Tess Stimson

Hra na lež

1. kapitola Harriet

Teď by mě měla vidět matka, pomyslela si s úšklebkem Harriet, když se konečně vyšplhala na vrchol horského úbočí a dlaněmi se opřela o kolena, aby popadla dech. Prvních šestadvacet let svého života byla, stejně jako její rodiče a tři mladší sestry, typickou obyvatelkou Londýna vyznávající ryze městský životní styl. Celá rodina trpěla slabostí pro jízdu taxíky i našlehaná latte a měla ulice města vryté přímo do srdce, zatímco svět za hranicí městského obchvatu M25 považovala za stejně nepřátelský a neproniknutelný jako amazonskou džungli.

A pak se Harriet seznámila s Oliverem Lockwoodem a její život se proměnil způsobem, jaký by nikdy nečekala.

Narovnala se a zastínila si oči, aby se mohla pokochat fantastickým výhledem. Bylo časné jaro a stromy ještě nestačily obrazit, a tak skrz jejich holé koruny dohlédla až do údolí. Na protějším svahu stékaly od vrcholu do údolí bílé řeky lyžařských sjezdovek. Překvapovalo ji, jaké nahoře vládne ticho, nezvyklé i na Vermont, stát o rozloze jedné pětiny Anglie se sotva šesti sty padesáti tisíci obyvateli. Sem nahoru nedoléhal hluk dopravy, ječení sirén ani hučení přelétajících letadel. Ozývalo se tu jen jemné ševelení větru v holých větvích stromů. Ironií osudu opustila svou rodnou zemi a odstěhovala se téměř šest a půl tisíce kilometrů daleko, až za oceán, jen aby v Nové Anglii objevila starou Anglii, jež přestala existovat ještě předtím, než se Harriet narodila.

Stáhla si silné rukavice ze skopovice a vylovila mobil, aby se podívala, kolik je hodin. Se záchvěvem nervozity si všimla, že tu není signál, ani jedna čárka. No co, nezdrží se dlouho. To, co chtěla vidět, už viděla. Za chvíli bude doma, o nic nejde.

Obrátila se k východu, vyrazila po hřebeni a pro jistotu přidala do kroku. Neměla se pouštět tak daleko od domova, když je Oliver víc než sto šedesát kilometrů odtud, až v Connecticutu, kam se jel podívat na potenciální prostory pro jejich další restauraci. Harriet tudíž měla být na příjmu, kdyby se náhodou něco stalo s dětmi. V případě Lockwoodových to nebyla jen pouhá formalita. Jejich patnáctiletá dcera Florence trpěla od šesti let juvenilním diabetem a pětiletý Charlie, nejmladší z jejich tří chlapců, měl chronické astma. A tak Harriet nebo Oliverovi volali z drahých soukromých škol kvůli nějakému zdravotnímu problému dětí přinejmenším dvakrát do měsíce.

U oranžového praporku, který vyznačoval hranice jedenáctiakrového pozemku, o jehož koupi uvažovali, zahnula do údolí a cestou se s velikou opatrností proplétala pavučinami průsvitných trubiček táhnoucích se od jednoho javoru cukrodárného k druhému: byly jich tu kilometry, určitě přinejmenším tři nebo čtyři, a táhly se od stromu ke stromu jako obří vlákna, připomínající přebíraní provázku nataženého mezi prsty. Byl březen, a tak se všechny trubičky plnily javorovou mízou. Čirá tekutina stékala po horském úbočí do záchytných nádrží, jichž si cestou nahoru všimla za dřevěným domkem na úpatí kopce. Sloužil jako malý cukrovar, kde se z mízy vařením získával jantarově zbarvený javorový sirup.

Javorový sirup. Copak by mohla po Florence chtít, aby ji to nelákalo? I samotné Harriet se sbíhaly sliny už jen při pouhém pomyšlení na něj. Když se před dvanácti lety, na konci první společné mrazivé zimy ve Vermontu, poprvé ocitla v horké cukrovarně plné páry a nasála vůni javorového sirupu, stoupající z odpařovacích nádrží, měla pocit, že zemřela a ocitla se v ráji. Neznala nic lahodnějšího než dobrotu, jíž Vermonťané říkají cukr na sněhu: horký javorový sirup stékající jako křehká krajka po kopečku čerstvého sněhu.

Opatrně se protáhla pod další trubičkou, aby do ní nestrčila. Copak od ní bylo bláhové očekávat, že by cukrovar mohl Florence zdejší pobyt trochu osladit? Musela se v duchu usmát nad tou slovní hříčkou.

Javorový sirup byl jedinou slabinou její dcery a nejspíš i jedinou věcí, na níž se spolu shodly. Poslední dobou se podařilo dostat dceřinu cukrovku víceméně pod kontrolu, takže si nějaký ten cukr na sněhu mohla sem tam dovolit.

Harriet si s povzdechem zapnula flísovou bundu až po bradu, aby ji lépe chránila před chladným větrem pofukujícím na horském úbočí. Florence jejich nápad s víkendovou chatou dál tvrdošíjně odmítala. „Jako by nestačilo,“ prohlašovala nakvašeně, „že musím bydlet v zapadákově, když bych mohla žít v Londýně. Teď po mně ještě navíc chcete, abych se každý víkend v doprovodu svých tří nechutných bráchů táhla do nějaké chaty uprostřed ničeho.“ A Harriet bylo naprosto jasné, že ani sebevětší množství javorového sirupu názor její dcery nezmění.

Občas se nedokázala zbavit pocitu, jako by ji kdosi podvedl. Měla čtyři děti, ale jen jedno z nich byla holčička, a navíc ještě tak jiná než ona, až téměř nemohla uvěřit, že jsou spolu spřízněné. „Ten pocit znám,“ prohlásila úsečně její matka Sophie, když se Harriet předchozího léta při návštěvě Londýna odvážila na toto téma zabrousit. „Kdyby ses nenarodila doma, byla bych přesvědčená, že mi tě v nemocnici vyměnili. Však se podívej na svoje sestry – dvě se pohybují kolem módy, jedna v oblasti médií, bydlí jen kousek od sebe, takže na návštěvy chodí pěšky, a ani jedna se nepřestěhovala dál než do vedlejší čtvrti. A pak jsi tu ty. Žiješ na druhém konci světa a jsi spokojená jen tehdy, když řešíš něčí problémy. Přísahám, že ses jako malá usmála jen jednou jedinkrát: když jsme tě vzali do Glastonbury, v noci se nám zbortil stan, a tak jsme všichni museli spát pod širým nebem uprostřed rozbahněné louky.“

Florence se Harriet ani nepodobala. Svou bezchybnou karamelovou pletí, blonďatým zdravím a energií i jiskrnýma modrýma očima šla do podoby Olivera, kdežto Harriet a chlapci byli útlí, bledí a tmavovlasí. Harriet se svou dcerou nedokázala navázat smysluplný rozhovor, ani jedna z nich nevěděla, co by měla té druhé říkat. I přes veškeré Oliverovo ujišťování bylo jasné, že to nezpůsobuje puberta. Jistěže si to brala osobně! Která matka by si to nebrala osobně? Harriet s Florence nenacházela společnou řeč už od jejího nejútlejšího věku.

Když přišla Florence jako prvorozené miminko na svět, musela se Harriet vyrovnat s obrovským šokem, který jí přivodily mateřství a péče o ten křičící uzlíček s rudou tvářičkou. Říkala si, že s tím tolik zápasí proto, že je pro ni všechno tak nové, tak jiné, tak odlišné od toho, co dělala dřív. Stejně nové bylo vše i pro Olivera, ten však dokázal rozeznat pláč z hladu od pláče z únavy stejně snadno, jako by třídil jablka a pomeranče.

Nakonec se do své role přece jen vpravila, naučila se veškeré úkony rutinně zvládat a úzkostlivě si namlouvala, že naučit se být dobrou matkou je hodno stejné úcty, jako kdyby vše vykonávala díky vrozenému mateřskému instinktu, kterého se jí tak zoufale nedostávalo. Florence ji však dál pozorovala vzdáleným, zkoumavým modrým pohledem cizinky a čekala na cosi, co jí Harriet jednoduše neuměla dát.

Svou dceru milovala, o tom nemohlo být pochyb. Od chvíle, kdy zaslechla Florence poprvé plakat, by pro ni ochotně přešla bosá po rozžhavených uhlících, nikdy však mezi nimi nevzniklo opravdové souznění. Od samého počátku k sobě byly až bolestně zdvořilé. Když si Harriet přisedla k Florence na podlahu, aby si společně pohrály s kostkami, přestalo děvčátko rázem stavět a trpělivě čekalo, až matka dokončí, co má v plánu, a teprve pak si hrálo dál.

Zato při hrách se svým otcem se Florence šťastně smála, bourala věže z kostek a podávala mu je, aby jí stavěl další. Což znamenalo, že problém byl zkrátka v Harriet. Zřejmě v ní bylo cosi od základu špatně. Selhala v tom nejdůležitějším, o co se v životě pokusila, a neuměla to nijak napravit.

A tak se vrátila k tomu, co uměla. Zatímco Oliver zůstal doma a vymýšlel nové a nové hry s modelínou a nové a nové druhy dětského jídla, vrhla se Harriet do práce a díky svým marketingovým schopnostem dosáhla tak rychlého a mohutného rozvoje jejich rodící se firmy na sendviče a bagety, že se pobočka v Americe stala už jen dalším logickým krokem.

A pak zjistila, že je znovu těhotná. Samozřejmě že to nebylo plánované. Oliver si druhé dítě velmi přál, Harriet však ta představa v duchu děsila: připadalo jí, že to bude jen další marná investice do projektu,

který už jednou selhal. Jenomže napodruhé bylo všechno docela jinak. Hluboké spojení mezi ní a novorozeným Samuelem přišlo okamžitě a samo od sebe a Harriet konečně došlo, čeho se jí s Florence nedostávalo. Stejné to pak bylo o čtyři roky později s Georgem a další tři roky nato s Charliem. Mateřství pro ni bylo stejně snadné a přirozené jako dýchání. Selhala pouze v případě své dcery.

S drobným klouzáním po rozbředlém sněhu Harriet překonala poslední část sestupu a pořídila telefonem ještě několik fotografií pro Olivera. Už teď ale byla přesvědčená, že tenhle pozemek se bude pro jejich plány hodit prostě dokonale. Nacházel se jen hodinu cesty od Burlingtonu, byl dostatečně odlehlý, aby si tu vyplnili své romantické představy o pravém New Hampshiru, zároveň ale ležel v dostatečném dosahu udržovaných cest a elektrického vedení, aby je zbudování chaty finančně nezruinovalo. Chata byla ve skutečnosti Oliverovým snem, ne jejím, Harriet se však už za ty roky naučila, že když něco nechá výhradně na něm, zůstane navždy pouze u snění. On se specializoval na sny, ona na jejich proměňování ve skutečnost.

V jistém ohledu byli díky tomu dokonalý tým. Harriet v sobě neměla špetku inspirace ani představivosti, zato však vždycky věděla, jak co nejlépe realizovat Oliverovy vize. Jeho nápad založit řetězec restaurací nabízejících zdravé rychlé občerstvení proměnila v nadnárodní firmu. Měla pro jeho nepraktické snění pochopení. Vlastně bylo jednou z věcí, které na něm milovala.

Moc dobře si uvědomovala, jak obrovské má štěstí, že je jejich manželství tak dobré, tak spokojené. Od svých nejlepších přítelkyň se lišila tím, že jako jediná nebyla rozvedená. Oliverovi bezvýhradně důvěřovala. I po šestnácti společně prožitých letech a narození čtyř dětí byl stále jejím milencem, její jistotou a jejím nejlepším kamarádem, prvním, na koho se každé ráno obracela, a posledním, s kým každý večer mluvila. Jeho láskyplná péče ji těšila. Ráno jí nosil čaj do postele, masíroval jí nohy, když byla unavená, vstával v noci k Charliemu, když ho postihl astmatický záchvat, protože věděl, jak moc se Harriet potřebuje vyspat. Tohle bylo to podstatné, ne kytice k výročí svatby nebo drahé šperky k Vánocům, i když Oliver nezapomínal ani na ně. Matka Harriet často připomínala, že se jí dostalo velkého požehnání, ale ona sama to věděla moc dobře.

Ve chvíli, kdy nastupovala do svého stařičkého Land Cruiseru, se jí rozdrnčel telefon. S nepatrným povzdechem si znovu stáhla rukavice a přijala hovor.

„Tady Denise z Nemocnice Fletchera Allena,“ ozval se ženský hlas. „Mluvím s paní Lockwoodovou?“ Harriet přeběhl mráz po zádech. Hlavně ať nejde o Charlieho, zaprosila v duchu bezděčně. Ať se to neopakuje. Jejich poslední výjezd na pohotovost týden před Vánoci ji tak vyděsil, že pak několik dní nemohla spát. V životě nepoznala nic horšího než sledovat, jak vlastní dítě zápasí doslova o každičké nadechnutí. S Florencinými častými poklesy krevního cukru si už dokázala poradit. Stačila krabička ovocného džusu, pár tablet glukózy a většinou byla zase dobrá. Dneska má trénink s oddílem přespolního běhu. Nejspíš se před ním zapomněla nadopovat sacharidy, takže jí spadla hladina cukru. Harriet po předchozích zkušenostech věděla, že než holka dorazí do nemocnice, bude už zase plná energie a celá nedočkavá, aby se mohla vrátit za svými kamarády.

Samozřejmě že má Harriet všechny své děti stejně ráda, ale pokud by si musela vybrat, pokud by si opravdu musela vybrat, bylo by lepší, kdyby zdravotní problém postihl spíš Florence než Charlieho.

Okamžitě ji zaplavil pocit viny. Samozřejmě jen kvůli tomu, že je Charlie o tolik nemocnější, dodala v duchu chvatně. Nikdy by nedokázala mezi svými dětmi volit. Je sice pravda, že Florence nerozumí tak jako chlapcům, ale miluje ji celých patnáct let – velmi vroucně ji miluje – a na tom se nemůže nikdy nic změnit.

Zhluboka se nadechla. „U telefonu Harriet Lockwoodová,“ přitakala a vyčkávavě se odmlčela.

2. kapitola Florence

Florencin den nezačal zrovna na jedničku. To ale nezačínal skoro nikdy, vzhledem k tomu, že máma trvala na tom, že s ní bude snídat (došla totiž bůhvíproč k přesvědčení, že společné snídaně její dceři zabrání v předčasném otěhotnění, kouření, přestupu k republikánům a všemu dalšímu, čeho se jako matka obávala), a pak jí beze slov vyčítala každé sousto, které si strčila do pusy. Copak Florence může za to, že je tlustá? Ne každý může mít dokonalou šestatřicítku jako její matka.

Táta už odjel do práce a odvezl kluky do školy, takže spolu samy dvě tiše seděly u stolu se snídaní, Florence se prokousávala druhou obloženu houskou a přitom sledovala, jak její matka ze všech sil předstírá, že to nevidí.

„Říkala jsem si, že bych se dneska odpoledne přišla podívat, jak běháš,“ prohlásila máma z ničeho nic. Florence poplašeně vzhlédla. „Je to jenom trénink, ne závod,“ bránila se.

„Já vím. Jenže jsem ti nebyla fandit už celé věky a jeden dodavatel mi dneska zrušil schůzku, tak budu odpoledne na pár hodin volná.“ Zářivě se usmála. „Myslela jsem, že by bylo fajn, kdybychom spolu strávily trochu času.“

Někdy si Florence přála, aby se její matka konečně přestala snažit. Bylo by to pak pro obě mnohem jednodušší.

Znovu sklopila hlavu, takže jí popelavě blond vlasy spadly do obličeje. Nešlo o to, že by se s ní nerada bavila. Pokud jde o rodiče, je máma ještě celkem v pohodě: nenakládá jí balík povinností ani po ní nechce, aby každou vteřinu hlásila, kde zrovna je a co právě dělá. Zato má ale věčné starosti kvůli její cukrovce, kontroluje ji, vyptává se a dělá z toho děsnou vědu, kdežto Florence by na tu pitomou nemoc ráda aspoň občas zapomněla. Nevěděla, jak má na máminy upřímné pokusy o navázání kamarádského vztahu reagovat. A měla to tak vždycky. Máma jako by od ní vždycky očekávala něco víc, Florence však nikdy nepochopila, co by to mělo být. A když nevěděla, jak matce odpovědět, neříkala nic. Mlčela i teď.

„Ale jestli si to nepřeješ, tak tam chodit nemusím,“ pronesla nakonec máma takovým tónem, že Florence sevřel pocit viny. „Byl to jen takový nápad.“

Florence s ruměncem rozpaků ve tváři zamumlala: „Jak jsem říkala, fakt by to bylo zbytečné, bude to jenom trénink.“

„No tak dobře.“ Harriet vstala a začala rázně skládat nádobí do myčky. „Tak se místo toho zajedu podívat na jeden pozemek.“

Florence se zamračila. Dělej si, co chceš, odsekla v duchu. Jako by nestačilo, že trčím v tomhle otravném pidiměstě v nudném zastrčeném státě, teď mě ještě navíc o víkendech zavřou do pitomé chaty v nějakém zapadákově asi tak milion kilometrů daleko! Pořád nechápu, proč naši nezůstali v Londýně. Tam bych aspoň mohla trochu žít!

Jindy by se se svým trápením hned po příchodu do školy svěřila svojí nejlepší kámošce Amy a hezky si ulevila, jenomže se s ní minulý týden pohádala kvůli Mattu Shawovi (po kterém Amy ani nevzdechla až do chvíle, než Florence přiznala, že se jí líbí) a jako by toho už tak nebylo dost, právě jí začaly měsíčky. Neměla náladu na matiku ani španělštinu, natožpak na ten debilní přespolní běh. Když na něj ten den odpoledne nevyhnutelně došlo, loudala se v rohu šatny a čekala, až všichni ostatní odejdou.

Běhání jí moc nešlo, ani když měla právě lepší den. A stejně tak jí moc nešlo ani plavání, basketbal nebo lyžování. Byla zkrátka po tátovi, stavěná na pohodlí, ne na rychlost, jak se jednou nepokrytě vyjádřila její babička. Pokud šlo o eufemismy pro slovo „tlustá“, znala je Florence všechny do jednoho: robustní, statná, silná… Máma pořád říkala: „Však ty dorosteš do podoby,“ ale bůhví co tím myslela.

Florence si říkala, že s nohama velikosti 41 a hrudníkem deroucím se z podprsenky s košíčky velikosti D už by si další růst docela ochotně odpustila. Vedle mámy s drobnou chlapeckou postavou a elegantně plochým hrudníkem si připadala jako slon. Chudák máma. Má čtyři děti a jediná dcera je stavěná jako hráč amerického fotbalu.

Dohnala zbytek třídy, který se už jako had táhl přes hřiště do lesa za školou, a průměrným vyrovnaným tempem se schovala někde uprostřed běžících, kde si jí nikdo nevšimne. Obvykle jí to takhle procházelo. Vermont se svými liberálními, rovnostářskými a v každém smyslu toho slova „zelenými“ názory byl státem aktivních a sportovně založených obyvatel, kde nikdo nejezdil autem, když mohl jet na kole, a nikdo nejezdil na kole, když mohl jít pěšky. Dávno už pochopila, že lepší než bojovat s proudem je nechat se jím unášet, tedy aspoň pokud chce mít člověk nějaké kamarády, takže se rozhodla pro nejmenší ze všech dostupných zel a vybrala si přespolní běh, aby mohla běžet svým tempem a v případě potřeby se na chvíli zastavit a trochu si vydechnout.

Dokonce i Florence musela uznat, že dnešní den je pro pobyt v lese jako stvořený. Vzduch byl chladný a svěží a nebe tak čisté a modré, až to bodalo do očí. Pod stromy vykukovaly z tajících zbytků sněhu fialové a bílé krokusy. Mimoto nebyla tak zadýchaná jako obvykle, a pro jednou ji dokonce ani nepíchalo v boku. Možná má máma pravdu, možná jsem vážně v lepší kondici, než jsem si myslela.

„Pusť mě,“ ozval se za ní chlapecký hlas.

Florence automaticky uhnula běžci z cesty a Matt Shaw s lehkostí doběhl do čela skupinky. Zřejmě přišel na trénink pozdě, jinak by byl vpředu od samého začátku. Se srdcem sevřeným zoufalstvím sledovala, jak nenuceně srovnává krok s Amy a Olivií. Až příliš dobře si uvědomovala, že Matt nejspíš vůbec netuší, že nějaká Florence vůbec existuje… Snít snad ale můžu, ne?! ubezpečovala se v duchu.

Ledové plotny si všimla až ve chvíli, kdy bylo pozdě.

Při přespolním běhu už zakopla a spadla mockrát. Padali všichni, tak už to ve zdejším terénu chodilo. Když člověk nechtěl, aby ho měl zbytek týmu za totálního ubožáka, co nejrychleji se zvedl a běžel dál. Matt vloni spadl tak blbě, že si zlomil zápěstí, přesto pokračoval dál a nikomu neřekl, jak moc ho to bolí, dokud nebyl závod u konce a jejich tým nezvítězil. Po téhle události do něj byla zamilovaná půlka holek ve třídě.

Poslední krok… a pak jako by jí někdo podtrhl půdu pod nohama. Dopadla tvrdě a nepříjemně rovnou na zadek a do levé nohy jí vystřelila bodavá bolest. V první chvíli, jak tak zůstala ležet s vyraženým dechem na úzké pěšině, neměla dojem, že se jí něco stalo. Když se zvedla na lokty a spatřila, jak se jí mezi stehny rudě valí krev, vyděsila se, že se jí hnula vložka. Panebože, zachvátila ji panika, takhle to všichni uvidí! Matt to uvidí!

Vzápětí jí však došlo, že musí jít o něco jiného. Na měsíčky to byla moc velká bolest a taky příliš mnoho krve. A pak se všechno kolem začalo rozmazávat. Jako by se ocitla na dně bazénu a skrz vodu vzhlížela k pableskujícím bílým obličejům. Rty se jim pohybovaly, k Florence však doléhalo jen jakési vzdálené bublání, jednotlivá slova pouze odhadovala. Zdálo se jí, že zaslechla zaškrcení a skleněný střep a pak ke svému zděšení stehenní tepna. Trenérka přespolního běhu paní Caisseová si z tepláků vytáhla šňůru a pak už Florence jen v šoku a beze slova sledovala, jak se jí učitelka co nejrychleji snaží stáhnout stehno. Něco – ano, skleněný střep – projelo zimními běžeckými kalhotami, takže z Florenciny nohy stříkal šarlatový gejzír a rozléval se po oblečení, okolní půdě i rukách paní Caisseové. Nemohla uvěřit, že má v sobě tolik krve. Že jí z ní vytrysklo tolik, a přesto je pořád naživu.

Najednou ji roztřásl chlad; taková zima jí ještě v životě nebyla. Paní Caisseová řekla, že už volala záchranku, že jen musí ještě chvilku vydržet a všechno bude v pořádku. Florence však podle strachu v jejích očích poznala, že lže.

Ostatní holky a dokonce i někteří kluci brečeli. Několik jich hodilo šavli do okolního křoví. Amy a Matt se drželi za ruce a Florence projela vlna vzteku, že je její drama sblížilo. To je směšné, pomyslela. Při přespolním běhu přece ještě nikdo nikdy neumřel.

A pak: chci mámu. A pak už nic.

3. kapitola Harriet

Nemyslela jsem to tak, kála se v duchu Harriet, když roztřesenýma rukama svírala volant. Nechtěla jsem si zvolit Florence. Nemyslela jsem to tak. Pane Bože, prosím, ať je v pořádku.

Byla v pokušení proletět na červenou a zahnout přes tři pruhy rovnou na parkoviště před nemocnicí. V životě nepřejela plnou čáru a nepřekročila povolenou rychlost o víc než pět kilometrů v hodině, teď však ujela pětapadesátiminutovou cestu zpátky do Burlingtonu za čtyřicet minut a červené světlo na semaforech začínala pomalu považovat spíše za ozdobné než funkční.

Tak už tam skoč, zatraceně!

S prvním náznakem zelené prudce zahnula doprava. Ani se nenamáhala zaparkovat, jen před nemocnicí zajela šikmo k chodníku, nechala auto, kde bylo, vyběhla k automatickým skleněným dveřím pohotovosti, a když se neotvíraly dost rychle, začala do nich zběsile bušit pěstí.

„Moje dcera měla nehodu!“ vpadla s křikem do haly. „Florence Lockwoodová!“

„Okamžik,“ pronesla recepční nevzrušeně a natáhla se po klávesnici.

