pořádku, pane. Měla jen menší problém omdlela přímo před vchodem do domu. Dopravili jsme ji dovnitř a myslím, že se cítí zase trochu malátně. Pravděpodobně to bude střevní chřipka, teď je toho všude plno.“

„Je v pořádku?“ Charles vyděšeně vstal a sáhl po kabátu.

Přitom stále mluvil s policistou.

„Myslím, že ano. Odmítá se nechat odvézt do nemocnice.

Ptali jsme se jí na to.“

„Na tom nezáleží. Můžete ji odvézt do Lenox Hill?“

„To rádi uděláme.“

„Setkáme se tam za deset minut.“

Policista zavěsil a s úsměvem se podíval na Grace. „Váš manžel chce, abychom vás vzali do Lenox Hill, paní

Mackenzieová.“

„Nechci tam jet.“ Mluvila jako dítě a on se na ni usmál.

„Je rozhodnutý, že tam musíte. Setká se tam s vámi.“

„Nic mi není. Opravdu.“

„Samozřejmě. Nemůže ale škodit, když se dáte přece jen vyšetřit. Teď je ve vzduchu spousta ošklivých bacilů.

Jedna žena včera omdlela u Bloomingdale’s a ukázalo se, že má hongkongskou chřipku. Bylo vám špatně už delší dobu?“ ptal se jí a přitom jí pomáhal dojít ke dveřím. Jeho kolega se k nim připojil.

„Opravdu mi nic není,“ opakovala, když policista zamykal dveře a vedl ji k policejnímu autu. Pak si najednou uvědomila, že to musí vypadat, jako by ji zatýkali. Připadalo by jí to legrační, až na to, že jí to náhle připomnělo tu noc, kdy zabila svého otce. Když dojeli do Lenox Hill, už měla záchvat astmatu, první po dvou letech. A neměla s sebou ani svůj inhalátor. Už si tak věřila, že ho nechávala většinou doma.

Dovedli ji dovnitř a Grace vysvětlila ošetřovatelce na příjmu, že má astma, a tak jí rychle donesli inhalátor. Ale když přijel Charles, byla ještě smrtelně bledá od astmatu i po lécích a ruce se jí chvěly. „Co se stalo?“ Vypadal vyděšeně a Grace mluvila velice tiše.

„Znervóznilo mě to policejní auto.“

„Proto jsi omdlela?“ Byl zmatený, protože pořád nevěděl, co se vlastně stalo, ale Grace zavrtěla hlavou.

„Proto mám astmatický záchvat.“

„Ale proč jsi omdlela?“

„To nevím.“

Policisté pak odešli a uplynula hodina, než se jich ujal jeden z lékařů na příjmu. Grace už se cítila lépe, dýchala téměř normálně a nemotala se jí hlava. Charles jí přinesl trochu kuřecího vývaru z automatu, nějaké cukroví a sendvič. Měla chuť k jídlu a také to řekla lékaři, který ji vyšetřoval. „Jí výborně,“ potvrdil Charles.

Lékař ji pečlivě prohlédl a pak se na něco zeptal. Mohla by to být chřipka, ale napadlo ho ještě něco jiného. „Mohla byste být těhotná?“

„To si nemyslím.“ Po narození Abby nepoužívala žádnou antikoncepci, ale holčičce už bylo skoro šest let. A Grace už pak nikdy neotěhotněla. „Pochybuju o tom.“

„Berete pilulky?“ Zavrtěla hlavou. „Tak proč byste nebyla těhotná? Existuje nějaký důvod?“ podíval se na Charlese.

„Prostě si to nemyslím,“ řekla Grace pevně. Moc ráda by měla další dítě, ale nějak jí připadalo, že už neotěhotní. Proč by se to mělo stát právě po šesti letech?

„Myslím, že jsi těhotná,“ usmál se na ni Charles. Zatím ho to nenapadlo, ale teď viděl, že má všechny příznaky. „Můžete to ověřit?“ zeptal se lékaře.

„V obchodě na rohu si můžete koupit soupravu na testování těhotenství. Já bych řekl, že máte pravdu a vaše žena se mýlí.“ Usmál se na Grace. „Možná jste si tu možnost prostě nepřiznala. Máte všechny obvyklé příznaky. Nevolnost, motá se vám hlava, jste unavená, spává, cítíte se nafouknutá a vynechaly vám poslední měsíčky, což přičítáte nervovému vypětí. Z profesionálního hlediska vám musím říci, že to od nervů nebude. Myslím, že jde o těhotenství. Mohu zavolat na naše

gynekologické oddělení, aby vás vyšetřili, jestli chcete, ale stejně snadné pro vás bude koupit si tu soupravu a pak zavolat svému lékaři.“

„Díky,“ řekla a vypadala překvapeně. Vůbec na to nepomyslela. Tak dlouho doufala, že by mohla mít další dítě, že když se té myšlenky konečně vzdala, přesvědčila sama sebe, že se to už nikdy nestane.

Šli na roh ulice, koupili tam soupravu a pak odjeli taxíkem domů. Charles ji k sobě tiskl, vděčný, že se s ní neděje nic strašného. Když se mu v telefonu ozval policista, propadl panice a obával se nejhoršího.

Grace udělala všechno přesně podle návodu na soupravě a pak čekali přesně předepsaných pět minut. Použili přitom

Charlesovy stopky. Grace se během čekání usmívala. Oba teď byli přesvědčeni, že jde o těhotenství, a to se také potvrdilo.

„Kdy si myslíš, že se to asi stalo?“ zeptala se ho a pořád ještě se cítila jako omráčená překvapením. Prostě tomu nemohla uvěřit.

„Myslím, že hned po té večeři v Bílém domě,“ zasmál se

Charles a políbil ji.

A měl pravdu. Nazítří zašla ke svému gynekologovi a ten jí řekl, že dítě se má narodit koncem září. Charles si naoko stěžoval, že už bude moc starý, až se dítě narodí. Bude mu jednapadesát. Grace ale nechtěla jeho stížnosti na „stáří“ poslouchat.

„Vždyť jsi ještě kluk,“ usmívala se. Oba byli tou novinkou vzrušení a šťastní. Když se dítě narodilo, byl to krásný chlapeček, který měl rysy obou rodičů, až na to, že měl světle blond vlasy, o kterých oba tvrdili, že je nikdo v jejich rodinách neměl. Bylo to nádherné dítě a typem připomínal spíš nějakého Švéda. Pojmenovali ho Matthew a jakmile ho obě starší děti spatřily, zamilovaly se do něho. Abby ho v jednom kuse nosila v náručí a říkala o něm, že je to „její miminko“.

Když měli tři děti, začal řadový dům na Šedesáté deváté ulici praskat ve švech, a tak ho v zimě prodali a koupili si větší dům v Greenwichl. Byla to hezká bílá budova s ozdobným laťkovým plotem a velkou zahradou. A Charles koupil dětem velkého čokoládově zbarveného labradorského psa. Byl to dokonalý život.

Organizace „Pomozte dětem!“ se stále rozvíjela a Grace jezdila dvakrát týdně do centra

zkontrolovat její záležitosti.

Najala si ale pracovnici, která zajišťovala chod kanceláře, a otevřela si další menší kancelář v Connecticutu, v níž trávila každé dopoledne. Miminko tam většinou brala s sebou v kočárku. Tady v Connecticutu se celé rodině žilo příjemně. Děti novou školu přímo zbožňovaly. Abigail a Andrew teď chodili do první a do druhé třídy. A v létě se Charlesovi ozval

Roger Marshall, jeho bývalý společník, který teď působil v kongresu.

Roger chtěl, aby Charles uvažoval o tom, že by vstoupil do politiky. Příští léto se mělo uvolnit křeslo za Connecticut, protože starý kongresman se už chystal odejít do důchodu.

Charles si nedovedl představit, že by se o tento post ucházel, protože měl spoustu práce ve své firmě a právnické povolání ho bavilo. Kdyby kandidoval na místo v kongresu a zvítězil by, znamenalo by to přestěhovat se do Washingtonu, nebo by tam musel trávit aspoň nějaký čas, a to by bylo pro Grace a pro děti těžké. Politické kampaně jsou drahé a vyčerpávající. Poobědvali s Rogerem a probírali to, ale Charles nakonec jeho návrh odmítl. Když měl však později téhož roku druhý kongresman srdeční záchvat a pak mu podlehl, Roger se ozval znova, a tentokrát Grace Charlese překvapila tím, že ho přiměla, aby o tom vážně uvažoval.

„To nemůžeš myslet vážně,“ ujišťoval se Charles, „přece bys nechtěla tak žít, nebo ano?“ Byl ve středu zájmu veřejnosti už jednou, když byl ženatý se slavnou herečkou, a nelíbilo se mu to. Musel ale přiznat, že politika ho vždycky zajímala a působení ve Washingtonu ho přitahovalo.

A tak Charles Rogerovi tentokrát odpověděl, že si to ještě rozmyslí. A skutečně o tom přemýšlel. Nakonec se znova rozhodl, že jeho návrh nepřijme, ale Grace ho přesvědčovala, že by tak mohl udělat hodně dobrého pro celou společnost a že by mu taková práce mohla vyhovovat. Myslela si, že by to pro něj hodně znamenalo, a Charles se jí sám opakovaně přiznával k pocitu, že ve své právnické firmě nemá dostatečně náročné a nové úkoly. Navíc se blížily jeho třiapadesáté narozeniny a on si při svém stereotypním životě začínal připadat starý. Vždyť mu teď doopravdy záleželo už jen na

Grace a na dětech.

„Potřebuješ se pustit do něčeho nového, Charlesi,“ upozornila ho Grace jemně. „Potřebuješ něco, pro co by ses nadchl.“

„Mám tebe,“ usmál se, „ty bys dokázala probudit dostatek nadšení v kterémkoli muži. Mladá žena a tři děti, to by mi zajistilo dostatek zábavy po dalších padesát let. Kromě toho si nepřeju vést ten hektický způsob života, který k politické dráze patří. Ty snad ano? Pro tebe a pro děti by to nebylo lehké. Je to jako žít ve výkladní skříni.“

„Jestli máš chuť tu práci dělat, my už to zvládneme.

Washington přece není na Měsíci. Není to tak moc daleko.

Můžeme si nechat tenhle dům a trávit tady hodně času. Můžeš třeba dojíždět na část týdne, kdy má Kongres zasedání.“

Zasmál se, jak podrobně už Grace všechno plánuje.

„Nejsem si jistý, že si s tím budeme muset dělat starosti. Je docela dobře možné, že nevyhraju. Jsem v politice nový, nikdo mě nezná.“

„Ve zdejší společnosti si tě lidé váží, máš dobré nápady, jsi skutečná osobnost a opravdu ti záleží na tvé zemi.“

„Ty bys mi dala hlas?“ zeptal se a políbil ji.

„Samozřejmě.“

Oznámil Rogerovi, že bude kandidovat, a začal hledat lidi, kteří by mu s kampaní pomohli. V červnu se do toho pořádně pustili a Grace dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby

Charlesovi pomohla, od olizování známek a potřásání rukama až k obcházení jednotlivých domácností s letáky. Byla to skutečně lidová kampaň, určená každému voliči osobně, a ačkoli se Charles nikdy netajil tím, že pochází z vyšší třídy a je bohatý, dával také jasně najevo, že mu na spoluobčanech upřímně záleží a má tu nejlepší vůli hájit jejich zájmy. Byl to čestný muž a na srdci mu leželo blaho celé země. Veřejnost mu důvěřovala a k Charlesovu velkému překvapení si ho velice oblíbila i média. Přinášela zprávy o všem, co dělal, a nedopouštěla se zkreslování. „Z jakých důvodů by ti měli ubližovat?“ Grace nechápala, proč je Charles tak překvapený dobrými ohlasy v tisku, ale on novináře znal lépe než ona.

„Protože vždycky tak spravedliví nejsou. Jen počkej. Dříve či později se do mě pustí.“

„Nebuď tak strašně skeptický.“

Zůstávala během kampaně co nejvíc stranou, po Charlesově boku se objevovala jen tehdy, když ji potřeboval. Zařizovala pro něj co nejvíc pochůzek, dokonce i když na ně musela brát s sebou děti. Sama se do popředí ale tlačit nechtěla.

Kandidátem do Kongresu byl Charles a důležité bylo to, co prosazoval on. To měla Grace stále na paměti.

Teď měla mnohem méně času na vlastní projekty a „Pomozte dětem!“ se muselo během kampaně obejít většinou bez ní. Stále sloužila směny na horké lince, kdykoli to bylo možné, ale nejvíc se soustřeďovala na práci pro Charlesovu kampaň. Viděla, že politická práce se mu moc líbí. S velkým nadšením navštěvoval různé pikniky, rožnění a veletrhy a promlouval tam s různými politickými skupinami, farmáři i byznysmeny. Bylo zřejmé, že si upřímně přeje jim pomáhat.

A lidé mu věřili, líbily se jim názory, které zastával. Grace měli také rádi. Všichni věděli o její práci pro „Pomozte dětem!“, i když zároveň dávala najevo, že nejdůležitější je pro ni manžel a děti, a to se na ní všem také líbilo.

V listopadu Charles ve volbách přesvědčivě zvítězil. Vzdal se teď práce ve své firmě a ta pro něj uspořádala na rozloučenou velkou oslavu u Pierra. Pak se vydali s Grace a s dětmi do Washingtonu, aby si tam našli dům. Hodlali se tam přestěhovat po Vánocích. Pro děti to znamenalo, že budou muset změnit školu. Trochu se toho bály, ale zároveň byly nadcházejícími událostmi nadšené. Byla to pro ně velká životní změna. Našli si nádherný dům na R Street v Georgetownu.

Grace zapsala děti do školy Sitwell Friends. V lednu tam začali Abigail a Andrew chodit do třetí a čtvrté třídy a Grace si našla skupinu, do které mohla chodit s Matthewem, aby si tam hrál s jinými dětmi. V té době mu byly teprve dva roky.

Do Connecticutu se vraceli na svátky a na prázdniny, a kdykoli Kongres nezasedal a děti neměly školu. Charles zůstával v kontaktu se svými voliči i se starými přáteli a práce v Kongresu ho nesmírně těšila. Ze všech sil pomáhal přijetí nových zákonů a nekonečná zasedání výborů, jejichž byl členem, mu připadala nesmírně fascinující a plodná. Během jejich druhého roku ve Washingtonu Grace zahájila provoz místní organizace „Pomozte dětem!“ podle vzoru dvou už existujících v New Yorku a Connecticutu. Hodně času trávila u telefonu a několikrát vystoupila v rozhlase i v televizi. Jako žena kongresmana měla více vlivu než předtím a ráda tohoto vlivu využívala, když to bylo třeba.

Také hodně chodili za zábavou a navštěvovali různé politické události. Dostávali pravidelná pozvání

do Bílého domu.

Klidná léta teď pro ně skončila. Přesto stále dokázali vést v Connecticutu tichý život plný pohody. Přestože byl Charles poslancem, dovedl si udržovat soukromí. Ani jeden z nich si nepotrpěl na okázalost a vnější efekty. Charles se pilně věnoval práci v Kongresu a doma udržoval kontakt s obyčejnými lidmi; Grace byla tichá a taktní a také tvrdě pracovala ve svém vlastním oboru a věnovala se dětem.

Žili ve Washingtonu téměř po tři volební období, celých pět let, když Charles dostal další nabídku. Ta mu tentokrát připadala velmi zajímavá. Práce kongresmana pro něj znamenala velice mnoho a byla to pro něj cenná zkušenost, ale zároveň došel k názoru, že více moci i vlivu na osudy celé země by mohl mít na jiných místech. Velmi ho lákala práce v Senátu a měl v něm mnoho přátel. Tentokrát ho oslovily osobnosti blízké prezidentovi a chtěly vědět, zda by uvažoval o kandidatuře do Senátu. Hned o tom pověděl Grace a dlouho to spolu probírali.

Charles by si pokračování své politické dráhy v Senátu velmi přál, ale na druhé straně se bál toho, že to bude znamenat život pod větším tlakem, větší požadavky a vyšší odpovědnost. Ale hlavně bude daleko víc na očích veřejnosti. Jako kongresmana ho lidé měli v oblibě, ale byl jedním z mnoha.

Kdyby byl senátorem, lidé by mu víc záviděli a mnoho z nich by mohlo mít pocit, že je ohrožuje. Všichni ti, kteří prahnou po úřadu prezidenta, by ho bedlivě sledovali a toužili by ho vyhodit ze sedla.

„Ta práce má i své zápory,“ vysvětloval Grace upřímně.

Dělal si starosti i kvůli ní. Zatím ji všichni nechali na pokoji.

Byla známá svou dobročinnou prací, svým spořádaným manželstvím a smyslem pro rodinu, ale málokdy se objevovala na veřejnosti. Jako manželka senátora bude všem mnohem víc na očích a těžko se dalo předvídat, co by z toho mohlo vzniknout. „Nikdy bych nechtěl udělat něco, co by ti mohlo ublížit,“ řekl jí Charles ustaraně. Grace a děti pro něj byly vždycky na prvním místě, a ona ho pro to milovala stále víc.

„Nebuď směšný. Nebojím se. Nemám co skrývat,“ řekla bez přemýšlení a on se usmál. Pak to náhle pochopila. „Tak dobře, mám co skrývat. Ale nikdo na to ještě nikdy nenarazil.

Nikdo se o mé minulosti ani nezmínil. A já jsem za všechno už zaplatila. Tak co by teď mohli říkat?“ Bylo to všechno tak dávno. Teď jí bylo osmatřicet. Její problémy zůstaly tak daleko za ní jednadvacet let všechno to už bylo pryč a Grace to připadalo jako vzdálený sen.

„Spousta lidí si pravděpodobně neuvědomuje, kdo jsi, máš jiné jméno, dospěla jsi. Ale kdybys byla manželkou senátora, mohli by se začít přehrabovat v tvé minulosti, Grace. Copak to si opravdu přeješ?“

„To ne, ale nechal by ses tím odradit od svých plánů?

Chceš tu práci dělat?“ zeptala se ho. Bylo už pozdě večer a oni spolu seděli v ložnici a všechno znova probírali. Charles přikývl. „Tak se nenechávej ničím odradit. Máš na to právo. Jsi v politické práci opravdu dobrý. Nesmíme dopustit, aby naše životy ovládl strach,“ přesvědčovala ho Grace statečně. „Nemáme se čeho bát.“

Uvěřili tomu a za dva týdny oznámili, že v listopadu bude

Charles kandidovat do Senátu.

Byl to tuhý boj a jeho protivník byl silný soupeř. Byl ale v Senátu už dlouho a lidé byli přesvědčeni, že je čas na změnu. A Charles Mackenzie se jim líbil. Měl za sebou skvělou profesionální dráhu, neposkvrněnou pověst a spoustu přátel.

Také byl velice pohledný a měl rodinu, jaká byla lidem sympatická, což ve volbách nikdy nemůže škodit.