Harriet se naklonila přes přepážku, aby jí viděla do počítače. „Chodí na Riceovu střední. Měla prý nějakou nehodu při přespolním běhu.“

„Florence Lockwoodová, ano. Okamžik tady počkejte, někdo pro vás přijde.“

„Je v pořádku?“

„Paní Lockwoodová, pokuste se uklidnit…“

„Musím hned k ní! Pro boha živého, je jí teprve patnáct!“

„Já vám rozumím. Někdo sem pro vás přijde.“

Harriet stálo všechny síly a sebeovládání, aby nedala průchod zlobě a zoufalství. Rázovala po hale sem a tam a neustále si sundávala a zase nasazovala sponu do vlasů. Vážná nehoda, řekla jí do telefonu sestra. Jaká vážná nehoda může dítě potkat při přespolním běhu, prokristapána? Může si zlomit kotník, jasně, vymknout koleno nebo zápěstí. Může dokonce utrpět i otřes mozku, pokud by spadlo hlavou na kámen. Nic z toho by ale nebylo považováno za vážnou nehodu, ne? Proč kolem toho tolik nadělají? Leda by byla… leda by byla…

Ne. To ať tě ani nenapadne!

„Paní Lockwoodová?“

Zprudka se otočila a spatřila sestru s unavenýma očima a trpělivým úsměvem ve tváři. „Mohu už konečně vidět Florence?“ obořila se na ni.

Harriet si to neuvědomovala, ale když byla nervózní nebo rozčílená, její odtažitý anglický přízvuk ještě nabral na úsečnosti a nadřazenosti, což mohli lidé, kteří ji neznali, mylně považovat za aroganci.

Sestra nahlédla do složky, kterou držela v ruce. „Mohla byste mi, prosím, pro ověření sdělit Florencino datum narození?“

„Třetího druhý devadesát osm. Mohla bych už…“

„Děkuji vám. Pojďte prosím se mnou, paní Lockwoodová.“

Vrhla se za ženou do plexisklových lítaček a chytila ji za paži. „Prosím. Nemůžete mi aspoň říct, jestli je v pořádku?“

„Nezlobte se, paní Lockwoodová,“ vymanila se sestra z jejího sevření. „Za okamžik přijde doktor Murray.“

Žena ji odvedla do malé čekárny vyvedené v tlumených odstínech hnědošedé a tyrkysové. Harrietina úzkost ještě vzrostla. Díky svým předchozím návštěvám pohotovosti moc dobře věděla, že se příbuzní

odvádějí do soukromých čekáren jen v případě, kdy to je vážné. Hodně vážné.

„Panebože,“ vydechla zděšeně. Najednou vůbec necítila nohy. „Ona je mrtvá, viďte?“

„Ne, paní Lockwoodová, samozřejmě že není mrtvá,“ pronesla sestra překotně.

„Ale je to zlé?“

„Teď je u ní lékař. Jakmile skončí, přijde vás seznámit s jejím stavem. Víc vám opravdu nemohu říct. Je mi líto.“

Harriet mlčky přikývla a svezla se na pohovku. V mysli jí vířilo tolik otázek, až se jí z toho točila hlava. Nedokázala se na nic soustředit, nezajímavé obrazy na okolních zdech připlouvaly do jejího zorného pole a zase z něj mizely. Když po necelých pěti minutách konečně přišel lékař, měla co dělat, aby se strachy nepozvracela.

„Stephen Murray,“ podal jí ruku s kostnatým zápěstím, které vykukovalo z příliš krátkého rukávu jeho bílého pláště. „Jen seďte, nemusíte vstávat.“

„Mohl byste přejít k věci? Nezlobte se, ale nikdo mi nic neřekl a já už o moc déle vážně nevydržím.“

„Samozřejmě. Dobrá zpráva je, že je Florence ve stabilizovaném stavu.“ Harriet se rozplakala.

Lékař jí ihned podal krabici papírových kapesníků, a když usedl na područku pohovky, mezi ponožkou a okrajem jeho šedých vlněných kalhot se objevilo pět centimetrů bledé chlupaté holeně. „Měla velké štěstí, paní Lockwoodová. Vzhledem k povaze jejího zranění to mohlo dopadnout i mnohem hůře. I tak ovšem utrpěla poměrně závažné trauma…“

„O jaké zranění se jedná?“

„Prosím?“

„Nikdo mi neřekl, co se vlastně stalo,“ procedila Harriet skrz zuby.

„Tak to se omlouvám. Myslel jsem, že vám to někdo vysvětlil. Vaše dcera při běhu uklouzla a spadla na skleněný střep, nejspíš na rozbitou láhev od piva, a utrpěla hlubokou řeznou ránu na stehně, která jí proťala femorální artérii. Prostě jedna z takových těch neuvěřitelných nehod. Její učitelka naštěstí dokázala tepnu velmi účinně zaškrtit, což vaší dceři nepochybně zachránilo život.“

Harriet rázem vyschlo v ústech, že nebyla schopná vůbec polknout. Zachránilo život. Florence dnes málem umřela. Její dcera málem umřela.

„Já vám nerozumím,“ hlesla bezvýrazně.

Lékař vzal její prohlášení doslova. „Tělem probíhají dvě hlavní tepny neboli artérie, které se v břišní dutině dělí a postupují odtud do dolních končetin.“ Otočil lékařské záznamy lícem dolů a na zadní stranu nakreslil jednoduché schéma. „Jde o jedny z největších cév v těle. V tříslech a v horní části stehna mají průměr asi jako můj malíček. Pokud dojde ke zranění v blízkosti třísel, není snadné takové krvácení zastavit, protože místo nejde dost dobře zaškrtit. A bez zaškrcení by velmi rychle došlo k obrovské ztrátě krve: člověk by mohl zcela vykrvácet i do pěti minut.“

Harriet si opřela čelo o kolena a bojovala s dalším návalem nevolnosti.

„Paní Lockwoodová, vaše dcera měla veliké štěstí,“ pronesl lékař rozhodně. „Ke zranění došlo natolik nízko, že ho trenérka dokázala zaškrtit dříve, než nebezpečně poklesl tlak. Vaše dcera utrpěla masivní ztrátu krve, její mozek ani vnitřní orgány však nebyly nijak postiženy.“

Od hlavy až k patě Harriet zaplavila hřejivá vlna úlevy. „Takže bude v pořádku?“

„Měla by se zcela zotavit. Samozřejmě že nějakou dobu bude unavená a slabší. Museli jsme jí dát velké množství krve a krom toho utrpěla vážný šok. Z jejích záznamů vidím, že je diabetička, takže u ní budeme muset dávat pozor také na hladinu cukru. Ale je mladá a silná a dali jsme jí injekci proti tetanu. Zakrátko bude zase běhat.“

„Mohla bych ji teď vidět?“

„Samozřejmě. Možná vám bude připadat trochu zmatená nebo ospalá, ale to je těmi léky proti bolesti.

Jejich účinky odezní za čtyři až šest hodin. Hned vás k ní vezmu.“

Když lékař vpustil Harriet do malého soukromého pokoje, Florence právě spala. U nohou postele stála sestra, dopsala cosi do karty a vzhlédla k příchozím.

„Vypadá to horší, než to ve skutečnosti je,“ usmála se povzbudivě.

Harriet vzala svou dceru s velkou opatrností za ruku, napojenou hadičkami a kabely na kapačku a monitory. V nemocniční posteli vypadala dívka nezvykle drobně. Harriet si rázem vzpomněla na zoufalé noci, které u Florenciny postele strávila pár týdnů po jejích šestých narozeninách. Ráno toho dne byla trochu unavená a bledá, a tak s ní Harriet zašla k lékaři. Čekala, že je pošle domů s krabičkou antibiotik a příkazem, že má hlavně hodně pít. Než se však nadála, odváželi Florence na dětskou jednotku intenzivní péče s plně rozvinutou diabetickou krizí, jak se později ukázalo.

Třebaže jim lékaři opakovaně vysvětlovali, že nikdo neví, proč některé děti a mladiství onemocní cukrovkou, že věda ještě nedokázala určit, zda ji spouští dědičné faktory, vlivy životního prostředí nebo kombinace obojího, Harriet se nedokázala zbavit jistého pocitu zodpovědnosti. Florence má koneckonců její geny, a tak byla v hloubi duše přesvědčená, že to musela nějak zavinit.

Florencina cukrovka je nesblížila, naopak mezi ně zarazila další klín. Harriet moc dobře věděla, že její dcera nesnáší, když to moc řeší, jenomže copak si o ni mohla nedělat starosti? Vyšilovala nad každým sacharidem, který Florence snědla. Ne proto, že by jí jakkoli dělala starosti její váha – Florence byla dokonalá taková, jaká byla, a pomalu se z ní stávala kráska, připomínající žensky tvarované modelky z padesátých let –, ale protože se děsila, že se její cukrovka vymkne kontrole a přeroste v naprosto nezvladatelný, kritický stav. Lékaři ji upozornili, co všechno by mohlo Florence postihnout, pokud by nedávali na hladinu cukru pozor: slepota, selhání ledvin, poškození nervů, a dokonce i smrt. To ale samozřejmě nemohla Florence říct. Součástí jejího mateřského poslání bylo chránit dceru před pravdou. Zároveň si však přála, aby za své mlčení nemusela platit tak vysokou cenu.

„Tu máte,“ přistrčila jí sestra plastovou židli. „Je na vás vidět, že si potřebujete sednout.“

Harriet upřela oči na svou dceru a ten pohled v ní vzbudil nejen lásku a něhu, ale i další cit, který byl pro její vztah s Florence typický: pocit viny.

Snad to na svou dceru nepřivolala? Určitě ne. Za žádných okolností by si nepřála, aby se něco takového stalo.

Jenomže.

Jenomže… v duchu upřednostnila Charlieho. To nemůže popřít.

Florence se najednou pohnula a otevřela oči. „Promiň,“ pronesla namáhavě napuchlými, oschlými rty.

Olízla si je a zkusila to ještě jednou, tentokrát hlasitěji. „Promiň, mami.“

„Nemáš se za co omlouvat,“ zarazila ji rázně Harriet.

„Přála jsem si, abys tam byla se mnou,“ zamumlala Florence ospale.

Harriet znovu zasáhl hutný a zrádný pocit viny. „Mrzí mě, že jsem tam nebyla.“

„Volala jsi tátovi?“

„Samozřejmě. Už sem jede z Hartfordu. Měl by tu být každou chvíli. Posílá ti pusu.“ Stiskla své dceři ruku, Florence však mateřské sevření neopětovala, a tak ji po chvilce zase pustila. „Nedělej si s ničím hlavu, beruško. Všechno bude zase dobré.“

Moc dobře věděla, že z jejích slov zaznívá falešně povzbudivý tón, a stejně dobře věděla i to, že ho v nich rozeznala i Florence.

„Jak se cítíš?“ zeptala se bezmocně.

„Unaveně.“

„Není divu.“

Místnost zaplnilo ticho, jež mezi nimi zavládlo. Kdyby v té posteli ležel malý Charlie nebo George či Sam, hned by věděla, jak se má chovat nebo co jim říct. Bez ohledu na všechny ty hadičky by je sevřela do náručí a ze všech sil by k sobě tiskla to, co málem ztratila.

S Florence však byla na rozpacích. Byly jako dvě cizinky, které svedly dohromady geny a shoda

okolností.

„Florinko, zlato, jak se cítíš?“ Oliver ve dvou krocích překonal vzdálenost ode dveří k posteli a pevně svou dceru objal. „Je ti jasné, že jsem strachy o tebe málem umřel?“

„Tati!“

Sedl si na postel. „Kristepane, to je děs, co tady všechno máš,“ pronesl při pohledu na všechny ty monitory kolem. „Je to tu jak ve vesmírné lodi Enterprise.“

Florence se začala vracet do tváří barva. Takhle působil Oliver na všechny ženy, od své dcery až po pokladní v supermarketu. Prostě to všude doslova rozsvítil. Nešlo o to, že by byl nějak výjimečně pohledný. Svou mohutnou medvědí postavou, šedivějícím dvoudenním strništěm a přerostlými, špinavě blonďatými vlasy připomínal spíš Gerarda Depardieua než Roberta Redforda, i tak se z něj ale Harriet vždycky podlamovala kolena – už od prvního okamžiku, kdy před lety vstoupila do jeho miniaturní kancelářičky, aby mu vysvětlila, že jeho rodící se firmu promění v nadnárodní podnikatelské impérium. Stačilo jí jen zahlédnout jiskřičky v Oliverových modrých očích obehnaných vráskami od smíchu a chlapecký šarm jeho širokého, nepatrně křivého úsměvu, a byla ztracená. Každý, s kým mluvil, si v ten okamžik připadal jako nejdůležitější člověk na celém světě, protože v tu chvíli pro něj nejdůležitější skutečně byl.

„Tak co, Florinko, jak je?“ zeptal se Oliver znovu.

„Málem jsem umřela,“ hlesla Florence.

„Slyšel jsem.“ Zajel jí rukou do vlasů, aby je pocuchal. Udělala obličej, ale neuhnula. „Odkdy je přespolní běh nebezpečný sport? Florinko, cos tam prosím tě vyváděla?“

Florence pohodila hlavou, aby jí ofina přestala padat do tváře. Tohle gesto podědila po svém otci.

Vzápětí úplně stejně pohodil hlavou i Oliver.

„Museli mi dát litr a půl krve,“ sdělila mu s náznakem pýchy v hlase. „Doktor říkal, že jsem málem vykrvácela nebo co. Museli mi udělat testy, aby zjistili, jakou mám krevní skupinu, no a mám A plus!

„A pozitivní,“ opravila ji Harriet a okamžitě si za to v duchu vynadala.

Florence si jí nevšímala. „A taky mě vezli sanitkou s puštěnou sirénou a jeli jsme po Main Street v protisměru. Kluci mi to budou pěkně závidět.“

Oliver se zasmál. „To si piš. Tohle ti závidím i já.“

Když tak Harriet pozorovala, jak k sobě otec s dcerou sklání hlavy a navzájem se obdaří shodnými úsměvy, zachvátil ji starý známý pocit vlastní nepatřičnosti. To ona v sobě Florence devět měsíců nosila, to ona ji „vyrobila“ téměř z ničeho, a přesto se dcera obracela na Olivera, s ním ji pojilo pouto silnější než hlas krve a genů. V žádném případě neměla dceři a manželovi jejich vzájemnou blízkost za zlé, ba právě naopak. Nevýslovně ji hřála u srdce. Jen si přála také ji sdílet; aspoň teď, pro jednou.

„Lékař říkal, že když budeme mít štěstí, nezůstane tam moc velká jizva,“ hlesla Harriet, aby upoutala Oliverovu pozornost. „Rána nebyla moc dlouhá, ale zato dost hluboká. Až Florence vyndají stehy, tak na to dostane speciální náplast, jakou používají plastičtí chirurgové, aby se v jizvě neudělal vazivový val.“

„Tak ty dostaneš speciální náplast, jo?“ zatahal Oliver Florence za palec na zdravé noze.

„Doktor tvrdí, že o jarních prázdninách budu moct klidně do bikin,“ pronesla Florence jakoby nic.

Prozradilo ji jen nepatrné zachvění hlasu. „Vykládal mi, že za rok už to skoro nebude vidět.“

„Tak se mi líbíš.“ Oliver jí vtiskl pusu na čelo. „Vím, jak tě mrzí, že se teď nebudeš moct účastnit tréninků vašeho týmu, ale uvidíš, že se mezi ně vrátíš dřív, než se naděješ. Nakonec se toho zase tolik nestalo, co říkáš?!“

Florence zavrtěla hlavou. Harriet na ní viděla, že má slzy na krajíčku. Však se taky nebylo co divit, po tom všem, co ten den prožila.

Přitáhla si ji k sobě a objala ji a Florence to pro jednou nevadilo. „Všechno bude zase dobré,“ uklidňovala svou jedinou dceru a hladila ji po světlých vlasech. „Pšš, pšš. Všechno bude zase dobré.“

Pohnula by nebem i zemí, aby bylo.

Datum: 9. února 1998 23:58:36 Od: pisecnavila@gmail.com Pro: patrick.james@INN.com Předmět: Naše dcera

Patricku,

měl bys vědět, že máš dceru. Narodila se 3. února dvě hodiny po půlnoci s váhou 3620 gramů. Pojmenovala jsem ji Nell, po své matce.

Já vím, říkal jsi, že o ní nechceš nic vědět, ale až ji uvidíš, tak určitě změníš názor. Vypadá úplně jako ty! Je ještě pořád trochu červená a pomačkaná (vzpomínám si, jak jsi jednou prohlásil, že všechna miminka vypadají jako Churchill), ale už teď je na ní poznat, jak bude jednou krásná. Má neuvěřitelně dlouhé tmavé řasy! Na fotce to není poznat, ale v tuhle chvíli má stejně šedé oči jako já. Možná že až vyroste, budou hnědé jako tvoje.

Škoda, že jsi tam nebyl, když se narodila. Nebudu tě nudit všemi těmi strašlivými podrobnosti, ale museli mi udělat akutní císařský řez, takže první den svého života strávila s cizími lidmi. Sestry ale říkaly, že vůbec neplakala, což se o mně, když jsem se konečně probrala, rozhodně říct nedalo. Z porodnice mě propustili až dnes ráno.

Za to, co jsem ti řekla, se zpětně omlouvám. Nikdy bych to tvé ženě neprozradila, to přece víš. Jen mě mrzelo, že to dítě nechceš, nic víc. Nemohli bychom prosím nechat minulost minulostí a pokusit se být alespoň přáteli, už kvůli Nell?

Dříve než se mě na to zeptáš, bych chtěla předeslat, že mi v žádném případě nejde o peníze. Nic od tebe nechci. Pustila jsem svůj ateliér v Camdenu a nastěhovala se do bytu nad provozovnou Staronového retra, takže se mohu starat o Nell i obchod zároveň. Zvládneme to. Jen bych si přála, abys byl součástí jejího života, byť by ta součást měla být sebemenší. Copak si nezaslouží mít tátu?

Nemůžu tě uvést do jejího rodného listu, pokud se mnou nezajdeš na matriku. Vím, že jsi teď v Bosně, ale ještě pořád na to máme pět týdnů. Nemohl bys pro ni prosím udělat aspoň to?

Mám pořád stejné číslo na mobil, nebo se mi můžeš ozvat mailem. Moc bych si přála, aby ses mi zase ozval, i kdybychom už měli být jenom přátelé.

S láskou navždy tvoje Zoey

4. kapitola Zoey

Předjarní Londýn je příšerný, pomyslela si Zoey, zatímco se pokoušela uniknout dešti přebíháním zpod jedné markýzy pod druhou. Na vlhkých botách a mokrých vlasech vážně není nic romantického, zvlášť když už na člověka něco leze. Možná by to vnímala jinak, kdyby mohla přes orosená okna vyhřáté kavárny a s dlaněmi obtočenými kolem šálku s horkou čokoládou pozorovat rozmazaný obrys Eiffelovky. V létě, když svítí slunce a camdenská pasáž je přeplněná stánky, kde se dá koupit naprosto všechno od bakelitových telefonů až po jantarové náramky, a na chodníku před každým bistrem a kavárnou jsou rozestavěné stolky se židlemi, tak tehdy má Islington své nepopiratelné kouzlo. Jenomže za šedivých zimních dnů nebo za vlhkého a podmračeného jarního počasí, jaké vládne právě dnes, se severní Londýn nemá čím chlubit. Co by teď dala za to být někde v Paříži a nechat si v ústech rozpouštět úlomky ještě teplého máslového croissantu nebo uždibovat z croque monsieur (což zní podstatně lákavěji než

„zapečený sendvič se šunkou a sýrem“), z něhož s každým kousnutím vytéká rozpuštěné máslo a ementál – ano, úplně tu chuť cítila na jazyku. Neměla dnes vynechávat snídani už proto, že na oběd pak jako obvykle zapomněla. Měla hlad jako vlk. V sedm hodin ráno, kdy sotva stihla vstát a doklopýtat z ložnice dolů, však žádnou velkou chuť k jídlu nepociťovala. Do práce měla jenom kousek, takže ji nečekala ani žádná dlouhá chůze do zaměstnání…

„Mami!“

Zoey sebou trhla. „Nell, zlatíčko! Kde se tady bereš?“

„Šla jsem tě hledat,“ prohlásila Nell naštvaně a začala ze svého fialového deštníku sklepávat dešťové kapky. „Bylo mi naprosto jasné, že se ztratíš.“

„Já jsem se neztratila,“ bránila se Zoey. „Podívej, tamhle je knihovna. Vím, kde jsem. Proč bych se podle tebe měla ztrácet?“

„Mami. Jdeš opačným směrem.“ Vzala matku pod paží. „Pojď, ať tam nepřijdeme poslední, nebo budeme až vzadu, kde na Angela vůbec neuvidíš a nebudeš moct sledovat jeho kroky.“

„Kdo je Angel?“

„Mááámííí! Už jsem ti to říkala. To je přece ten cvičitel zumby. Je to Brazilec,“ dodala až podezřele ledabyle.

Zoey možná řada věcí unikala, v případě její patnáctileté dcery si ale všímala úplně všeho. „Je pěkný, jo?“ šťouchla s úsměvem do Nell.

„Možná,“ přiznala její dcera s temným ruměncem ve tváři.

„Stejně nechápu, proč jsem ti na to kývla,“ postěžovala si Zoey, když pod Nelliným deštníkem, přitisknuté jedna ke druhé, vykročily zpátky do deště.

„Protože ti je třicet devět, ne osmdesát devět, takže je na čase, abys přišla trochu víc mezi lidi a začala si užívat,“ odsekla jí Nell. „A pokud máte jet s Richardem v létě na kola do Francie, tak bys do té doby měla trochu zapracovat na fyzičce.“

Zoey musela neochotně přiznat, že má pravdu. Ve svém současném stavu by na kole nezvládla dojet ani na konec ulice, natož pak na něm objet celé Provence. Pořád jí nedocházelo, jak se od Richarda mohla nechat přemluvit k tomu šílenství. Její představa ideální dovolené zahrnovala opalovací lehátko u bazénu někde, kde je hodně horko, v jedné ruce koktejl a v druhé nejnovější romantické dílo Joanny Trollopové. Jenomže Nell ji letos uprosila, aby jí dovolila jet na prázdniny s její nejlepší kamarádkou a její rodinou do Cornwallu, a vzhledem k tomu, že tím pádem nemuseli plánovat žádnou další „dětskou“ dovolenou na Floridě nebo pobřeží Costa Brava, toužil Richard podniknout něco jiného, dospělého, jak prohlašoval.

Navrhoval vyrazit do Francie nebo Itálie. Zoey souhlasila, protože si představovala nějakou romantiku a možná i trochu kultury, spoustu dobrého jídla, křupavých baget a lahodných vín. Třeba takové putování po francouzských vinicích nebo výlet do Říma. Ale dovolená na kole? Člověk by si myslel, že ji Richard po osmi letech zná trochu líp.

Pohyb nebyl nikdy její silnou stránkou. Když se v několika málo případech pokoušela zúčastnit organizovaného cvičení, došel jí dech ještě před tím, než cvičitel dokončil zahřívací fázi. Víc než deset metrů uběhla naposledy ve škole a i tehdy trávila víc času zavazováním tenisek než na běžeckém oválu. Namlouvala si, že muži mají raději zaoblené tvary než vyčnívající pánevní kosti, v hloubi duše si tím však nebyla tak docela jistá. Zvlášť když už zase nedopnula džíny a musela si znovu koupit o číslo větší.

„Tak už pojď, mami,“ pobídla ji Nell, když se Zoey váhavě zastavila na prahu šatny. „Co ty víš, třeba tě to nakonec bude bavit.“

Zoey rychle zapadla do nejtemnějšího kouta, jaký se tu nabízel, a chvatně se převlékla do Richardova starého vytahaného trička a Nelliných volných tepláků na běhání. Až tady si všimla, že se na zadku velkými růžovými písmeny vyjímá nápis „Chyť si mě“. Oběma rukama si co nejvíc stáhla tričko, po boku své dcery se vploužila do obrovského, zrcadly obloženého sálu a s děsem se rozhlížela po všech těch pružných a vytrénovaných tělech kolem. Co je to za lidi, co tu poskakují s pedometry, monitory srdečního tepu, lahvemi vody a v podivných gumových prstových botách? A co víc, co s nimi pohledává v jedné místnosti?

„To zvládneš,“ zašeptala jí Nell. Musela přemáhat smích, když svou matku postrkovala ze zadní části sálu víc dopředu. „Drž se mě a dělej všechno po mně.“

Zoey se naprosto záměrně už roky neviděla celá v zrcadle. Oblékala se ve tmě za staženými závěsy a malovala se zásadně ve světle slabé patnáctiwattové žárovky (zatím odolávala Nellinu naléhání, aby se chovala ekologičtěji a nahradila ji halogenkou, protože její světlo je ještě nemilosrdnější než světlo zářivky na záchodě v letadle). Při focení byla vždycky tou za fotoaparátem, dávala si záležet na snímcích Nell nebo Richarda, takže fotografii sebe samé viděla naposledy kdoví kdy. Teď však neměla před hororovými odrazy své postavy kam uniknout; zrcadla se táhla od podlahy až ke stropu. Vypadám jako kříženec staré bezdomovkyně a skákacího hradu, pomyslela si s úlekem, samá prsa a zadek. Jemné blond vlasy vyklouzly z uzlu a nelichotivě se jí vlnily kolem obličeje, ve tvářích byla ještě pořád zarudlá, jak sem pospíchala, a i pod volným tričkem dobře viděla, jaké má povolené a špekaté břicho. Nevypadala ani tak staře, jako spíš zanedbaně. Jako kdysi elegantní dům, který někdo nechal zchátrat, takže by teď potřeboval nový nátěr oken a omítku.