Kampaň začala tiskovou konferencí a Grace od samého začátku viděla, jaký je to rozdíl. Ptali se ho na jeho předchozí život, na jeho firmu, osobní zásluhy, na příjmy, daně, zaměstnance i děti. Pak se ptali na Grace, na její práci v „Pomozte dětem!“ a v útulku St. Andrew’s. Nějakou záhadnou cestou

se dozvěděli o darech, které krizovému centru věnovala. Přes to všechno šťourání se ale zdálo, že je novinářům sympatická.

Zvali ji do časopisů na rozhovory, fotografovali ji, a ona nejprve jejich zájem odmítala. Nechtěla být v kampani svého muže v popředí. Toužila pro něj dělat to co dřív, ze všech sil mu pomáhat a podporovat ho, a přitom sama zůstat v ústraní.

To si ale média nepřála. Měli tu osmapadesátiletého kandidáta na senátora, který vypadal jako filmová hvězda a měl hezkou o dvacet let mladší ženu. Najednou chtěli o ní a o dětech vědět úplně všechno.

„Já ale nechci dělat žádné rozhovory,“ stěžovala si mu jednou při snídani. „Kandidát jsi přece ty, ne já. Co mi propána pořád chtějí?“ divila se a nalévala Charlesovi druhý šálek kávy. Měli hospodyni, která u nich bývala přes den, ale Grace měla ráda, když byli s Charlesem a dětmi sami, a tak každé ráno připravovala snídani.

„Upozorňoval jsem tě, že to bude takhle vypadat,“ odpověděl Charles klidně. Zdálo se, že ho nic nemůže vyvést z míry, dokonce ani když si o něm navymýšleli nelichotivé věci, což se teď stávalo často. Dobře věděl, že v politice to prostě tak chodí. Jakmile člověk jednou vstoupí do ringu, vydá se novinářům všanc a mohou si s ním dělat, co se jim zachce. Klidné dny v Kongresu byly za nimi - ty časy, kdy si dělal starosti jen o voliče, jejichž zájmy hájil, a o reakce místního tisku.

Teď musel čelit celostátnímu tisku a všem jeho rozmarům, vtípkům, náklonnostem i nevraživosti. „Kromě toho,“ usmál se na Grace a dopil kávu, „kdybys byla ošklivá, neměli by o tebe zájem. Možná bys měla přestat vypadat tak hezky.“

Naklonil se k ní a políbil ji.

Odvezl děti do školy, jak to dělal vždycky. Matthew, jejich nejmladší, teď chodil do druhé třídy. Andrew začal právě navštěvovat střední školu. Všechny děti ale chodily stále do stejného školního areálu. Teď už měly většinu přátel ve Washingtonu a ne v Connecticutu, ale cítily se doma na obou místech.

Až do června šlo všechno hladce, kampaň probíhala dobře a Charlese to velice těšilo. Právě se chystali vrátit se na léto do Greenwiche, když se jednou odpoledne Charles objevil nečekaně doma a byl celý bledý. Grace se vyděsila, že se něco stalo některému z dětí. Slyšela ho, jak přichází, a pospíchala dolů ze schodů do vstupní haly.

„Co se děje?“ zeptala se ho bez dechu. Možná že mu zavolali jako prvnímu tak které dítě to je Andy, Abigail nebo

Matt?

„Mám zlé zprávy,“ řekl, podíval se na ni nešťastně a pak k ní přistoupil blíž.

„Božínku, co se stalo?“ Grace mu impulzivně stiskla ruku, a když ji zase pustila, zůstaly mu na ní stopy po stisku jejích prstů.

„Právě mi volal můj známý ze svazu novinářů“ Grace si oddechla, tedy aspoň nejde o děti, „a vědí o tvém otci a o tom, že jsi byla ve Dwightu.“ Vypadal zdrceně, že jí to musí říci, ale chtěl ji na to připravit. Z celé duše teď litoval toho, že se Grace kvůli němu dostala do situace, kdy jí mohou média strašně ubližovat. Najednou si uvědomil, že se do toho nikdy neměl pouštět. Byl bláhový, sobecký a taky naivní, když si myslel, že jim během kampaně všechno projde a nic nevyjde najevo. Teď ji tisk doslova rozcupuje na kusy.

„Je,“ nezmohla se na slovo, jen se na něj upřeně dívala.

„No aha.“ Pak se na něj ustaraně podívala. „Jak moc tě to poškodí?“

„To nevím. Ale o to teď nejde. Nechtěl jsem, abys tím musela projít.“ Pomalu ji vedl do obývacího pokoje a paží ji objímal kolem ramen. „Oznámí to při zprávách v šest hodin a předtím chtějí udělat tiskovou konferenci, pokud na ni přistoupíme.“

„A mám to udělat?“ v obličeji byla teď šedivá.

„Ne, nemusíš. Co kdybychom počkali, než uvidíme, jak zlé to je? A zareagovat můžeme až pak.“ „A co děti? Co bych jim měla říct?“ Grace vypadala klidně, ale byla velice bledá a ruce se jí ošklivě

třásly.

„Těm bychom to raději měli říct sami.“

Odpoledne je společně vyzvedli ze školy, dovezli je domů a usadili je v jídelně ke stolu.

„Já a maminka vám něco musíme říct,“ začal Charles tiše.

„Budete se rozvádět?“ vyděsil se Matt. V poslední době se rozvedli rodiče všech jeho nejbližších kamarádů.

„Ne, to samozřejmě ne,“ ujistil ho otec a usmál se na něj,

„ale stejně to není dobrá zpráva. Je to pro vaši maminku velice těžká situace. Ale mysleli jsme si, že bychom vám to měli říci.“ Charles vypadal velice vážně a držel Grace pevně za ruku.

„Jsi nemocná?“ zeptal se Andrew nervózně. Maminka jeho nejlepšího kamaráda právě zemřela na rakovinu.

„Ne, nic mi není,“ Grace se nadechla a poprvé po dlouhé době zase pocítila, jak se jí začíná svírat hruď. Už ani nevěděla, kdy naposledy použila svůj inhalátor. „Týká se to něčeho, co se přihodilo velice dávno, a je to velice těžké vysvětlit a porozumět tomu. Když jste u toho nebyli a neviděli to, jen stěží si to představíte.“ Přemáhala slzy a Charles jí znova stiskl ruku.

„Když jsem byla malá holčička, asi jako Matthew, můj tatínek byl velice zlý na moji maminku, často ji týral,“ řekla klidně, ale smutně.

„Cože, jako že ji bil?“ vyhrkl Matthew omráčeně a oči se mu rozšířily. Grace vážně přikývla. „Ano. Hodně ji bil a opravdu jí moc ubližoval. Týral ji dlouho a ona pak velice vážně onemocněla.“ „Od toho bití?“ zeptal se zase Matthew.

„Asi ne. Prostě onemocněla, byla to rakovina, jako u Žáčkovy maminky.“ Všichni tohoto Andrewova kamaráda znali.

„Byla moc nemocná hodně dlouho, celé čtyři roky. A v té době někdy bil i mě a dělal mi spoustu hrozných věcí a někdy bil i moji maminku. A já jsem si myslela, že když dovolím, aby ubližoval mně“ Oči se jí naplnily slzami a zajíkla se. Charles jí stiskl ruku pevněji, aby jí dodal odvahu. „Myslela jsem si, že když mu to dovolím, nebude tolik ubližovat mamince a tak jsem ho nechala, aby si se mnou dělal všechno, co chtěl bylo to strašné a pak maminka umřela.

Bylo mi sedmnáct a té noci, kdy měla pohřeb,“ zavřela oči a pak je znova otevřela, rozhodnutá dovyprávět příběh, o kterém si přála, aby se ho její děti nikdy nedozvěděly, ale teď už jim ho říci musela, než to udělá někdo jiný. „Té noci, kdy měla pohřeb, mě znova zmlátil strašně moc mi ublížil a já jsem byla hrozně vyděšená vzpomněla jsem si, že maminka mívala v nočním stolku pistoli, tak jsem ji vzala myslím, že jsem ho chtěla jen zastrašit,“ teď už vzlykala a její děti ji upřeně pozorovaly v nastalém tichu, „už nevím, co jsem si myslela prostě jsem se strašně bála a nechtěla jsem, aby mi dál ubližoval prali jsme se o tu pistoli náhodou vyšla rána a já jsem ho zastřelila. Té noci zemřel.“ Zhluboka se nadýchla a Andrew se na ni omráčeně díval.

„Ty jsi zastřelila svého tátu? Ty jsi ho zabila?“ zeptal se

Andrew a Grace přikývla. Děti měly právo to vědět. Nechtěla jim jen výslovně říci, že ji otec znásilňoval, pokud k tomu nebude nucená.

„Šla jsi do vězení?“ zeptal se Matthew, kterého její příběh upřímně zaujal. Připomínalo mu to policisty, zločince, příběhy z televize. Zdálo se mu to zajímavé, jen se mu nelíbilo, že maminku někdo bil.

„Ano,“ řekla tiše a podívala se na svou dceru, která zatím neřekla vůbec nic. „Byla jsem dva roky ve vězení a pak jsem ještě žila v Chicagu, když jsem měla podmínku. A pak to bylo všechno za mnou. Přestěhovala jsem se do New Yorku, setkala jsem se s vaším tatínkem, vzali jsme se a narodili jste se vy, a všichni jsme byli šťastní.“ Celých posledních patnáct let bylo všechno tak jednoduché, a teď znova nastanou potíže.

Nyní už se ale proti tomu nedalo nic dělat. Když se Charles rozhodl pro politickou dráhu, riskovali zájem veřejnosti o své soukromí, a teď za to budou muset zaplatit.

„Nemůžu tomu prostě věřit,“ řekla Abigail a dívala se na

Grace. „Ty že jsi byla ve vězení? Proč jsi nám to neřekla dřív?“

„Myslela jsem si, že to nebude potřeba, Abby. Nebyla jsem na to zrovna pyšná. Bylo to pro mě velice bolestné.“

„Řekla jsi nám, že tvoji rodiče umřeli, ale nezmínila ses o tom, žes je zabila,“ vyčítala jí Abigail. „Nezabila jsem je oba. Zabila jsem jen otce,“ opravila ji

Grace.

„Říkáš to, jako by ses musela obhajovat,“ poznamenala

Abigail.

„Máš pravdu.“

„A u soudu ses obhájit nedokázala. Jak to, že jsi šla do vězení?“

„Nevěřili mi,“ vysvětlovala Grace nešťastně.

„Nemůžu prostě uvěřit, že jsi byla zavřená.“ Dokázala myslet jen na své kamarádky a na to, jak se budou tvářit, až tohle uslyší. Nic horšího si nedokázala představit.

„Zabila jsi taky rodiče svého táty?“ zeptal se Matthew se zájmem.

„Samozřejmě že ne,“ usmála se jeho naivitě Grace. Opravdu byl příliš malý, než aby to dokázal pochopit.

„Proč nám to říkáš zrovna teď?“ zeptal se Andrew nešťastně. Abigail měla pravdu. Nebylo to nic pěkného. Jejich kamarádi to nepřijmou dobře.

„Protože to odhalili novináři,“ odpověděl za ni Charles.

Zatím neříkal nic, chtěl, aby Grace všechno vyprávěla po svém, a ona to udělala dobře. Něco takového ale nebylo snadné přijmout, a zvlášť ne pro děti, které se to dozvědí o vlastní matce. „Dnes to bude v televizních zprávách, a tak jsme chtěli, abyste to slyšeli nejdřív od nás.“ „To vám teda pěkně děkuju. Deset minut předtím, než to bude na obrazovce. A to mám jít zítra ráno do školy? Nikam nejdu,“ rozčílila se Abigail.

„Já taky ne,“ honem dodal Matt. Pak se zvědavě obrátil ke své matce. „Krvácel hodně? Myslím tvůj táta.“ Grace se musela zasmát a Charles taky. Pro Matta to bylo jako nějaký televizní krvák. „To přece není důležité, Matte,“ pokáral ho Charles.

„Chroptěl hodně?“

„Matthewe!“

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ opakovala Abigail a rozplakala se. „Nechápu, že jste nám to celou dobu tajili, a teď to najednou bude ve zprávách. Jsi vražedkyně a byla jsi ve vězení.“

„Abigail, ty vůbec nechápeš okolnosti, za jakých se to stalo,“ upozornil ji Charles. „Vůbec nemáš představu o tom, jakým utrpením tvoje matka prošla. Proč si myslíš, že se vždycky tolik starala o týrané děti?“

„Aby se předvedla,“ odsekla Abigail naštvaně. „Kromě toho, co ty můžeš vědět? Tys u toho nebyl, nebo ano? A stejně je to všechno jen kvůli tobě, kvůli tvý pitomý kampani!

Kdybysme nebyli tady ve Washingtonu, nic z toho by se nestalo!“ Na tom bylo něco pravdy a Charles se cítil provinile i bez dceřiných výčitek. Než jí ale na to mohl něco říci, vyběhla nahoru a přibouchla za sebou dveře svého pokoje. Grace vstala a chtěla jít za ní, ale Charles ji stáhl zpátky na židli.

„Nech ji, ať se uklidní,“ řekl moudře a Andrew se na ně podíval a významně obrátil oči v sloup. „To je ale protivná holka, proč se s ní vůbec tak mažete?“

„Protože ji máme rádi, jako vás všechny,“ odpověděl Charles. „Není to snadné pro nikoho z nás. Každý se s tím musí vyrovnat po svém a musíme si vzájemně pomáhat. Až začnou novináři trhat vaši mámu na kusy, bude to ošklivé.“

„My budeme vždycky při tobě, mami,“ řekl Andrew vřele a vstal, aby Grace objal, ale Matthew pořád přemýšlel o tom, co jim maminka právě vyprávěla. Ten příběh se mu svým způsobem líbil. „Možná že tě Abby taky zastřelí, tati,“ řekl s nadějí a Charles se musel zasmát.

„Doufám, že ne, Matte. Doufám, že už nikdo na nikoho střílet nebude.“

„Ale máma by mohla.“

Grace se smutně usmála na svého nejmladšího. „Vzpomeň si na to, až tě příště požádám, aby sis uklidil pokoj nebo dojedl večeři.“

„Jo,“ řekl a zazubil se. Odhalil přitom, že mu chybí dva přední řezáky. Bylo to zvláštní, ale na rozdíl od druhých dvou dětí tím příběhem nebyl nijak otřesený. Byl ale příliš malý, než aby pochopil, co toto odhalení ve skutečnosti znamená.

Grace šla nakonec přece jen nahoru, aby se pokusila promluvit s Abigail, ale ta ji nepustila do svého pokoje, a v šest hodin se všichni shromáždili dole, aby se dívali na televizi v pracovně. Abby sešla mlčky dolů a připojila se k nim, ale usadila se až vzadu v místnosti, aniž s rodiči promluvila. Telefon v té době už bez přestání vyzváněl po celé dvě hodiny, a tak ho Grace raději přepnula na záznamník. Neexistoval člověk, se kterým by si v této chvíli chtěli popovídat.

Kromě toho měli pohotovostní telefonní linku, která nebyla v seznamu a na kterou mohli Charlesovi volat jeho spolupracovníci. Ozvali se několikrát a varovali ho, že televizní zpráva je opravdu ošklivá.

V televizi jí věnovali velký prostor. Nejdřív se objevila fotografie Grace z vězení, velká přes celou obrazovku. Grace překvapilo, jak mladě na ní vypadá. Byla pouhé dítě, jen o tři roky starší než Andrew, a na té fotce vypadala mladší než

Abigail.

„Páni, mami! To jsi ty?“

„Pssst, Matthewe,“ řekli oba současně a s hrůzou sledovali zprávu.

Rozhodně to nebylo nic pěkného. Začalo to oznámením, že

Grace Mackenzieová, manželka kongresmana Charlese Mackenzieho, kandidáta do Senátu, zastřelila v sedmnácti letech svého otce; šlo o sexuální skandál; byla za to odsouzena na dva roky do vězení. Pak se na obrazovce objevily její fotografie, jak je s rukama v poutech vedena k soudnímu přelíčení, a snímky jejího otce, na kterých mu to velice slušelo. Řekli o něm, že byl pilířem obce a že ho jeho dcera obvinila ze znásilnění a zastřelila ho. Hájila se, že jednala v sebeobraně, ale porota jí neuvěřila. Výsledkem byly dva roky za úmyslné zabití a další dva roky podmínky.

Následovaly další její fotografie, jak odchází od soudu, zase s pouty na rukou, a jak ji odvážejí do Dwightu v poutech na rukou i nohou a v řetězech, a pak další její fotografie z Dwightu. Když zpráva skončila, Grace z toho vyšla jako nějaká děvka ze zločineckého gangu. Řekli o ní, že byla dva roky vězněna ve Dwightu v Illinois a že byla propuštěna v roce 1973 s dvouletou podmínkou, kterou prožila v Chicagu.

Dál už neměla problémy se zákonem, pokud je známo, ale ještě se to zkoumá.

„Zkoumá? Co tím sakra chtějí naznačit?“ zeptala se Grace a Charles jí gestem naznačil, aby zatím mlčela, protože chtěl slyšet všechno, co říkají.

Vysvětlili, že lidé z jejího městečka příběhu o sexuálním skandálu vůbec nevěří. Následoval krátký rozhovor s policejním šéfem, který ji zatkl. Po jednadvaceti letech byl stále ve svém úřadě a tvrdil, že se přesně rozpomíná na tu noc, kdy se to stalo.

„Obžaloba měla pocit, že se snažila,“ zlomyslně se usmál a Grace se chtělo zvracet, když ho poslouchala, „abych tak řekl, svádět svého otce, a když na to nezabral, rozzuřila se. Byla to tehdy dost vyšinutá holka, samozřejmě teď o ní nic nevím, ale těžko se asi moc změnila.“ Grace nevěřila svým uším. Jak to může říkat, nebo ho k tomu lidé od televize navádějí?

Znova vysvětlili pro všechny, kdo to nezachytili poprvé, že byla odsouzena pro vraždu a byla ve vězení. Ukázali ještě jednou její fotografii z vězení. Pak následovala fotografie, na které vypadala mimořádně ošklivě, jak stojí vedle Charlese, když právě skládá slavnostní slib kongresmana. Řekli, že

Charles teď kandiduje do Senátu. A to bylo všechno. Následovala nějaká jiná zpráva a Grace se zhroutila do křesla v naprostém šoku. Cítila se úplně vyčerpaná, otupělá a vyprahlá.

Všechno to tu bylo znova, fotky z věznice i postoj její obce, jak ho vyjádřil policejní šéf.

„Skoro jako by řekli, že jsem já znásilnila jeho! Slyšeli jste, co ten mizera tvrdil?“ Grace rozlítilo, jak o ní policejní šéf mluvil, jak o ní prohlašoval, že byla „vyšinutá“ a že „sváděla“ tátu. „Nemůžeme se s nimi soudit?“

„Možná,“ Charles se snažil mluvit klidně, kvůli Grace i kvůli dětem. „Nejdřív musíme vyčkat, co bude následovat.

Tohle vyvolá obrovský povyk. Musíme se na to připravit.“

„Oč horší to ještě může být?“ zeptala se rozrušeně.

„O hodně,“ odpověděl zkušeně. Jeho spolupracovníci ho varovali a on už to znal ze svých dřívějších zkušeností s médii.

V sedm hodin už měli kolem domu televizní kamery. Reportéři jednoho z kanálů ji dokonce vyzvali megafonem, aby vyšla ven a promluvila. Charles zavolal policii, ale ti mohli jen vytlačit vetřelce z jejich pozemku a přinutit je zůstat na druhé straně ulice. Reportéři vyšplhali se dvěma kamerami na stromy, aby mohli snímat okna jejich ložnice. Charles tedy vyšel nahoru a zavřel okenice. Byli v obležení.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptala se Grace nešťastně, když šly děti spát. Novináři byli stále před domem.

„Nějakou dobu asi ano. Možná že dlouho.“ Pak seděli v kuchyni, vyčerpaně se dívali jeden na druhého a on se jí zeptal, zda nebude chtít k novinářům promluvit sama a povědět jim, jak to všechno vypadá z jejího hlediska.

„A měla bych? Nemůžeme se s nimi radši soudit za to, co řekli?“

„Neznám odpověď ani na jednu z těchhle otázek.“ Volal už dvěma právníkům, specialistům na urážky na cti, ale uvědomil si, že všechny telefonáty budou nahrávané, a tak nechtěl mluvit s advokáty z domu ani ze své kanceláře. Alespoň v tomto okamžiku byli opravdu v katastrofální situaci.

Příštího rána byli novináři ještě na místě a Charles i Grace byli znova bombardováni žádostmi, aby vystoupili v místních i celostátních televizních stanicích. Grace byla nejžhavějším tématem zpravodajství v celé zemi.

Během dne se vynořil rozhovor se dvěma bachařkami z Dwightu, které tvrdily, že ji dobře znaly. Obě ale byly mladé a Grace věděla jistě, že je v životě nespatřila.

„Nikdy jsem se s nimi nesetkala,“ řekla Charlesovi a znovu se jí udělalo špatně. Zůstal s ní doma, aby jí poskytoval oporu, protože Grace vycházet z domu nemohla. Abby odmítla vstát z postele. Jeden jejich přítel se jim nabídl, že vezme Andrewa a Matta do školy, a Grace se po jejich odchodu ulevilo. Stačilo jí, že se musela vyrovnávat s reakcí

Abby i se svým vlastním utrpením.

Dvě bachařky prohlásily, že Grace byla členkou opravdu drsňáckého gangu vězeňkyň, a naznačily, i když to neřekly doslova, že ve vězení brala drogy.

„Co mi to provádějí?“ Rozplakala se s hlavou v dlaních.

Nechápala to. Proč si ti lidé o ní vymýšlejí lži?

„Grace, ony touží být prostě středem pozornosti. Chtějí svoji chvilku slávy. Nic jiného v tom není. Touží být v televizi a přejí si být hvězdy, jako jsi ty.“

„Já přece nejsem hvězda. Jsem žena v domácnosti,“ namítla naivně.

„Pro ně jsi hvězda.“ Byl mnohem zkušenější než ona.

Na jiném kanálu dělali nový rozhovor s šéfem policie.

A ve Watsece se objevila nějaká žena, která tvrdila, že ve škole byla Graceinou nejlepší přítelkyní. Grace ani ji v životě neviděla. Vyjádřila se, že Grace jí často vykládala, jak strašně žárlí na svou matku a jak je zamilovaná do svého otce. Vznikl z toho dojem, že zabila svého otce v záchvatu žárlivosti.

„Zbláznili se ti lidé, nebo šílím já? Ta ženská vypadá dvakrát starší než já a já ani nevím, kdo to může

být.“ Ani její jméno nebylo Grace povědomé.

Dělali také rozhovor s jedním z policistů, kteří ji tehdy zatýkali. Dnes už vypadal jako stařík. Ten přiznal, že Grace působila opravdu vyděšeně a že se celá třásla, když ji našli.

„Vypadala, jako by byla znásilněná?“ zeptal se reportér bez váhání.

„To je těžko říct, víte, nejsem lékař,“ řekl plaše, „ale neměla na sobě šaty.“

„Byla nahá“!“ Reportér se šokovaně podíval přímo do kamery a policista přikývl.

„Jo, ale nemyslím, že by doktoři v nemocnici zjistili, že byla znásilněná. Řekli jen, že měla pohlavní styk se svým klukem nebo tak něco. Možná že je její táta přitom přistihl.“

„Děkuji vám, seržante Johnsone.“

A pak se objevil na dalším kanálu zlatý hřeb. Rozhovor s Frankem Willsem, který vypadal ještě ošklivěji a podleji než před dvaceti lety, pokud to bylo vůbec možné, a ten řekl naplno, že Grace byla vždycky divné dítě a celou dobu pásla po otcových penězích.

„Cože? Vždyť dostal všechno, co po něm zbylo, a Bůh sám ví, že to zas tak moc nebylo,“ vykřikla Grace a v naprostém zoufalství zvrátila hlavu dozadu.

„Grace, musíš se přestat tak trápit kvůli každému nesmyslu, který řeknou. Víš dobře, že na pravdu nikdy nedojde.

A proč by mělo?“ Kde je teď konec Davidu Glassovi a Molly? Proč o ní nikdo neřekne něco slušného? Proč ji nikdo nemá rád? A proč ji nikdy nikdo neměl rád? Proč jí Molly umřela a David zmizel? Kde k čertu teď jsou?

„Já už to nevydržím,“ úpěla hystericky. Nebylo z toho úniku a bylo to nesnesitelné. Neexistovala pro ni úleva a v tomto případě ji ani nečekala za všechnu bolest a trápení žádná odměna.

„Musíš to vydržet,“ řekl jí Charles věcně. „Nezmizí to přes noc.“ Charles věděl lépe než kdokoli jiný, že jakmile plameny jednou vyšlehnou do takové výšky, uhasínají pak velice dlouho.

„Proč bych to musela vydržet?“ ptala se a tonula znova v slzách.

„Protože lidi tyhle nesmysly zbožňují. Přímo je hltají.

Když jsem byl ženatý s Michelle, bulvární plátky ji neustále pronásledovaly, lhaly, vymýšlely si lechtivé historky, prostě dělaly všechno, co mohly, aby ji co nejvíc trápily. S tím se člověk prostě musí smířit. Tak to chodí.“

„Já to ale nedokážu. Ona byla filmová hvězda, toužila po pozornosti. Určitě chtěla i všechno ostatní, co slávu provází.“

Grace odmítala vidět v jejich životech jakékoli podobnosti.

„A ode mě se čeká totéž, protože já jsem přece politik.“

Seděla s ním v pracovně ještě hodinu a plakala, a pak šla nahoru a pokusila se promluvit s Abby. Abby o tom ale od ní nechtěla vůbec slyšet. Přepínala kanály televize v matčině ložnici a poslouchala o ní pořád dokola stejné věci.

„Jak jsi to mohla udělat?“ vzlykala a Grace ji pozorovala s úzkostí.

„Neměla jsem to v úmyslu,“ vysvětlovala Grace se slzami v očích. „Byla jsem ale v zoufalé situaci. Byla jsem osamělá a vyděšená. Bála jsem se ho bil mě znásilňoval mě celé čtyři roky a já jsem byla bezbranná. Ani nevím, jestli jsem ho opravdu chtěla zabít. Prostě jsem to udělala. Byla jsem jako poraněné zvíře, které kolem sebe bije, jen aby se zachránilo před útočníkem. Neměla jsem na výběr, Abby.“

Vzlykala a Abby k ní vzhlédla a teď už plakala také. „Ale většina z toho ostatního, co v televizi říkají, není pravda.“

Grace je nenáviděla za to, co provádějí její dceři. „Nic z toho není pravda. Ty lidi jsem vůbec neznala, až na toho muže, který byl otcovým společníkem ve firmě, ale to, co říká, je také lež. Vzal si všechny otcovy peníze. Dostala jsem jen málo, a i to jsem dala na dobročinné účely. Strávila jsem celý život tím, že jsem se snažila měnit k lepšímu životy lidí, kteří trpěli stejně jako já, pomáhat jim, aby se z toho dostali.

Nikdy jsem nezapomněla na to, čím jsem prošla. Bože,

Abby,“ objala ji, „tolik tě miluju, nepřála jsem si, abys kvůli mně musela trpět. Úplně mě drtí, když vidím, jak jsi nešťastná. Abby, já jsem měla jako dítě život plný trápení. Nikdo se ke mně v životě nechoval hezky, dokud jsem nepotkala tvého otce. Díky němu jsem začala doopravdy žít, a potom jste se narodili vy. On je jeden z mála lidí, kteří se ke mně kdy chovali laskavě Abby,“ teď se rozvzlykala naplno a její dcera ji objala, „je mi to tak líto, mám tě tak strašně ráda prosím, odpusť mi to“

„Mrzí mě, že jsem na tebe byla tak zlá promiň, mami“

„To nic, to nic mám tě moc ráda“

Charles je pozoroval ze dveří a slzy mu stékaly po tvářích.

Pak po špičkách odešel, protože chtěl volat různým právníkům. Odpoledne je přišel jeden z nich navštívit, ale nepřinesl jim dobré zprávy. Veřejně známé osoby, jako politikové nebo filmové hvězdy, nemají právo na soukromí. Lidé o nich mohou říkat, cokoli se jim zamane, aniž musí dokazovat, že je to pravda. Když se známí lidé chtějí soudit, pak musí oni sami dokazovat, že to, co o nich bylo řečeno, jsou lži, což je často nemožné. A také musí dokázat, že v důsledku takových výroků jim vznikl ušlý zisk, nebo že byla snížena jejich schopnost vydělávat si na živobytí, a jsou nuceni doložit, že to, co bylo řečeno, bylo skutečně vysloveno se zlým úmyslem. Životní partneři politiků, kteří pomáhají v kampaních a vystupují také na veřejnosti, mají stejně omezená práva jako politici sami. Grace teď tedy nemá vůbec žádná práva.

„To znamená,“ vysvětloval jim advokát, „že s většinou toho, co lidé povídají, nemůžete dělat nic. Kdyby tvrdili, že jste zabila otce, ale vy byste to neudělala, pak by to bylo něco jiného. Takhle mají právo říkat, že jste za ten čin byla odsouzená, ale pokud tvrdí, že jste byla ve vězení členkou gangu, pak byste vy sama musela prokázat, že to není pravda, a jak byste to udělala, paní Mackenzieová? Získala byste přísežná prohlášení od spoluvězeňkyň, které tam s vámi seděly? Musíte také prokázat, že tyto věci byly vysloveny se záměrem vás poškodit a že negativně ovlivnily vaši schopnost vydělávat si na živobytí.“

„Jinými slovy, oni mi mohou provádět, co chtějí, dokud nemůžu prokázat, že lžou, a když shrnu všechno, co jste říkal, tak s tím nemůžu dělat vůbec nic. Je to tak?“

„Přesně tak. Není to záviděníhodná situace. Ale všichni lidé, kteří se pohybují na očích veřejnosti, jsou na tom stejně jako vy. A bohužel dnes je taková doba, že bulvár vládne světem. Média všeobecně jsou přesvědčena, že veřejnost chce nejenom špínu, ale přímo krev. Chtějí vynášet lidi na vrchol slávy a zase je ničit, snaží se je trhat na kousky a těmi kousky pak krmit publikum. Není to nic osobního, jsou v tom čistě ekonomické zákonitosti. Vydělávají peníze na mrtvolách.

Jsou jako supi. Zaplatí za něčí historku až sto padesát tisíc dolarů a pak s tím nakládají, jako by to byla skutečná zpráva.

A nespolehliví lidé, kteří od nich dostanou tolik peněz, jim napovídají cokoli, jen aby se udrželi ve středu zájmu a aby dostali ještě větší balík. Řeknou klidně, že vás viděli, jak tančíte nahá na hrobě svého otce, pokud jim to pomůže do televize a vydělají na tom. Tak to chodí. A takzvaný oficiální tisk se dneska chová úplně stejně. Žádné seriózní zprávy už neexistují. Je to nechutné. Klidně zničí nevinné lidi, jako jste vy a vaše rodina, prostě jen tak pro zábavu. Je to celé jediná zlomyslná hra, ale přesto jim nemůžete prokázat zlé úmysly.

Ale ona to ani není nějaká zloba, je to jen chamtivost a lhostejnost k životům jiných lidí. Vy jste už zaplatila za to, co jste udělala. Vytrpěla jste toho dost. Tehdy vám bylo sedmnáct. Není správné, abyste procházela tímhle vším, a k tomu i váš manžel a vaše děti.

Ale nemohu toho pro vás moc udělat. Budeme celou situaci sledovat a když se vynoří něco žalovatelného, použijeme to.

Musíte ale být připraveni, že i to bude mít své důsledky.

Soudní procesy jen posilují hlad po senzacích. Žraloci zbožňují, když je ve vodě cítit krev.“ „To, co říkáte, není zrovna povzbudivé, pane Goldsmithi,“ poznamenal Charles deprimovaně. „Taky vás povzbudit nemohu,“ odpověděl jeho kolega smutně. Měl Charlese rád a Grace mu bylo

líto. Zákony ale nebyly vytvořeny tak, aby chránily lidi, jako byli oni dva Naopak z takových lidí činily oběti.

Ten hlad po senzacích, jak to právník nazval, trval celé týdny. Děti začaly chodit zase do školy, i když nerady. Naštěstí už za týden nastaly letní prázdniny a celá rodina se na léto přestěhovala do Connecticutu. Tam ale všechno pokračovalo. Další bulvární plátky, další novináři, další fotografové. A nové televizní rozhovory s lidmi, kteří tvrdili, že byli jejími nejlepšími přáteli, o nichž ale ona nikdy neslyšela. Jediná dobrá věc, která z toho vzešla, byla ta, že se z neznáma vynořil David Glass. Ozval se Grace a řekl jí, že teď žije ve

Van Nuysu a má čtyři děti. Bylo mu strašně líto, když viděl, co Grace provádějí. Rozdíralo mu to srdce, protože věděl, kolik bolesti jí způsobilo, když tím vším procházela poprvé.

Nikdo ale nemohl udělat vůbec nic pro to, aby zastavil lavinu zpráv v tisku, všech těch pomluv a lží. A David věděl stejně dobře jako Grace, že kdyby promluvil k novinářům, stejně by všechno, co by řekl na obranu Grace, jen překroutili. Byl rád, když se dozvěděl, že nehledě na současný povyk způsobený novináři je Grace šťastně vdaná a má děti.

Omlouval se jí, že s ní na tak dlouhou dobu přerušil kontakty. Teď byl hlavním společníkem právnické firmy svého tchána. A pak nesměle přiznal, že Tracy, jeho manželka, na

Grace v prvních dobách po přestěhování do Kalifornie silně žárlila. Proto David Grace nakonec přestal psát. Teď byl ale moc rád, že ji zase slyší. Měl pocit, že by jí měl zavolat, a Grace byla šťastná, že to udělal. Oba se shodli, že novinářům o žádná fakta nejde. Touží jen po skandálech a špíně.

Chtěli slyšet takové věci, jako že ve vězení poskytovala orální sex bachařkám nebo že měla pohlavní styky se ženami v řetězech. Nezajímalo je, jak byla tehdy zranitelná, jak ji terorizovali, jak jí ubližovali, jaké jizvy jí to zanechalo na duši, jak byla mladá a jak slušně se tam chovala. Chtěli slyšet jen temné a ošklivé věci. David a Charles se shodli, že nejlepší bude stáhnout se a nechat je, až se tím sami unaví, a vůbec se k celé věci nevyjadřovat.

Ale ani po měsíci zuřivé útoky nepřestaly. Všechny hlavní bulvární plátky stále přinášely na prvních stranách palcové titulky o Grace. Bulvární televizní pořady dělaly rozhovory s kdekterým zaměstnancem věznice až po vrátného a Grace měla pocit, že by přece jen měla vystoupit a nějak se k tomu vyjádřit. Grace a Charles všechno důkladně rozebrali s Charlesovým volebním managerem a nakonec se rozhodli, že Grace vystoupí na tiskové konferenci. Možná že tím to všechno konečně přestane.

„Myslím, že to hned tak neskončí,“ řekl Charles. Byl ale toho názoru, že když se tisková konference povede, rozhodně aspoň nenadělá žádné další škody.

Tisková konference byla naplánována týden před Graceinými narozeninami a měla ji vysílat jedna z nejsledovanějších televizních stanic. Měla velkou publicitu a kamery televizních reportérů se začaly objevovat před jejich domem už den předem. Jejich děti tím strašně trpěly. Nesnášely teď návštěvy, nerady i samy někam chodily a nechtěly se bavit ani s kamarády. Grace to chápala až příliš dobře. Pokaždé, když šla něco nakoupit do místního obchodu, k ní někdo přistoupil a navázal zdánlivě nevinný rozhovor, který skončil výslechem týkajícím se jejího života ve vězení. Ať začali konverzaci o melounech nebo o autech, vždycky skončili u stejného tématu a ptali se, jestli ji otec skutečně znásilnil, nebo jak zlé to pro ni bylo, když ho zabila, nebo jestli je ve vězení opravdu hodně lesbiček.

„To je ale strašné,“ kroutil nad tím Charles nevěřícně hlavou, když mu to líčila. Stávalo se jí to spíše tehdy, když byla sama nebo jen s dětmi, a neustále si na to Charlesovi stěžovala. Jednoho dne k ní přistoupila u benzínové stanice nějaká žena a zničehonic vykřikla: „Chachá, Grace, tos ho prvotřídně odkrouhla, co?“

„Cítila jsem se jako Bonnie a Clyde,“ komentovala to Grace. Někdy se tomu dokázala i sama smát. Bylo to skutečně absurdní, a ačkoli o tom lidé občas mluvívali i s Charlesem, přece jen se ho nevyptávali tak podrobně ani zlomyslně jako samotné Grace. Vypadalo to, jako by ji chtěli záměrně

mučit.

Dostala dokonce velice podrážděný dopis od Cheryl Swansonové z Chicaga; Cheryl už byla v důchodu a s Bobem se rozvedli, což Grace příliš nepřekvapilo. Cheryl nemohla pochopit, proč jí Grace neprozradila, že přichází z věznice.

„Protože by mi to místo nenabídla,“ řekla Grace Charlesovi, když mu ukazovala její dopis. Teď dostávala takových dopisů mnoho, a také ji neustále pronásledovaly potrhlé telefonáty. Jednou jí pošta doručila list papíru, na kterém bylo krví načmáráno jediné slovo: „Vražedkyně“; ten předali policii.