V zrcadle dál viděla, jak se vedle ní k zemi elegantně shýbá neznámá vytáhlá dívka, aby se dotkla palců na nohou. Zoey chvíli trvalo, než jí došlo, že to je její dcera. Ve srovnání s ní byla Nell ztělesněním pružné, útlé krásy. Je tak sebejistá, tak… akurátní, napadlo náhle Zoey. Štíhlá jako proutek, všechno do posledního vlásku na svém místě. Málokdo by řekl, že jsou spolu nějak spřízněné, nebýt toho, že mají úplně stejné oči, které prozrazují, že jsou matka s dcerou: velké, šedé a obkroužené hustými černými řasami.

Když se Nell narovnala, povšimla si Zoey s nepatrným bodnutím u srdce, že už ji dcera přinejmenším o pět centimetrů přerostla. Její děťátko dospívá. Za pár let odejde z domu a začne studovat na univerzitě. Uvědomila si, že jí bude scházet víc, než si je ochotná připustit.

Vychovávat Nell jako svobodná matka nebyl žádný med, ani na okamžik však nezalitovala, že se rozhodla si ji nechat. Když ji Patrick opustil, neměla nikoho, na koho by se obrátila. Vyrůstala jako jediné dítě dvou jedináčků, kterým bylo už přes čtyřicet, když se je rozhodla překvapit svým příchodem. Její otec pracoval jako údržbář ve škole na předměstí Oxfordu a matka byla švadlenou v malé čistírně oděvů u nich ve městě. Když bylo Zoey osm, zhroutil se její otec během oběda, k němuž měl jako každý všední den sendvič s nakládanými cibulkami, s nepředstavitelnými bolestmi v důsledku perforace střev, na kterou o dva dny později zemřel, aniž by mezitím nabyl vědomí. Smrt její matky o deset let později nebyla

tak rychlá. Trvalo dlouhých osmnáct měsíců, než podlehla leukémii, osmnáct měsíců plných krevních testů, chemoterapie, zvracení a nikdy nekončícího čirého utrpení. Když pak zemřela své dceři v náručí, Zoey se ulevilo, že už je konečně po všem. Neměla žádné tety, strýce, sestřenice ani bratrance, žádnou záchrannou síť příbuzných, kterou by mohla povolat na pomoc. V pouhých osmnácti letech tak byla najednou na všechno úplně sama.

Učitelka výtvarné výchovy na střední škole jí navrhla, že by mohla studovat módní návrhářství na Univerzitě sv. Martina. Zoey se díky své matce uměla skvěle ohánět jehlou a byla zvyklá si spravovat a přešívat oblečení, a tak svou kreativitu a podvědomý cit pro základní módní principy projevila i při módní přehlídce, která byla součástí praktických maturit. Nato se rozhodla, že nemá co ztratit, a uposlechla rady své učitelky. K jejímu obrovskému překvapení ji pak nejen přijali, ale ještě jí navíc udělili plné stipendium. O čtyři roky později promovala jako jedna z hvězd ročníku a všichni kolem byli přesvědčení, že ji čeká zářná budoucnost.

Jenomže vysloužit si na univerzitě uznání profesorů avantgardní módní kolekcí je věc jedna, a vydělat si pak na živobytí druhá. Vyzkoušela celou řadu vyčerpávajících, nikam nevedoucích zaměstnání, a zároveň se snažila rozjet vlastní návrhářskou kariéru, mnohdy se však do svého ateliéru v Camdenu vracela večer tak vyčerpaná, že nedokázala ani otevřít skicák. Ani dva roky od promoce jí nestačily na to, aby stvořila svou první kolekci.

S Patrickem se seznámila, když pracovala jako servírka ve vinném baru na Fleet Street. To, že je ženatý, věděla od samého začátku: nosil na ruce zlatý snubní prsten a nesnažil se ho nijak skrývat. Stejně tak ovšem neskrýval ani to, že ho Zoey přitahuje a že svůj manželský slib nepovažuje za žádnou překážku.

Zoey nepatřila k dívkám, co mají ve zvyku chodit s ženatými muži. Panna už nebyla, ale to bylo vše, co se o jejím milostném životě dalo říct. Veškerá její sexuální zkušenost pozůstávala z pár krátkých muchlování s několika kolegy z univerzity (z nichž se ve dvou případech vyklubali gayové) a jepičího vztahu s jedním muzikantem závislým na drogách. Na hráče formátu Patricka Jamese nebyla v žádném případě připravená.

Sedmatřicetiletý, o třináct let starší kameraman zpravodajské redakce kanálu INN měl za sebou dvě střelná zranění (z Bejrútu a ze Sarajeva), zatčení (v Kuvajtu a v jihoafrickém Sowetu) a zmlácení (v Londýně při hospodské rvačce kvůli vdané přítelkyni; s jeho prací nemělo nic společného). Jinými slovy to byl v takovém tom frajírkovském a machistickém slova smyslu pravý chlap a alfa samec. Zoey až dosud obklopovali napomádovaní, umělecky zaměření metrosexuálové, kteří se jí báli třeba i jen otevřít dveře, aby to náhodou špatně nepochopila, a tak jí Patrickův nepřehlédnutelný, testosteronem nabušený sex-appeal přišel naprosto neodolatelný.

Po šest blažených, a zároveň trýznivých měsíců žila ve stavu potlačovaného nadšení. Bála se kamkoli si vyrazit, aby jí právě v tu dobu nezavolal, a když se neozval, vzlykala nešťastně do polštáře. Když nedostala měsíčky, k smrti ji to vyděsilo, v hloubi duše byla ale nadšená, protože si říkala, že teď už to své ženě prostě bude muset přiznat.

Den poté, co na ni z domácího těhotenského testu vykoukly dvě čárky, si oblékla své nejsvůdnější spodní prádlo, připravila jeho oblíbený masový nákyp, pustila soulové cédéčko Roberty Flackové a prozradila mu, že je těhotná. V tu chvíli jí Patrick prozradil, že jeho manželka také.

Ani na chvíli nezapochybovala o tom, že si dítě nechá, i když ji Patrick bez mrknutí oka opustil. Byla zvyklá se o sebe postarat a to maličké, které v ní rostlo, bylo jedinou spřízněnou duší, již na světě měla. A tak se vzdala svého ateliéru v Camdenu (a s ním i svých snů o tom, že se stane příští Stellou McCartneyovou), vzala si strašlivou podnikatelskou hypotéku a nastěhovala se do maličkého zanedbaného bytu nad provozovnou Staronového retra, nepříliš prosperujícího second handu, kde do té doby po odpoledních pracovala a jehož majitel ho víc než ochotně prodal, sbalil peníze a co nejrychleji zmizel.

Byla přesvědčená, že jen co Patrick Nell uvidí, vrátí se k ní. Je sice pravda, že mu jeho manželka sotva

dva měsíce po Zoeyně zprávě o těhotenství porodila syna, ale copak se neříká, že muži zbožňují svoje malé princezničky? Nechtěla mu rozbíjet rodinu, ale musela teď myslet především na své dítě. Z jejího pohledu byla Nell právě tak důležitá jako jeho syn a Patrick byl stejně tak jejím jako jeho otcem.

Nakonec ale na ničem z toho nesešlo. Šest týdnů po narození Nell zabila Patricka v Bosně zbloudilá kulka, aniž se k otcovství stihl přiznat.

První sedm let to Zoey s Nell táhly samy. Po Patrickovi si jakékoli další muže zakázala, i když si nebyla tak docela jistá, jestli tím chrání Nell, nebo spíš sebe. A pak se před osmi lety na chodbě před kanceláří své účetní poznala s Richardem. S milým a předvídatelným úředníkem Richardem. S pozorným a citlivým Richardem, který se k ní choval s takovou laskavostí a trpělivostí, jako by byla sotva ochmýřené ptáčátko, který na ni nikdy nenaléhal a vyčkával, až za ním přijde ze své vůle. Se spolehlivým a loajálním Richardem, který miloval Nell a ona jeho a který se ve všech podstatných ohledech stal jejím skutečným otcem. Opakovaně a jasně dával najevo, že by si Zoey rád vzal, ta se však doposud nedokázala přimět, aby jeho nabídku přijala. Samozřejmě, že Richarda milovala, jenomže v ní neprobouzel vášeň. Ani teď, ani nikdy dřív. A i když si opakovaně říkala, že vášeň v žádném vztahu nevydrží a že jí osobně přinesla jenom trápení, nedokázala na ni rezignovat. Nebo přinejmenším ne úplně. Zatím ještě ne.

Vtom ji ze zadumání vytrhla ohlušující latinskoamerická píseň, jež naplnila sál tolika decibely, že se jí doslova a do písmene rozechvěla podlaha pod nohama. Naposledy si nešťastně popotáhla tričko, zhluboka se nadechla a nejistě sledovala pohledného, zhruba dvacetiletého mladíka v olivově zelených volných kalhotách a baseballové čepici otočené kšiltem dozadu, jak v rytmu hudby nastupuje před zaplněný sál. Jsem sice tlustá a vypadám nemožně, říkala si v duchu, jenomže Nell mě tady chce, a tak snesu i tu nejvyšší míru veřejného ponížení. Kvůli Nell jsem ochotná podniknout cokoli. Ostatně jako vždycky.

Vtom zezadu nakráčela hubená dívka v ostře růžových kapsáčích a na okamžik ji odstrčila stranou. Zoey se rozhodně zhoupla v bocích a donutila ji vrátit se zpátky.

Zoey nikdy nedopustila, aby mezi ni a její dceru někdo vstoupil.

5. kapitola Nell

Doufám, že tentokrát už máma konečně řekne ano, pomyslela si Nell dopáleně. Richard je hodný chlap, i když, pravda, trochu nudný. Má slušné místo ve státní správě, něco s památkovou ochranou nebo co, jistou penzi a solidní zajištění. Jezdí pěknou Hondou Civic a nosí hezké oblečení, takové tátovské, žádné moderní bokovky, jaké si na sebe berou trapní chlápci středního věku, co se snaží vypadat mladší. Má i fajn dům v moc hezké, stromy lemované ulici v příjemné části Islingtonu nedaleko supermarketu Waitrose, žádný maličký dvoupokojový byt nad obchodem v nejpochybnější lokalitě z celé čtvrti. A dokonce má i prima psa.

Nejdůležitější ale je, že je hodný na mámu. Nell byla přesvědčená, že to už za trochu té nudy stojí.

Přehodila si batoh na druhé rameno a odemkla vstupní dveře vedoucí rovnou do kuchyně. Jako obvykle za nimi překážela známá změť lepenkových krabic, jejichž obsah bylo potřeba roztřídit na věci, které půjdou prodat, další, které odnesou do Armády spásy, a poslední, které poletí rovnou do popelnice. Máma nikdy nic neodmítla, i když většina věcí, co jim lidé věnovali, byla tak děsná, že byste je neposlali ani obětem zemětřesení v Turecku. Vytahané zašedlé podprsenky, strašlivé dlouhé spodky, tenisky, kterým chyběla druhá do páru, košile roztržené, flekaté nebo s odstříhanými knoflíky. Kdo by si podle nich měl tyhle šunty koupit? Polovina z nich nebyla ani vypraná.

„Holt musíš zlíbat hodně ropuch, abys objevila krásného prince,“ uchylovala se máma k metaforám pokaždé, když už měla Nell všeho toho nepořádku tak akorát po krk. Nejčastěji k tomu docházelo, když se jí až po krk navršily i všechny ty krabice.

Nejvíc ji na tom štvalo, že máma měla pravdu. Jednou za padesát krabic objevily tvídový kostým Chanel nebo značkové šaty od Mary Quantové. Takové modely putovaly rovnou do výlohy jako návnada k přilákání zákazníků.

Většina jejich klientů se však do Staronového retra nevracela kvůli těmhle vzácným nálezům, jakkoli byly překrásné, ale kvůli šatům od mámy, fantastickým modelům (byly to vážně „modely“, slovo

„oblečení“ by je ani zdaleka nevystihlo), které vyráběla recyklací odloženého šatstva, jež jim přicházelo pod ruku. Byla jako herečka Molly Ringwaldová ve filmu Kráska v růžovém, která si z dvojích starých růžových šatů spíchla nový fantastický model na maturitní ples. Až na to, že máminy kreace byly daleko krásnější a osobitější.

Jak jednou poznamenal Richard, mámino oblečení nebylo vůbec oblečení, bylo to Umění s velkým U.

Kdysi dávno, ještě před Nelliným narozením, měla máma svůj oděvní ateliér. Nebýt Nell, nejspíš by dnes měla vlastní super módní značku jako Stella McCartneyová nebo Vivienne Westwoodová. Místo toho teď přešívala armádní převlečníky a obnošené baletní sukýnky na jedinečné večerní šaty pro rozmazlené oběti módních výstřelků, za které, jak Nell až moc dobře věděla, dostávala sotva zlomek jejich skutečné hodnoty. A přitom by stačilo, aby se máma jen správně zviditelnila.

Protáhla se kolem napůl oblečené figuríny u paty schodiště a po dvou schodech naráz vyběhla do svého maličkého pokojíku. Kdokoli jiný by současné utahování opasků, vyvolané ekonomickou recesí, a s ním spojený zájem o recyklování všeho možného i nemožného využil ve svůj prospěch. Jenom její máma ne. Svoje šití pořád považovala jen za drobného, bokem provozovaného koníčka, ve skutečnosti však bylo právě tím, co k nim táhlo zákazníky a drželo je nad vodou. Kdyby se Nell před rokem nechopila účetnictví a netrvala na tom, aby matka začala požadovat aspoň trochu rozumné ceny, nejspíš už by teď byly na mizině.

Natáhla se na úzkou postel, založila si ruce za hlavu a pozorovala ručně malovanou oblohu, kterou jí

máma na stropě vytvořila ještě jako miminku. O sebe se nebála. Za tři roky nastoupí někam na vysokou a o svůj život se postará. Věděla naprosto přesně, čím se chce zabývat, v tom měla jasno už dávno. Jejím vyvoleným oborem byla forenzní antropologie. Jako ve Sběratelích kostí. Měla fotografickou paměť i silný žaludek; nejrůznější hlavolamy a hádanky řešila od chvíle, kdy se naučila číst. Umělecké obory ani literatura jí nikdy moc nešly, ale první zásuvku opravila už v šesti letech a html ovládala, jako by to byla její mateřština. Máma neuměla používat ani ovladač k televizi.

Nell svraštila obočí a kousla se do rtu. Musí mámu do svého odchodu na vysokou nějak zabezpečit. Máma nebyla nikdy moc praktická, naopak rok od roku ztřeštěnější. Bez člověka, který by se jí staral o údržbu počítače a připomínal jí termín zaplacení daní, by prostě nepřežila.

S Richardem se máma seznámila, když bylo Nell sedm. Do té doby Nell vůbec netušila, o co všechno přichází. Richarda měla moc ráda, už od prvního okamžiku. Naprosto bez výhrad ho brala jako svého tátu, jenže máma si ho i po všech těch letech držela pořád od těla, odmítala se za něj vdát a dokonce si ho ani nechtěla nastěhovat domů, že by prý Nell vytěsnil. Nell se chtěla nechat vytěsnit. Copak může žít vlastním životem, když si pořád musí dělat starosti o mámu?

Vezměte si třeba ten jejich výlet do Francie a její prázdniny v Cornwallu s nejlepší kámoškou Teri a její rodinou. Celé to tak zařídila z jednoho jediného důvodu: pokud se mají dát máma s Richardem konečně dohromady, musí jim už konečně přestat dělat kořena. Chtěla, aby se máma vdala a ona si tak mohla konečně oddechnout.

„Nell?“ ozval se z přízemí mámin hlas. „Jsi to ty?“ Spustila nohy na podlahu. „Ne. Lupič, co si tu dal šlofíka.“

O pár vteřin později strčila máma hlavu do dveří pokoje. Zoey měla ve zvyku nosit své méně povedené výtvory – takové, které byly příliš avantgardní nebo se moc nepovedly, takže se je nedařilo prodat – a ani dnešek nebyl výjimkou. Její sukni tvořily přešité džínsy a kus látky posetý flitry, halenka bývala kuchyňskou zástěrou, kterou nyní zdobily kousky boa z pštrosího peří. Na nohou měla vysoké kožené okované boty, v nichž trávila prakticky celou zimu.

„Je dneska zase ta zumba?“ zeptala se rozjařeně.

Nell sebou trhla. Jakkoli tomu nemohla uvěřit a jakkoli jí to bylo trapné, musela uznat, že se z její matky vyklubala dost dobrá tanečnice. Vlastně hodně dobrá. Minulý týden už po prvních deseti minutách vrtěla boky jako libanonská břišní tanečnice. Když se jí o tom Nell zmínila, tajuplně se usmála a pronesla cosi o promarněném mládí a o tom, že tancování je jako jízda na kole a prostě se nezapomíná. Angel z ní nemohl spustit oči, a to i přesto, že je máma dvakrát tak stará jako on a na sobě měla ty šílené běžecké kalhoty od Juicy Couture, co chtěla Nell už dvakrát vyhodit. Nebýt to její matka, nejradši by jí za to vydloubala oči!

„Mami!“ zvolala a prudce se posadila. „Dneska přece jdete s Richardem na večeři. Máte výročí!“

Máma jen přezíravě mávla rukou. „O nic nejde. Nemáme žádné opravdové výročí, jen osm let od seznámení. Můžeme si vyrazit někdy jindy. Richardovi to určitě nebude vadit.“

„Jasně, že bude! Dal si na tom fakt záležet. Zamluvil vám stůl v té nové italské restauraci, co jsi chtěla vyzkoušet, a vůbec…“ Smetla mámě z ramen pár zbloudilých fialových peříček, která vylétla z původního boa. „A ty bys mohla pro dnešek ubrat z toho hippie stylu. Aspoň trochu. Nemohla by sis vzít třeba ty úpletové šaty, co se Richardovi tak líbí? Však víš, ty dlouhé šedé, s tím stříbrným páskem? A taky nějaké jiné boty?!“

„Tuším nějaký podraz,“ prohlásila máma podezíravě.

„Mami. Nezlob.“

„Že mě chce zase požádat o ruku?“

„No a kdyby ano, byla by to vážně taková hrůza?“

„Mně to vyhovuje tak, jak to je,“ trvala máma tvrdohlavě na svém.

Nell obrátila oči v sloup. „Nemůžeš ho odmítat donekonečna, mami. Richard má trpělivost světce, ale ani on na tebe nebude čekat věčně. Je přece tak fajn. Nechápu, proč už sis ho dávno nevzala. Miluje tě a

ty miluješ jeho. Nebo snad ne?“

„Asi jo. Ne, to jsem nechtěla říct. Jasně, že ho miluju, ano.“ Zoey si povzdechla: „Jenomže fajn vždycky nestačí, děvenko.“

„Prosím tě, mami, vždyť už spolu stejně prakticky bydlíte. O nic nejde, jenom byste to stvrdili i formálně.“

„Tak proč na to tak tlačíš, když podle tebe o nic nejde?“

„Protože by bylo prima, kdyby se to už konečně vyřešilo,“ prohlásila Nell. „Pokud tě znovu požádá, nemohla bys prosím říct ano? Potřebuješ ho.“

Já ho potřebuju, pomyslela si. Měla moc ráda víkendy v Richardově velkém, vzdušném domě, ráda se s ním a s mámou rozvalovala na gauči, aby mohli v televizi společně sledovat pořad Británie má talent. Jako normální rodina.

„Zlatíčko, pokud máme v tomhle rozhovoru pokračovat, tak budu potřebovat jednu z tvých cigaret.“

„Mami!“

„No tak, beruško. Neříkej mi, že jsi jediná patnáctka v celém Londýně, co nemá tajnou zásobu Silk Cut.“

„Marlborek,“ přiznala Nell zaraženě.

„Doufám, že ti nemusím vysvětlovat, že jsou jen pro skutečně krizové situace,“ upozornila ji máma a otevřela okénko vedle Nelliny postele. „Je to moc ošklivý zlozvyk, kterému bys neměla podlehnout.“

„Budu si to pamatovat.“

„Marlborky kouřil i tvůj otec,“ dodala máma nečekaně. „Byla to jediná značka, která mu chutnala.“

Nell ani nedutala. Máma o jejím otci skoro nikdy nemluvila. Jeho celé jméno se Nell dozvěděla až v deseti letech, kdy Richard přesvědčil matku, že by jí o něm měla poskytnout alespoň ty nejzákladnější informace. Od té doby se občas stávalo, že když byla máma ve zvláště nostalgické náladě, uklouzlo jí sem tam další vzácné zrnko informací, z nichž si Nell pomalu skládala matný obraz muže, s nímž ji spojovaly společné geny. Věděla, že je její otec mrtvý a že tak řada jejích otázek zůstane bez odpovědi, poslední dobou ji však čím dál častěji užírala touha dozvědět se o něm něco víc. Nešlo jen o to, že chtěla zjistit, kdo byl její otec. Chtěla tak zároveň zjistit i to, kdo je ona sama.

Těsně před Vánoci v sobě konečně našla odvahu vyhledat si ho na internetu. Bylo to dost divné, číst tolik informací o muži, s nímž je biologicky spřízněná, kterého však vůbec nezná. Dlouhé chvíle zírala na jeho fotografii a hledala v jeho obličeji rysy své vlastní tváře. Byl tmavovlasý jako ona – i když už trochu prošedivělý –, jinak ale žádnou podobnost nenacházela. Klidně to mohl být někdo docela cizí. Což vlastně koneckonců i byl.

„Uměl z kouře vyfukovat kroužky,“ zavzpomínala Zoey spíš kvůli sobě než kvůli Nell. „Dokázal vyfouknout i dva tak, že jeden proplul tím druhým. Říkala jsem mu Gandalf. Bože, jak ten byl sexy! Měl v sobě nějaké kouzlo. Když vstoupil do místnosti, neviděla jsi nikoho jiného.“ Zasněně se pousmála. „Víš, co byla vůbec první věta, kterou mi řekl? ‚Hned, jak jsem vás uviděl, mi bylo jasné, že budeme přátelé nebo milenci. A teď, když jste se usmála, vím, že budeme obojí.‘ Nejspíš si řekneš, že je to děsně laciné a otřepané, ale nikdy jsem nikoho takového jako on nepoznala. Byla jsem z něj doslova a do písmene unešená.“

Nell zadržela dech. Máma se jí ještě nikdy takhle nesvěřila. „Věděla jsi, že je ženatý?“ zeptala se váhavě. „Myslím jako hned od začátku.“

„No jistě. Nijak zvlášť se tím netajil. Jenže jsem mu prostě nedokázala odolat. A ani jsem nechtěla. Byl jako nějaká droga. Nemohla jsem se ho nabažit.“

Máma se zachvěla, jako by na ni sáhla ruka umrlce. „Asi bych se měla jít převléknout,“ prohlásila a típla nedopalek cigarety o venkovní cihlový parapet. „Když se mám teda pokusit ‚ubrat ze svého hippie stylu‘, než někam vyrazím.“

Když máma odešla, Nell ještě hodnou chvíli zírala kamsi do prostoru. Měla Richarda moc ráda. Učil ji jezdit na kole, pomáhal jí s domácími úkoly z matematiky, propašoval ji na horskou dráhu v Thorpeově

parku, i když jí to máma zakázala, a nenapráskal ji, když jí pak bylo špatně. Jasně, že ji mrzelo, že svého biologického otce nikdy nepoznala, ale v jistém ohledu to tak bylo vlastně jednodušší. Kdyby se ho teď pokusila vyhledat, neměla by z toho dobrý pocit, protože jejím opravdovým tátou byl v každém smyslu a ohledu Richard.

To ale neznamenalo, že nemůže zjistit, jaký Patrick vlastně byl.

S náhlou rozhodností si otevřela notebook a přihlásila se na svou stránku na Facebooku. Začala procházet došlé zprávy, až se zastavila na té, kterou hledala. Obvykle odpovídala na zprávy okamžitě, tahle jí tam ale visela bez odpovědi už několik týdnů. Zpráva od Ryana Jamese. Jejího bratra.

Konečně byla připravená mu napsat.

Datum: 19. 7. 2000 15:21:36

Od: bkennedy@kennedyrhinehart.co.uk Pro: dcarterova@princesseugenie.co.uk Předmět: Florence Lockwoodová

Danno,

nebyla u tebe čirou náhodou Florence Lockwoodová, kterou jsem k tobě minulý měsíc doporučoval? Ten případ mě zajímá. Její matka se na mě obrátila s obavami, že si se svou dcerou nedokázala vytvořit dostatečný vztah, ze svého pohledu jsem však na vývoji řečových i sociálních dovedností její dcery neshledal nic neobvyklého. Snad jedině to, že v přítomnosti matky dívka projevovala podivnou nechuť ke komunikaci. Zajímalo by mě, co o tom soudíš ty.