Dostala ale milý dopis od Winnie z Philadelphie, ve kterém jí vyjadřovala lásku a podporu, a další od otce Tima, který teď působil na Floridě jako kurát v komunitě důchodců. Ujišťoval ji svou láskou, psal, že se za ni modlí, a připomínal jí, že je dítětem božím a že Bůh ji miluje.

V den konání interview si jeho věty Grace neustále připomínala. Všechno bylo pečlivě připraveno předem a Charlesovi odborníci na public relations si otázky prohlédli, nebo si to aspoň mysleli. Původní dotazy totiž záhadně zmizely a hned první otázka, kterou Grace dostala, zněla, co pro ni znamenalo mít sexuální styk s vlastním otcem.

„Co to pro mě znamenalo?“ Podívala se nevěřícně na redaktorku, která jí dávala otázky. „Co to pro mě znamenalo“?

Pracovala jste někdy s oběťmi zneužívání? Viděla jste někdy, co násilníci dětem provádějí? Znásilňují je, mrzačí je zabíjejí je mučí je, pálí jim cigaretami ručičky, obličejíky smaží je na radiátorech dělají jim spousty strašných věcí zeptali jste se někdy některé jejich oběti, co to pro ni znamená, když jí někdo nalije do obličeje vařící vodu nebo vykloubí ruku? Pro ty děti to znamená opravdu hodně, když jim dospělí dělají takové věci. Znamená to, že je nikdo nemá rád, že jsou v neustálém nebezpečí že po celé dny žijí ve strachu a hrůze. To to pro ně představuje a tohle to taky znamenalo pro mě.“ Bylo to působivé prohlášení a redaktorka vypadala trochu zaraženě. „Já jsem vlastně my vaše příznivce by určitě zajímalo, jak jste se cítila, když vyšlo najevo, že jste byla ve vězení a za co jste byla trestána.“

„Cítila jsem smutek a lítost. V dětství jsem byla obětí hrozných zločinů, páchaných v prostředí, které by mělo být bezpečným útočištěm, v rodině. Zareagovala jsem na to strašným činem, zabila jsem svého otce. Ale zaplatila jsem za to, hned tehdy i později. Myslím, že když se taková věc odhalí tímto způsobem, udělá se z toho skandál a senzace, všichni se pasou na utrpení, jakým moje rodina prošla, a s radostí pronásledují mého manžela a děti, nemá to žádný smysl. Účelem toho všeho je jen to, aby nás to co nejvíc zahanbilo, není v tom žádná dobrá vůle pravdivě informovat veřejnost.“ Pak vysvětlila, že lidi, kteří poskytovali sdělovacím prostředkům rozhovory a tvrdili, že ji znají, nikdy v životě neviděla, a že lžou proto, aby si dodali důležitosti. Neuvedla jménem žádný bulvární plátek, ale řekla, že jeden z nich hlásal ve všech svých titulcích šokující lži. Redaktorka se tomu usmála. „Přece byste nečekala, že lidé budou věřit tomu, co čtou v bulváru, paní Mackenzieová.“ „Tak proč se to vůbec tiskne?“ zeptala se Grace důrazně.

Redaktorka jí položila ještě spoustu nepříjemných otázek, ale nakonec Grace požádala, aby jim něco pověděla o „Pomozte dětem!“ a o své práci s dětskými oběťmi týrání a zneužívání. Grace vyprávěla o St. Mary’s a St. Andrew’s, a pak o „Pomozte dětem!“. Prosila za všechny děti, ať jsou kdekoli, aby nemusely nikdy projít tím, čím prošla ona. Přestože se rozhovor nesl v duchu nepříjemného dotírání a nedostatku soucitu, a přes omílání nepravdivých pomluv, dokázala Grace diváky opravdu dojmout a vyvolat v nich hluboký soucit. Po rozhovoru jí všichni blahopřáli. Charles na ni byl velice pyšný a když televizní štáb odešel, strávili společně klidný večer a všechno spolu probírali. Pro Grace to znamenalo strašné vypětí, ale konečně se jí podařilo lidem říci, jak celá situace vypadá z jejího pohledu.

Její narozeniny oslavili doma a Abigail si na večer pozvala přátele, ale jen proto, že její rodiče na tom trvali. Měla narozeniny ve stejný den jako Grace. Grace seděla u bazénu s Charlesem a byla zamlklá. Ještě se cítila otřesená a bála se vycházet ven z domu. Lidé ji stále obtěžovali, dokonce i ve

frontách v bance nebo na veřejných toaletách. Za ochrannými zdmi domova se cítila šťastnější, a když měla vyjít někam mezi lidi, třeba i s Charlesem, nahánělo jí to hrůzu. Přestože

Charlesova volební kampaň pokračovala a byla teď v plném proudu, prožili to léto v ústraní. V srpnu se konečně zdálo, že se všechno zase vrátilo do normálních kolejí. Před domem už netábořili fotografové a Grace se už po několik týdnů neobjevila na obálkách bulvárních plátků. „Myslím, že už nejsi slavná,“ škádlil ji Charles. Podařilo se mu vzít si týden volna, aby s ní mohl být, a byl šťastný, že to udělal. Její astma se zase zhoršilo, poprvé po mnoha letech, a necítila se zdravá. Byl si jistý, že je to způsobeno prodělaným stresem, ale tentokrát měla Grace podezření, že ve skutečnosti jde o něco jiného. Bylo to další těhotenství.

„Uprostřed všeho toho povyku? Jak se ti to mohlo podařit?“ Nejdřív ho to šokovalo, ale zároveň se cítil šťastný.

Během všech let jejich manželství jim právě děti přinášely nejvíc radosti. Dělalo mu ale starosti, jak Grace skloubí těhotenství s volební kampaní. Dítě se mělo narodit v březnu a Grace teď byla ve druhém měsíci, což znamenalo, že zbytek kampaně proběhne během první poloviny jejího nového těhotenství. V termínu voleb bude v pátém měsíci. Charles ji žádal, aby se příliš nenamáhala a snažila se moc si toho nenakládat, a hlavně aby se nenechala po návratu do Washingtonu příliš rozčilovat novináři. A pak ho napadlo něco deprimujícího. „Až se to dítě narodí, bude mi devětapadesát. Než vystuduje, bude mi osmdesát. Bože, Grace,“ usmál se smutně, ale ona ho pokárala.

„Ale dej pokoj. Já už sama začínám vypadat jako postarší paní, a tak s takovými stížnostmi na mě nechoď. Vždyť vypadáš na třicet.“ Opravdu vypadal mladě, ne sice na třicet, ale jako čtyřicátník určitě. Zub času se ho téměř nedotkl, ale ani

Grace nevypadala ve svých devětatřiceti špatně.

V září se přestěhovali zpátky do Washingtonu. Přes probíhající kampaň prožili i zbytek léta klidně. V Greenwichl vycházeli z domu jen ve společnosti blízkých přátel, a protože kolem Grace se strhl v červnu, právě na počátku jejího těhotenství, takový povyk, snažil se Charles obejít se během kampaně bez ní.

Abigail začala chodit na střední školu. Andrew teď nastoupil do druhého ročníku a měl novou přítelkyni, jejíž otec byl francouzským velvyslancem. A Matt začal chodit do třetí třídy, což znamenalo všechny obvyklé zmatky a rozruch kolem nákupů nové školní aktovky a dalších pomůcek, rozhodování, zda má chodit na obědy ve škole nebo si s sebou nosit vlastní jídlo, a podobně. Pro Matta byl každý den stále ještě velkým dobrodružstvím.

O miminku ještě dětem nic neřekli, protože Grace byla toho názoru, že je na to příliš brzo. Byla teprve ve třetím měsíci a s Charlesem se rozhodli, že to dětem oznámí v září po

Mattových narozeninách. Grace pro něj plánovala pořádnou oslavu. Pomaloučku začínala v Charlesově společnosti zase vycházet ven mezi lidi. Bylo to pro ni těžké, protože věděla, že její ošklivou minulost přetřásají při společenských konverzacích úplně všichni. Ale několik týdnů už se o ní v tisku nic neobjevilo a ona se začínala cítit provinile, že se neúčastní manželovy volební kampaně.

Bylo horké zářijové odpoledne, den před Matthewovou oslavou, a Grace právě nakupovala v Sutton Pláce Gourmet nějaké chybějící drobnosti jako zmrzlinu, plastikové příbory a limonádu. Když stála u pokladny a čekala na placení, najednou uviděla něco, co jí málem přivodilo mdloby: právě vyšlo nejnovější číslo bulvárního plátku Trhák, a tentokrát

Charlese nikdo nevaroval. Na obálce byla fotografie nahé

Grace s hlavou zvrácenou dozadu a se zavřenýma očima. Na ňadrech a na přirození měla černé čtverečky, ale jinak fotografie neponechávala nic fantazii. Nohy měla roztažené a vypadala, jako by byla uprostřed víru vášně. Titulek zněl:

„Manželka senátora byla chicagskou pornohvězdou.“ Grace měla pocit, že začne okamžitě zvracet. Vzala si celý balík novin a třesoucí se rukou vytáhla stodolarovou bankovku.

V tom okamžiku ani nevěděla, co dělá.

„Chcete je opravdu všechny!“ zatvářil se překvapeně mladý pokladní a Grace přikývla. Skoro nemohla dýchat. Svůj inhalátor měla ale teď už vždy při ruce.

„Máte ještě nějaké?“ zeptala se ho chraptivě. Přikývl.

„Jasně. Vzadu. Ty chcete taky?“

„Ano.“ Koupila si padesát výtisků Trháku a všechno, co potřebovala pro Matta, a utíkala k autu, jako by právě skoupila celý náklad časopisu a měla v úmyslu ho ukrýt. Když ujížděla autem k domovu a za volantem plakala, uvědomila si, jak to od ní bylo hloupé. Člověk je přece nemůže všechny vykoupit. Bylo to jako snažit se přelévat oceán hrníčkem na čaj.

Hned jak zastavila auto, vběhla do domu, ale Charles už seděl v kuchyni a vypadala šokovaně. V ruce držel výtisk bulvárního plátku. Vedle něj seděl šéf jeho volebního týmu, který mu časopis právě donesl. Charlese nikdo nevaroval předem. Šéf týmu uviděl, jak se Grace tváří, a okamžitě odešel. Charles se na ni poprvé za celou dobu skandálů podíval s výrazem opravdového šoku. Nikdy v jeho obličeji neviděla takové zklamání a únavu, a ten pohled ji skoro zabíjel.

„Co to má znamenat, Grace?“

„Nevím.“ S pláčem si sedla naproti němu a celá se třásla.

„Nevím“

„To nemůžeš být ty.“ Ale byla to ona. Obličej byl její. Přestože měla zavřené oči, byla jasně k poznání. A pak najednou věděla, jak to bylo musel jí sundat šaty musel ji tehdy úplně svléknout. Jedině, co měla na sobě, byla černá páska kolem krku. Musel jí ji připnout, zatímco spala, aby byl snímek pikantnější. Jako fotograf byl skutečně uveden Marcus

Anders. Když to postřehla, zbledla ještě víc, než když snímek spatřila poprvé. A Charles si dobře všiml změny jejího výrazu. Hned si uvědomil, že to všechno není jen tak. „Ty snad víš, kdo to fotil?“ Přikývla a přála si, aby mohla na místě umřít a uchránit

Charlese tohohle všeho. Kdyby ho tak raději nikdy nepotkala, kdyby s ním neměla žádné děti. „Co to má znamenat, Grace?“ Poprvé za celých šestnáct let byl jeho tón mrazivý. „Kdy jsi to dělala?“

„Nevím jistě, jestli jsem to dělala,“ řekla zajíkavě.

„V Chicagu jsem jsem se párkrát sešla s jedním fotografem. Říkala jsem ti o něm. Chtěl mě fotit a v agentuře mě taky přemlouvali“ Zakoktala se a Charles teď vypadal naprosto šokovaně. „Chtěli, abys dělala porno? Co to bylo za agenturu?“

„Byla to modelingová agentura,“ měla pocit, jako by z ní vyprchával život. Už neměla sílu dál bojovat, nemohla se po celý život stále jen bránit a obhajovat. Napadlo ji, že Charlese raději opustí, jestli si to on bude přát. Udělá pro něj, cokoli bude chtít. „Pořád mě žádali, abych pro ně pracovala jako modelka, a on mi řekl, že mě jen tak na zkoušku vyfotí. Byli jsme přátelé, důvěřovala jsem mu. Měla jsem ho ráda. Byl to první muž vůbec, se kterým jsem kdy šla na schůzku. Bylo mi

jednadvacet. Neměla jsem žádné zkušenosti. Mým spolubydlícím byl nesympatický, byly mnohem zkušenější nežli já. Vzal mě do ateliéru, pouštěl mi hudbu, nalil mi víno a dal mi do něj drogy. O tom jsem ti už říkala dávno.“ On si na to už ale nevzpomínal. „Musela jsem vlivem těch drog ztratit vědomí. Vůbec nic jsem si nezapamatovala a myslím, že mě musel ve spánku fotit, ale měla jsem na sobě pánskou košili, tu jsem si nesundala. V žádném případě jsem se sama nesvlékla.“

„Jak to můžeš tak jistě vědět?“

Podívala se na něj upřímně. Nikdy mu nelhala a neměla v úmyslu s tím teď začínat. „Nevím to. Nevím vůbec nic. Nevěděla jsem ani, jestli mě neznásilnil, ale to určitě neudělal.

Moje spolubydlící mě vzala k doktorce a ta mi řekla, že se mi nic nestalo. Snažila jsem se z něj vymámit ty negativy, ale on mi je nedal. Moje spolubydlící mi nakonec řekly, abych na to prostě zapomněla. Kdybych na nich byla k poznání, potřeboval by stejně ode mě povolení, aby je mohl použít, a kdybych k poznání nebyla, bylo by to jedno. Byla bych je ráda měla, ale nedokázala jsem je z něj vyrazit. Dokonce se mi pokoušel naznačit, že jsem mu podepsala povolení k jejich

uveřejnění, ale odmítla jsem tomu uvěřit a on už mě nechal být. Vždyť jsem ani nic podepsat nemohla. Zfetoval mě tak, že jsem ani neviděla na cestu, když jsem od něj odcházela.

Potom ty obrázky ukázal šéfovi naší agentury a ten po mně vyjel. Říkal mi, že na těch fotkách sice vypadám nažhaveně, ale ujišťoval mě, že na nich mám pánskou košili, a tak jsem myslela, že se nic tak strašného nestalo. Ty fotky jsem už nikdy neviděla. A toho fotografa taky ne. Nikdy mě nenapadlo, že budu někdy vdaná za nějakého politika, kterému by to mohlo ublížit.“

Ta fotografie ale vypadala opravdu hrozně, jako skutečné porno. A Grace neměla na sobě nic víc než černý obojek, který v životě neviděla. Když si fotografii prohlédla pozorněji, viděla, že opravdu vypadá zfetovaně. Působila dojmem, že je v bezvědomí, ona sama to viděla jasně. Ale pozorovatel, který ji neznal a chtěl by v tom vidět sexuální vyzývavost, mohl být s fotografií velice spokojený. Nemohla uvěřit, že by někdo byl schopen něco takového provést. Vždyť jí zničil celý život jedinou fotografií. Ochromeně tu seděla a upřeně se dívala na Charlese. Klesala pod tíhou zoufalství, protože viděla v jeho tváři výraz, bolesti. Zabít otce v sebeobraně je zlé, ale jak má Charles vysvětlit voličům, tisku nebo jejich dětem tohle?

„Nevím, co na to říct. Nemůžu uvěřit, že jsi něco takového udělala.“ Byl tím zdrcený, brada se mu chvěla nepotlačovaným pláčem. Nedokázal se na ni ani podívat, jen se od ní odvrátil a plakal. Ničím jí nemohl víc ublížit. Byla by raději, kdyby ji uhodil.

„Neudělala jsem to, Charlesi,“ řekla tiše a také se rozplakala. Věděla s jistotou, že díky této Marcusově fotografii jejich manželství skončilo. „Zfetoval mě.“

„Byla jsi strašně naivní bylas blázen“ To Grace nemohla popřít. „Musel to ale být mizera, když ti to provedl.“

Mlčky přikývla, celá uslzená a neschopná říci cokoli na svoji obranu. Za chvilku Charles sebral noviny a odešel nahoru do jejich ložnice. Nešla za ním. Byla zoufalá a jasně si uvědomovala, že v pondělí, hned po Matthewově oslavě, od něj bude muset odejít. Bude muset odejít od nich od všech. Nemůže už svoji rodinu vláčet s sebou vším tímhle bahnem.

Fotografie se toho večera objevila ve zprávách a vypukl z toho tak ohromný skandál, že je hned začaly znovu obléhat všechny televizní i rozhlasové společnosti z celé země. Členové Charlesova týmu se jim ze všech sil snažili vysvětlovat, že všechno je pravděpodobně omyl, ta dívka na obrázku jen vypadá jako Grace, a že paní Mackenzieová není ochotna celou věc komentovat. Ale ještě horší bylo, že příštího dne se v televizi objevil rozhovor se samotným Marcusem. Měl už bílé vlasy a vypadal hodně zchátrale a zpustle, ale s lascívním úsměvem prohlásil, že na fotografiích je skutečně paní Mackenzieová a že má od ní písemné povolení, které může předložit. Zvedl ho, aby bylo dobře vidět, a vysvětlil, že mu před osmnácti lety pózovala v Chicagu. „Bývala to pěkně nažhavená kůstka,“ prohlásil s úsměvem. A fotografie dokazovaly, že to skutečně tak bylo.

„Potřebovala v té době hodně peníze?“ zeptal se redaktor, který předstíral pochopení pro to, že pro takové jednání mohla mít vážné důvody.

„Vůbec ne. Dělala to moc ráda,“ odpověděl Marcus s úsměvem. „Některý holky jsou prostě takový.“ „Dala vám povolení, abyste ty fotografie využil komerčně?“

„Samozřejmě.“ Zatvářil se uraženě, že se ho na to vůbec ptají. Znova zabrali fotografii a pak přešli k další zprávě. Grace se upřeně dívala na obrazovku a v jejím pohledu byla neskrývaná nenávist. Nikdy Marcusovi žádné povolení nedala.

Když v poledne zatelefonoval Goldsmith, právník specializovaný na urážky na cti, Grace ho ujistila, že žádné povolení

Marcusovi Andersovi nikdy nepodepsala.

„Podíváme se, co můžeme v té věci udělat, Grace. Ale jestli jsi pro tu fotografii pózovala a to povolení jsi podepsala, pak s tím nemůžeme dělat vůbec nic.“

„Nepodepsala jsem povolení. Vůbec nic jsem mu nepodepsala.“

„Možná ho zfalšoval. Udělám, co bude v mých silách. Ale co se stalo, nemůže se odestát. Všichni už to viděli. Dostalo se to na veřejnost a nedá se to vrátit. Jestli jsi před osmnácti lety pro tu fotku

pózovala, musela jsi vědět, že ten snímek někde je a může se vynořit a uškodit ti.“ A pak řekl ustaraně:

„Jejich snad víc? Víš, kolik jich udělal?“

„To netuším,“ stěží potlačila zasténání.

„Jestli je od něj ty noviny koupily v dobré víře a on jim ukázal, že má od tebe povolení, pak jsou chráněny zákonem.“

„Jak to, že zákon chrání úplně každého kromě mě? Proč musím být tím, kdo se provinil, vždycky jenom já?“ Bylo jí, jako by ji znova mlátili a znásilňovali. Zas byla v roli oběti.

Nelišilo se to od situace, kdy ji každou noc znásilňoval její vlastní otec. Rozdíl byl jen v tom, že když s tím otec přestal, pokračovali v tom všichni ostatní. Nebylo to spravedlivé.

Vůbec nebylo spravedlivé, že jen kvůli Charlesově politické dráze má kdokoli právo zničit ji i její rodinu. Prožili spolu šestnáct nádherných let, ale teď se to všechno najednou změnilo v hrůznou noční můru. Připadalo jí, jako by jen obešla kruh a vrátila se do původního bodu, jako by se ocitla znova ve vězení. Proti lžím byla bezmocná. Pravda neznamenala vůbec nic. Všechno, co dělala, oč se v životě snažila, pro co žila, teď leželo v troskách.

Odpoledne uviděla kopii povolení, které údajně Marcusovi dala. Nedalo se popřít, že podpis je její. Rukopis byl roztřesený a písmena se trochu rozbíhala, ale musela uznat, že to je její písmo. Nemohla tomu věřit. Musel ji k tomu přimět, když byla napůl v bezvědomí.

Na Matthewově oslavě byli všichni zaražení, protože každý z hostů buď viděl fotografii v bulvárním plátku nebo slyšel televizní zprávy. Všichni rodiče, kteří sem doprovodili své děti, si Grace podezíravě prohlíželi, nebo jí to tak aspoň připadalo. Charles tady byl také, aby je vítal, ale od včerejšího večera s Grace skoro nepromluvil a strávil noc v jejich ložnici pro hosty. Potřeboval čas na přemýšlení, musel se nejprve nějak vyrovnat s tím, co se stalo.

Dopoledne si promluvili o těch fotografiích s dětmi. Matthew pořádně nechápal, oč jde, ale Abigail a Andrew ano.

Andrew vypadal opravdu šokovaně a utrápeně a Abigail se znova rozplakala. Nemohla uvěřit, čemu všemu je její matka vystavuje. Jak to jen mohla udělat?

„Jak nám můžeš kázat o správném chování, o morálce a o tom, že nemám spát s kluky, když jsi dělala takové věci?

Asi tě k tomu taky někdo donutil, co, jako tě k tomu nutil tvůj otec? Tak kdo tě nutil tentokrát, mami?“ Grace se přestala ovládat a uhodila Abigail přes tvář. Pak se jí velice omlouvala. Už to ale prostě nedokázala unést. Byla zcela vyčerpaná ze všech těch lží, všichni za ně zaplatili už příliš velkou cenu.

„Nic takového jsem nikdy neudělala, Abigail. Alespoň ne vědomě. Zdrogoval a podvedl mě jeden fotograf v Chicagu, když jsem byla mladá a naivní. Ale podle svého nejlepšího svědomí jsem pro tu fotku nepózovala.“

„Nojo, jasně.“ Grace toho ale víc nedokázala snést. Už to s nimi dál neprobírala. Za půl hodiny Abigail odešla ke kamarádce a Andrew šel na schůzku se svou novou přítelkyní.

Matthewovi se oslava přesto líbila a Grace mu potom uvařila večeři. Abby zavolala, že zůstává přes noc u kamarádky, a Grace se s ní nepřela. A Andrew se vrátil v devět a nechal všechny ostatní na pokoji.

Charles byl v knihovně a zase pracoval. Grace věděla, co teď musí udělat. Když si Charles přišel do jejich ložnice pro nějaké papíry, udivilo ho, že si Grace balí kufr.

„Co to má znamenat?“ zeptal se jako by nic. Nedal na sobě znát, že ho to zneklidnilo.

„Myslím, že už sis toho se mnou zažil dost,“ vysvětlila mu tiše, obrácená zády k němu. Balila si dva velké kufry a on náhle pocítil nával strachu. Choval se k ní tvrdě, ale na druhé straně měl právo se zlobit. Každého v jeho situaci by něco takového šokovalo. Měl ale v úmyslu nechat celou její minulost tiše odeznít, na všechno postupem času zapomenout. Ještě jí to neřekl, ale pomalu se se vším začínal vyrovnávat. Některé věci jsou pro člověka těžší než jiné. Potřeboval prostě trochu času,

aby to vstřebal. Myslel si, že to Grace chápe, ale teď viděl, že to tak není.

„Kam jedeš?“ zeptal se tiše.

„Nevím. Asi do New Yorku.“

„Hledat si práci?“ Usmál se, ale ona to neviděla.

„Jo, jako královna porna. Teď mám ohromnou reklamu.“

„Ale no tak, Grace,“ přistoupil k ní blíž, „neblázni.“

„Že nemám bláznit?“ obrátila se k němu. „Tak ty si myslíš, že blázním? Myslíš, že když o člověku zveřejňují takové věci, když zničí kariéru svému manželovi, když ho i vlastní děti nenávidí, tak že to je jen bláznění?“

„Není pravda, že tě děti nenávidí. Jen to nechápou. Nikdo z nás tomu nerozumí. Je opravdu těžké pochopit, proč ti pořád všichni chtějí ubližovat.“

„Prostě to dělají. A dělali to po celý můj život. Už bych na to měla být zvyklá. Vždyť o nic nejde. A nedělej si starosti, beze mě bys ty volby měl vyhrát,“ mluvila s bolestí v hlase, rozzlobeně a přitom zoufale.

„To pro mě není tolik důležité jako ty,“ řekl jí jemně.

„Kecy,“ odsekla drsně. V tom okamžiku ale sama sebe nenáviděla za všechno, co mu provedla, dokonce i za to, že ho kdy milovala, nebo že si myslela, že může nechat minulost za sebou. Teď viděla, že nic za sebou nechat nemůže. Táhlo se to s ní, asi jako řinčící plechovky, které někdo přiváže kočce k ocasu a ve kterých jsou navíc zkažené páchnoucí zbytky.

Charles se vrátil dolů, protože si myslel, že Grace potřebuje být sama, a oba strávili osamělou noc, každý z nich na jiném místě domu.

Nazítří Grace připravila snídani pro Charlese, Andrewa a Matta. Charles jí znova říkal, aby nikam neodcházela. Narážel na předchozí večer a na balení kufrů, ale ona před chlapci předstírala, že nechápe, o čem Charles mluví. A pak všichni odešli. Charles měl spoustu důležitých schůzí a projevů pro tisk, a tak jí neměl čas zavolat, až teprve v poledne, ale to už nikdo nezvedal telefon. Grace tou dobou už v domě nebyla. Každému z rodiny napsala během předchozí noci dopis na rozloučenou. Seděla přitom na posteli a plakala, až přes slzy neviděla a musela začínat znova a znova. Chtěla jim říci, jak moc je miluje a jak je jí líto, že jim způsobila tolik bolesti. Každému dítěti napsala, aby pečovaly o tátu a byly na něj hodné. Nejtěžší bylo napsat

Mattovi. Byl ještě moc malý, aby to pochopil. Asi nebude rozumět tomu, proč od něj máma musela odejít. Dělala to ale v jejich zájmu. Připadala si jako návnada, která láká žraloky, a tak se teď musí od své rodiny dostat co nejdál, aby jim už nikdo neubližoval. Pár dní chtěla strávit v New Yorku, jen aby si trochu vydechla. Všechny dopisy nechala Charlesovi, aby je dětem předal.

Plánovala si, že z New Yorku se možná vydá do Los Angeles. Může si tam najít práci, než se jí narodí dítě. Pak ho nechá v péči Charlesovi nebo jí Charles možná dovolí, aby si ho nechala u sebe. Když odcházela, byla rozrušená, zmatená a vzlykala. Hospodyně ji viděla vycházet ze dveří a slyšela, jak v garáži srdceryvně pláče, ale nechtěla ji vyrušovat. Věděla, proč Grace pláče, nebo si to aspoň myslela. Sama také plakala, když viděla ty strašné bulvární zprávy a fotografii.

Grace si ale nevzala auto. Zavolala taxík a počkala na něj s kufry před domem. Hospodyně viděla taxík odjíždět, ale nebyla si jistá, kdo sedí uvnitř. Myslela si, že Grace je stále v garáži a připravuje se na nějaké pochůzky, než půjde vyzvednout Matthewa. Grace ale zavolala jedné známé a požádala ji, aby Matthewa vyzvedla, a dlouhý a zoufalý dopis pro Charlese zanechala v jejich ložnici společně s dopisy pro děti.

Řidič taxíku jel co nejrychleji na Dulles Airport a celou dobu jí něco vykládal. Pocházel z Íránu a říkal jí, jak je ve

Spojených státech šťastný a že se jeho ženě právě narodilo dítě. Nepřetržitě hovořil a Grace se nenamáhala mu naslouchat.

Když si všimla, že má na předním sedadle položený osudný výtisk Trháku, udělalo se jí špatně. Jak se s ní řidič bavil, ohlížel se přes rameno a vrazil do taxíku před ním. Vzápětí do zadku jeho vozu

narazilo další auto a pak ještě další. Trvalo víc než půl hodiny, než byla všechna auta vyproštěna. Dostavila se i policejní hlídka, ale nikdo neutrpěl zranění, a tak si účastníci nehody jen vyměnili svá telefonní čísla, čísla řidičských průkazů a jména pojišťoven. Grace se to zdálo být nekonečné. Stejně ale neměla, kam by pospíchala. Letěla jednou z mnoha linek pro lidi, kteří cestovali do New Yorku za prací, a mohla bez problémů počkat na příští letadlo.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí starostlivě řidič. Bál se, že by si někdo mohl stěžovat jeho šéfovi, ale Grace slíbila, že to neudělá. „Heleďte,“ ukázal na výtisk Trháku a Grace zachvátila vlna paniky, „vy vypadáte jako ona!“ Myslel to jako poklonu, ale Grace to nepotěšilo. „Je to hezká holka, co? Krásná ženská!“ Obdivně se díval na fotografii, která měla představovat Grace, ale na které se jí při bližším pohledu nezdálo být všechno docela na svém místě, „je vdaná za kongresmana,“ pokračoval. „Ten chlápek má ale kliku!“ Grace se podivila, že se na to lidé mohou dívat i takhle. Charlesův názor to ovšem bohužel není, a kdo by mu to mohl vyčítat?

Vysadil ji před letištěm. Když se Grace vydala k budově, cítila slabé bodáni v krku, důsledek nárazu při dopravní nehodě, a měla trochu strnulou šíji, ale nevypadalo to jako nic vážného. Nechtěla dělat taxikáři žádné potíže. Svůj let stihla ještě v poslední chvíli. Když v New Yorku přistáli, uvědomila si, že krvácí. Nebylo to ale nijak zlé. Až se dostane do hotelu a odpočine si, bude jí zase dobře. Podobné problémy měla, když čekala Matthewa i Andrewa, a lékař jí vždycky poradil, aby odpočívala, a krvácení pokaždé rychle přestalo.

Dala taxikáři adresu hotelu Carlyle na východní Sedmdesáté šesté ulici. Rezervovala si tady pokoj z letadla. Bylo to jen šest bloků od míst, kde kdysi bydlela, a líbilo se jí tu.

Jednou tu bydleli s Charlesem a měla na ten hotel hezké vzpomínky. Měla pěkné vzpomínky na všechna místa, kde s ním byla. Až do letošního června byl jejich život idylicky spokojený. Ohlásila se u recepce. Už ji očekávali a zapsala se tu pod jménem Grace Adamsová. Dostala malý pokoj, zařízený nábytkem s kartounovými potahy zdobenými růžemi, a hotelový sluha jí donesl dovnitř zavazadla. Dala mu spropitné a on odešel. Nikdo jí tady neříkal, jak se podobá té porno královně z bulvárního tisku.

Lehla si na postel a přemýšlela o tom, jestli už se Charles vrátil domů a našel její dopisy. Rozhodně mu nechtěla telefonovat. Bylo lépe odejít takhle. Věděla, že kdyby zatelefonovala domů a mluvila by s členy své rodiny, zvlášť s Charlesem a s Mattem, nedokázala by své rozhodnutí dodržet. Vyčerpaně ležela na posteli a myslela na ně. Cítila se úplně na konci sil a krk ji stále pobolíval. V podbřišku a v kříži se jí ozývaly slabé křeče. Věděla, že to nic neznamená. Neměla sílu odejít do koupelny. Jenom tu ležela a cítila se slabá a smutná. Celý pokoj se s ni pomalu začal točit, až se propadla do temnoty.

Znovu se probudila až ve čtyři ráno. Tentokrát už byly křeče opravdu silné. Překulila se na bok a zasténala bolestí. Bylo to skoro nesnesitelné. Dlouho tak ležela, stočená do klubíčka, a pak se podívala na postel pod sebe. Byla nasáklá krví a její kalhoty také. Věděla, že musí honem něco udělat, než znova ztratí vědomí. Když ale vstala, projela jí taková bolest, že skoro omdlela. Sáhla po kabelce a téměř se plazila ke dveřím.

Ovinula si plášť těsně kolem těla. Vyklopýtala do haly a zazvonila na výtah. Sjela dolů shrbená v předklonu, ale liftboy nijak nezareagoval.

Věděla, že nemocnice je vzdálená jen půl bloku a že nejlépe bude, když se tam pokusí co nejrychleji dostat. Uvědomovala si, že ji pozorují hoteloví sluhové a recepční. Když konečně vyšla ven do teplého zářijového vzduchu, trochu se jí ulevilo.

„Přejete si taxík, slečno?“ zeptal se jí vrátný, ale ona zavrtěla hlavou a pokusila se narovnat, ale nedokázala to. Projela jí taková bolest, až se zajíkla. Náhle se jí podlomila kolena, protože bolest nepředstavitelně zesílila. Vrátný ji rychle zachytil. „Není vám něco?“

„To nic jen mám takové menší potíže“ Nejdřív si myslel, že je opilá, ale když uviděl její obličej, pochopil, že má velké bolesti. A připadala mu nějak povědomá. Měli ale mnoho stálých hostů a jezdilo sem i dost filmových hvězd, a tak někdy nedokázal říci, koho zná a koho ne. „Chtěla

jsem do nemocnice“

„Co kdybyste si najala taxík? Jeden zrovna tamhle stojí.

Vezme vás přes Park Avenue a vysadí vás u nemocnice. Vzal bych vás tam sám, ale nesmím odejít ode dveří,“ omlouval se.

Grace souhlasila, že si tedy vezme taxík. Teď už nedokázala udělat skoro ani krok. Vrátný řekl řidiči, aby jel do Lenox

Hill, a Grace dala vrátnému i taxikáři po pětidolarovce.

„Díky, to bude dobré,“ ujistila je oba, ale nevypadala na to.

Když přejeli Park Avenue a zajeli před pohotovostní oddělení nemocnice, řidič se po ní ohlédl, ale nejdřív ji nespatřil.

Svezla se totiž ze sedadla a teď ležela v bezvědomí na podlaze taxíku.

Kapitola 15.

Když Grace vezli na vozíku na příjem, viděla, jak se jí nad hlavou točí světla, a slyšela kovově znějící zvuky. Pak ji někdo volal křestním jménem, znovu a znovu, a potom s ní začali dělat něco hrozného, co jí působilo strašnou bolest. Pokoušela se posadit a všechno to nějak zastavit. Co to dělají vždyť ji zabijí tak hrozná bolest proč nepřestávají nikdy v životě ji nic tak nebolelo. Vykřikla, všechno se propadlo do tmy a nastalo ticho.

V domě ve Washingtonu zazvonil telefon. Bylo půl šesté ráno. Charles ale nespal. Byl vzhůru celou noc a modlil se, aby mu Grace zavolala. Litoval teď, jak se k ní choval. Bylo od něj hloupé, že reagoval takovým způsobem, ale už byli oba naprosto vyčerpaní neustálými útoky bulváru. A tahle poslední věc pro něj znamenala opravdový šok. Za žádnou cenu ale nechtěl Grace ztratit. Dětem řekl, že odjela do New

Yorku na konferenci organizace „Pomozte dětem!“ a vrátí se za několik dní. Tím získal nějaký čas na to, aby ji našel. Nebyl si jistý, kde může být. Po celou noc zkoušel telefonovat do domu v Connecticutu, ale tam nebyla. Volal do hotelu

Carlyle v New Yorku, ale tam se nikdo jménem Mackenzieová k pobytu nepřihlásil. Napadlo ho, že se třeba může skrývat v některém hotelu ve Washingtonu. Když zazvonil telefon, zadoufal, že by to mohla být ona, ale nebyla.

„Pan Mackenzie?“ ten hlas mu nebyl povědomý. Grace měla jeho jméno napsané na identifikační kartičce ve své peněžence a na řidičském průkazu měla uvedeno Grace

Adamsová-Mackenzieová.

„Ano?“ napadlo ho, že půjde jen o další potrhlý telefonát neznámého člověka, kteří ho teď stále obtěžovali, a litoval, že to vůbec zvedal. Jakmile začala aféra s Graceinou fotografií, dopisy i telefonáty se přímo hrnuly, stejně jako dřív.

„Máme tady nějakou Grace Mackenzieovou,“ oznámil mu ten hlas beze špetky zájmu.

„Kdo jste?“ Byla unesená? Je mrtvá? Bože

„Volám z nemocnice Lenox Hill v New Yorku. Paní Mackenzieová je právě po zákroku.“ Bože ne tak to měla nějakou nehodu „Přivezl ji taxikář s velkým krvácením.“

Ne to dítě měl pocit, jako by mu srdce sevřela nějaká chladná ruka, ale teď mu záleželo především na Grace.

„Je v pořádku?“ ptal se přiškrceně. Ošetřovatelka ho svou odpovědí trošku uklidnila.