Ben

Datum: 19. 7. 2000 17:41:02

Od: dcarterova@princesseugenie.co.uk Pro: bkennedy@kennedyrhinehart.co.uk Předmět: Re: Florence Lockwoodová

Bene,

tomu říkám shoda náhod. Zrovna dneska u mě byla na pohovoru se svou dcerou Harriet Lockwoodová. Do konce týdne vypracuji kompletní zprávu, ale celkově s tebou musím souhlasit: když jsem byla s dívkou sama, ověřila jsem si, že bez problémů zvládá veškeré požadavky odpovídající jejímu věku, v přítomnosti matky je však skutečně velmi tichá až nemluvná. Nedomnívám se, že se své matky bojí, a nezaregistrovala jsem ani žádné jiné náznaky, že by u nich doma vládly jakékoli jiné problémy.

Florence na Harriet reaguje energicky, živě a se zájmem a její matka se jí zjevně láskyplně a pečlivě věnuje. Rodina se má co nevidět stěhovat do Ameriky a Harriet mimoto čeká druhé dítě, takže je před nimi poněkud náročnější období, nezdá se mi však, že by to byla příčina zmíněného neuspokojivého vztahu. Problém podle mého pramení z fundamentální neschopnosti obou navázat spolu smysluplnou komunikaci.

Jak sama Harriet připustila, měla s přivyknutím na roli matky poměrně velké potíže. Domnívám se, že se její úzkost přenesla i na dítě, jež vždy logicky zrcadlí nervozitu a nejistotu, s níž k němu jeho matka přistupuje. Z dlouhodobého hlediska to bude mít na Florencin vývoj jen minimální dopad, obavy mi dělá spíše potenciální dopad na jejich vzájemný vztah. Jediné, co mohu vzhledem k nadcházejícímu stěhování rodiny udělat, je doporučit Harriet, aby ve Státech vyhledala pomoc odborníka na rodinnou terapii.

Koncem týdne ti pošlu kompletní zprávu, pro další sezení však ze svého pohledu neshledávám důvod, snad jedině pokud by si ho vyžádala paní Lockwoodová.

Dannah

6. kapitola Harriet

Stačilo, aby ta myšlenka Harriet probleskla hlavou, a už ji nedokázala vytěsnit. Snažila se ji ignorovat, ale byla jako bolavý zub, na který se nedá zapomenout.

Co když Oliver není Florenciným otcem?

Lidé, kteří ji znali dnes, si neuměli vůbec představit, že Harriet nebyla vždycky takhle racionální a upjatá (ano, věděla, že si to o ní lidé myslí) manželka a matka. Dnes možná připomíná ztělesnění zdrženlivosti a ctnosti, ovšem její minulost – její minulost před Oliverem – vypadala docela jinak. Měla i divokou stránku, o níž nemá Oliver nejmenší tušení a kterou pohřbila tak dávno, až sama pomalu zapomněla, že kdy existovala. Dlouhých šestnáct let byla schopná tlustou čárou oddělovat svůj starý život od života současného, života, který začal dnem, kdy se provdala za Olivera. Teď si však rázem nebyla jistá – nemohla si být stoprocentně jistá –, zda se tato dvě údobí jejího života v jednom bodě zčásti nepřekryla.

Každá žena by si myslela, že bude s jistotou vědět, jestli svému manželovi byla, nebo nebyla nevěrná. Problém je v tom, že ne všechno je vždycky takhle jasné a přehledné. Někdy, za určitých okolností – za okolností podpořených alkoholem – může vzniknout prostor pro určité pochybnosti. Až do minulého týdne ji ani ve snu nenapadlo, že by Oliver nemusel být otcem Florence. Jenomže fakta mluví jasně: Florence má krevní skupinu A+. A ona i Oliver mají skupinu 0.

Jak by řekl Sherlock Holmes: Když vyloučíte nemožné, musí být pravda to, co vám zbude – jakkoli to zní nepravděpodobně.

Samotné se jí tomu nechtělo věřit, ale školní hodiny biologie nebyly ještě tak dávnou minulostí, aby se jí úplně vykouřily z hlavy. Když mají oba rodiče skupinu 0, jež je ostatně nejrozšířenější krevní skupinou na světě, jejich děti mohou mít také jen skupinu 0. Stovkou různých hledání na internetu si ověřila to, co tušila už ve chvíli, kdy Florence s celým tím zatroleným tématem začala, a sice že je vědecky nemožné, aby Harriet a Oliver měli dítě s krevní skupinou A. Což znamená, že Florence nemůže, prostě nemůže být Oliverovou dcerou.

Ověřovala si to i u Florencina lékaře, s marnou nadějí doufala, že se její dcera spletla, že to špatně pochopila, že mu nerozuměla. Ale bohužel, lékař jí potvrdil, že její dcera má skutečně skupinu A+. Měla to v záznamech už celých devět let, od chvíle, kdy jí zjistili cukrovku, a teď po té nehodě jí jenom pro jistotu testy na krevní skupinu znovu opakovali. Nemocnice neudělala chybu. Tu udělala před šestnácti lety sama Harriet.

Harriet se opřela čelem o psací stůl a tiše se rozvzlykala. Kdyby se na to aspoň rozvzpomněla!

Musela přiznat, že si ze svých divokých předoliverovských dnů tak docela nepamatuje poměrně dlouhou řádku věcí. Rozhodně to nebylo tak, že by měla problém s alkoholem, alespoň ne vyloženě. Neopíjela se každý den, a dokonce ani každý druhý den. Nesahala po lahvi hned, jakmile vstoupila po návratu z práce do dveří, jako to dělala řada jejích přátel. Zato o víkendech, na večírcích, na svatbách (a samozřejmě také na pohřbech) si občas dala víc, než bylo zdrávo.

Někdy i podstatně víc.

Jako dítě a dospívající bývala až bolestně nejistá. Byla hrozivě chytrá a děsivě hubená, hotové ošklivé káčátko v rodině sebejistých a přitažlivých labutí. Měla jen několik málo kamarádů a její společenský život se v podstatě rovnal nule. A pokud šlo o kluky, nepolíbená nastupovala ještě na Oxfordskou univerzitu.

Zároveň si však uvědomovala, že univerzitní studia představují skvělou příležitost k zásadní proměně.

Se svou obvyklou důkladností vzala sama sebe do parády a do konce podzimního trimestru dosáhla neuvěřitelné transformace. Zbavila se usedlých blůz s kanýry i praktických manšestrových sukní po kolena, brýle vyměnila za kontaktní čočky a dlouhé vlasy myší barvy s pěšinkou uprostřed zkrátila na lesklé kaštanové mikádo. Když přijela na Vánoce domů, rodiče ji nepoznali.

A to všechno se jí podařilo jen díky tomu, že objevila svůj osobní kámen mudrců, kouzelnou přísadu, která ji dokázala proměnit z šedivé myšky v královnu večírků: alkohol.

Samotná žasla, jak ji umělo i pouhých pár skleniček rozzářit. Najednou byla vtipná a zábavná a nepochybovala o tom, že dovede ostatní pobavit a zaujmout. Rychle pak také zjistila, že sebejistota je daleko účinnějším afrodiziakem než dokonale tvarovaný nos nebo déčkový hrudník. Stačilo pár džinů s tonikem, dvě nebo tři sklenky vína a rázem uměla tančit a flirtovat, takže dokázala svádět i ty nejlepší kluky. Týden po začátku zimního trimestru přišla o panenství se studentem prvního ročníku historie z koleje Corpus Christi. Když se na konci letního semestru rozjela domů na prázdniny, měli už s Benem stabilní vztah.

Chodili spolu i druhý a poslední rok studií. Když odpromovali (oba s vyznamenáním), nastoupila Harriet jako elévka (rozuměj holka po všechno) do PR firmy a Ben se stal „něčím v londýnské finanční čtvrti“. Harriet prozatím dojížděla do centra Londýna z domu svých rodičů v Kensingtonu a Ben se se svým starším bratrem odstěhoval do čtvrti Putney. Oba brali jako jasnou věc, že tohle uspořádání bude jen dočasné. Jakmile dají dohromady trochu peněz (a Ben s neochvějnou sebejistotou prohlašoval, že to vzhledem ke slušnému platu platu, který mu přiklepli, nebude dlouho trvat), pronajmou si společně byt a dodají jejich vztahu „oficiálnější ráz“, jak se rád nechával slyšet. Harrietina matka se už byla podívat v obchodu Petera Jonese a vybrala porcelán, který by měli dostat svatebním darem.

Jenomže Harriet se pár týdnů po nástupu do zaměstnání seznámila s Dylanem Polandem, o deset let starším šéfem reklamního oddělení, a divoce se do něj zamilovala. Po několika dalších dnech zrušila neoficiální zasnoubení, což Benovi zlomilo srdce a ji samotnou zaplavilo pocitem viny, jenomže byla tak bezhlavě zamilovaná, že s tím prostě nedokázala nic dělat.

Jejich poměr vydržel přesně tři měsíce, po nichž ji Dylan nechal kvůli dvacetileté studentce, která do firmy přišla na praxi. Tentokrát si pro změnu musela léčit zlomené srdce Harriet a trvalo jí pět let, než se z toho skutečně vzpamatovala. V mezidobí si alespoň užívala sex. Spoustu sexu. Se spoustou mužů. Poměrně často se jí stávalo, že se ráno probudila v neznámé posteli vedle muže, kterého nepoznávala, a až podle počtu použitých kondomů na podlaze si skládala mozaiku událostí předchozího večera. Nebyla ze sebe právě nadšená, ale utěšovala se aspoň tím, že vždycky použila ochranu.

A pak se seznámila s Oliverem.

Tou dobou jí bylo šestadvacet let a pracovala jako výkonná ředitelka špičkové reklamní a marketingové firmy, která ji před osmnácti měsíci přetáhla do svých řad. Na firmu se obrátil nový, mladý obchodní ředitel nové a mladé společnosti vyrábějící obložené bagety a sendviče, která se svezla na vlně momentálního zájmu o ekologii a biopotraviny a nyní potřebovala pomoci s rozšířením svých podnikatelských aktivit. Harriet jí pomohla – a nejen to. Jak Oliver často z legrace říkal, Harriet se onen nový a mladý obchodní ředitel zalíbil natolik, že se za něj vdala.

Od první chvíle mezi nimi vládla oboustranná přitažlivost. Na konci jejich prvního obchodního jednání ji pozval na večeři. Na konci jejich prvního rande ho pozvala k sobě domů a do postele.

Oliver ji však k jejímu překvapení zdvořile, o to však jednoznačněji odmítl. „Víš, jde mi o něco, co mi zatím nejsi připravená dát,“ vysvětlil jí.

Tehdy se na něj poprvé pořádně podívala. Podobně jako všichni ostatní muži, kteří v posledních pěti letech prošli dveřmi její ložnice, byl i Oliver Lockwood okouzlující a pohledný, byť takovým trochu pomačkaným způsobem, asi jako forward venkovského ragbyového týmu. Na rozdíl od všech ostatních se však vyznačoval jakousi klidnou sebejistotou, jako by si byl naprosto jistý tím, kdo je a co má v plánu, a tak nemusel nikomu nic dokazovat – ať už v ložnici nebo mimo ni. To ji zaujalo, a tak přijala jeho pozvání

na druhou schůzku, která skončila úplně stejně jako ta první. A stejně tak i čtvrtá a pátá.

„V čem je problém, ve mně?“ zeptala se ho nakonec. „Copak ty se se mnou nechceš vyspat?“

„Chci, a to víc, než si dovedeš představit,“ prohlásil Oliver upřímně. „Jenomže nechci být jen dalším zářezem na sloupku tvé postele. Přeju si, aby se z toho stalo něco dlouhodobějšího.“

Což, jak se nakonec ukázalo, chtěla i Harriet. Krůček po krůčku k ní přicházela láska, a zatímco se dívala jiným směrem, tiše se jí vkradla do srdce a zapustila v něm kořeny. Její city k Oliverovi byly na hony vzdálené spalující vášni, již pociťovala vůči Dylanu Polandovi, i poklidné náladě jejího domáckého vztahu s Benem. Tohle byla láska, láska, o níž psal Shakespeare, pevný bod, z něhož lze pozorovat i ty nejdivočejší bouře, a přitom se ani nezachvět. A když se spolu dva měsíce po seznámení vyspali, Harriet konečně pochopila, proč Oliver čekal.

Příští den ráno ji požádal o ruku a ona jeho nabídku bez váhání přijala. Sotva jsem tě spatřil, hned jsem se zamiloval a ty ses usmála, protože jsi to věděla.

Když týden před svatbou vyrazila do obchodů na South Molton Street, kde se hodlala ošatit na líbánky, narazila nečekaně na Bena. V posledních letech se z nich stali přátelé a několikrát do roka se scházeli na skleničku (i když musela přiznat, že se vůči němu nikdy nedokázala zbavit pocitu viny).

„Vidím, že bych ti měl poblahopřát,“ prohlásil Ben, sotva ji políbil na tvář.

Rozpačitě sjela pohledem k drobnému čtvercovému diamantu na prsteníčku levé ruky. „No jo. Asi už jo.

Pamatuješ si na Olivera?“

„Má fakt štěstí,“ prohlásil Ben. „Shodou okolností se taky za pár měsíců žením.“

„Teda, Bene, to je báječné!“ zareagovala Harriet nadšeně. „Moc ti to přeju. Tvoje nastávající se jmenuje Katy, viď?“

Krátce se zasmál. „Kdepak. S tou jsme se před časem rozešli. Jmenuje se Julia a poznali jsme se teprve před pár měsíci. Je to dlouhý příběh.“ Nepatrně zaváhal. „Poslyš, co kdybychom zaskočili na rychlou skleničku? Znám tady za rohem jeden vinný bar. Aspoň bychom si normálně popovídali, tedy pokud máš čas.“

Měla pocit, že by bylo nezdvořilé ho odmítnout. Jedna rychlá se pak ale změnila ve dvě a dvě skleničky se proměnily ve dvě láhve. Úplně už zapomněla, jak je Ben zábavný. No co, chodili spolu tři roky a hodně toho prožili. A Ben byl navíc součástí té kapitoly jejího života, kterou chtěla jednou provždy uzavřít, tak jí svým způsobem přišlo symbolické, že ji uzavře právě s ním.

Když o několik hodin později konečně vyklopýtali ven, překvapilo ji, že je už tma.

„Pozor!“ zvolal Ben a zachytil ji v podpaží, když se začala šinout ke straně. „Asi bychom do tebe měli nalít nějaké kafe. Takhle se nemůžeš vrátit domů.“

Nebyla ve stavu, aby se s ním hádala. Měla co dělat, aby se udržela na nohou, a tak nechala Bena přivolat taxík a naložit se do něj. Uvnitř mu položila hlavu na rameno a zavřela oči, aby se nemusela dívat, jak se s ní svět houpe. Tak opilá už hodně dlouho nebyla. Nemohla připustit, aby ji Oliver takhle viděl.

Když je taxikář vysadil, došlo jí, že jsou před Benovým bytem.

„Bene, vážně myslíš, že je to dobrý nápad?“ ozvala se pochybovačně. „Nebude to Julii vadit?“

„Ta je na víkend u rodičů. Jenom pojď. Udělám ti pořádnou silnou kávu a pak tě naložím do taxíku k tobě domů.“

Jeho byt se téměř nezměnil. Stála v něm pořád ta samá pohovka, na které se muchlovali, i když na ní teď byla poházená sbírka polštářů – předpokládala, že zřejmě díky jeho snoubence – a na zdech visely tytéž staré plakáty. Zvedla ze stolku stříbrný rámeček s fotografií hezké tmavovlásky. To je jistě Julia. Harriet poněkud znepokojilo, jak moc se jí podobá.

„Už se to vaří,“ zahlásil Ben po návratu z kuchyně. „Nejdřív ti dám ale ochutnat něco jiného.“

Podal jí sklenku plnou jantarové tekutiny a Harriet se neudržela smíchy. „Bene, to nejde. Už takhle budu mít zítra šílenou kocovinu.“

„Je to čtyřicetiletá single malt whisky. Pokud ji neochutnáš, budeš toho pořádně litovat.“

Ale to, čeho nakonec litovala, nemělo s whisky nic společného. Když se Harriet druhý den ráno probudila nahá v Benově posteli, styděla se jako ještě nikdy. Bylo jedno, že si od druhé skleničky glenmorangie (která jí klouzala do krku jako samet, alespoň to si tedy pamatovala) na nic nevzpomínala. Prostě Olivera podvedla – a to ještě ani nebyli svoji!

Ben ji našel schoulenou na podlaze koupelny, kde ji skolil záchvat pláče.

„Harri, drahoušku, prosím, přestaň,“ přidřepl si vedle ní. „Nemáš důvod plakat. K ničemu nedošlo, přísahám.“

„Ale vždyť jsem nahá!“ vzlykla Harriet a přitáhla si osušku ještě těsněji k hrudníku.

Ben byl zjevně v rozpacích. „No, víš, em…, udělalo se ti trochu špatně. Vlastně hodně špatně.

Pozvracela sis oblečení. A pak i gauč…“

„Takže jsi mě svlékl?“

„Musel jsem,“ bránil se. „Hned nato jsi upadla do bezvědomí. Tak jsem všechno nastrkal do pračky, doufám, že to nevadí. Už by to mělo být pomalu suché.“

Zavřela oči a zasténala.

„No tak, takhle jsem tě přece viděl už mockrát,“ prohlásil nejistě. „Vážně, Harri. Nemusíš si s tím vůbec dělat hlavu. Nikdo o tom přece neví.“

Nyní, o šestnáct let později, zvedla Harriet hlavu ze stolu, vysmrkala se a zoufale si pomyslela, že hlavní problém spočívá v tom, že ani ona sama neví, co se tehdy skutečně stalo. Třeba byl Ben jenom laskavý a snažil se chránit její city. Anebo toho litoval úplně stejně jako ona. Koneckonců měl taky hodně v sázce. Nečekaný návrat bývalé přítelkyně bylo to poslední, co mohl potřebovat.

Přešla k oknu. Charlie s Georgem stavěli v zahradě za domem obřího sněhuláka a Sam je u toho dirigoval z nejnižší větve vzrostlého javoru. Po Florence nebylo přirozeně nikde ani stopy. Až do května bude zalezlá u sebe v pokoji, nalepená na iPad.

Florence. Miminko, které si přivezli ze svatební cesty, pojmenované po italské Florencii, kde ji prožili.

Narozená přesně osm měsíců a tři týdny od svatby.

Devět měsíců od oné noci s Benem.

Harriet sevřela ruce v pěst a ze všech sil si je vtiskla do očí. Pokud není Florenciným otcem Oliver, pak jím může být jedině Ben. Panebože, co si teď má počít?

Harriet byla puritánsky pravdomluvná. Upozorňovala prodavačky, když jí vrátily víc, než měly, a uváděla na pravou míru součty účtů v restauraci, když se obsluha zmýlila v její prospěch. Když kdysi zjistila, že je „napodobenina“ lampy od Tiffanyho, kterou pořídila při pouličním bazarovém výprodeji, ve skutečnosti cenným originálem, strávila několik dní hledáním jejího původního majitele, aby mu doplatila férovou cenu. O svatebním dni si slíbila, že to, k čemu došlo onoho večera s Benem, zůstane jen mezi nimi, a že už nikdy nebude Oliverovi lhát, ať už doslova, nebo tím, že by mu něco zatajila.

Jenomže copak mu může něco takového říct? Úplně by ho to zničilo. A Florence taky, pokud by se to někdy dozvěděla. Jenomže… copak mu to může neříct? Kdyby si vše nechala pro sebe, zničila by tím podstatu jejich manželství a proměnila ho v prázdnou iluzi, v lež.

Na spořiči obrazovky notebooku jí naskočila fotografie Olivera s Florence, jak se v zahradě objímají kolem ramen a společně se něčemu smějí. Byli si v každém ohledu tak podobní, mnohem podobnější než ony dvě. Jak by mohla nebýt jeho? Jak?

Rázem měla jasno. Neudělá něco, co by natrvalo změnilo jejich životy, dokud si nebude absolutně jistá tím, jak to doopravdy je.

Vyběhla po schodech do prvního patra, sbalila u Florence v koupelně její kartáček na zuby a pak o dveře dál ve velké koupelně i svůj a Oliverův. Jistotu jí mohly poskytnout jenom testy DNA. Až zjistí, co a jak, rozhodne se, co dál.

Nebyla nijak zvlášť nábožensky založená, v tu chvíli se však po mnoha letech uchýlila k modlitbě.

7. kapitola Oliver

Oliver musel zrušit několik důležitých jednání, aby se domů dostal včas a mohl Florence odvézt na jarní ples její školy. V žádném případě si to ale nehodlal nechat ujít. A taky chtěl schválit, v čem na něj vyrazí. Možná si připadala dospěle, v jeho očích však byla ve svých patnácti letech ještě pořád dítětem.

Zbytečně si dělal obavy. Zatímco si v hale dupáním oklepával z bot sníh a odmotával si z krku šálu, jeho dcera splula ze schodů v obláčku jemného šedého šifonu a korálky posázeného sametu. Oliver na okamžik ztuhl a dech se mu zadrhl v krku. Dlouhé blond vlasy měla hladce sčesané k jedné straně, na krku jednoduchý stříbrný křížek a v uších perličky, které dostala k Vánocům od Harrietiny matky. Všiml si, že je namalovaná – na víčkách se jí třpytily stříbřité stíny a na rtech byl patrný lesk –, ale tak jemně, že mu to nevadilo. Vypadala přesně tak, jak by patnáctiletá dívka vypadat měla – krásně, svěže a nevinně.

Zatočila se na patě a korálky posázená cípatá sukně jí zašustila kolem lýtek. „Co myslíš?“

„Vypadáš nádherně,“ pronesl rozněžněle, uchopil ji za ruce a doširoka rozpažil, aby si ji mohl lépe prohlédnout. „Budeš královnou plesu.“

„Tak teda myslíš, že jsou ty šaty v pohodě?“ zeptala se Florence nejistě. „Nepřipadají ti moc dětinské?“

„Holčičko, vypadáš dokonale. Ohromně dospěle.“

„Vážně?“

„Opravdu.“

Přesně kvůli tomuhle jsem přestěhoval svou rodinu do Vermontu, pomyslel si v duchu, když si jeho dcera spokojeně oblékala šedý vlněný kabát. Chtěl, aby jeho patnáctiletá dcera mohla vyrůstat ve světě školních plesů a krásných šatů, které podtrhovaly její mladistvou krásu, aniž by ji podbarvovaly přehnaným sexuálním podtextem. Aby jeho dvanáctiletý syn mohl zajet na kole do místního obchůdku se smíšeným zbožím pro láhev mléka, aniž by ho cestou unesl nějaký zvrhlík. Florence si často stěžovala, že žijí v zapadákově, ale pokud tím myslí město, kde můžete ještě pořád nechávat zadní vchod do domu celé dny odemčený a kde dospívající kluci odhrabávají penzistům z příjezdových cest sníh a považují výraz

„do háje“ za nadávku, pak ano, v tom případě se k tomu ochotně doznává. Dcera jeho bratra je o rok mladší než Florence, a když u nich byli vloni v létě v Londýně na návštěvě, vklátila se do obývacího pokoje v ustřiženém tričku a džínových bokovkách tak nízkých, že jí z nich koukal celý zadek. Navíc když otevřela pusu, sypaly se z ní jen samé sprosté výrazy. Takhle se dneska oblékají všechny, prohlašoval jeho bratr bezmocně. Oliver to vídal pokaždé, když nastoupil do metra – třinácti-a čtrnáctiletá děvčata v těsných sukních a na vysokých podpatcích, s pivem v ruce, pusou plnou nadávek a vyčuhujícími kalhotkami. Oliver rozhodně nehodlal dopustit, aby takhle vyrůstala i jeho dcera.

Vysadil Florence před školou, kde se ples konal pod dozorem učitelů a dobrovolníků z řad rodičů. Protřelé a světaznalé dospívající Londýňanky jako jeho neteř by se cudným šatům vermontských dívek nepochybně vysmály, stejně jako kytičkám na zápěstí, ozdobným čelenkám ve vlasech a balerínkám na nízkém podpatku. Byl si však jistý, že jejich otcové by to viděli jinak.