„Ztratila hodně krve. Budeme se ale snažit, aby se obešla bez transfuze.“ V poslední době se o to lékaři snažili vždycky. „Je ve stabilizovaném stavu.“ Pak dodala o něco soucitněji: „Přišla o to dítě. Bohužel.“

„Děkuji vám.“ Musel zadržet dech a rychle přemýšlel, co udělat. „Je při vědomí? Mohu s ní mluvit?“ „Zatím je na pokoji pooperační péče. Řekla bych, že tam zůstane do půl deváté nebo do devíti. Chtějí ji převézt na pokoj, teprve až se jí zvedne krevní tlak, teď je ještě hodně nízký. Myslím, že

nikam nepůjde, leda později odpoledne.“

„Nemůže odejít z nemocnice, viďte?“

„Myslím, že ne.“ Zdálo se, že ošetřovatelku ta otázka překvapila. „Řekla bych, že v tak dobrém stavu hned tak nebude. V kabelce má klíč od pokoje v hotelu Carlyle. Volala jsem tam, říkali, že tam s ní nikdo nebydlí.“

„Děkuju vám. Moc vám děkuju, že jste mi zavolala. Přijdu za ní, jak nejdříve budu moci.“ Jakmile zavěsil, vyskočil z postele a načmáral dětem vzkaz, že má časně ráno nějakou schůzi. Během pěti minut se oblékl, ani se nezdržoval s holením a co nejrychleji odjel na letiště. Byl tam v půl sedmé a stihl let v sedm hodin. Několik letušek ho poznalo, ale nikdo mu nic neřekl. Jen mu přinesli noviny, džus, sladké pečivo a šálek kávy jako všem ostatním cestujícím a nechali ho být. Po většinu letu se jen díval z okénka.

Přistáli ve čtvrt na devět a těsně po deváté už byl v Lenox

Hill. Když tam vešel, Grace právě převáželi na pokoj. Charles následoval její vozík do místnosti a Grace vypadala překvapeně, že ho vidí. Působila ještě velmi otřeseně a omámeně.

„Jak ses sem dostal?“ byla celá zmatená a jen s námahou držela oči otevřené. Sestra a nemocniční zřízenec opustili místnost. Grace byla šedivá v obličeji a bylo vidět, že je naprosto vyčerpaná. „Přiletěl jsem za tebou,“ usmál se, přistoupil k ní a jemně ji vzal za ruku. Netušil, jestli už ví, že přišla o dítě.

„Myslím, že jsem upadla,“ řekla neurčitě.

„Kde?“

„Nevzpomínám si byla jsem v taxíku ve Washingtonu a někdo do nás narazil“ Teď si nebyla jistá, jestli to všechno nebyl jen sen „A pak jsem měla strašné bolesti,“ vzhlédla k němu s náhlými obavami. „Kde to jsem?“

„Jsi v nemocnici Lenox Hill v New Yorku,“ řekl jí konejšivě a sedl si na židli vedle ní. Stále ji přitom držel za ruku.

Nahánělo mu strach, jak špatně Grace vypadá, a toužil si promluvit s lékařem.

„Jak jsem se sem dostala?“

„Myslím, že taxíkem. Omdlela jsi v něm. Asi ses už zase zpila pod obraz.“ Usmál se, ale Grace mu neodpověděla a místo toho začala vzlykat. Sáhla si na břicho a cítila, že je ploché. Ve třetím měsíci se už trochu zvětšovalo, ale teď bylo jako předtím. Pak si vzpomněla na strašnou bolest, kterou cítila během uplynulé noci, a na krvácení. Nikdo jí ještě neřekl, co se stalo s dítětem. „Grace? Drahoušku, já tě miluju miluju tě víc než co jiného na světě. Chci, abys to věděla.

Nechci tě ztratit.“ Teď Grace propukla v pláč naplno, kvůli

Charlesovi, kvůli miminku, o které přišla, i kvůli jejich dětem. Všechno se teď zdálo být tak obtížné a smutné.

„Potratila jsem, viď?“ Vzhlédla k němu a on přikývl. Pak oba plakali a on ji držel v náručí. „Je mi to tak líto. Měl jsem mít dost rozumu, abych pochopil, že se doopravdy chystáš odjet. Myslel jsem si, že to jen tak děláš, že potřebuješ trochu samoty. Když jsem si přečetl tvůj dopis, skoro jsem z toho umřel.“

„Dal jsi moje dopisy dětem?“

„Ne,“ řekl po pravdě, „schoval jsem je. Chtěl jsem tě najít a přivést tě zpátky. Ale kdybych měl dost rozumu na to, abych ti zabránil odjet, nestala by se ti ta nehoda a“ Byl přesvědčený, že všechno to byla jen jeho chyba.

„Pssst možná to bylo jen z toho stresu, který jsme prožívali myslím, že to stejně nebyla ta správná doba na dítě, když uvážíš, co se dělo.“

„Vždycky je ta správná doba a já chci s tebou mít ještě další dítě,“ řekl jí láskyplně. Bylo mu jedno, kolik jim už bude let, vždyť oba své děti tak milovali. „Chci, aby náš život byl zase takový jako dřív.“ „Já taky,“ zašeptala. Ještě chvíli spolu mluvili a Charles ji hladil po vlasech a líbal ji na obličej, až nakonec Grace usnula a Charles se vydal za ošetřujícím lékařem. Ten se ale nevyjádřil příliš

povzbudivě. Grace ztratila ohromné množství krve a lékař se domníval, že se tak rychle nezotaví. Podle jeho názoru by sice určitě mohla znovu počít, ale on by to nedoporučoval. Má velmi mnoho jizev a udivilo ho, že se jí vůbec podařilo tolikrát otěhotnět a v pořádku děti donosit.

Charles mu původ jizev nevysvětlil. Lékař navrhl, aby si několik dní odpočinuli v hotelu a pak se vrátili do Washingtonu.

Grace by tam měla zůstat v posteli ještě alespoň týden, možná dva. Potrat ve třetím měsíci s takovou ztrátou krve se nesmí brát na lehkou váhu.

To odpoledne Charles přestěhoval Grace z nemocnice do hotelu a Grace udivilo, jak slabá se cítí. Skoro nedokázala chodit a Charles ji přenesl až do pokoje a položil ji na postel.

Pak objednal jídlo na pokoj. Grace byla pořád posmutnělá, ale oba byli rádi, že jsou zase spolu, a pokoj byl velice útulný. Charles zavolal členům svého týmu do Washingtonu a řekl jim, že se vrátí až za dva dny, a pak zatelefonoval hospodyni a požádal ji, aby vysvětlila dětem, že zůstal s jejich matkou v New Yorku a vrátí se pozítří. Slíbila, že s nimi zůstane, dokud se nevrátí, a bude vozit Matta do školy. Teď bylo všechno zařízeno.

„Tak, a je to v pořádku. Teď máš na práci jedině se uzdravovat a snažit se zapomenout na to, co se stalo.“

Jakmile ale odjeli z nemocnice, sestra u příjmu prohodila k lékaři: „Víte, kdo byli ti lidé?“ Netušil to. To jméno pro něj nic neznamenalo. „Přece kongresman Mackenzie z Connecticutu a jeho manželka, ta královna porna. Vy nečtete bulvár?“

„Ne, to nečtu,“ odpověděl trochu pobaveně. Ať je to královna porna nebo ne, ta žena měla v každém případě velké štěstí, že nevykrvácela k smrti. Napadlo ho, zda její „porno“ činnosti mají něco společného s jejími jizvami. Neměl ale čas si s tím lámat hlavu, protože se po celé odpoledne věnoval operacím. O Grace se zas tak moc nezajímal.

V hotelu nutil Charles Grace, aby co nejvíc spala, a ona se příštího rána už cítila lépe. Snědla snídani a posadila se do křesla. Chtěla si s Charlesem vyjít ven na procházku, ale neměla na to ještě dost sil. Cítila se neuvěřitelně slabá. Charles zatelefonoval jejímu bývalému gynekologovi tady v New Yorku a ten byl tak hodný, že se na ni přišel podívat. Dal jí nějaké léky a vitamíny a řekl jí, že musí prostě být trpělivá.

A když pak spolu vyšli ven na chodbu, Charles se ho zeptal na to, co říkal lékař v Lenox Hill o Graceiných jizvách a o tom, že by neměla mít další děti. Gynekolog byl toho názoru, že jizvy by neměly hrát žádnou roli. Grace je přece má už dávno a nikdy s nimi neměla žádné potíže. „Teď by se tím ale neměla trápit, Charlesi. Vypadá to, že ztratila spoustu krve. Pravděpodobně je hodně chudokrevná.“

„Já vím. V poslední době to měla moc těžké.“

„To rozhodně. Všiml jsem si toho. Ani jeden z vás si tohle nezaslouží. Je mi to moc líto.“

Charles mu poděkoval a lékař odešel. Pak se spolu s Grace schoulili na gauči, dívali se na staré filmy a znova si objednali jídlo na pokoj. Nazítří ji naložil do limuzíny, odvezl ji na letiště a tam ji přenesl do pojízdného křesla. Uvažoval o tom, že by ji dopravil do Washingtonu autem, ale to se mu zdálo příliš únavné. Letadlo bylo rychlejší. Letěli první třídou a jakmile byli ve Washingtonu, Charles jí sehnal další pojízdné křeslo a rychle ji v něm převezl přes letištní halu. Když projížděli kolem stánku s novinami, Grace na něj začala mávat. Charles zastavil a oba omráčilo, co uviděli.

Právě vyšel nový bulvární plátek a palcový titulek vykřikoval: „Senátorova manželka tajně utekla do New Yorku na potrat!“ Jakmile to Grace uviděla, rozplakala se. Charles se ani neobtěžoval výtisk koupit, aby si ho mohli přečíst. Na přední straně byla její velká fotografie z jednoho kongresového večírku, stará několik let. Projel s ní co nejrychleji letištěm až na místo, kde zanechal přede dvěma dny své auto.

Ještě stále plakala, když jí otevřel s napjatým výrazem dveře auta. Copak jim nikdy nedají pokoj a nepřestanou je pronásledovat? Zřejmě ne.

Pomohl jí do auta, pak ho obešel a nastoupil sám. Konečně se k ní obrátil a jeho pohled jí pronikl až

do hloubi duše.

„Miluju tě. Nesmíš jim dovolit, aby nás zničili nebo tebe musíme to překonat.“

„Já vím,“ odpověděla, ale nedokázala ovládnout pláč.

Tentokrát alespoň televizní zpravodajství v šest hodin neuvedlo o Grace žádnou novou zprávu. Tohle už byla čistě bulvární záležitost. Večer o tom pověděli i dětem, ale řekli jim prostě, že to není pravda. Vysvětlili jim, že Grace odjela do New Yorku a tam se jí stala nehoda v taxíku, což bylo blízké pravdě. Až na to, že nehoda se stala ve Washingtonu a Grace skutečně přišla o dítě. Grace si ale myslela, že děti nemusí o jejím potratu vědět.

Příštího dne se stále ještě cítila velice slabá, ale děti se k ní chovaly moc hezky, Abby jí dokonce přinesla snídani do postele a v poledne Grace sešla dolů na šálek čaje a přitom náhodou vyhlédla ven z okna. Uviděla tam transparenty s nápisy: „Vražedkyně!“ „Zabíjí miminka!“ „Agentka potratů!“ U toho byly fotografie plodů po umělých potratech. Jakmile to Grace uviděla, dostala astmatický záchvat.

Nechala telefonický vzkaz Charlesovi, a když jí později zavolal, zděsil se a řekl jí, že by měla okamžitě zavolat policii. Přijeli za půl hodiny, ale dosáhli jen toho, že se transparenty přesunuly na druhou stranu ulice, protože šlo pouze o mírumilovnou demonstraci. Pak přijel televizní štáb s kamerou a celý ten cirkus začal nanovo. Krátce nato se domů vrátil Charles a napadlo ho, zda ještě vůbec kdy budou žít normálně. Odmítl televizním reportérům cokoli komentovat a řekl jim jen, že jeho žena měla automobilovou nehodu, v důsledku toho má zdravotní problémy a že by opravdu ocenil, kdyby odešli. Odpovědí mu byla spousta houkání a posměchu.

Ale odpoledne, když se vrátily děti, byly už transparenty pryč a zůstali jen televizní reportéři s kamerou. Grace, smrtelně bledá, připravovala večeři.

Charles se ji pokusil přimět, aby si šla nahoru odpočinout, ale ona to odmítla. „Už toho bylo dost. Nenechám je, aby nám znova zničili životy. Vracíme se k normálu.“ Byla pevně rozhodnutá to dokázat, ačkoli se viditelně třásla, a Charles musel obdivovat její pevnou vůli. Alespoň jí přistrčil židli a navrhl jí, aby si při přípravě večeře sedla.

„Nemohla bys tak týden počkat, než nám budeš předvádět, jak jsi silná?“ navrhoval.

„Ne, to nemůžu,“ odpověděla rozhodně. A k velkému překvapení všech večeře proběhla v příjemné atmosféře. Zdálo se, že Abby je od té doby, co Grace uprchla, klidnější, a chovala se k ní soucitně a se vším jí pomáhala. Bylo těžké odhadnout, co změnilo její postoj. Možná těch smutných věcí už bylo tolik, že prostě usoudila, že se všichni navzájem potřebují. Andrew prohlásil, že je v pokušení na ty vlkodlaky tam venku vystrčit z okna svého pokoje holou zadnici. Všichni se tomu museli smát, dokonce i Grace, ačkoli ho napomenula, aby to nedělal.

„Myslím, že už není potřeba dodávat bulváru další skandální fotky rodiny Mackenzieů,“

poznamenala posmutněle.

Potom, když vstala od stolu, se jí Abby tiše zeptala: „To o tom potratu není pravda, že ne, mami?“ Vypadala, že jí to dělá trochu starost.

„Ne, drahoušku, není.“

„Myslela jsem si to.“

„Nikdy bych na potrat nešla. Velice miluju tatínka a moc ráda bych měla další dítě.“

„A myslíš, že budeš ještě nějaké mít?“

„Možná, nevím. Teď toho máme před sebou až moc. Chudák táta je teď pod strašným tlakem.“ „A ty taky?“ řekla jí Abby a poprvé to znělo soucitně.

„Mluvila jsem o tom s maminkou Nicole a ta mi říkala, že je jí tě opravdu líto a že novináři jen lžou a ničí lidem životy.

Uvědomila jsem si, jak strašné to pro tebe všechno muselo být. Nechtěla jsem ti to ještě ztěžovat.“ Když to říkala, měla v očích slzy.

„Neztěžovalas mi to,“ Grace se k ní naklonila a políbila ji.

„Je mi to líto, mami.“ Dlouho se mlčky objímaly a pak sešly ruku v ruce dolů. Charles se usmál, když

je uviděl.

Po několik dalších dní život zase plynul klidně, až na to, že

Grace dostávala nenávistné dopisy, týkající se údajného potratu. Ale o víkendu Trhák otiskl další Marcusovu fotografii.

Grace na ní měla kolem krku stejnou černou sametovou pásku a zase byla úplně svlečená. V podstatě to byl stejný snímek jako předchozí, jen pozice byla trochu jiná, malinko vyzývavější. Grace už to nešokovalo, jen ji to rozzlobilo.

Samozřejmě že i tento snímek údajně dovolila otisknout.

„Na co ještě máme čekat? Až otisknou celé album?“ ptala se Grace rozzuřeně. Goldsmith jim ale znova řekl, že nemají možnost žádného legálního postihu, protože oproti předchozímu případu se nic nezměnilo. Údajně existovalo podepsané

„povolení“ s jejím podpisem, vlastníkem těch snímků byl

Marcus a Grace teď byla jako manželka politika takzvaná známá osobnost, a tak noviny mohly otisknout, cokoli se jim zachtělo. Jako známé osobnosti nemají oba právo na soukromí, a tak se v jejich případě nedá mluvit o jeho narušení; nemohou také prokázat ušlý zisk ani skutečně zlý úmysl. „Myslíš si, že bychom měli zavolat tomu parchantovi Marcusovi a pokusit se koupit od něj všechno, co ještě má?“ ptala se Grace Charlese, ale ten zavrtěl hlavou.

„To nemůžeš udělat. Bylo by to jako platit vyděrači, a stejně by ti je nemusel prodat. Navíc by si tak jako tak mohl nějaké snímky ponechat, to si nikdy nemůžeš ověřit. Trhák mu za ně asi platí pěkné peníze. Takové obrázky, když na nich je někdo jako ty, mají velkou cenu.“

„To bychom od něj tedy snad měli chtít provizi!“

Byla velice rozzlobená, ale nemohla dělat vůbec nic. Příští týden doprovázela Charlese na některé akce v rámci volební kampaně. Bylo těžko odhadnout, jak moc jí uškodily bulvární pomluvy, protože lidé ji stále vřele vítali. Pro všechny zúčastněné byly ale její skandály zneklidňující a odváděly jejich pozornost od vlastní kampaně.

Za dva týdny byla otištěna třetí fotografie; tentokrát se

Matt vrátil domů ze školy s pláčem. Když se ho Grace zeptala, co se stalo, řekl, že se o ní jeden z jeho kamarádů vyjádřil velice ošklivě. Když to Grace uslyšela, měla pocit, jako by dostala políček. „Co o mně řekl?“ snažila se zůstat klidná, ale nedokázala to.

„Však víš,“ řekl nešťastně. „To slovo na „K“.“

Smutně se usmála. „To mohlo být třeba „kuběna“.“

„Bylo to jiné slovo,“ řekl přiškrceně. Nechtěl to vůbec vyslovit.

„Drahoušku, je mi to tak líto,“ objala ho. Zase už měla chuť odsud utéct. Věděla ale, že to nemůže udělat. Musí tomu čelit společně s ostatními členy rodiny.

Nazítří se to v jeho škole opakovalo a příští den zase.

Charles a Grace se toho večera pohádali. Grace chtěla odvézt děti zpátky do Connecticutu, ale on jí tvrdil, že utíkat se nesmí. Musí to vydržet a bojovat. Grace mu řekla, že si odmítá zničit rodinu kvůli jeho „zatracené kampani“. To ale nebylo tématem jejich sporu a oba to dobře věděli. Byli jen zdrcení tím, jak jsou bezmocní, a potřebovali si na někom vylít zlost, protože nemohli nic z toho, co se kolem nich dělo, ovlivnit.

Matthew to ale nechápal. Když ho Grace později šla uložit do postele, nemohla ho nikde najít. Ptala se Abby, kam šel, ale ta jen pokrčila rameny a ukázala na jeho pokoj. Právě telefonovala s Nicole a Matthewa neviděla. Ani Andrew netušil, kde by mohl být. Grace sešla dolů za Charlesem do pracovny, ačkoli se na něj ještě zlobila, a zeptala se ho, jestli někde neviděl Matthewa.

„Copak není nahoře?“ Pohlédli si do očí a on pochopil, že

Grace se o Matthewa bojí. Teď ho začali doopravdy hledat.

Nikde ale nebyl. „Nemohl přece jít ven,“ řekl Charles ustaraně. „To bychom ho viděli.“

„Nemuseli bychom ho vidět.“ Potichu se zeptala: „Myslíš, že slyšel, jak se hádáme?“

„Možná.“ Teď Charles vypadal ještě nervózněji než ona.

Dělalo mu starosti, že by Matta mohl někdo unést, kdyby se toulal jen tak po ulicích. Washington byl po setmění nebezpečné město. A když se znova vrátili nahoru, našli lístek se vzkazem, který Matthew zanechal ve svém pokoji. „Nehádejte se už kvůli mně. Odcházím. Mám vás moc rád, mami a tati.

Řekněte za mě ahoj Pusince. „ Pusinka byla jejich čokoládová fena labradora, protože když ji dostali, Grace prohlásila, že vypadá jako hromádka kakaových pusinek.

„Kam myslíš, že mohl jít?“ zeptala se Grace a bylo na ní znát, že se jí zmocňuje panika.

„Nevím. Zavolám policii.“ Charles vypadal napjatě.

„To se bude bulváru hodit,“ řekla nervózně.

„To je mi jedno. Chci ho najít hned dnes večer, než se mu něco stane.“ Oba byli bez sebe strachem a policie je ujistila, že se ho budou snažit co nejdřív najít. Řekli jim, že děti jeho věku se často toulávají a obvykle se drží docela blízko domova. Požádali je o seznam jeho nejlepších kamarádů a o jeho fotografii a vyslali pátračku, aby objížděla okolí a dívala se po něm. Charles a Grace zůstali doma a čekali tam, kdyby se Matthew vrátil sám. Nakonec ho policisté přivedli o půl hodiny později. Kupoval si v obchodě o dva bloky dál bonbony a už svého činu upřímně litoval. Hned si ho všimli a on se vůbec nevzpouzel, když ho dovezli domů. Už se sám chtěl vrátit.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se ho Grace, ještě otřesená tím, co provedl. S ničím takovým se dosud nesetkala, žádné z jejich dětí nikdy neuteklo z domova. Předtím ale také nebyly pod takovým tlakem.

„Nechtěl jsem, abyste se s tátou kvůli mně hádali,“ řekl

Matt smutně. Venku mu to ale nahánělo strach, a tak byl teď rád, že je zase doma.

„Nehádali jsme se, jen jsme si vyměňovali názory.“

„Ne, vy jste se hádali.“

„Každý se někdy hádá,“ vysvětlil mu Charles, posadil se a stáhl si Matthewa na koleno. Policisté před chvilkou odjeli a slíbili Charlesovi, že o tom novinářům nic neprozradí.

Rodině Mackenzieových musí v životě zůstat také nějaké soukromí, i kdyby šlo jen o jejich osmiletého synka, který jim na půl hodiny utekl z domu. Nic jiného z jejich soukromí už stejně uchráněno nebylo.

„Máma a já se máme moc rádi, to přece víš.“

„Jo, to vím jenomže všechno je teď tak hnusně pošahaný.

Lidi ve škole říkají děsný věci a máma pořád brečí.“ Když si to Grace uvědomila, cítila se provinile. Opravdu v poslední době hodně plakala, a kdo by neplakal?

„Vzpomeň si, co jsem ti nedávno povídal,“ vysvětloval mu

Charles. „Musíme být silní. Všichni. Jeden kvůli druhému.

Z bitvy se neutíká. Nesmíme se vzdát. Musíme prostě držet pohromadě.“

„Jo, tak dobře,“ odpověděl chlapec, přesvědčený jen napůl, ale šťastný, že je zase doma. Ten útěk z domova byl pěkně hloupý nápad a Matthew to dobře věděl.

Grace s ním šla nahoru a uložila ho do postele. Toho večera šli spát brzy. Grace a Charles byli vyčerpaní a Matthew usnul prakticky v okamžiku, kdy se jeho hlava dotkla polštáře. Pusinka ležela u nohou jeho postele a tiše chrápala.

Příští týden byla ale otištěna další fotografie. Tentokrát ukazovala obličej Grace zepředu, jak se překvapeně, s očima zastřenýma, dívá do objektivu. Oči měla rozšířené, jako by jí někdo právě řekl něco šokujícího a nádherně smyslného.

Byla to ta nejerotičtější série fotografií, jakou kdy Grace viděla. Postupně ji skutečně doháněly k šílenství.

Zavolala na informace a sama sobě se divila, proč s tím otálela tak dlouho. Marcus už nebyl v Chicagu. Nebyl ani v New Yorku. Konečně v Trháku jí řekli, že bydlí přímo tady ve Washingtonu. To bylo výborné. Proč jen ji to nenapadlo dřív? Věděla, že nemá na výběr. Bylo jí jedno, co s ní bude dál. Byla už rozhodnutá to udělat.

Otevřela trezor, vytáhla Charlesovu pistoli, pak sedla do auta a odjela na adresu, kterou si poznamenala na kousek papíru. Děti byly ve škole a Charles v práci. Nikdo netušil, co

Grace dělá nebo k čemu se chystá. Ona ale měla jasno. Vše si promyslela a věděla, že jí to bude stát za to, bez ohledu na následky.

Zazvonila v jeho ateliéru na F Street a byla překvapená, když někdo stiskl bzučák a vpustil ji dovnitř, aniž se ptal, kdo přichází. Znamenalo to buď, že je to velká firma a má hodně zákazníků, nebo že jsou krajně nedbalí. Byla tu spousta hodnotného zařízení a měli by tedy být opatrnější.

Naštěstí nebyli.

Všechno to bylo tak snadné, že si nedokázala vysvětlit, proč ji to nenapadlo dřív. Dveře byly otevřené a uvnitř nepracoval kromě Marcuse vůbec nikdo. Neměl dokonce ani asistenta. Stál zády k ní a skláněl se nad fotoaparátem. Právě dělal snímek mísy s ovocem. Byl úplně sám a zatím se po Grace ani neohlédl.

„Ahoj, Marcusi.“ Její hlas mu nebyl po tak dlouhé době povědomý. S požitkem protahovala slova, znělo to, jako by byla šťastná, že ho zase vidí.

„Kdo to je?“ Otočil se a podíval se na ni. Překvapeně se usmál. Nejdřív ji nepoznal, ale na první pohled se mu líbila, a tak přemýšlel, kdo to může být pak si náhle uvědomil, kdo ta neznámá žena je, a strnul. Mířila na něj pistolí a vítězně se usmívala.

„Tohle jsem měla udělat už před několika týdny,“ oznámila mu prostě. „Nevím, proč mě to nenapadlo dřív. Teď odlož fotoaparát a nedotýkej se spouště, nebo tě rozstřelím i s ním, a toho foťáku by mi bylo upřímně líto. Odlož ho, a hned.“ Její hlas teď zněl ostře a Marcus ji poslechl a opatrně odložil fotoaparát na stolek za sebou.

„No tak, Grace ber to přece s humorem prostě si vydělávám na živobytí.“

„Nelíbí se mi, jak to děláš,“ řekla lhostejně.

„Vypadáš na těch fotkách krásně, to musíš aspoň uznat.“

„Na to ti kašlu. Pro mě jsi vzduch. Tvrdil jsi, žes mě nesvlékl.“

„Tak jsem lhal.“

„A to povolení jsi mi musel dát podepsat, když jsem byla téměř v bezvědomí.“ Byla mrazivě chladná, dokonale ovládala svou zuřivost. Všechno to měla připraveno předem. Tentokrát to opravdu bude vražda prvního stupně. Grace byla rozhodnutá ho zabít, a když se na ni Marcus díval, uvědomoval si, že to udělá. Dohnal ji příliš daleko a ona konečně přešla do útoku. Tentokrát jí nezáleželo na tom, jaký trest dostane.

Poprvé to také přežila, a stálo to za to.

„No tak, Grace, ber to přece s humorem. Jsou to ohromný obrázky. Koukej, vždyť na tom nesejde. Už se stalo. Dám ti všechny zbylý negativy.“

„Na to ti kašlu. Vystřelím ti teď zaživa koule. A pak tě zabiju. Na to žádný povolení nepotřebuju. Stačí mi pistole.“

„Proboha, Grace. Nech toho. Vždyť jsou to jen obrázky.“

„Vyřídil jsi mě na celej život zničils mi manželství moje děti manžela“

„Stejně vypadá jako blbec. Musí s tebou jít dobře dohromady páni, vzpomínám si na všechny ty drahoty, co jsi dělala před devatenácti lety. Ani když jsi byla zfetovaná, nebyla s tebou žádná zábava. Byla jsi pěkně otravná, Grace, fakt naprostá zívačka.“ Byl zlomyslný, a kdyby byla míň rozrušená, všimla by si, že je nafetovaný kokainem až po uši.

Peníze z Trháku používal na financování téhle své závislosti.

„A v posteli jsi byla úplně na kulový,“ pokračoval, ale aspoň o tomhle věděla Grace pravdu. „Nikdy jsi se mnou nespal,“ řekla chladně.

„Ale jo, jasně že jo. Mám obrázky, který to dokazujou.“

„Jsi vadnej.“ Marcus pak začal pofňukávat a kňučel něco na téma, že Grace nemá právo si sem jen tak přijít a plést se mu do toho, jak si vydělává na živobytí.

„Jsi slizkej prťavej mizernej podrazák,“ řekla mu a odjistila spoušť. Při tom zvuku sebou oba trhli.

„Neuděláš to, že ne, Grace?“ kňoural.

„Ale udělám. Ty si to zasloužíš.“

„Půjdeš zase do vězení,“ přemlouval ji a přitom mu žalostně teklo z nosu. Uplynulých devatenáct let mu vůbec neprospělo. Během té doby se snížil k mnoha věcem, ale jen málo z nich bylo legálních. „Je mi to jedno,“ řekla chladně. „Hlavně že ty budeš mrtvej. To mi bude stát za to.“ Klesl na kolena. „Ale no tak nedělej to dám ti všechny ty obrázky už měly vyjít jen dva mám jeden snímek, na kterým jsi s mužským, ten je fakt krásnej můžeš ho mít zadarmo“ Teď už plakal.

„Kdo má ty fotografie?“ O jakém muži to mluví? V jeho ateliéru tenkrát nikdo další nebyl, nebo se tam snad někdo objevil, zatímco spala? Hnusilo se jí jen na to pomyslet.

„Já je mám. V trezoru. Dojdu pro ně.“

„Houby pro ně dojdeš. Asi tam máš taky pistoli. Nepotřebujuje.“

„Nechceš se na ně podívat? Jsou nádherný.“

„Nechci vidět nic jinýho, než jak tu ležíš na podlaze a teče z tebe červená,“ řekla a cítila, jak se jí chvěje ruka. A jak se na něj tak dívala, nevěděla proč, ale najednou si vzpomněla na Charlese a pak na Matthewa kdyby teď zastřelila Marcuse, nikdy už by s nimi nemohla být pohromadě, leda v návštěvních místnostech ve vězení, a tak by to bylo možná navždy to pomyšlení jí vzalo dech a najednou si nepřála nic jiného než ty dva obejmout, cítit je v náručí a také Abby a Andrewa „Vstaň!“ vybídla ho. Poslechl ji a znova se rozplakal. „A přestaň kňourat. Jsi ubohej mrňavej sráč.“ „Grace, prosím, nezabíjej mě!“

Couvala pomalu ke dveřím a on věděl, že odtamtud ho zastřelí. Nezmohl se na nic jiného, než že plakal a žadonil, aby to nedělala.

„Pro co chceš vlastně žít?“ zeptala se ho rozzlobeně. Teď už neskrývala svou zuřivost. Tahle ubohá troska člověka jí nestála ani za ten čas, který tu s ním ztrácí. Natož za to, aby obětovala svůj život za jeho. Jak ji jen mohlo napadnout, že by to mohlo stát za to? „Pro co chce žít takovej ubohej kousek slizu, jako jsi ty? Pro prachy? Aby ničil životy jiných lidí? Nestojíš mi ani za tu ránu z pistole.“ S těmi slovy se obrátila a pospíchala dolů ze schodů, aby snad Marcuse nenapadlo za ní vyběhnout. To ale byly zbytečné obavy. Byla už venku a seděla ve svém autě, než Marcus dokázal jen přejít místnost. Pak se jen sesul na podlahu a plakal, neschopný uvěřit, že ho přece jen nezastřelila. Byl si naprosto jistý, že ho zabije, a také se zpočátku nemýlil. Když ho však Grace viděla, jak tady stojí, uboze kňourá a je nafetovaný až po uši kokainem, přivedlo ji to zpátky k rozumu.

Dojela domů, uložila pistoli do trezoru a zavolala Charlesovi. „Musím se s tebou sejít,“ řekla mu naléhavě. Nechtěla mu to říkat do telefonu, pro případ, že by ho někdo odposlouchával, ale přála si, aby věděl, co právě málem udělala. Mnoho nechybělo a začala se chovat jako šílená. Taky se chvíli tak chovala, ale díkybohu se včas vzpamatovala.

„Může to počkat do oběda?“

„Dobře.“ Ještě se chvěla pod dojmem toho, co se stalo.

Kdyby to byla dotáhla do konce, byla by teď už ve vazbě a před sebou by měla perspektivu doživotního pobytu ve vězení. Najednou ani nemohla uvěřit tomu, že málem jednala v takovém zkratu. Dohnaly ji k tomu ale všechny ty lži, celé to nesmírné utrpení, ponižování a neustálé vystavování zrakům veřejnosti.

„Není ti něco?“ ptal se jí Charles s obavami.

„Teď už je mi po dlouhé době zase dobře.“

„Co jsi udělala?“ dobíral si ji, „někoho jsi zabila?“

„Ne, nakonec jsem si to rozmyslela,“ řekla téměř pobaveně.

„Setkáme se v Le Rivage v jednu hodinu.“

„Přijdu tam. Miluju tě.“

Už dlouho spolu nešli nikam na oběd a Grace byla moc ráda, když se Charles objevil ve dveřích restaurace. Už na něj čekala. Objednal si sklenici vína, ale ona nikdy při obědě nepila a při večeři jen málokdy. Pak si poručili oběd. Grace mu potom tiše pověděla, co se stalo. Při jejím vyprávění

doslova zbledl. Šokovalo ho to. Grace věděla, jak hroznou věc málem provedla, ale na okamžik se jí skutečně zdálo, že to stojí za to.

„Možná má Matt pravdu,“ zašeptal, „a radši bych se k tobě měl chovat jaksepatří, nebo mě zastřelíš.“

Grace se tomu zasmála. „Dobře si to pamatuj.“ Věděla ale, že už v životě nic podobného neudělá. Byla to jen chvíle pominutí smyslů, ale ani v největší zuřivosti se nenechala unést a svůj úmysl neuskutečnila, a teď byla šťastná, že to neudělala. Marcus Anders jí za to nestál.

„Myslím, že mi to trochu bere vítr z plachet, protože já jsem ti taky chtěl povědět něco důležitého.“ I pro Charlese byl tenhle den významný. Ani si nechtěl začít představovat tu hrůzu, kdyby Grace opravdu zastřelila Marcuse Anderse.

Bylo to nesnesitelné pomyšlení, přestože dobře chápal, jak strašně Marcus Grace provokoval. Nebyl si jistý, co by udělal on sám, kdyby se s ním někdy setkal. Díkybohu ale Grace přišla včas k rozumu. Znamenalo to pro něj jen další potvrzení faktu, že učinil správné rozhodnutí. Ani to pro něj nebylo těžké. „Stahuji svoji kandidaturu, Grace. Nestojí to za to. Není to pro nás to pravé. Už jsme si toho vytrpěli dost. Tohle už nemáme zapotřebí. Jak jsem ti říkal v New

Yorku: chci, aby bylo všechno jako dřív. Od té doby jsem o tom přemýšlel. Co všechno bychom za to ještě museli zaplatit?“

„Víš to jistě?“ Cítila se hrozně, že se Charles kvůli ní stáhl z politiky. Do Kongresu už znova nekandidoval a když se vzdá kampaně na senátorské křeslo, bude to znamenat konec jeho politické dráhy, dočasně nebo možná navždy. „Co budeš ale dělat?“

„Něco na práci už si najdu,“ usmál se. „Šest let ve Washingtonu je dlouhá doba. Myslím, že už to stačilo.“

„Vrátíš se k tomu?“ zeptala se posmutněle. „Vrátíme se?“

„Možná. Ale pochybuju o tom. Cena za to všechno může být až příliš vysoká. Někteří lidé dokáží působit v politice po celý život, aniž by kolem nich vznikaly skandály. To ale není náš případ. V tvé minulosti se toho stalo příliš mnoho a moc lidí na nás žárlí. Myslím, že hodně lidí dráždí už to, že máme dobré manželství a hezkou rodinu. Na světě je spousta uboze závistivých, nešťastných lidí. Člověk si kvůli tomu ale nemůže celý život dělat starosti. A taky proti tomu nemůže věčně bojovat. Je mi padesát devět a jsem už unavený, Grace. Je načase sbalit svých pět švestek a vrátit se domů.“ V době, kdy Grace hrozila Marcusovi Andersovi, že ho zastřelí, Charles právě na zítřejší den svolával tiskovou konferenci. O to absurdnější tedy bylo, k čemu se Grace chystala.

Večer o tom řekli dětem a ty dávaly najevo zklamání. Už si zvykly, že je Charles politikem, a nechtěly už žít nastálo v Connecticutu. Všechny se vyjádřily, že je tam nuda, zvlášť v létě. „Vlastně jsem uvažoval o tom,“ přiznal se Charles poprvé ke svému novému plánu, „že by nám všem mohlo prospět, kdybychom na nějaký čas změnili prostředí. Co takhle vyjet si do Evropy a tak rok nebo dva strávit na různých místech, v Londýně, ve Francii nebo možná ve Švýcarsku?“ Abby se zatvářila zděšeně a Matthew podezíravě. „A co mají ve Švýcarsku, tati?“

„Krávy,“ řekla Abby znechuceně, „a čokoládu.“

„To je prima. Krávy a čokoládu mám rád. Můžeme tam vzít Pusinku?“

„Ano, jen do Anglie ne.“

„Tak to do Londýna nemůžeme,“ prohlásil Matthew věcně.

Všichni věděli, že Andrew by moc rád jel do Francie, protože jeho přítelkyně se vrací na dva roky do Paříže. Její otec byl přeložen domů do vlasti do kanceláře na Quai d’Orsay a ona už o tom Andrewovi pověděla.

„Můžu pracovat v pařížské pobočce naší právnické firmy, nebo v londýnské pobočce, pokud se ovšem do firmy vrátím, anebo můžeme žít skromně a pěstovat si někde na statku vlastní zeleninu. Máme spoustu možností.“ Usmál se na ně.

Už od chvíle, kdy na ně poprvé zaútočily bulvární plátky, začal uvažovat o nějaké zásadní změně. V každém případě ale bylo načase, aby odjeli z Washingtonu, to věděli všichni s jistotou. Cena, kterou

platili za Charlesovu politickou dráhu, byla příliš vysoká pro jakéhokoli muže i pro jeho rodinu. Zavolal Rogerovi Marshallovi a omluvil se mu. Roger ho ujistil, že ho dokonale chápe. Byl toho názoru, že v brzké době by se mohly naskytnout další zajímavé příležitosti, ale pro Charlese to bylo příliš brzy, než aby byl ochoten třeba jen si vyslechnout, oč běží.