Když se vrátil, byla už Harriet doma z práce a jako vždy si zalezla k sobě do pracovny. Oliver strčil hlavu mezi dveře. „Zmeškala jsi Florence,“ upozornil ji. „Má dneska ten ples.“

„Však já jsem na to taky nezapomněla,“ ozvala se podrážděně. „Jenže jsem měla práci.“

Její tón ho zarazil, a tak se neubránil povytažení obočí. „Nic takového jsem netvrdil. Jen jsem myslel, že by určitě byla ráda, kdybys ji mohla na její první ples zavézt, nic víc.“

„Ale nebyla. Byla mnohem radši, že ji tam vezeš ty.“

Na to nemohl nic říct, protože oba věděli, že má pravdu. Harriet je dobrou matkou všem čtyřem jejich

dětem, nikdy si však s dcerou nedokázala vytvořit takový vztah jako s kluky. Florence už od dětství tíhla k otci, což, jak Oliver moc dobře věděl, Harriet neskonale trápilo. A navíc se to v průběhu času spíše zhoršovalo, zvláště pak od doby, kdy Florence diagnostikovali cukrovku. Z poněkud nepochopitelných důvodů si z Harriet udělala obětního beránka, vzdorovala všem jejím pokusům o společné zvládnutí nemoci a nesnášela jakoukoli zmínku o ní. Občas si Oliver dokonce říkal, jestli Florence – navzdory veškeré logice – matce svou nemoc nevyčítá.

„Nechtěla by sis vyrazit na večeři do pizzerie Flatbread Pizza?“ zeptal se manželky, aby nastalou tísnivou atmosféru trochu odlehčil. „Nenapadlo mě vytáhnout něco z mrazáku a sama víš, jak to tam kluci mají rádi.“

„Na to nemám čas,“ prohlásila, aniž vzhlédla. „Ale vy si tam zajeďte, jestli chcete.“

„Přece musíš taky jíst, Harriet.“

„Tak si pak udělám sendvič nebo něco malého. Potřebuju tohle ještě dneska dodělat.“

Oliver krátce zaváhal, ale pak zaklapl dveře pracovny a přidřepl si ze strany k manželčině židli. „Co se děje, Harri?“ zeptal se mírně. „Vím, že máš spoustu starostí s firmou, ale jde ještě o něco jiného, viď? Už týdny jsem tě neviděl se usmát. Necítíš se snad dobře? Je ti něco?“

Ukázala rukou na tabulky na obrazovce. „Současnou ekonomickou krizi zvládáme líp než většina ostatních firem, ale i my se dostáváme do situace, kdy budeme muset udělat určitá nepříjemná rozhodnutí. Nelíbí se mi, jak to funguje v Manchesteru. Už několikrát jsem naši severoanglickou pobočku žádala o finanční uzávěrku, ale pořád se jenom vymlouvají. A na rozšíření podniku do Connecticutu teď taky není vhodná doba…“

„Harriet, zadrž,“ zarazil ji Oliver. „Uvědom si, že mluvíš se mnou. Nehovoříš ke správní radě. Pokud chceš ten Manchester a Connecticut nějak víc probrat, tak samozřejmě můžeme, ale v tom asi problém není, ne?!“

Oliver měl dar číst v lidech jako v otevřené knize a v případě jeho ženy to platilo dvojnásob.

Teprve teď mu Harriet pohlédla přímo do očí. Vypadala unaveně a napjatě, jako ostatně od nástupu ekonomické recese často, v jejích tmavých očích se však zračilo ještě něco dalšího, nového, takže mu chvíli trvalo, než to rozpoznal. Provinilost.

Zhluboka se nadechla a Oliver se už v duchu připravoval na to, čím se ho chystala zasypat. Firma jde do háje. Použila jejich dům jako bankovní záruku na další půjčku. Ať to bylo cokoli, věděl, že to zvládnou. Společně.

Jenomže pak uhnula pohledem, otočila se zpátky k počítači a on věděl, že ať mu chtěla říct cokoli, už se to nedozví. Ta chvíle byla pryč.

„Máme za sebou náročný měsíc,“ prohlásila a znovu se energicky pustila do psaní na klávesnici.

„Osmdesát procent účtů za Florencin pobyt v nemocnici sice pokryje pojištění, i tak nám ale tenhle měsíc bude několik tisíc dolarů scházet.“

„Však my je někde najdeme,“ odpověděl Oliver automaticky.

Naklonil se k ní, aby ji políbil. Nastavila mu tvář, pohledem však stále zůstávala u obrazovky. Vdechl kokosovou vůni jejích vlasů, dotkl se rty její teplé kůže, přivoněl k ní a okamžitě po ní zatoužil.

Něžně jí zajel rukou pod jemné hnědé vlasy, odhrnul jí je z krku a políbil ji. Zatím jeho laskání neopětovala, prsty pobíhající na klávesnici se však okamžitě zastavily. Oliverovy rty sklouzly po hrbolcích páteře od vlasů k lemu kašmírového svetru a on spíše vytušil než vycítil, jak v ní probouzí jemné rozechvění. Zuby odtáhl svetr a rameno pokryl dalšími polibky. Ještě pořád se k němu neotočila, nepatrně však zaklonila hlavu a opřela se mu tak o hrudník. Nebyla to výzva k pokračování, ale ani přímé odmítnutí.

A tak ji dál líbal na rameno, hladil po vnějších stranách paží a špičkami prstů se zlehka dotýkal oblin jejích drobných, vysoko posazených ňader. Zopakoval předchozí pohyb, tentokrát však zajel dlaněmi blíž k sobě a polaskal jí tak celá prsa. A ještě jednou…, a pak už cítil, jak mu její bradavky pod dlaněmi

slibně tuhnou a jak se jí v hrdle úží dech.

„Olivere,“ zamumlala a položila svou ruku na jeho, aby ho zastavila.

„Uvolni se,“ zašeptal jí do ucha.

Dlaněmi jí přejel přes břicho, jež měla nyní, po čtyřech dětech, plošší než kdy dřív, a poté až dolů na vytrénovaná stehna, kde si pod tenkými džínsami vychutnával příjemné teplo jejího štíhlého těla.

„Olivere, já tu mám něco rozdělaného,“ zaprotestovala. Šibalsky se usmál. „To já taky.“

Pohladil ji po vnitřní straně stehen, Harriet však stiskla nohy k sobě, a tak nenaléhal, jen ji dál špičkami prstů zlehka hladil od kolen ke klínu, tam a zpátky, tam a zpátky, a celou dobu ji při tom líbal na krk a tiskl se jí k ramenu. Po chvíli stehna znovu povolila, takže mohl skulinkou mezi nimi zajet až k jejímu středobodu.

A znovu se jí zadrhl dech v hrdle, což bylo neklamným znamením, že ho chce právě tolik jako on ji. Otočil si ji na kancelářské židli čelem k sobě a klesl před ní na kolena. Začala ho vískat v hustých blond vlasech a snažila se ho vytáhnout k sobě nahoru, aby ho mohla pořádně políbit, Oliver jí však zatlačil paže zpátky do židle. Vykasal jí svetr a tváří se přitiskl k jejímu bříšku. Její pleť, jemnější a hebčí než kašmírový svetr, byla nepatrně cítit oblíbeným pleťovým mlékem s vůní gardénií. Když jí pak prsty zajel pod bavlněnou podprsenku, přejel palci po bradavkách a s tváří stále přitisknutou na bříško ji dráždil dalšími polibky, cítil, jak mu erekce nepříjemně napíná zip kalhot.

„Prosím, Olivere. Ne…, teď ne. Vážně nemůžu.“

„Řekni, že chceš, abych přestal.“

Sjel jí rukama k džínsům, obratně rozepnul překrásný mexický pásek, který jí koupil k posledním narozeninám, a začal se pod pevným denimem dobývat k její sametově hebké pokožce.

„Musíme si spolu promluvit…“

„Neslyším, že bys říkala, abych přestal.“

Jeho prsty bloudily pod bavlněnými spodními kalhotkami a pomalu se skrze hedvábně jemné chloupky draly k vlhkému výstupku jejího klitorisu. Zalapala po dechu, prohnula se v zádech, a když mu tentokrát zajela rukama do vlasů, už jí nebránil.

„Kluci…“ vydechla.

„Tu chvíli si bez nás poradí.“

„Mohli by sem vrazit.“

„Leda by uměli otevírat zámky šperhákem.“

To už ho erekce téměř bolela, a tak vstal, rozepnul si pásek, skopl z nohou boty, stáhl si ponožky a nechal kalhoty spadnout na podlahu. Pak se chopil džínsů své ženy, nadzvedl jí na židli zadek, aby je mohl stáhnout z nohou, a spolu s nimi ji zbavil i bot.

„Olivere, vážně, musíme si o něčem… ááá.“

Oliver podebral palci látku jejích kalhotek, chvatně jí je svlékl, jazykem zajel do mokrého úžlabí, prsty roztáhl pysky a rychlými, prudkými výpady jazyka ji dál dráždil. Jako obvykle chutnala malinko nakysle, žádnou jinou chuť na světě nemiloval tolik jako právě tuhle. Její klitoris se začal pod přílivem jeho pozornosti prudce vzdouvat, a tak ubral, až se ho dotýkal sotva jako pírkem. Dech se jí zrychlil, a tak Oliver zvedl hlavu, aby jí dosáhl na ňadra, a se zručností pramenící z mnohaleté praxe jí stáhl svetr a rozepnul podprsenku. Jeho jazyk mezi nohama nahradila ruka. Prsty obkružoval klitoris, aniž by se ho skutečně dotýkal, a přiváděl ji tak blíž a blíž orgasmu.

Když pak ucítil, jak se pod ním chvěje, vstal, vzal ji do náruče a odnesl na silný pletený koberec před krbem. Zbavil se posledních kusů oblečení, její tělo zakryl svým a svou erekci jí přitiskl na břicho.

Pokusila se zpod něj vykroutit. „Nemůžu, Olivere. Nemůžu, dokud si nepromluvíme.“

Znovu ji přitáhl k sobě. „Však spolu mluvíme,“ vydechl přerývavě. „Takhle spolu mluvíme.“

Byla tak nádherně mokrá, tak horká a tak připravená. Vklouzl hlavou zpátky mezi její stehna, ústy našel

klitoris a pažemi se vydal vzhůru, aby mohl dál dráždit bradavky. Moc dobře věděl, co potřebuje, co chce. Zareagovala okamžitě. Vychutnával si její vzrušení, cítil, jak se pod ním vzpouzí. Bylo to tak, jak říkal – takhle spolu promlouvali. Vždycky to tak měli.

Netušil, kolik měla milenců, než se poznali, a nikdy se jí na to neptal. Věděl, že jeho vlastní zkušenosti jsou v porovnání s běžným průměrem dosti skromné. Třebaže mu v době seznámení s Harriet bylo už sedmadvacet let, měl na pažbě jen čtyři zářezy. Vyrůstal jako starší ze dvou synů milujících rodičů v příjemném středostavovském blahobytu, a tak neměl nikdy potřebu dokazovat si něco sexuálními výboji. Nepovažoval ženy za trofeje. Žádná z oněch čtyř žen, jež Harriet předcházely, nebyla vážnou kandidátkou na post paní Lockwoodové, ke všem se však choval s úctou. O jeho šarmu a příjemné povaze svědčilo i to, že když se postupně ze všech čtyř vztahů nenásilně vymanil (neboť rozhodnutí o rozchodu přišla ve všech případech z jeho strany), rozešel se s každou z nich v dobrém.

Jakmile však do jeho kanceláře vkročila Harriet, Harriet s velkýma šedýma očima, plná nervózní energie a zarputilého odhodlání, věděl, že konečně potkal ženu, s níž by mohl strávit zbytek života.

Zároveň však pochopil, že bude dost obtížné prolomit ochranné hradby, jež si kolem sebe stavěla.

Hodně obtížné.

Jejich první rande mu dalo za pravdu. Vybudovala si kolem sebe barikády jako Kreml za dob studené války. Harriet, na první pohled sebejistá a po pár skleničkách nečekaně sexuálně agresivní, své emoce držela pod pokličkou. Bylo mu jasné, že pokud ji má získat, bude to na ni muset nějakou dobu hrát. A právě proto na konci první schůzky odmítl její nabídku, že by mohl jít k ní domů, i když měl erekci zvíci památníku na počest admirála Nelsona na Trafalgarském náměstí.

A stejně tak i na druhé. A na třetí.

Stálo ho to veškeré odhodlání i sebeovládání (a téměř mozoly na pravé ruce), ale když se ho na jejich čtvrtém rande nešťastně zeptala: „Copak ty se se mnou nechceš vyspat?“, věděl, že jeho strategie zabrala.

A když se pak spolu více než dva měsíce po seznámení konečně pomilovali, odevzdala se mu celým svým tělem i duší. Sex, který spolu měli, byl neuvěřitelný a překonával všechno, co doposud zažili. Jako by věděli, co si ten druhý přeje, ještě dřív, než to věděl on sám. Druhý den ráno ji požádal o ruku, ale vlastně to bylo skoro zbytečné. Copak by bylo možné nalézt člověka, který vás tak dokonale doplňuje, a pak si ho nevzít?

Dokonce i teď, po šestnácti letech a čtyřech dětech, pro ně byla ložnice místem, kde vzájemně obnovovali svůj vztah i sebe samé. Tam spolu komunikovali, tam se usmiřovali, uzdravovali a upokojovali. Ložnice byla jediným místem, kde by nikdy nemohli lhát.

Oliver se vzepřel na rukou a podíval se na svou ženu. Připadala mu krásnější než kdy dřív. Mezi stehny jí stála jeho erekce, podporovaná jejím vzrušením. Nikdy dřív netušil, že i ženy mohou ejakulovat, ale právě to se teď Harriet stalo. Zmocnil se ho prudký chtíč. Namočil penis do jejích šťáv a pomalými osmičkami jím začal obkružovat klitoris, snažil se vydržet co nejdéle, než do ní skutečně vstoupí.

Nakonec už na to neměl sílu a jediným pohybem do ní zajel až na doraz. A pak se to stalo: namísto horkého přijetí Harriet sevřela stehna a vypudila ho ze sebe.

Nechápal, co se děje, a zaváhal. Chtěla ho. Moc dobře to věděl, vnímal i cítil. Pokud tím mínila prodloužit jeho rozkoš, nezvolila správnou cestu. Byl tak tvrdý, že mu bylo jasné, že už to dlouho nevydrží. Pomalu a jemně do ní znovu vstoupil, Harriet se však opět odtáhla a vypudila ho ven.

„Harri, prosím,“ vydechl přerývavě. „Nenech mě dál čekat.“

Odtáhla se od něj, aby se mohla zvednout do sedu. „Ne,“ zalapala po dechu.

„Ne?“

„Přece jsem ti říkala, že nemůžu.“

Chvíli na ni zůstal zírat a snažil se rozpoznat, jestli to má být nějaká hra. Když pak popadla svůj svetr a přitiskla si ho na prsa, pochopil, že to myslí vážně.

Vyskočil na nohy, sebral ze země kalhoty a naštvaně se do nich začal soukat.

„Co to mělo, do prdele, znamenat, Harriet?“ zvolal a hořkost v jeho hlase prozrazovala, jak je naštvaný.

„Pustila jsi mě napůl dovnitř, a pak sis to z ničeho nic rozmyslela?“

„Olivere,“ řekla Harriet a její hlas byl náhle velmi klidný. Velmi sebejistý. „Snažila jsem se ti to říct.

Vážně jsem se snažila. Říkala jsem přece, že si musíme promluvit.“

8. kapitola Zoey

Zoey se ráda probouzela vedle Richarda. Líbilo se jí, když vedle sebe cítila jeho mohutné tělo i teplo, které z něj pod pokrývkami sálalo. Uznávala, že je jim spolu v posteli trochu těsno: ani jeden z nich nebyl právě nejštíhlejší a ona měla pořád totéž úzké manželské lůžko se světlezeleným proutěným čelem, které si koupila těsně před narozením Nell. Jenomže bylo pohodlné a příjemné a jí prostě vyhovovalo mnohem víc než Richardovo elegantní černé letiště, které bylo tak široké, že se v něm cítila osaměle. Líbilo se jí, jak se k ní v noci Richardovo tělo tiskne, jak se teplým břichem konejšivě dotýká jejích zad. Až příliš mnoho let spala sama, a tak teď chtěla cítit, že tam s ní opravdu je.

A těšil ji i sex, který s Richardem provozovali. Byl takový, no… pohodlný a příjemný. Kdyby to řekla někomu v Nellině věku, nejspíš by mu to nepřišlo dvakrát vzrušující, ona už si ale vášně užila až až. Vášeň nebyla pohodlná, naopak byla pravým opakem pohodlí, protože přinášela nervy drásající dramata a napětí a emoce jako na horské dráze. Pokud šlo o praktickou stránku sexu, neměla zájem dělat to na kuchyňském stole (nejen že je tvrdý, ale vždycky jí to přišlo i dost nehygienické) ani se při tom houpat na lustru (samozřejmě za předpokladu, že by se podařilo najít takový, který by ji unesl). Měla ráda misionářskou polohu, byla příjemná a uspokojivá, a navíc když ležela, neměla povadlá prsa a břicho se jí nehrnulo do míst, kde by měla mít správně pas. Dosáhnout orgasmu bylo samozřejmě příjemné a občas se jí to i povedlo, na druhou stranu jí ale nijak zvlášť nevadilo, když k tomu nedošlo. Nikdy pro něj neměla velké nadání a Richard naštěstí nepatřil k těm, kteří si potřebují dokazovat mužnost pěti orgasmy své partnerky ještě před snídaní. Na rovinu, sex byl fajn, ale když už jsme u té snídaně, kdyby měla na vybranou, dala by si mnohem raději čokoládový croissant.

Vystrčila ruku zpod pokrývek, natáhla se pro župan, vysoukala se z postele a rychle si ho oblékla, aby ji Richard nepřistihl nahou. Richard její křivky miloval a často jí říkal, že by byla ještě krásnější, kdyby pár kilo přibrala (což by nebyl žádný problém, pomyslela si Zoey nešťastně, když si kolem čím dál širšího pasu utahovala vázačku županu), jenomže milovat její křivky v milosrdném svitu patnáctiwattové žárovky bylo něco docela jiného, než je milovat v jasném světle dubnového nedělního rána.

Sešla dolů, postavila na sporák konvici s vodou, ze dřezu vytáhla dva neumyté hrnky a bezmyšlenkovitě se zakousla do drolivé sušenky, kterou objevila v kapse županu. Nemohla se dočkat, až Nell dorazí domů, aby se s ní mohla podělit o novinky. Její dcera zůstala na noc u své kamarádky ze školy Teri, slíbila jí ale, že se domů vrátí tak brzy, aby spolu mohly vyrazit na trh do camdenské pasáže. Samozřejmě že tam mohla jít sama, nebo dokonce s Richardem (i když ten nebyl na nákupy tím nejlepším společníkem, protože nesnášel bezcílné okukování, byl příliš orientovaný na plnění konkrétních úkolů), jenomže trh v camdenské pasáži byl jejich záležitostí, její a Nelly. Trávily tam většinu sobotních dopolední už od dob, kdy byla Nell ještě malé miminko, probíraly se jantarovými kamejemi, stříbrnými knoflíky a viktoriánskými botkami s titěrnými knoflíčky. Zoey moc dobře věděla, že se rychle blíží doba, kdy Nell přestane mít čas na společné trávení sobotních dopolední, vlastně všech dopolední. Vyrazí do světa žít svůj vlastní život a bude to tak jenom v pořádku. Do té doby si však Zoey hodlala se svou dcerou užít každou vteřinu.

Krátce si povzdechla a nalila vařící vodu do hrnků. Poslední dobou Nell trávila u Teri čím dál víc času. Jistě, snažila se Zoey a Richardovi dopřát soukromí, bylo v tom ale i něco dalšího. Teri pocházela z pěti sourozenců, z nichž čtyři bydleli ještě pořád doma, spolu s dvěma starými prarodiči. Zoey jejich dům, doslova praskající ve švech, také několikrát navštívila. Teriin otec zbudoval vedle kuchyně jakýsi trvalý stan, v němž spali dva starší kluci. Spolu se ženou měli každý dvě zaměstnání, aby rodinu dokázali

zabezpečit, a všechny děti až na ty nejmladší roznášely noviny a měly práci na částečný úvazek. Jejich přeplněný dům byl hlučný, chaotický, plný smíchu a hašteření rodinného života – a Nell si, jak její matka věděla, užívala každou vteřinu, kterou tam strávila.

Nikdy nemohla své dceři dopřát velkou rodinu, po níž tak toužila, bratry a sestry, prarodiče, tety a strýce, bratrance a sestřenice. Ale teď, když konečně souhlasila, že se provdá za Richarda, získá Nell vlastní rodinu, kterou si vždycky tolik přála.

Je to správné rozhodnutí, pomyslela si odhodlaně, uchopila hrnky a vydala se zpátky k prudkému schodišti. Samozřejmě že je. Richard je dobrý chlap. Miluje mě. Dokážu si představit, že bych vedle něj zestárla. A nejde snad v manželství právě o tohle?

Když došla na podestu, vyřítil se Richard s nedopnutou košilí a botami v ruce ze dveří ložnice, jako by ho honilo stádo čertů. Čaj jí vychrstl na ruce a nepříjemně je popálil. Raději postavila hrnky na příruční stolek.

„Richarde! Co se děje?“

„Právě mi volali z nemocnice. Máma už zase spadla. Našla ji sousedka. Prý má nejspíš zlomenou kyčel.“

„Miláčku, to je mi moc líto. Dostane se z toho?“

„Je jí osmdesát čtyři,“ povzdechl si a vklouzl bosýma nohama do bot. „Neměla by žít sama. To je už potřetí, co upadla. O přestěhování do pečovatelského domu ale nechce ani slyšet. Pořád jí povídám, že by se mohla nastěhovat ke mně, jenomže na to mi vždycky odpoví, že mi nechce být na obtíž.“ Rukou si nešťastně zajel do řídnoucích vlasů. „Musím říct, že by mi byla daleko méně na obtíž, kdybych si o ni nemusel dělat v jednom kuse starost.“

Bylo jí Richarda hrozně líto, ale opravdový soucit směřoval spíš k jeho matce, kterou Zoey neskutečně obdivovala. Alice Quinnová sama vychovala čtyři syny, když Richardův otec v pouhých padesáti letech zemřel na srdeční infarkt, a navíc ze stejného důvodu pochovala i dva z nich. Byla hrdá, neoblomně nezávislá a ještě pořád měla všech pět bezpečně pohromadě. Z pochopitelných důvodů se odmítala smířit s představou, že by měla být svému synovi vděčná za poskytnutí střechy nad hlavou! Bála se, že by ji nakonec nesnášel, což by jí zlomilo srdce.

Zoey bylo rázem jasné, jak to dopadne, přestože Richarda zatím nic takového ani nenapadlo. Alice byla prakticky Nellinou babičkou a rodina má držet při sobě, takže řešení bylo nasnadě: Alice se bude muset přistěhovat a žít s nimi. Netušila, jak zvládne vést obchod a zároveň se starat o starou nemocnou paní, ale nějak to prostě bude muset udělat.

„Zavoláš mi?“ zeptala se ho nervózně, když za ním šla dolů ze schodů. „Dáš mi vědět, jak se jí daří?“

„Samozřejmě. Drahoušku, je mi moc líto, že to musím jet řešit. Že tě musím opustit zrovna tenhle víkend…“

„Ale prosím tě. O nic přece nejde. Oslavíme to jindy.“ Políbila ho na tvář. „A teď běž a nenechej se tím zbytečně zdeptat. Alice je bojovnice. Ona to zvládne.“

Oba se otočili za zvukem klíče rachotícího v zámku zadního vchodu. „Miláčku!“ zvolala Zoey, když se přes obvyklou změť krabic a nepořádku začala dovnitř prodírat Nell. „Jdeš brzy!“

Nell se sklonila, zvedla poštu zaklíněnou pod dveřmi a podala ji matce. „Vzala jsem s sebou Teri,“ pronesla poněkud zbytečně, protože její kamarádka už taky stála mezi dveřmi. „Mami! Je skoro deset a ty ještě nejsi ani oblečená!“

Zoey si sjela pohledem k nohám, jako by ji samotnou překvapovalo, že je ještě pořád v županu.

„Promiň, zlatíčko. Nějak jsem se zapomněla.“

Richard si oblékl kabát. „Je mi to líto, děvčata, ale musím běžet.“

„Alice zase upadla,“ vysvětlovala Zoey. „Richard za ní musí do nemocnice.“ Nell vypadala zděšeně. „To snad ne! Bude v pořádku?!“

„Snad ano,“ pronesl Richard ztěžka. „Promiň, beruško, ale vážně už musím letět. Vím, že jsem vám s

mámou slíbil, že vás dneska vezmu na večeři, chtěli jsme ti tam něco oznámit, jenže…“

Nell ho nenechala domluvit a chvatně ho umlčela vřelým objetím. „Richarde! Dej za mě Alici pusu, ano? A vyřiď, ať se kouká dát co nejrychleji dohromady. Slíbila mi, že mě naučí péct čokoládové řezy.“

Sotva za ním zaklaply dveře, postrčila mámu ke schodům. „Tak už dělej, mami. Běž si vzít něco na sebe, musíme Alici koupit nějaký dárek a přání, aby se rychle uzdravila. Staří lidé potřebují mít pocit, že na nich ostatním záleží, rychleji se pak vyléčí. Učili jsme se o tom v občance.“

Zoey rychle zahodila reklamní letáky do koše, hnědé obálky a oficiálně vyhlížející dopis s hlavičkou Nemocnice princezny Eugenie (nejspíš výsledky kontroly děložního čípku) šoupla do přetékající zásuvky v kuchyňské lince a energicky ji zabouchla. Tohle může klidně počkat.