Příští dopoledne Charles s šarmem, důstojně a s výrazem úlevy oznámil novinářům shromážděným na tiskové konferenci, že se stahuje z kandidatury na senátora, a to z osobních důvodů. „Souvisí to s fotografiemi, pro které vaše žena před lety pózovala, kongresmane? Nebo je to kvůli tomu odhalení její vězeňské minulosti z června?“ Pomyslel si, jací jsou všichni novináři mizerové. V jejich práci teď vládla nová móda a nebyla vůbec pěkná. Bývaly časy, kdy by k ničemu takovému vůbec nedošlo. Teď ale po člověku tvrdě jdou a snaží se jen vyhrabat co nejvíc špíny a

vyprodukovat co možná nejhorší lži a zlomyslnosti, bez ohledu na pravdu nebo na to, zda se jejich tvrzení dala ověřit. Sdělovací prostředky začaly mít zkrátka ve zvyku vrhat se na každého s dýkou, rozpárat ho a rozpitvat, a bylo jim jedno, kdo je jejich obětí, hlavně když na dýce zůstalo dost krve a vyhřezly vnitřnosti. Novináři žili v domnění, že přesně tak to jejich čtenáři chtějí.

„Pokud vím,“ přejel je Charles pohledem, „moje žena nikdy pro žádné fotografie nepózovala, pane.“ „A co ten potrat? To byla pravda? Vrátíte se do Kongresu na dva roky? Máte v politice nějaké další plány? A co úřad ministra? Nezmiňoval se o tom prezident pro případ, že bude znovu zvolen? Je pravda, že v Chicagu dělala také porno filmy?“

„Díky, dámy a pánové, za všechnu vaši laskavost a zdvořilost, kterou jste mi projevovali během uplynulých šesti let.

Na shledanou a ještě jednou děkuji.“ Skončil jako dokonalý džentlmen, jakým vždycky byl, a vyšel z místnosti, aniž se za sebou ohlédl. Za dva měsíce, jakmile skončí jeho funkční období v Kongresu, bude volný. Jeho politická dráha bude minulostí.

Kapitola 16.

Dva týdny po Charlesově rezignaci uveřejnili v Trháku poslední fotografii, ale její účinek už nebyl větší než u těch předchozích, dokonce ani Grace už si to tak nebrala. Marcus ji časopisu prodal už před měsícem a nemohl ji stáhnout, i když o to poníženě prosil a žadonil. Obchod je obchod a on jim ten snímek jednou prodal a stržené peníze utratil. Marcuse ale děsilo, že by se Grace mohla vrátit a tentokrát ho opravdu zabít. Bál se vycházet z ateliéru a nakonec se rozhodl opustit město. Raději už neprodal bulváru poslední fotografii, o které Grace říkal a na níž byla s mužem. Podle jeho názoru to byl ohromně povedený snímek a opravdu na něm vypadali, jako by to spolu dělali. Za jeho uveřejnění by ho Grace ale zcela jistě zastřelila; navíc v Trháku už o další fotografie tolik nestáli. Mackenzie se z politiky stáhl, a tak už nebyl zajímavý; proč by někomu mělo záležet na jeho manželce?

Tři dny po uveřejnění poslední fotografie ale někdo zatelefonoval do rozhlasu. Byl to majitel jedné fotografické laboratoře v New Yorku, kterého Marcus Anders obral o spoustu peněz. Díky spolupráci s ním vydělal půl milionu dolarů, ale všechno to utratil za kokain a svému společníkovi nedal nic.

Kromě toho majitel laboratoře teprve postupně začal chápat, že s úkoly, které mu Anders svěřuje, je něco v nepořádku. Při prvních fotografiích se nad tím nepozastavoval, ale jak jich přibývalo, začal mít podezření. Nakonec na tom odmítl dál dělat, ale to už se Grace stala obětí štvavé kampaně. Teď se rozhodl, že už nebude mlčet.

Jmenoval se Jose Cervantes a byl to nejšikovnější člověk na fotografické triky v New Yorku. Dělal nádherné retuše pro známé fotografy a také nějaké věcičky pro zábavu, když mu lidé jako Marcus Anders za to dost zaplatili. Dovedl nasadit hlavu Margaret Thatcherové na tělo Arnolda

Schwarzeneggera. Stačil jediný šikovný šev a bylo to, ani jste nemrkli.

Jako když mávnete kouzelným proutkem. Vysvětlil, že pro fotografii Grace použil úzkou černou

pásku na krku, aby mohl k její hlavě přidat po libosti jiné tělo. Vybral opravdu přitažlivá těla ve velice erotických pozicích. Marcus mu nejdřív řekl, že je to jen taková legrácka. Teprve když viděl ty snímky otištěné v Trháku, pochopil, k čemu byly ve skutečnosti určeny. Mohl se ozvat už tehdy, ale nechtěl se do toho zaplétat. Mohli by ho obvinit z podvodu, ačkoli na výrobě trikových fotografií není nic nezákonného. Dělá se jich přece spousta pro reklamní účely, jako vtipy, na různé pohlednice, pozdravy, grafické návrhy. Všechno začalo být nezákonné teprve díky způsobu, jakým to Marcus použil. Tady byl zlý úmysl, to opravdové zlo, které mu zatím nikdo nemohl prokázat. Teď se o tom nedalo pochybovat.

Marcus Anders se skutečně snažil Grace zničit. S první aférou, kdy se provalilo, že byla ve vězení, neměl nic společného. Během let na její snímky už úplně zapomněl. Jakmile ale uviděl v Trháku její fotografie a u nich zprávu, že zabila svého otce a byla za to zavřená, vyhrabal její staré fotky, které kdysi dělal, a předal je Josemu, aby na nich zapracoval.

Jose netušil, o koho jde, dokud si nepřečetl první článek u své montáže v Trháku. Teprve pak si uvědomil, co Marcus provádí. Marcus ale v té době měl už všechny jeho práce u sebe.

Do jedné to byly podvrhy. Originály fotografií vypadaly tak, jak si je Grace pamatovala: byla na nich v Marcusově bílé košili, na mnoha měla dokonce i džíny. Marcusovi se ale skvěle pro tyto účely hodil výraz jejího obličeje, když ležela u něj v ateliéru natažená na kožešině, zfetovaná a napůl v bezvědomí. Vypadala, jako by právě ve chvíli, kdy ji fotografoval, měla sexuální styk.

Celá aféra se dostala na přední místo zpráv a Trháku teď hrozila věcně podložená žaloba. Advokát Goldsmith měl konečně z čeho vyjít. Obžaloval Marcuse z podvodu a zlého úmyslu, ale Marcus už tou dobou zmizel a říkalo se o něm, že odjel do Evropy.

Marcus a Trhák to všechno dělali pro zábavu, pro peníze a taky prostě jen proto, aby si dokázali, že něco takového svedou. Nikomu z původců té věci na tom doopravdy nezáleželo a nebyl ochoten za ni převzít odpovědnost: fotograf, grafik, původce triků ani vydavatel. Nakonec se ale Mackenzieovi stali obětí jich všech.

Když celá rodina vyklízela washingtonský dům, všichni už byli plně zotaveni na těle i na duši. Vánoce odjeli strávit do Connecticutu. Pak se ještě vrátili, aby dům na R Street definitivně uzavřeli a rozloučili se s ním. Už ho koupil jeden nový kongresman z Alabamy.

„Bude se ti po Washingtonu stýskat?“ zeptala se Grace

Charlese večer v posteli. Byla to jejich poslední noc v domě v Georgetownu. Charles si nebyl jistý, jestli je Grace líto, že odsud odjíždějí. Měla své důvody, aby jí to líto nebylo. Ale prožila tu i hezké věci. Také jí dělalo starosti, že Charles bude možná mít už po celý život pocit, že tu zanechal něco nedokončeného. Charles ji ale ujistil, že mu to tak nepřipadá.

Během šesti let v Kongresu mnoho vykonal a naučil se spoustu důležitých věcí. Nejdůležitější ale pro něj bylo zjištění, že rodina pro něho znamená mnohem víc než práce. Věděl, že udělal správné rozhodnutí. Prožili si dost bolesti, aby jim vystačila na celý život. Děti to také duševně posílilo a vzájemně je to sblížilo.

Měl mnoho nabídek zaměstnání od různých společností ze soukromého sektoru, od jedné nebo dvou významných nadací, a samozřejmě se mohl vrátit do své právnické firmy, ale stále se ještě nerozhodl. Celá rodina se teď chystala udělat přesně to, co navrhoval. Měli v úmyslu strávit šest nebo osm měsíců v Evropě. Pojedou do Švýcarska, Francie a Anglie.

Už se dohodl se dvěma školami v Ženevě a v Paříži, že na nich bude mít přednášky. Pusinka měla zůstat u rodiny jedněch známých v Greenwichl, než se Mackenzieovi vrátí domů na prázdniny. V té době už budou rozhodnuti o své další budoucnosti. Kdyby si to Grace přála, třeba by mohla mít ještě jedno dítě. A pokud se to nezdaří, budou šťastní i tak.

Pro Charlese byly všechny dveře otevřeny.

Příštího dne už Grace seděla s dětmi v autě, když zazvonil telefon. Charles naposledy procházel domem, aby se podíval, jestli tam nic nezapomněli, ale nalezl jen Mattův fotbalový míč a staré tenisky na zadní verandě, jinak bylo všechno sbaleno. Dům byl prázdný.

V telefonu se ozval člověk z ministerstva zahraničí, kterého Charles znal jen povrchně. Věděl, že je z kruhů blízkých prezidentovi, ale neměl s ním mnoho pracovních styků. Věděl o něm především to, že je to dobrý přítel Rogera Marshalla.

„Prezident by se s vámi rád během dneška sešel, pokud máte čas,“ řekl Charlesovi. Ten se usmál a pomyslel si, že prezident se s ním možná chce jen rozloučit a poděkovat mu za dobrou práci, ale to se zdálo být dost nepravděpodobné.

„Právě odjíždíme do Connecticutu. Už jsme vystěhovaní z domu a děti sedí v autě.“

„Nechtěli byste se tady na pár minut zastavit? Děti se tady určitě nějak zabaví. Má volných patnáct minut od deseti čtyřiceti pěti, jestli vám to vyhovuje.“ Charles už se chtěl zeptat, oč jde, ale tušil, že půjde o věc, která by se měla projednat osobně. Navíc si nechtěl předčasně přibouchávat před nosem žádné dveře, zvlášť ne dveře Oválné pracovny.

„Myslím, že bychom to mohli tak udělat, pokud tam snesete tři hlučné děti a psa.“

„Já mám pět dětí,“ zasmál se muž na druhém konci drátu,

„a prasátko, které mi žena koupila k Vánocům.“

„Hned tam budeme.“

Na děti udělalo ohromný dojem, že se ještě mají zastavit v Bílém domě a rozloučit se.

„Řek bych, že s každým se takhle neloučí,“ prohlásil Matt pyšně a přál si, aby to mohl říci nějakému kamarádovi.

„Oč jde?“ ptala se Grace, když zabočil s jejich velkým kombíkem na Pennsylvania Avenue. Byl si jistý, že je to ten nejobyčejnější vůz, jaký se za dlouhou dobu před Bílým domem objevil. Po pravdě Grace odpověděl, že naprosto netuší, oč by mohlo jít.

„Chtějí, abys kandidoval v příštích prezidentských volbách,“ usmála se na něj. „Řekni jim, že na to nemáš čas.“

„Jo. Jasně.“ Zasmál se a zaparkoval auto. Hned k nim přistoupil asistent a pozval je dovnitř. Děti měly jít na krátkou prohlídku Bílého domu a jeden mladý příslušník stráže se nabídl, že se půjde projít s Pusinkou. Všude vládla milá a přátelská atmosféra, typická pro tohoto prezidenta a jeho lidi. Tady měli rádi lidi, děti i psy. A také Charlese.

V Oválné pracovně řekl prezident Charlesovi, že je mu líto, že odstoupil od kandidatury do Senátu, ale že to chápe.

Jsou situace, kdy se člověk musí rozhodovat z hlediska svého vlastního života a dát mu přednost před prací ve prospěch všech. Charles mu odpověděl, že oceňuje jeho podporu, že se mu po Washingtonu bude stýskat a že doufá, že se spolu ještě někdy setkají.

„To doufám také.“ Prezident se ho s úsměvem dotázal na jeho další plány. Charles mu to pověděl. Tento týden odjíždějí do Švýcarska, kde stráví dva týdny lyžováním.

„Jak se vám líbí Francie?“ zeptal se ho prezident konverzačním tónem. Charles mu vysvětlil, že se chystají navštívit

Normandii a Bretaň a že už si zařídili, aby děti chodily do školy v Paříži. „Kdy si plánujete příjezd do Francie?“ Prezident působil dojmem, že má na mysli ještě něco dalšího.

„Asi v únoru nebo v březnu. Zůstaneme tam až do konce školního roku, do června. Pak strávíme měsíc cestováním po

Anglii, a pak se vrátíme domů. Myslím, že to už budeme mít cestování dost a bude načase, abych se vrátil do práce.“

„Co budete dělat v dubnu?“

„Prosím?“ Charles docela přesně nechápal, jak to myslí, a prezident se usmál.

„Co byste říkal možnosti, že byste začal pracovat v dubnu?“

„V té době budu ještě v Paříži,“ upozornil ho Charles. Neměl v úmyslu vracet se do Washingtonu dřív než za rok, nebo možná za dva, a ani do USA se nechtěl vrátit před létem.

„To se nevylučuje,“ pokračoval prezident. „Náš nynější velvyslanec v Paříži by rád v dubnu odešel na odpočinek.

V posledním roce se necítil dobře. Co byste říkal práci velvyslance v Paříži, na dobu dvou nebo tří let? A pak si můžeme promluvit o dalších volbách. Za čtyři roky budeme potřebovat nějaké dobré kandidáty, Charlesi. Rád bych vás mezi nimi viděl.“

„Dělat velvyslance ve Francii?“ Charles nedokázal tak rychle zareagovat. Neuměl si takový úřad ani představit, ale znělo to jako jeho životní šance. „Mohu to probrat se svou ženou?“

„Samozřejmě.“

„Zatelefonuj i vám, pane.“

„Nespěchejte s rozhodnutím. Je to dobré místo, Charlesi, věřím, že by se vám líbilo.“

„Myslím, že by se líbilo i mé rodině.“ Charles byl tou myšlenkou unesený. A zadní vrátka do Washingtonu bude mít stále otevřená.

Slíbil prezidentovi, že mu během několika dní oznámí, jak se rozhodl. Pak si potřásli rukama a rozloučili se. Když

Charles sešel dolů k autu, tvářil se nadšeně. Grace hned viděla, že se tam nahoře něco stalo, a umírala zvědavostí, oč jde.

Trvalo jim celou věčnost, než usadili děti a psa zase do auta, a potom všichni začali dotírat na Charlese s otázkami, co mu prezident chtěl.

„Nic zvláštního,“ škádlil je a protahoval napětí. „Tak jako se obvykle říká, šťastnou cestu, nezapomeň mi psát a tak.“

„Ale tati!“ postěžovala si Abby a Grace mu uštědřila přátelský žďuchanec.

„Tak povíš nám to?“

„Možná. Co mi za to nabízíte?“

„Vystrčím tě ven z auta, jestli nám to hned nepovíš,“ hrozila mu Grace.

„Radši bys ji měl poslechnout, tati,“ varoval ho Matt a i pes začal zuřivě štěkat, jako by se to také chtěl dozvědět.

„Tak dobře, dobře. Řekl, že jsme ti nejnevychovanější lidi, jaké kdy potkal, a že už mu nesmíme chodit na oči.“ Usmál se a všichni na něj začali unisono křičet, že to tedy vůbec není zábavné. „Jsme tak hrozní,“ pokračoval, „že si myslí, že bychom měli radši zůstat v Evropě.“ Pro všechny bylo sice těžké rozloučit se se všemi přáteli ve Washingtonu, které tu získali za šest let, ale byli už nadšení nadcházejícím cestovatelským dobrodružstvím a Andrew se nemohl dočkat, až se v Paříži setká se svou dívkou.

Charles se podíval tázavě na Grace. „Nabídl mi úřad velvyslance v Paříži,“ řekl jí tiše, zatímco se děti hlučně bavily vzadu v autě.

„Opravdu?“ vypadala omráčeně. „A hned?“

„Od dubna.“

„Co jsi mu odpověděl?“

„Řekl jsem mu, že se musím zeptat tebe a dětí, a on mi navrhl, abych mu dal vědět, jak se rozhodnu. Co si o tom myslíš?“ Podíval se na ni. Právě projížděl ulicemi Washingtonu na sever ke Greenwichl.

„Myslím si, že jsme ti nejšťastnější lidi pod sluncem,“ odpověděla mu ze srdce. Prošli ohněm pekelným a nezůstala jim prakticky ani jizvička. A vydrželi spolu. „Víš, co ještě si myslím?“ zeptala se ho šeptem a naklonila se k němu blíž.

„Co?“

Řekla to tak, aby to děti nezaslechly: „Myslím, že jsem těhotná.“ Rozzářeně se na ni usmál a odpověděl jí šepotem tak hlasitým, aby ho slyšela i přes rámus na zadním sedadle.

„Až tohle dítě vystuduje vysokou školu, bude mi dvaaosmdesát, tak bych to možná měl přestat počítat. A myslím, že bychom ho měli pojmenovat Francois.“

„Francoise,“ opravila ho a on se zasmál.

„Dvojčata. Znamená to, že tu nabídku přijímáme?“ zeptal se.

„Řekla bych, že ano.“ Děti na zadním sedadle už z plných plic zpívaly francouzské písničky a Andy

celý zářil.

„Vadilo by ti mít to miminko tam?“ zeptal se jí tiše. Dělalo mu to trochu starosti.

„Vůbec ne,“ usmála se. „Nedovedu si představit, kde bych bydlela raději než v Paříži.“

„Znamená to souhlas?“

Přikývla. „Myslím, že ano.“

„Prezident říkal, že by byl rád, kdybych se sem za dva nebo tři roky vrátil, abychom si pohovořili o příštích volbách.

Nejsem si ale jistý, jestli budu mít chuť podstupovat to všechno znovu.“

„Možná že příště to takové nebude. Možná se už vyčerpali.“

„Po tom kousku, co ten idiot vyvedl s těmi fotkami, můžeme docela dobře skončit jako majitelé Trháku,“ usmál se

Charles smutně. Goldsmith se chystal si to s nimi vyřídit.

„Můžeme je zničit až do základu. To je hezká představa,“ usmála se Grace.

„To bych udělal moc rád.“ Usmál se také a naklonil se k ní, aby ji políbil. Když poslouchal zezadu z auta hlasy dětí, jejich zpěv a smích, a když se díval na Grace, připadalo mu skoro, jako by je všechny ty noční můry uplynulých měsíců vůbec nepotkaly.

„Au revoir, Washingtone!“ křičely děti, když přejížděli řeku Potomac.

Charles se podíval na město, kde se zrodilo tolik snů a také jich tam mnoho zemřelo, a pokrčil rameny. „Na shledanou.“ Grace se přisunula blíž k němu a s úsměvem hleděla z okénka ven