Vyběhla nahoru, otevřela přecpaný šatník a začala se probírat natěsnaným oblečením na ramínkách. Samozřejmě je hrozné, že Alice upadla, a přirozeně o ni má velký strach, na druhou stranu se jí ale ulevilo, že tím získala určitý odklad. Nell bude nadšená, že Richardovu nabídku k sňatku konečně přijala, o tom nemůže být pochyb, Zoey však bude ráda, když získá před veřejným oznámením ještě pár hodin k dobru, aby si na tu představu trochu zvykla. Koneckonců mu na to kývla teprve předchozího večera a její souhlas přinese velké změny do životů všech tří. Předně se budou muset přestěhovat k Richardovi, nemohou od něj očekávat, že by bydlel u nich.

Věděla, že se Nell u Richarda líbí – už proto, že jí ve svém domě vyčlenil pokoj dvakrát větší, než jaký měla doma (navíc s vlastní koupelnou) –, problém ale spočíval v tom, že bydlel mimo spádovou oblast Nelliny střední školy. Možná by to mohly nějak ošulit, třeba si nechat poštu posílat na starou adresu? Jenomže i kdyby se ve škole nakrásně nedozvěděli, že se přestěhovaly, čekalo by Nell každodenní dlouhé dojíždění. Bylo by pro ni obtížnější scházet se s kamarády a problémy by asi nastaly i s mimoškolními aktivitami. A pokud by ve škole zjistili, že se odstěhovaly do jiné čtvrti, musela by Nell nejspíš těsně před velkými zkouškami ve třetím ročníku nastoupit do jiné školy a začít tam úplně od začátku.

Ze všeho nejvíc, mnohem víc než praktické záležitosti, však Zoey trápila představa, že přestanou být tou nerozlučnou dvojkou, jíž byly doteď, jenom ony dvě, neporazitelným týmem Nell a Zoey. Přestože Richard patří do jejich rodiny už dlouhých osm let a je Nell otcem v každém smyslu tohoto slova, jeho sňatkem se Zoey se všechno změní. Už nebude cesty zpátky.

V duchu sebou zatřásla, aby se probrala. Nell má pravdu: vždyť to bude jenom kus papíru. Nic podstatného se nezmění. Manželství s Richardem je dobrá volba.

Když konečně v růžové sukni ke kotníkům, poseté malými zrcátky, a volné oranžové lněné tunice, přepásané kolem boků, sešla dolů, zjistila, že dívky mezitím poklidily v kuchyni a netrpělivě na ni čekají u zadního vchodu. Model, který si oblékla, doplnila vysokými kozačkami (však je taky teprve duben) a ošoupanou koženou kabelou přes rameno, kterou si pořídila už někdy před dvaceti lety, dávno před tím, než tenhle styl přišel do módy.

„Děsně vám to sekne, paní Sandsová,“ prohlásila Teri obdivně.

„Prosím tě, tak mi neříkej! Nebyla jsem nikdy vdaná, takže nejsem paní, a navíc si při takovém oslovení připadám hrozně stará. Už jsem tě prosila, beruško, abys mě oslovovala Zoey.“

„Tak promiňte, paní… totiž Zoey.“

„Tak, kam vyrazíme nejdřív?“

Teri se zachichotala. Je vážně krásná, pomyslela si Zoey, když si znovu prohlédla její platinově blond vlasy, jasné modré oči a pěkně tvarovanou postavu. Spolu s Nelliným tmavovlasým půvabem tvořily pozoruhodný pár.

Trvalo jim dvacet minut, než se pěšky dostaly až na Upper Street. Dívky, zavěšené jedna do druhé, šly celou dobu s hihňáním a důvěrným špitáním několik kroků před ní, Zoey to ale nevadilo. Nell a Teri byly jako sestry a Zoey na jejich důvěrnosti a dívčí tajemství ani v nejmenším nežárlila. Jak by to bývalo krásné, kdyby mohla Nell dopřát opravdovou sestru. Kdyby Patrick nezemřel. Kdyby opustil svou manželku a žil s ní a s Nell…

„Mami! Koukni, mami, co mu říkáš?“

Nell se zastavila u věšáku s oblečením před vchodem do obchodu Pierrepont Arcade a právě vytahovala akvamarínové tričko. Zvedla ho před sebe. „Že to je nádherná barva, viď?“

„Miláčku, je krásné. A s tvými vlasy…“

„Mami! Ne pro mě. Pro tebe.“

Zoey se zatvářila pochybovačně. „Nell, to ne. Na mě je moc přiléhavé.“

„Mami, to není pravda. Je naprosto super.“ Přiložila ho Zoey na tělo. „Hele, Teri, že by v něm měla naprosto neuvěřitelnou barvu očí?“

„Zlatíčko, a nemyslíš, že má… no… trochu moc velký výstřih?“

„Mami, klid, však ti není čtyřicet, tak přestaň být paranoidní. Měla bys v něm naprosto fantastická prsa, to ti povídám. Richard bude nadšený.“

Než se Zoey nadála, nahnaly ji i s tričkem do malé zkušební kabinky v zadní části obchodu. Když si ho oblékla a prohlížela si svůj odraz v malém zrcadle připíchnutém na závěs, musela s jistým překvapením přiznat, že Nell měla pravdu: podtrhovalo jí barvu očí a její prsa v něm vypadala… no, vážně fantasticky. Tričko je pěkně obepínalo a zároveň jí lichotivě splývalo kolem pasu, takže rázem vypadala o pět kilo štíhlejší. No dobře, vlastně teda o tři, ale stejně…

„Já ti to říkala,“ pousmála se Nell spokojeně, když Zoey vyrazila zaplatit.

„Máš na to fakt oko,“ zaslechla ještě Teri, když dívky vyrazily zpátky do pasáže prohlédnout si nabízené viktoriánské kameje. „Měla bys jít na módní návrhářku nebo tak něco. Byla bys super.“

„Mě móda zas tak moc nezajímá,“ pokrčila Nell rameny. „A krom toho, u nás v rodině má opravdový talent moje máma. Jako mladá byla skvělá návrhářka, a kdyby neměla mě, byla by už dávno děsně slavná.“

Zoey ucítila, jak jí až do prstů na nohou vybíhá vlna hřejivého mravenčení. Většina jejích kamarádek si stěžovala, že se s nimi jejich dospívající dcery baví, jen když potřebují odvoz nebo čisté oblečení, a že by si raději vypíchly obě oči, než aby s nimi dobrovolně trávily čas. Netušila, čím si takovou dceru zasloužila, každopádně v tu chvíli měla pocit, že je nejšťastnější ženou na celém světě.

Na bílou obálku, kterou odhodila navrch pošty do kuchyňské zásuvky, dávno zapomněla.

9. kapitola Harriet

„Proč jsi mi to sakra řekla?“ zakřičel Oliver.

„Copak jsem si mohla něco takového nechat pro sebe?“ oplatila mu křik křikem Harriet.

Takhle se hádali už tři týdny. Tři týdny se pořád dokola točili kolem toho samého, hádali se kvůli stejné věci, stále znovu omílali tatáž fakta a pořád se nemohli nikam dostat.

Výsledky rozboru DNA přišly za dlouhých dvacet sedm dní. Dvacet sedm dní Harriet pořádně nespala ani nejedla, dvacet sedm dní prožívala i během bdění noční můru a za nocí se zbrocená potem zmítala v neklidných snech. Když se jí Oliver ptal, co se děje, svedla to na šok z toho, že se její otec musel nečekaně podrobit operaci močového měchýře – aby mu odstranili nádor, podle opakovaného ujišťování lékařů benigní –, vzápětí ji však dostihl intenzivní pocit viny, že nemoc svého otce takhle sobecky zneužila. Navíc se jí na něj Oliver začal pravidelně ptát a choval se k ní s výjimečným pochopením a laskavostí.

Když pak konečně v poště zahlédla bílou obálku a rozpoznala na ní logo vyražené plastickým písmem, vymluvila se na bolest hlavy, požádala Olivera, aby rozvezl děti do škol, utekla nahoru a celá roztřesená, s nervy na pochodu a vyschlými ústy, se zamkla v koupelně. Dole zatím vládl obvyklý ranní zmatek: „Kde mám kopačky? Mami! Tati! Nemůžu najít kopačky!“ „Kdo mi dojedl cheerios? Same, to od tebe bylo pěkně hnusný, vždyť víš, že cornflakes nesnáším!“ „Nemůžu najít sešit s úkolem! Měl jsem ho tady!“, který vyvrcholil crescendem dupajících nohou a bouchajících dveří, jež vzápětí nahradilo děsivé prázdné ticho.

Čekala pět minut, pak deset, chtěla mít jistotu, že nikdo nic nezapomněl, že si doma nikdo nenechal svačinu ani oběd. Když si byla konečně jistá, že se už nikdo nevrátí, zaklapla víko záchodu, posadila se na něj a zůstala upřeně hledět na obálku, kterou držela v rukách.

Je Florenciným otcem Oliver? Nebo Ben?

Musí jím být Oliver. Neuměla si představit ty následky, pokud… Je Florenciným otcem Oliver?

Celý svět se jí smrskl jen na tohle: na pár vět na kusu papíru.

Vrhla se na obálku a rozervala ji tak prudce, že natrhla i kus zprávy, již obsahovala. Vytáhla čtyři stránky plné grafů a strojopisného textu, překryté průvodním dopisem a sešité dohromady kancelářskou sešívačkou. Ruce se jí tak roztřásly, že vůbec nedokázala zaostřit. Nakonec si musela dopis položit na kolena, aby ho vůbec mohla přečíst: Paternitní subjekt: Oliver Peter Lockwood… Maternitní subjekt: Harriet Jane Lockwoodová… Sledovaný subjekt: Florence May Lockwoodová…

Následovala řádka obvyklých právnických formulací odmítajících odpovědnost, nelze použít u soudu… no jo, tak dál…

A pak přišla slova, která všechno změnila.

Musela si je přečíst třikrát, než pochopila, co vlastně znamenají. A pak si je přečetla ještě počtvrté, aby se ujistila, že se nespletla. Poté si prohlédla grafy a vědecké analýzy na dalších stránkách, jestli v nich nenarazí na nějakou skulinku nebo únikovou cestu. Všechno to bylo tak nepochopitelné, jako by to bylo napsáno v mandarínské čínštině.

Vrátila se k průvodnímu dopisu a ještě jednou, popáté a naposledy, si ho pročetla. Pak zvedla poklop záchodu a zvracela a zvracela, až ji v krku a ústech začaly pálit žaludeční šťávy.

Celé odpoledne na internetu neúnavně hledala články o podobných případech. Pochopitelně se to

nestává moc často, zvlášť poslední dobou, kdy ve všech nemocnicích vládnou přísná bezpečnostní opatření, matky i děti dostávají identifikační náramky a do karty dítěte se zakládají pečlivě sejmuté otisky maličkatých ručiček a nožek. Většina případů záměny dětí, jež objevila, se odehrála v malých vesnických nemocnicích kdesi v padesátých letech. Některé omyly se podařilo rychle napravit, na jiné se přišlo až po mnoha letech. Dvě ženy, které v roce 1951 jako novorozence vyměnili v porodnici na malém městě ve Wisconsinu, se celou pravdu dozvěděly až ve svých třiačtyřiceti letech. Jenomže přes to všechno k takovým chybám pořád dochází, dokonce i dnes. V Rusku například dvě ženy před pouhými třemi roky zjistily, že jim v porodnici před dvanácti lety dali jiné holčičky. A pár let předtím zaměnili dvě holčičky po porodu také v Česku a přišlo se na to až po devíti měsících. A nedělo se to jen ve střední a východní Evropě. V roce 2008 vyměnili dvěma matkám v Illinois jejich novorozené syny při obřízce. Miminkům tehdy spadly identifikační náramky a personál je omylem prohodil. Zkrátka se to přihodilo. Nechápala, jak se to mohlo stát v Londýně v roce 1998, jenže se to prostě stalo. Výsledky analýzy DNA byly naprosto jednoznačné. Florence May Lockwoodová není nijak příbuzná s Oliverem Peterem Lockwoodem ani s Harriet Jane Lockwoodovou. Není jejich biologickým dítětem.

Je to nemyslitelné. Neuvěřitelné. Ale Florence prostě není jejich dcera!

Úplně zapomněla, že se ten večer koná školní ples. Připomněl jí to až Oliver, když za ní přišel do pracovny a našel ji tu, jak ještě pořád umanutě prohledává internet. Rychle klikla na soubor s tabulkami do práce, aby neviděl, co si četla. Vykládal jí, jak by ji spolu s kluky vzal rád na večeři do pizzerie Flatbread pizza. Musí mu to říct. Ale jak? Jak máte muži, kterého milujete, říct něco, co mu zlomí srdce? Je vážně nutné, aby to věděl?

Jenomže pak ji začal líbat na krk, hladit po ramenou a dotýkat se jí tak, jak to uměl jenom on, a Harriet rázem došlo, že by to nedokázala, že by mu tuhle skutečnost nemohla zatajit. Trčela by mezi nimi a rozleptávala jim manželství. Vždycky k sobě byli upřímní. To byl základní stavební kámen jejich vztahu. Ve chvíli, kdy na něj začalo její tělo reagovat, když ji svlékl donaha a vstoupil do ní, jí najednou došlo, že už to před ním nemůže dál tajit, a odstrčila ho od sebe.

Když si pak na sebe, naštvaný a dotčený, vztekle natahoval kalhoty, vyšla s pravdou ven: pověděla mu o strašlivých, plíživých pochybách, jež se jí po Florencině nehodě zmocnily, i o tom, jak tajně, aniž by mu o tom řekla, aniž se ho dovolila, poslala jejich kartáčky na rozbor.

A o Benovi. Musela mu říct i o Benovi, protože u něj to celé začalo. Zpočátku jako by mu to ani nevadilo. Soustředil se jen a jen na Florence.

„Ale jak to?“ chtěl vědět, když konečně pochopil, co mu říká, když si stejně jako ona, třikrát, čtyřikrát, pětkrát přečetl onen osudný dopis a pak jí ho hodil na hlavu. „Jak se to mohlo stát? Byl jsem s tebou, když se narodila! Choval jsem ji, dokonce jsem jí přestřihl pupeční šňůru! Díval jsem se, jak jí nasazují náramek se jménem, viděl jsem, jak ji koupou a omývají, celou dobu jsem byl s ní! Jak mohlo dojít k omylu? Kristepane, vždyť máš ten zatracený náramek z nemocnice vylepený v její pamětní knížce! K takovýmhle přehmatům už přece dneska nedochází!“

„Dochází,“ hlesla unaveně. „Nebyl jsi s Florence úplně celý den. A sestry si ji pak odvezly s ostatními dětmi na novorozenecké, to si nepamatuješ? Byla tam tři dny. Mohlo k tomu dojít kdykoli.“

„Ale vždyť jsi ji kojila, Harriet! Každých pár hodin ti ji přece nosili! Pro boha živého, copak by sis nevšimla, kdyby ti přinesli cizí dítě?“

Jsi její matka. Co jsi to za matku, žes nepoznala vlastní dítě? Nic takového samozřejmě neřekl. Ani nemusel.

„Všechno to pro mě bylo tak nové,“ bránila se, sama ale slyšela, jak nepřesvědčivě to zní. „Chvíli mi trvalo, než jsem se ji naučila poznávat. A navíc, když jsme si ji pak přivezli domů, tak mi všichni včetně tebe pořád říkali, jak je ti hrozně podobná! Jak mě mělo napadnout, že není naše? Jak jsem to měla poznat?“

„Vzpomínáš si na to znaménko?“ řekl najednou. „Na to růžové mateřské znaménko, co měla vzadu na

krku?“

„No jistě.“

„Pamatuješ jak rychle zmizelo?“

„Porodní asistentka nám přece říkala, že zmizí, že to není skutečné mateřské znaménko, ale jen flíček, co se jí udělal při porodu.“

„To ano, ale aby úplně zmizelo během pouhých čtyřiadvaceti hodin?!“

Panebože! Jak na to mohla zapomenout? Oliver má pravdu. Oba se tehdy divili, jak rychle se znaménko ztratilo. Doslova a do písmene přes noc. A pak na něj ve víru čerstvého rodičovství zapomněli a nepřikládali mu žádný význam.

Někde po světě chodí dívka s mateřským znaménkem, kterou si její matka odnesla z porodnice. Jejich dcera.

„Tu první noc, co jsem byla v porodnici,“ začala si to Harriet kousek po kousku skládat k sobě. „Tu noc jsi šel spát domů. Jenomže uprostřed noci se spustil požární poplach. Florence byla na novorozeneckém. Chtěla jsem za ní jít, sestry nám ale řekly, že to byl planý poplach, a poslaly nás zpátky do postele. Pobíhaly po oddělení a nikdo nevěděl, co se vlastně děje…“

„Florence je naše dcera,“ přerušil ji rozhodně, jako by ji neslyšel. „Celých těch patnáct let ji milujeme a vychováváme. Já jsem její otec a ty jsi její matka. Na ničem jiném nezáleží.“

„Naše dítě je bůhví kde!“ vykřikla Harriet. „Dítě, které jsem devět měsíců nosila ve svém těle! To nemůžeme jen tak pominout!“

„Ale můžeme.“

Zůstala na něj nevěřícně zírat. „Olivere, nemůžeme přece předstírat, že se to nestalo! Nemůžeme ji jen tak opustit! Je to naše dcera!“

„Ne! Florence je naše dcera!“

„To samozřejmě, a já ji miluju stejně jako ty. Na tom se nic nezmění. Ale někde, kdoví kde, máme ještě jednu dceru, dítě, které je naší součástí.“ Na hřbety rukou jí začaly v rychlém sledu dopadat horké slzy.

„Nemáme tušení, kde je, Olivere, jak se jí daří, v jaké rodině žije…“

„Přesně tak.“ Jeho hlas nabral mírnější tón. „Harriet, nemáme nejmenší tušení, s jakou rodinou žije ani co by tomu její rodiče řekli. Domyslela jsi do důsledků, co všechno by se mohlo stát, pokud bychom se ji pokusili vyhledat? Řekněme, že bychom našli lidi, kteří mají naše biologické dítě, a to je ještě velká otázka, jestli by se nám to vůbec povedlo. Lidé se stěhují, ženy se vdávají, mění si jména… Rozhodně by to nebylo snadné. Ale dobře, představme si, že bychom ji našli. Co myslíš, že by ta druhá rodina asi udělala?“

„No nejspíš by byla v šoku, stejně jako my, ale pak…“

„Pak co? Co kdyby se rozhodli, že chtějí svoji dceru – naši dceru, Florence – zpátky? Co kdyby se obrátili na soud a požádali o svěření do péče?“

„To by přece neudělali!“

„To právě nemůžeme vědět. V tuhle chvíli nevíme vůbec nic. Nemám nejmenší ponětí, jaké by to mohlo mít právní důsledky, a stejně tak ho nemáš ani ty. Jen bůh sám ví, u jakého soudu by se to projednávalo a k jakému by dospěl rozsudku. Vím jen, že když to necháme být, nebudeme muset nic zjišťovat.“

Vůbec ji neposlouchal. Vnitřně už se rozhodl. Záleželo mu jen a jen na tom, aby vše co nejrychleji smetl ze stolu.

„Prosím, Olivere. Prosím. Přece nemůžeme jen tak zapomenout. Zapomenout na ni. Já nemůžu, nemůžu, když to teď vím.“

„Ty jsi otevřela tuhle Pandořinu skříňku!“ V hlase mu nepříjemně přeskočilo. „To jsi nemohla nechat všechno být, jak je?“

„Přece jsem ti to vysvětlovala,“ zašeptala. „Potřebovala jsem si být jistá.“

„Ale já jsem nic vědět nepotřeboval!“ rozkřikl se rozzuřeně. „Copak ti nedochází, cos provedla?

Musíme to před Florence do konce života tajit! Budu muset znovu a znovu lhát své dceři, dívat se jí do očí a lhát jí, protože ty jsi něco potřebovala vědět!“

„Co jiného jsem mohla dělat?“ hlesla bezmocně.

„Nic,“ vypálil okamžitě Oliver. „Mohla jsi nedělat nic.“

Celá místnost se smrskla na metr prostoru mezi nimi, jenž se náhle zdál být nekonečnou a nepřekonatelnou vzdáleností.

Oliver si založil ruce na prsou na znamení, že se k němu nemá přiblížit. „Něco mi řekni, Harriet. Určitě sis na internetu našla spoustu obdobných případů. Kolik z nich skončilo šťastně?“

Stočila zoufalý pohled na své ruce a přes slzy ani pořádně neviděla. V případě oněch českých holčiček se na záměnu přišlo, když jim bylo devět měsíců, a úřady tehdy rozhodly, že bude v jejich nejlepším zájmu, když je vymění zpátky. V devíti měsících! To už vás miminko zná, natahuje se po vás, směje se na vás. Vaše láska k němu je už dávno neoddělitelnou součástí vaší bytosti. Jak vám může někdo nařídit, že máte vyměnit jedno dítě za jiné, jako by to byly kabelky?

Oliver má pravdu. Co kdyby ta druhá rodina opravdu požádala o svěření do péče? Přímo tady v Americe se odehrálo několik případů, kdy k tomu došlo, a zmatené děti pak musely pendlovat mezi rodiči, kteří je vychovali, a svými biologickými rodiči, jako by se ocitly v rodině po rozvodu, až na to, že všechno bylo ještě stokrát horší. Vážně chce pro Florence něco takového? To by ji navždy nesmazatelně poznamenalo. A co kdyby se – jako některé z dětí, o nichž četla – rozhodla žít se svými biologickými rodiči?

Pokud by Harriet hledala svoje miminko, dítě, které nosila a živila ve svém těle a pak ho i porodila, riskovala by, že tím ztratí Florence, dceru, kterou už tolik let vychovává a miluje.

Jak se rozhodnout? Copak může po matce někdo chtít, aby volila mezi svými dětmi?

„Vím, že to bolí,“ ozval se Oliver nešťastně. „Cítím se taky mizerně. Jenže musíme zapomenout.

Musíme to navždycky hodit za hlavu.“

„Jenže… co když to nedokážu?“

„Musíš.“ Nasadil neoblomný výraz. „Přísahám při Bohu, Harriet, že jestli to nenecháš plavat, jestli uděláš cokoliv, čím bys naši rodinu ohrozila, cokoli, tak ti nikdy neodpustím.“

Tím to však pochopitelně neskončilo. Poslední tři týdny se k tomu znovu a znovu vraceli, dokola omílali tytéž hádky, dostávali se do stejných slepých uliček a nic nevyřešili. Oliver byl neústupný: podle něj neměla nic dělat ani říkat a měla zapomenout, že ten dopis kdy otevřela. Odmítal s ní diskutovat nebo jí říct, jak se cítí on, jako by se strkáním hlavy do písku mohlo něco změnit. Poprvé za celých šestnáct let jejich manželství neměla tušení, co se mu honí hlavou, a to ji děsilo. Nebylo to poprvé, co spolu nesouhlasili v něčem důležitém, ještě nikdy však nestáli takhle nesmiřitelně proti sobě. A propast, která se mezi nimi rozevřela, byla den ode dne širší a širší.

Harriet se ze všech sil snažila chovat k Florence stejně jako vždycky, jako by se nic nedělo. Naopak vůči ní byla pozornější než dřív, opečovávala ji, neustále jí kontrolovala hladinu cukru, vozila ji do školy autem, místo aby ji nechávala chodit pěšky… Jako by chtěla Oliverovi – či spíše sama sobě – dokázat, že Florence miluje s nezměněnou intenzitou. Kdykoli však na ni pohlédla, myslela také na svou druhou dceru, na dítě, o němž ani nevěděla, jak se jmenuje, a přemítala, jestli ji žena, která se omylem stala její matkou, dokáže taky tolik milovat.

Spousta toho, co jí Oliver říkal, dávala smysl, to musela Harriet uznat. Pokud by se do toho pustila a pokusila se svou biologickou dceru najít, zatáhla by je všechny na nezmapované území. Oliver na to možná dokáže zapomenout, Harriet ale ani náhodou. Stalo se to. Nemůžou před tím zavřít oči. Musí najít svoje dítě.

A pak už se jen modlila, aby ji Oliver jednoho dne pochopil.

NdresliI(>.: )

FLORINU

LOc.K.wo onovi

M q ld-

10. kapitola Florence

Florence svou cukrovku nesnášela. Nenáviděla injekce po každém jídle, píchání do prstu kvůli kontrole hladiny cukru, protivné počítání, aby zjistila obsah sacharidů ve všem, co strčila do pusy, a množství inzulinu, který si následně musela píchnout. Lezlo jí na nervy, že si musí dávat neustále pozor na děsivé propady hladiny cukru v krvi, které by ji mohly do pár hodin zabít, a stejně tak na její zákeřné nárůsty, které by jí mohly pomalu, ale jistě zničit ledviny, nervová zakončení a zrak.

Ze všeho nejvíc na tom ale nenáviděla něco jiného. Něco, z čeho se fakt mohla zbláznit: jak se kvůli tomu její matka proměnila ve všudypřítomnou stíhačku. Víte, jak se o rodičích někdy říká, že vás sledují na každém kroku? Tak v tomhle případě šlo o stíhací letku typu Black Hawk.

Kontrolovala ji prostě v jednom kuse. Pokaždé, když si chtěla někam vyrazit, jí před kamarády vnucovala glukózové tablety. Skoro každý den volala školní zdravotní sestře a vyptávala se, jestli dcera snědla celý oběd, jestli si píchla inzulin, jestli nemá nízkou hladinu cukru – jako by jí bylo pět, a ne patnáct! A pak tu byl ten matčin pocit viny, jako by nějak mohla za to, že se u Florence projevila cukrovka. Nic mámě nevyčítala, zároveň ale věděla, že je matka přesvědčená o pravém opaku. Pokaždé, když s Florence vyrazily na kontrolu na diabetologii, se chovala, jako by něco provedla, což následně probouzelo pocit viny i ve Florence. A ta už měla všech těch pocitů kvůli mámě tak akorát dost.

Ze začátku to nebylo tak děsné. Bylo jí teprve šest, a tak jí nevadilo, že se o ni pořád někdo stará a skáče kolem ní – nebo alespoň ne tolik. Jenomže když pak vyrostla a naučila se cukrovku zvládat sama, máma jako by to nepostřehla a chovala se pořád stejně. Spíš to s ní bylo čím dál tím horší. U kamarádky směla poprvé přespat až ve třinácti, a i tehdy ji matka totálně ztrapnila tím, že tam co hodinu volala, aby se zeptala, jestli je v pohodě. Od té doby Florence nic takového nepodnikla. Nestálo to za to.

„Nezapomněla sis svoje diabetické potřeby?“ zeptala se jí, když vcházely do čekárny na klinice.

„Ne.“

„A glukometr? Víš, že si z něj musí stáhnout data do počítače…“

„Ano, mami, vím. Chodíme sem každé tři měsíce už celé roky. Ani bys tu se mnou nemusela být. Zvládla bych to sama.“

„Nesmysl, Florence. Jsem přece tvoje máma.“

„To jsem si všimla,“ vydechla nehlasně.

Máma rázně nakráčela k recepční. „Jdeme za doktorkou Magdou Lancasterovou. Moje dcera se jmenuje Florence Lockwoodová. Má cukrovku.“

„To přece vědí,“ zasyčela Florence naštvaně. „Tu tady mají všichni. Od toho taky na téhle pitomé cukrovkářské klinice jsme.“

Oddupala do nevzdálenějšího rohu čekárny a schválně se usadila na jedinou volnou židli mezi dalšími dvěma pacientkami, holkami jen o málo staršími než ona, aby si k ní matka nemohla přisednout. Zatrpkle si všimla, že ani jedna z nich s sebou matku nemá.

Máma se zamračila a pak si sedla na židli vedle jedné z dívek. „Doufám, že budeš mít tentokrát ty hodnoty A1C lepší než minule,“ obrátila se na ni podrážděně přes čekající pacientku. „Poslední dobou jsi měla hodně vysoké hladiny cukru. A víš, co ti tehdy doktorka Lancasterová říkala: že když se nám je nepodaří líp zvládnout, můžeš skončit s poškozenými ledvinami nebo…“

„Mami,“ uťala ji v půlce věty. „Já to vím.“

Popadla ze stolku časopis a ostentativně se do něj pohroužila. Matka se stáhla, avšak nervózní úzkost, která z ní vyzařovala, přetrvala. Florence věděla, že o ni má starost, a celkem to i chápala, jen měla občas

pocit, že myslí především na její cukrovku, úkoly do školy a studijní možnosti, a ne na Florence jako takovou. Kdy se jí máma naposledy zeptala, jak se má nebo co si myslí?

V posledních týdnech se atmosféra doma navíc dostala na úplně novou úroveň. Máma se chovala prostě divně. Opakovaně ji přistihla, jak na ni ve chvílích, kdy měla dojem, že se nedívá, tak zvláštně zírá, jako třeba teď. Zabořila tvář ještě hlouběji do časopisu. V jednu chvíli ji máma v předsíni objímala, jako by jí bylo pět – což ostatně dělala naposled, když jí vážně bylo těch pět –, a vzápětí na ni koukala, jako by ji viděla poprvé v životě. A kde se vzala ta její podivná nová posedlost starými fotoalby? Ležela v nich prakticky večer co večer. Táta jí je nakonec sebral a zamkl je u sebe v pracovně. Ani on nebyl ve své kůži. V noci, když už si mysleli, že všichni spí, je slyšela, jak se spolu hádají, a přes den na sebe sotva promluvili. Bože, snad se nechystají rozvést! Pokud by k tomu mělo dojít, s mámou by teda rozhodně bydlet nechtěla.

„Florence Lockwoodová?“

Ve dveřích ordinace stála sestra, v ruce psací podložku s kartou a na sobě nemocniční uniformu s emblémem plyšového medvěda.

„Tak pojď, Florence,“ vyzvala ji matka a vstala.

„Mami, nemusíš tam se mnou chodit.“

„Chci si od doktorky Lancasterové vyslechnout výsledky. Nech toho, Florence. Nechápu, proč to všechno tak ztěžuješ.“

Se zahanbeným ruměncem ve tváři odhodila Florence časopis, ruce založila na prsou schovaných v neforemné mikině školní uniformy a neochotně se ploužila za matkou. U sestry je čekalo obvyklé kolečko: měření krevního tlaku a výšky, vážení – „Holčičko, to je přece normální, že jsi trochu nabrala, jsi ještě ve vývinu.“ – a píchnutí do prstu kvůli kontrole hladiny cukru. Poté následovaly sestru do vesele vymalované ordinace, jejíž zdi zdobili pestře zbarvení papoušci a opice. Už se nemohla dočkat, až jí bude osmnáct a začne chodit na diabetickou kliniku pro dospělé. Tohle je fakticky ponižující.

V napjatém tichu usedly na nepohodlné plastové židle. Florence se neudržela a začala teniskou do podlahy vyťukávat netrpělivý rytmus.

„Florence, prosím. Přestaň.“

Na okamžik přestala, ale pak to naprosto záměrně rozjela nanovo. Matka si povzdechla, vstala a přešla k oknu. Tři patra pod nimi popojížděli dělníci s bagry a manévrovali s jeřáby. Zřejmě stavěli nové křídlo nemocnice nebo rozšiřovali už teď obří parkoviště. A životní prostředí ať táhne do pekel, co?

Konečně se otevřely dveře. „Ahoj, Florence,“ pozdravila dívku doktorka Lancasterová, přešla ke stolu, nenuceně se o něj opřela a založila si ruce na prsou. „Tak jak se ti daří?“

Líbilo se jí, že doktorka mluví s ní, dívá se na ni, a ne na její matku. „Jako vždycky. Máte moc hezký náhrdelník,“ dodala nesměle.

„Dostala jsem ho od manžela vloni k výročí svatby. Ten styl se prý jmenuje steampunk, je to tak správně? Má to být obdoba viktoriánské gotiky. Je udělaný ze starých kapesních hodinek dovezených z Anglie.“

Florence se úplně rozzářila. „Já steampunk miluju! Je jak ze Stmívání. Taky jsem zkoušela vyrobit pár věcí ze starých šperků a hodinkových koleček, jenomže v téhle zemi se ty správné kousky děsně špatně shánějí. Zrovna před pár dny jsem na netu viděla taky jeden super náhrdelník. Byl vyrobený z maličkého skleněného kompasu, zasazeného do…“

„Zlato, tím snad nebudeme paní doktorku zdržovat,“ přerušila ji máma. „Jak vypadají její hodnoty A1C? V posledních pár měsících se nám nějak nedaří hlídat krevní cukr. A to, že si dá něco na zub a nepokryje to inzulinem, tomu samozřejmě taky nepomáhá…“

„Jsou vyšší, než by se nám líbilo,“ připustila lékařka. „Když se podívám na tvoje hodnoty, Florence, tak mi to dělá trochu starosti…“

„Snažily jsme se omezit příjem sacharidů, jenomže to není vůbec snadné,“ ozvala se máma chvatně.

„Dokonce jsem začala péct vlastní chleba a k snídani se jí snažím dělat bílkovinovou omeletu, bohužel ale nemám žádný vliv na to, co jí ve škole, a jsem si jistá, že se jádro celého problému skrývá právě v tom.“

Jojo, jen si klidně hraj na vzornou, pomyslela si Florence nasupeně. Já za to nemůžu, paní doktorko. To Florence se rozhodla potopit náš tým.

Když se pak ponořily do výsledků rozborů a začaly probírat čísla, poměry a korekční faktory, schválně přestala poslouchat. Už toho měla plné zuby, měla plné zuby věčného sledování u doktorů a počítání těch pitomých injekcí. No jo, jasně, tak to občas ošulila, no. Sem tam upila některé kamarádce půl plechovky limonády nebo si v kině dala trochu popcornu a nepokryla to pak inzulinem. A co? Však by si měla máma napřed zkusit být aspoň pět minut v její kůži, než jí začne kázat o tom, jak je nezodpovědná.

„Myslíte, že bychom měly znovu zvážit tu inzulinovou pumpu?“ zeptala se máma lékařky. „Říkala jste, že by s nástupem puberty mohla pomoci lépe hlídat hladinu cukru.“

Florence prudce zvedla hlavu. Jestli teď zazní slovo měsíčky, tak odtud okamžitě zdrhám!

„To si musí rozhodnout Florence, paní Lockwoodová.“

„Žádná pumpa nebude,“ prohlásila Florence kategoricky.

„Snad bys to mohla aspoň zvážit,“ povzdechla si matka. „Poskytla by ti ohromnou svobodu. Všechno by počítala za tebe. Nemusela by sis píchat injekci pokaždé, když si chceš dát sklenici pomerančového džusu…“

„Nechci být napojená na nějakou pitomou pumpu, jako by se mnou něco bylo!“ vybuchla. „U injekcí je to aspoň tak, že si píchnu a hotovo, můžu normálně žít! Myslíš, že se chci promenovat po škole s nějakou přiblblou pumpou pod trikem, aby všem furt připomínala, že jsem zrůda? Jo, mami, mám cukrovku! Jenomže já nejsem jenom chodící cukrovka!“

„Jen myslím na to, co by pro tebe bylo nejlepší.“

„To právě není pravda! Myslíš na to, co by bylo nejlepší pro tebe!“ Rozhostilo se krátké ticho.

„Paní Lockwoodová,“ oslovila ji lékařka mírně a otevřela dveře ordinace. „Co kdybyste si zašla na kávu a my bychom si tu s Florence zatím trochu popovídaly?“

Matka zaváhala. Florence se kabonila na tenisky. Tou poslední hláškou možná zašla trochu moc daleko, ale rozhodně nedovolí, aby to mámě prošlo. Tentokrát už ne.

„Automat je venku na chodbě,“ dodala lékařka. „Dám vám vědět, až skončíme.“

Proč to musí být tak těžké? pomyslela si Florence nešťastně, když za mámou zapadly dveře. Byla svědkem toho, jak se mámy jejích kamarádek se svými dcerami hádají, stanovují jim pravidla, zakazují jim krátké sukně a večírky; zároveň viděla ale i to, jak spolu chodí nakupovat, drbou o klucích a jsou kamarádky. Zato ona s mámou byly vždycky jako dvě cizí bytosti. Nedovedla si představit, že by s ní šla probrat nějaký problém nebo ji požádat o radu. To by radši zastavila náhodného kolemjdoucího na ulici.

Čekala, že sotva vyjde zpátky do čekárny, podrobí ji matka výslechu třetího stupně, ta ale k jejímu překvapení neřekla ani slovo. Došly na parkoviště k autu a bez jediného slova dojely domů. Florence po ní chvílemi koutkem oka pokukovala a čekala, kdy to konečně přijde, máma byla ale podle všeho ponořená do vlastních myšlenek. Fakt divný. Jindy by ji za to, jak ji před tou doktorkou uzemnila, pořádně sjela, teď se ale zdálo, jako by na to zapomněla nebo co. Jako by na tom ve světle jiných, důležitějších událostí nezáleželo.

Sotva zadním vchodem vstoupily do předsíně, vystartoval z kuchyně táta, jako by tam na ně už čekal. Florence ho chtěla obejmout, jenomže Oliver jí rukou ukázal, ať jde dál, ani se na ni nepodíval, zato matku propaloval pohledem. Takový výraz u něj ještě nezažila: ledový, mrazivý vztek. Zuřivost mu zabarvila jindy modré oči do šeda a na čelisti mu přeskakovaly svaly, jak se ze všech sil snažil ovládnout. Netušila, čím ho matka tak vytočila, ale muselo to být něco sakra velkého.

Florence se přikrčila ve dveřích a sledovala, jak přistupuje k matce, podává jí otevřený dopis a nutí ji,

aby si ho od něj vzala. Když pak promluvil, zazníval z jeho hlasu tentýž chlad a nesmiřitelnost, které čišely i z jeho tváře.

„Harriet,“ zasyčel skrz zaťaté zuby, „cos to provedla?“

11. kapitola Zoey

Zoey tomu prostě nevěřila. Bylo to tak absurdní, že se jí chtělo smát. Hustý, jak by řekla Nell. Nebýt květen, považovala by to za aprílový žertík.

Zastrčila si dopis do kapsy plandavého purpurového svetru a natočila vodu do konvice. Pokud to vážně nebyl vtip – a bylo jasné, že takhle daleko by nikdo jen kvůli obyčejnému vtípku nezašel, nepořizoval by si dopisní papír s hlavičkou a neobjednával testy v nemocnici –, pak jde určitě o omyl. Pokud dokázal personál Nemocnice princezny Eugenie propustit dvě ženy s vyměněnými dětmi, jak jí ostatně v dopise sami psali, pak dokázal nepochybně zvorat i něco tak jednoduchého, jako jsou samotné dopisy, a poslat je špatným lidem.

Protáhla se v předsíni kolem haldy krabic, které neustále hrozily sesutím – už by je vážně měla přebrat, nebo se z toho Nell zblázní –, a zanesla dva hrnky čaje do obývacího pokoje.

„Můžu se na ten dopis ještě jednou podívat?“ požádal ji Richard, když mu jeden z nich podala.

Vytáhla papír z kapsy. „Člověk by si myslel, že se aspoň v tomhle nespletou,“ prohlásila zvesela, skopla si z nohou pantofle a stočila se vedle něj na pohovku. „Nějaká chuděra se teď mylně domnívá, že je všechno v pořádku, protože její dopis jsem dostala já. Umíš si představit, jak se asi bude cítit, až zjistí, jak se věci doopravdy mají?“

„Zoey,“ zarazil ji zachmmuřeně. „Asi bychom si o tom měli promluvit.“

Zoey se rozesmála. „Nechápu proč. Prostě tam zavolám, řeknu jim, že udělali botu a ať to koukají napravit.“

„Kde máš ten první dopis?“

Vstala a začala prohrabávat haldu papírů na psacím stole. První dopis, ten, který hodila do kuchyňské zásuvky, nakonec otevřela až po deseti dnech. Žádné výsledky z kontroly děložního čípku v něm nebyly. Místo toho tam ke svému překvapení našla žádost z Nemocnice princezny Eugenie, zda by se s Nell – a s Nelliným otcem, ale to bylo pochopitelně nemožné – nemohli dostavit a vyjasnit „jisté nedorozumění“ týkající se Nelliných lékařských záznamů. Všechno znělo tak nevinně a obyčejně, že ji vůbec nenapadlo se něčeho obávat. Richardovi se o tom ani nezmínila. Nemocnice jim nabídla termín schůzky na následující týden a Zoey tam Nell bez ptaní přivedla. Odjakživa věřila odborníkům, měla k nim důvěru. Lidé na významných místech se jistě vyznají lépe než ona, alespoň na to spoléhala.

Obě byly vyřízené ani ne za deset minut. Jen jim stěrkou přejeli po vnitřní straně tváře a bylo hotovo.

Když o tom tak přemýšlela, musela uznat, že bylo trochu divné, jak rychle je vzali na řadu. Do čekárny si s sebou vzala nový román od Maeve Binchyové a ani ho nestihla vytáhnout z kabelky. Proč by ale měla být podezřívavá? Však to je koneckonců nemocnice. Tam určitě vědí, co dělají. Že?

„Je to jasný omyl,“ prohlásila rázně, když si Richard opět pročetl oba dopisy. „Dám jim to vědět a…“

„Zoey,“ řekl tiše. „Zoey, a co když není?“

„Nemluv nesmysly! Nell jako by Patrickovi z oka vypadla! Stačí se na ni jenom podívat. Ne, celé to je absurdní. Nějakému úředníčkovi trochu přeskočilo, takže vyrobil tenhle neskutečný průser, a tím to hasne.“

„Nemocnice si je ale fakty dost jistá.“

Naklonila se mu přes rameno a ukázala na druhý dopis. „Nesrovnalost. To tady stojí. Koukni. Jenom píšou, že v testech našli nějakou nesrovnalost. Ze zjevných důvodů je nemohli udělat i jejímu otci, a tím se to nejspíš celé přihodilo. Je to velká nemocnice, ve stejný den jako Nell se tam narodilo několik desítek dětí. Požádali nás, abychom přišly na další testy, což jenom dokazuje, že i doktoři občas nevědí,

která bije.“

„Nebo se ti snaží nepřímo naznačit, o co jde, a pak ti to naplno řeknou osobně.“ Vzal ji za ruku.

„Podívej, miláčku. Nechci tě zbytečně rozrušovat, ale musíš se tomu postavit čelem. Co když se nemocnice nespletla?“

Zůstala na něj zírat. Richard byl ten nejspolehlivější, nejklidnější a nejkonzervativnější muž, jakého znala. Nikdy nedělal unáhlené závěry a nepřipouštěl si nepodložené domněnky, dokud neměl všechna fakta černá na bílém, pokud možno v notářsky ověřené kopii. Pokud to on bere vážně, pokud si myslí, že by to mohla být pravda…

Ne! V žádném případě to nemůže být pravda. Jak by nemocnice mohla mít pravdu? Zoey je Nellina matka! Celých patnáct let ji bezmezně milovala každičkou buňkou svého těla. Když se trápila Nell, trápila se i ona. Když se Nell usmívala, usmívala se i ona. Krmila ji a přebalovala a koupala, znala každou její pihu i jizvičku, zlíbala jí každé odřené koleno, učila ji jezdit na kolečkových bruslích a plést si cop. Den co den byla svědkem toho, jak se i ona sama ve své dceři zrcadlí – pravda, ne fyzicky, byť měly stejné nádherně šedé oči –, ale ve způsobu uvažování, v gestech i zvycích. Nell nemohla být víc její, než už byla.

Pod žebry ji sevřel stín pochybností. Gesta i zvyky se dají okoukat a naučit. Roky ji vychovávala úplně sama, tak je jasné, že se Nell chová podle ní. A ty její šedé oči – není to spíš Zoeyino zbožné přání?

„Na žádné další testy nepůjdu,“ prohlásila rozhodně. „Nutit mě k tomu nemůžou, ne?“

„To vážně netuším,“ připustil. „Nejsem právník. Snad ne. Koukni, Zoey, nejdůležitější je, že ti Nell nemůže nikdo vzít. Není to miminko, je jí patnáct. Nebudou ji chtít vyměnit zpátky. Ale pokud není tvou biologickou dcerou – počkej, říkám jenom pokud –, pak to znamená, že někde žije dívka, která jí je.“

Měla pocit, jako by jí někdo dal ránu pěstí do žaludku. Její dcera. Patrickova dcera. Rázem ji zaplavila primitivní potřeba dívku najít a ze všech sil ji chránit.

Ne. Její dcera je Nell. V každém podstatném smyslu toho slova.

„Pokud se ukáže, že to je pravda,“ dodal tiše, „myslíš, že máš právo to před ní tajit?“

„K čemu by jí bylo, kdyby to věděla?“ protestovala. „Je šťastná. My dva se budeme brát. Nač to komplikovat?“

„Třeba má bratry a sestry, Zoey. Prarodiče. Tety a strýce…“

Ostře se nadechla. Bratry a sestry. Rodinu, po níž Nell celý život toužila. Copak by jí to mohla zatajit? Mohla. Aby ji ochránila. „Bratry a sestry, které v životě neviděla.“

„Třeba má taky otce.“

„Ty jsi její otec,“ prohlásila Zoey neoblomně. „Už osm let. A tak dobrý, že nikdy žádného jiného nepotřebovala.“

„To jsi hodná, že to říkáš, oba ale víme, že to není pravda.“ Dlouho mlčela.

„Ty si myslíš, že nemocnice má pravdu, viď?“ zeptala se konečně.

Viděla na něm, s jakou opatrností volí každičké slovo. „Podle mě si musí být dost jistí. Už z právního hlediska, když pro nic jiného. Pokud udělali chybu, tak je to může stát i několik milionů. Takže si určitě dávají pozor, aby to celé ještě nezhoršili.“

„Mě žádné peníze nezajímají!“

„To já přece vím. Měla bys ale pochopit, že jde o víc než jen o tebe a Nell. Ta druhá žena, ta druhá matka donutila nemocnici, aby tě vypátrala, takže je jasné, že to nenechá jen tak být. Celé si to začne žít svým vlastním životem.“

Zvedla hrnek s čajem ke rtům a zjistila, že se jí třese ruka. Čaj jí dávno vychladl, ale přesto ho vypila.

V ústech měla tak vyprahlo, že nebyla skoro schopná polknout.

„Podle mě bys na to měla Nell připravit,“ řekl mírně. „Měla by se to dozvědět od tebe.“

„Podle mě by se to vůbec dozvědět nemusela. My jsme její rodina, Richarde. My jsme všechno, co

potřebuje.“

Oba se otočili za rachocením klíče v zámku zadních dveří. Vzápětí do obývacího pokoje vtrhla Nell. Batoh odhodila na podlahu. Vypadala nadšeně a zároveň nervózně, pohupovala se na špičkách, jako by měla sto chutí každou chvíli někam vystřelit. Výraz, který měla ve tváři, už Zoey znala: poprvé ho spatřila, když se jí Nell přiznala, že rozbila šicí stroj při dokončování modelu na hodinu oděvního návrhářství, který pak byl vyhlášený jako nejlepší v ročníku. Stejný výraz měla i při doznání, že před rokem či dvěma byla za školou, jen aby mohla jít na koncert Stonů. Hrdost a vina rovným dílem.

„No tak povídej,“ povzdechla si. „Dneska už mě nic nepřekvapí.“

„Mami!“ vyhrkla Nell s rozzářenýma očima. „Mami, právě jsem se setkala se svým bratrem!“

„S Patrickovým synem?“ hlesla Zoey. „Jak? Proč? Jak?“ zopakovala znovu.

Nell se vítězoslavně usmála. „Takže. Věděla jsem, že měl syna jménem Ryan – psalo se o něm v jednom článku, co jsem si našla na netu. Chvíli mi pak trvalo, než jsem toho správného Ryana Jamese na Facebooku našla – bylo by to mnohem snazší, kdyby se jmenoval třeba Bretzina nebo tak nějak –, každopádně jsem ho ale nakonec přece jen objevila. Posledních pár měsíců jsme si psali vzkazy. A pak jsme si řekli, že by bylo fajn udělat si jedno odpoledne čas a sejít se naživo. Hele, klid, mami. Nemusíš se ničeho bát. Ryan je v pohodě.“

„Ale proč?“ Pořád to nechápala. „Proč ses s ním chtěla sejít?“

„Je to její bratr,“ pronesl Richard tiše.

Zoey byla v šoku. Nikdy by nečekala, že se Nell pokusí vyhledat Patrickova syna. Za celou tu dobu se ani jedinkrát nezmínila, že by se chtěla poznat s otcovou rodinou. A nakonec se to stane zrovna v tenhle den – kdy se ukáže, že Ryan Nelliným bratrem možná vůbec není.

Zabořila hlavu do dlaní a najednou nevěděla, jestli se má smát, nebo plakat.

„Mami? Mami, nevadí ti, že jsem to udělala, že ne?“

„Mně… ne… jen jsem trochu v šoku, ale to nic.“ Narovnala se a vyloudila na tváři úsměv. „Ví o tom, že jste v kontaktu, jeho matka?“

Nell se zatvářila nejistě. „To asi ne. Nikdy se o mně Ryanovi nezmínila. Chápu to správně, že jí táta o mně neřekl?“

Zoey přikývla.

„Ryan to vzal fakt v pohodě,“ prohlásila Nell a usadila se na pohovku vedle Richarda. „Nejdřív byl teda trochu překvapený, že vůbec existuju, zvlášť když zjistil, že je jen o pár měsíců starší než já, takže náš táta zjevně… no, však víš. Byl tak trochu hráč, jak říkal Ryan.“ Poťouchle se zazubila. „Ale myslím, že se mu to takovým jako divným způsobem vlastně líbí. Jeho máma se znovu vdala a o jeho tátovi nikdy nemluví. Takže říkal, že je super, že jsme se poznali. Že se mu tím tak nějak vrátil kus jeho táty.“

„No… zdá se, že je to pohodář,“ hlesla Zoey. „Celý Patrick.“

„Myslíš? Nechceš vidět jeho fotku? Vyfotila jsem si ho mobilem…“

„Nell, máma má za sebou dlouhý den,“ zabrzdil ji Richard. „Co kdybychom jí dali trochu času, aby to mohla všechno zpracovat, a probrali to u večeře?“

„Mami? Ale nevadí ti to, že ne? Nebo jo? Nechtěla jsem tím tebe nebo Richarda vytočit.“

„Neboj,“ uklidňoval ji. „To nás ani jednoho nenapadlo. Je naprosto přirozené, že ses o Patrickovi a jeho rodině chtěla dozvědět něco víc. Samozřejmě, že nám to nevadí.“

Objala ho kolem krku. „Já věděla, že to pochopíš. Nikdy bych nemohla mít lepšího tátu, než jsi ty.“

Když pak Richarda ještě navrch políbila do jeho řídnoucí kštice, začervenal se dojetím. „A jsem jím moc rád, Nell.“

„Patrickův syn?“ zopakovala Zoey tiše, když Nell zmizela nahoře. „Co ji to jenom napadlo?“

„Napadlo ji, že by se ráda spojila se svou rodinou.“

„Stejně ale pořád nechápu, kde se to v ní vzalo. Vždyť o Patrickovi skoro nemluví.“

„Ona, nebo ty?“

Zaváhala. „Máš pravdu. Měla jsem jí říct, že má nevlastního bratra, a ne ji to nechat zjišťovat samotnou. Měly jsme za ním jít spolu. Jenže mě to prostě nenapadlo…, nedošlo mi to.“

„Nic z toho neznamená, že by tě měla míň ráda. Podle mého je prostě jen zvědavá. Chce zjistit, kdo vlastně je. To je přece pochopitelné, ne?“

Zoey si tupě zírala na ruce. „Budu jí to muset říct, viď? O té… záměně.“

„Podle mě ano. Budeš.“

„Půjdeš se mnou do té nemocnice?“

„Ty moje malá Zo.“ Sevřel ji do náruče a ona si zabořila tvář do měkkého flanelu jeho košile. „Ani na chvíli se od tebe nehnu.“

Když o dva dny později seděli v honosné kanceláři ředitele nemocnice, svírala Richardovi ruku s takovou silou, jako by znovu rodila. Poslouchala, jak jí jakýsi cizí člověk vysvětluje, že dcera, kterou patnáct let milovala a o kterou se starala, není dítětem, které nosila v břiše, že je dcerou někoho jiného, kukaččím mládětem. Neplakala. Nebyla rozezlená. Mohla tušit, že jí ta překrásná, chytrá, útlá dívka, která ji celé ty roky udivovala a přinášela jí tolik radosti, nepatří. Že je Nell zkrátka mnohem víc, než si kdy Zoey zasloužila.

Kladení otázek nechala na Richardovi. Všechny omluvy a vysvětlení jako by ji míjely. Co teď sejde na tom, jak nebo proč se to stalo. Požární poplach… jediná možná teorie… důkladná revize všech postupů, už se to nikdy nestane… připravení nabídnout velmi velkorysé vyrovnání… naprosto důvěrné… k dispozici služby psychologa… cokoli, co by usnadnilo opětovné sloučení obou rodin… vzhledem k tomu, že žijí v Americe…

„V Americe?“ pronesla ostře a konečně vzhlédla. „Jak to myslíte, v Americe?“

„Paní Sandsová, jak už jsem se vám tu snažil vysvětlit, Lockwoodovi se před dvanácti lety odstěhovali do Vermontu. Samozřejmě si uvědomujeme, že se tím kontakt mezi oběma rodinami ještě víc komplikuje, a právě proto jsou naši právníci připraveni nabídnout vám velmi štědré…“

„Vůbec nic se tím nekomplikuje,“ prohlásila příkře, vstala a vzala si kabát. „Sám jste říkal, že jsou Lockwoodovi příjemná rodina. Mají se dobře, moje dítě je zdravé a spokojené a víc nepotřebuju vědět.“

„Zoey…“

„Ne, Richarde. Až budu mít pocit, že nazrála vhodná chvíle, tak to Nell řeknu. Za pár let jí bude osmnáct, takže se bude moct sama rozhodnout, co chce dělat. Ale s ní… s tou druhou… se nechci setkat. Nemůžu.“

„Florence,“ pronesl tiše. „Jmenuje se Florence.“

Chvíli s tím bojovala. Florence. Se jménem jako by náhle ožila. Rázem tu dívku v duchu viděla: vypadala jako její mladší já, byla jí ohromně podobná. Na rozdíl od Nell.

Honem tu představu zaplašila. Miminko, které kdysi nosila, vyrostlo v dospívající dívku, již nezná. Nell je její dcerou v každém smyslu toho slova a ona bude zuby nehty bojovat, aby ji ochránila.

„Paní Lockwoodová si velmi přeje poznat své biologické dítě,“ pokračoval ředitel nervózně. „Doufal jsem, že bychom mohli dospět k nějaké dohodě…“

Natáhla si kabát. „Je mi líto, ale odpověď zní ne. Chápu, že to paní Lockwoodovou bude asi mrzet, ale v první řadě musím myslet na Nell.“

„Je ti jasné, že to tímhle neskončí?“ pronesl Richard polohlasem, když opustili kancelář ředitele a vydali se na parkoviště za nemocnicí. „Nejsem si jistý, jestli v tom té dámě dokážeme zabránit.“

„Já každopádně udělám všechno, abych se o to alespoň pokusila.“

„Co když se pak rozhodne hnát to k soudu? To bys vážně chtěla?“

Zoey práskla kabelkou o střechu auta. „Já jsem nic z toho nechtěla! Pokud ta ženská bude trvat na tom, že se chce setkat s mým dítětem, bude muset napřed projít přese mě! Soudy fungují pomalu, Richarde, to přece víš, zvlášť když musí balancovat mezi dvěma různými právními systémy ze dvou zemí. Určitě to

půjde nějak protahovat. Každý měsíc, který před tím Nell uchráním, mi bude dobrý. S trochou štěstí to dokážeme prodlužovat tak dlouho, aby se mohla sama rozhodnout, až nastane správný čas.“

Čas. Nic víc nepotřebuje. Čas, aby vymyslela, jak na to Nell připravit, pokud je něco takového vůbec možné. Bylo jí jasné, že to nemůže tajit donekonečna, ale teď je Nell teprve patnáct! Zoey ji chce ještě aspoň chvíli chránit. Vážně toho chce tolik?

Odpověď na její otázku přišla o deset dnů později, když otevřela dveře zadního vchodu a ocitla se tváří v tvář ženě, jež nemohla být nikým jiným než Nellinou matkou.

Právní kancelář

Topoleski, Williamsová & Ouimette, s. r. o.

Main Street č. 100

P. O. Box 1100 Burlington, Vermont 05402-1100

Jerrold M. Topoleski Karen A. Williamsová Michel Ouimette

Jennifer Harrisová, koncipientka Benjamin Green, koncipient

Tel.: (802) 881 6768

Fax: (802) 881 6769

Spolupracující právník:

Teresa P. Fetcherová (802) 881 6767

7. května 2013

Harriet Lockwoodová Maple Street č. 260 Burlington

VT 05401

Vážená paní Lockwoodová,

zasíláme Vám potvrzení o přijetí finanční hotovosti z prodeje Vašich akcií společnosti Lockwood, s.r.o., v celkové výši 150.000,00 USD. Tato částka bude dle Vašich pokynů uložena na účet naší firmy. V této souvislosti si Vás dovolujeme požádat, abyste nás v případě převodu celé této sumy či její části na Váš bankovní účet vedený v Londýně upozornila alespoň 48 hodin předem, abychom měli včas připraveny patřičné fondy.

S pozdravem Jerry Topoleski Počet příloh: 1

12. kapitola Harriet

Za těch šestnáct let mohla Harriet spočítat na prstech jedné ruky případy, kdy se s Oliverem pohádali – tedy skutečně pohádali. Když zrušila lyžařskou dovolenou, protože odmítla nechat Florence – jíž čerstvě diagnostikovali cukrovku – u jeho rodičů a on jí kvůli tomu vynadal, že to s tou péčí přehání. Když si kvůli podnikání vzal další půjčku, aniž jí o tom řekl, a ručil za ni jejich domem (zlobila se i přesto, že celou sumu včetně úroků v době, kdy na to přišla, už splatil).

Teď se zdálo, že nedělají nic jiného, než se pořád jen hádají.

„Ty nechceš poznat vlastní dceru?“ křičela. „Víme, kdo to je, kde je, a ty za ní nechceš ani zajet?“

„Já jsem vždycky věděl, kdo je a kde je,“ odsekl jí krátce. „V pokoji asi tak tři metry odtud.

„Mluv vážně, Olivere.“

Vynořil se ze sprchového koutu a obtočil si kolem pasu ručník. „Nikdy jsem nemluvil vážněji. Mojí dcerou je Florence. Kolikrát ti to mám ještě opakovat?“

„Jenomže to právě není! Kdy už to konečně přijmeš? Nemůžeš pořád jen strkat hlavu do písku!“

„Já nestrkám hlavu do písku, já se snažím ochránit Florence!“

„A tu ochranu si tedy představuješ tak, že ji necháš žít po zbytek života ve lži?“

„Přesně tak, sakra!“ vybuchl. „Uvědomuješ si vůbec, cos provedla, Harriet? Celé jsi to spustila, poslala jsi někam naše kartáčky na zuby, jen abys ulevila svému černému svědomí, a pak ses za mými zády obrátila na nemocnici, i když jsem tě žádal, abys to nedělala. Kdy ti konečně dojde, že tady nejde jenom o tebe? Jde o nás všechny: o tebe, o mě, o Florence, o kluky – a taky o tu druhou rodinu, která v tuhle chvíli kvůli tobě prochází peklem! Jen sám bůh ví, jak se ti nešťastní lidé asi cítí! Myslíš, že to někomu z nás nějak prospěje?“

„Myslela jsem na naši dceru,“ namítala se slzami na krajíčku. „Chtěla jsem zjistit, jestli je v pořádku!“

„Naše dcera je v pořádku doma, tady s námi, ostatně jako vždycky byla! Nemyslela jsi na nikoho kromě sebe!“

„To není pravda…“

„Že ne? S Florence si nerozumíš, a tak sis řekla, že teď se ti naskytne druhá šance: získáš zbrusu novou vysněnou dceru, se kterou ti všechno půjde na jedničku. Ale já ti tedy něco povím. Svůj vztah s Florence jsi podělala jen a jen ty, nikdo jiný. S geny to nemá nic společného.“

Harriet zavrávorala. Takhle s ní ještě nikdy nemluvil, nikdy. Ani při jejich nejhorších hádkách, kdy to bylo skutečně na ostří nože a kdy jeden druhého dohnali k slzám, ani tehdy jí nikdy nezasadil takovou podpásovku, nevyužil její Achillovy paty. Vždycky bojoval čestně. Pokud v jejich vztahu někdo vybuchoval a křičel, pak to byla ona. Oliver byl vždycky racionální, a Harriet ta jeho racionalita občas doháněla k zuřivosti.

Myslela, že až jejich biologickou dceru skutečně najde, tak to Oliver pochopí a odpustí jí. Že se bude chtít s Nell – jejich dcera se jmenuje Nell – setkat a že se tím všechno, co do té doby udělala, jednoduše ospravedlní.

Ani ve snu si nepředstavovala, že se na ni bude dívat tak, jako se na ni díval právě v tu chvíli – jako by ji vůbec neznal. Jako by ji ani nechtěl znát.

„Já přece Florence miluju. Tohle nemá s mými city k ní nic společného,“ bránila se. „Jenže nemůžu nechat Nell jen tak zmizet, nejde to, aniž bych aspoň…“

„Vím, že si to neustále opakuješ,“ prohlásil chladně a odhodil ručník na postel. „Možná, že je to i zčásti pravda. Ale zeptej se sama sebe na jedno, Harriet. Cítila bys to stejně i v případě, že by šlo o Sama,

George nebo Charlieho?“

Přesně tuhle otázku si v posledních několika týdnech položila snad už tisíckrát, a když uprostřed noci nemohla spát, zírala do stropu a byla nucena přiznat si, kdo a co je vlastně zač, věděla, že odpověď na ni zní ne. Pokud by se záměna týkala Sama, George nebo Charlieho, prožívala by pochopitelně tentýž pocit ztráty a trápila by ji tatáž bolest. Jenomže by nebyla zabarvená emocí tak ostudnou, že ji málem nedokázala přiznat ani sama sobě. Nebyla by protkaná pocitem úlevy.

Všechny ty situace, kdy se sama sebe ptala, co je s ní špatně, že k Florence nepociťuje totéž co ke klukům… Všechny ty situace, kdy se na svou dceru podívala a měla pocit, že se dívá na cizí osobu… Všechny ty pocity viny a pochybnosti a sebeobviňování… nic z toho nemuselo existovat. S Florence si nevytvořily přirozené pouto mezi matkou a dcerou, protože jimi nejsou.

Harriet vždycky Florence milovala, o tom nemohlo být pochyb. Kdyby to bylo třeba, klidně by se vrhla před rozjetý rychlík, aby ji zachránila. Jenomže to, že si nikdy nebyly blízké, mělo svůj důvod. Stejně jako to, že jí Florence vždycky připadala jako kukaččí mládě.

Když Oliver rozzuřeně vyběhl ze šatny, automaticky po něm sebrala vlhký ručník, úhledně ho odložila do koše na špinavé prádlo a vydala se za ním. „Křivdíš mi,“ prohlásila klidně, i když měla co dělat, aby své emoce udržela na uzdě. „Co jsem měla dělat? Nemyslíš, že si Florence zaslouží znát pravdu?“

„Ano, možná. Až bude starší, až si s tím dokáže lépe poradit.“ Natáhl si kalhoty a se zarputilým výrazem zaklapl přezku na opasku. „Mohli jsme ji na všechno připravit, vymyslet, jak bychom jí to pomohli zvládnout. Mohli jsme mít situaci ve svých rukou. Jenomže teď se nám to kvůli tobě vymklo. Do háje! Zapálila jsi roznětku, takže už nic nejde vzít zpátky. Bůh ví, co všechno jsi na nás přivolala.“

„Přece to nemusí být zas až taková hrůza,“ šla za ním zpátky do koupelny, aby se mohla co nejhorlivěji obhájit. „Není pravda, že se všechno musí změnit, nebo alespoň ne tak docela. Až si na tu představu všichni zvykneme a situace se trochu uklidní…“

„Kde to žiješ?“ obrátil se na ni s nevěřícným výrazem ve tváři. „Jak myslíš, že to dopadne? Že si holky vždycky jednou za čas na pár týdnů prohodíme, jako by se účastnily nějaké studentské výměny? Že budeme jezdit všichni společně na dovolenou jako jedna velká šťastná rodina? Jak přesně si představuješ, že budeme fungovat?“

„Rozvedení rodiče to přece taky zvládají,“ namítla. „Vím, že tohle není totéž, ale když na tom všichni zapracujeme…“

„Nemáme nejmenší tušení, jak ta druhá rodina zareaguje. Nic o nich nevíme. Jak můžeš vědět, co si budou přát?“

„Nemohl by ses mě pokusit alespoň trochu pochopit? Vážně toho po tobě chci tolik?“

„V tomhle tě pochopit nemůžu, Harriet! Ani náhodou.“

„Je to kvůli tomu, co jsem ti řekla o Benovi, viď? Už jsem se ti omluvila a nevím, co dalšího bych ještě měla udělat. K ničemu nedošlo! Vzpomněla jsem si na to jen kvůli té její krevní skupině! Ben s tím nemá nic společného, to už přece ta analýza DNA dokázala. Nikdy jsem tě nepodvedla, přísahám…“

„Tady vůbec nejde o Bena.“ Opřel se rukama o toaletní stolek a unaveně svěsil hlavu. „Harriet, já tě miluju,“ hlesl tiše. „To se nezmění. Jsi moje manželka. Bez ohledu na to, co jsi udělala, ti nikam nezmizím. Jenomže mi dělá obrovské problémy pochopit, jak jsi mě mohla obejít zrovna v něčem tak důležitém. Myslíš, že mě to taky netrápí? Myslíš, že mi na té druhé holce taky nezáleží? Teď ale nejde ani o jednoho z nás. Jde o Florence.“

„Tomu rozumím.“

„V tom případě ale svoje porozumění projevuješ dost podivným způsobem.“

„Co když ale Nellina matka bude chtít zkusit vymyslet nějaké řešení? Co když to vidí stejně jako já, co pak?“

Oliver si povzdechl. „To budeme řešit, až to přijde. Teď jsou na tahu oni. Musíš nám všem dopřát čas, Harriet. Přestaň tolik tlačit na pilu. Slib mi, že tu věc pro tuhle chvíli necháš plavat, dokud se – společně

– nerozhodneme, co dál. Prosím. Chci, abys mi to slíbila.“

„Slibuju,“ přikývla.

V tu chvíli to myslela vážně.

Zastavila se před zchátralým georgiánským řadovým domkem a zůstala na něj nevěřícně zírat. Něco takového tedy nečekala. Měli s Oliverem restauraci na islingtonské Upper Street, v sousedství drahých obchodů se starožitnostmi, módních butiků a francouzských kaváren. Ceny domů v přilehlých ulicích se pohybovaly v sedmimístných číslech, u chodníků byla vyhrazená stání pouze pro rezidenty a na nich zaparkovaná jen samá audi a BMW. Když zjistila, že Nell žije v Islingtonu, představovala si ji, jak v obchodě probírá džíny známých značek nebo se s kamarádkami směje nad kapučínem na zahrádce některé kavárny. Ne… tohle.

Nakoukla upatlanou výlohou do útrob obchodu. Staronové retro. Dobrý bože. Takže tu je správně. Rozhlédla se po ulici. Jak mohlo její dítě skončit na takovém místě? Po chodnících se válely odpadky,

valily se i z černých plastových pytlů odhozených u obrubníků a nejedno okno v řadě úzkých domovních fasád bylo zatlučené prkny. Na protějším chodníku tlačil vrávorající bezdomovec nákupní vozík přeplněný krámy z popelnic. Jak tam tak postávala, proloudali se kolem ní dva teenageři a se zájmem si prohlížejí její kabelku. Rychle otočila diamantový prsten kamenem do dlaně, aby nebyl vidět. V lodičkách a drahém šedém kalhotovém kostýmu tam trčela jako bolavý palec. Měla si vzít džínsy.

Znovu se zadívala na obchod. Podle cedule ve výloze bylo otevřeno, uvnitř však nebyl jediný zákazník ani nikdo z personálu. Třeba tady Nell nebydlí, zadoufala. Třeba tu jen mají obchod.

Došla na konec ulice, zahnula doprava a pak ještě jednou doprava, aby se dostala k zadním vchodům řadových domků. Skupina teenagerů opřených o zaparkované auto pozorovala, jak se k nim se zachmuřeným výrazem blíží. Ze všech sil je ignorovala. Poprvé ji napadlo, že by byla ráda, kdyby s ní byl Oliver.

Skutečně neměla v úmyslu porušit slib, který mu dala. Byla si ale nekonečně jistá, že až Nellina rodina překoná počáteční šok, budou se s ní chtít spojit úplně stejně jako ona s nimi. A ten zvláštní účet s financemi na případný boj o Nell si založila jenom z preventivních důvodů, kdyby náhodou. Byla si jistá, že na něj nebude muset nikdy sáhnout. Vždyť Florence je biologickou dcerou té zdejší ženy. Jak by mohla kterákoli matka něco takového ignorovat?

Jenomže právník jí to řekl naprosto jasně. Ta žena, Zoey Sandsová, nechce mít s ní ani s Florence nic společného. Odmítá o tom dokonce i jenom uvažovat. I když na ni jak Harrietin právník, tak ředitel nemocnice – který se chtěl zoufale vyhnout jakékoli publicitě a co nejrychleji to celé smést ze stolu – tlačili, odmítala změnit názor.

Oliver ji nabádal, aby to nechala být. Dopřej tomu čas, opakoval pořád dokola. Ať mohou holky ještě trochu dospět a co nejdéle si uchovat svou dětskou nevinnost. Ona už ale ztratila patnáct let! Nemůže přece dopustit, že by přišla o další jediný den Nellina života, když už jí z něj tolik uteklo.

A tak vše podnikla Oliverovi za zády. Vyhledala si adresu Zoey Sandsové a manželovi řekla, že jede na pár dní do New Yorku oslavit uvedení knihy své kamarádky na americký trh. Což opravdu podnikla. A jakmile bylo po všem, nasedla na letadlo do Londýna.

Nyní stála před zadním vchodem čísla 33. Byla si jistá, že až se se Zoey setká jako žena se ženou, jako matka s matkou, tak si porozumí. Oliver se nemusí nikdy dozvědět, jak k tomu došlo, nemusí se nikdy dozvědět, že tu vůbec byla.

Zaklepala na dveře. Srdce jí bušilo jako o život. Skleněné výplně překrývala ušmouraná záclona, a tak přes ni viděla jen nejasný obrys přicházející postavy. Florencinu matku. Ženu, která vychovala Nell jako svou vlastní.

Když se dveře otevřely, nevěřila vlastním očím. Byla by Zoey poznala kdekoli.

Měla pocit, jako by se na ni dívala Florence: měla tytéž šedé oči, tytéž nepoddajné blond vlasy a plné rty. Byla vysoká, i když ne tak jako Florence, a její postava se vyznačovala vnadnou plností, kterou Florence za pár let nejspíš také získá. Kdyby byla viděla Zoeyinu fotografii, nemusela žádnou analýzu DNA podstupovat. Její geny se ve Florence zrcadlily tak nepřehlédnutelně, jako by byly vytesané do kamene.

„Vím, kdo jste,“ pronesla Zoey zdrženlivě. „Vypadáte úplně jako ona.“

„A vy jste Florencina matka,“ vrátila jí to.

„Ne. Já jsem matka Nell.“ Přikývla. „Ano. Jistě. Ale…“

„Radši pojďte dál.“

Žena nečekala na odpověď, otočila se na patě a podivná růžová sukně se jí přitom vzdula kolem bosých nohou. Harriet ji následovala přeplněnou chodbou do kuchyně. Cestou se musela protáhnout kolem navršené haldy kartonových krabic, napůl oblečených figurín a stojanů na klobouky. Nedokázala poznat, jestli se Zoey právě stěhuje, nebo jestli to tam takhle vypadá pořád.

„Čaj?“ zeptala se Zoey.

„Nerada bych vás obtěžovala…“

„Když už jste tady.“

Posadila se k zaneřáděnému kuchyňskému stolu a potlačila nutkání si lepkavé sedátko židle napřed něčím otřít. Celá tahle místnost byla menší než spíž, co měla doma vedle kuchyně. Všechno kolem neslo stopy rodinného života: haldy obálek a časopisů, otevřené krabice s cereáliemi, špinavé nádobí, mikina – Nellina? – přehozená přes opěradlo židle. Na všem se jako konfety z večírku povalovaly vzorky látek; na sporáku, na kohoutcích u dřezu a dokonce i na konvici na vodu byly namotané stužky a kolem se válelo nepřeberné množství korálků a knoflíků. Harriet nechápala, jak někdo může v takovém binci žít. To u ní doma všechny žulové povrchy zářily a jejich neposkvrněnost narušovalo jen pár drahých chromovaných spotřebičů, z nichž většinu koupil Oliver. Dokonce i kluci už byli tak vycvičení, že by si nedovolili pohodit svoje školní batohy na kuchyňskou linku, jako to nejspíš dělá Nell.

Přemýšlela, čím neutrálním by mohla začít. „Bydlíte tady dlouho?“

„Od doby, kdy jsem otěhotněla s Nell…“

Slova se jí zadrhla v krku. Harriet se smutně pousmála. „To nic. Chápu, jak to myslíte. Mně se to taky stává v jednom kuse.“

„Jak chcete ten čaj?“

„Černý, bez cukru.“

Zoey vytáhla ze dřezu dva hrnky, rychle je opláchla, hodila do nich sáčky s čajem, do jednoho přisypala tři lžičky cukru a pak je zalila vařící vodou. Žádná konvice na čaj. Harriet se snažila nedat najevo znechucení.

Zoey podala Harriet hrnek čaje, paže ve vytahaném a poněkud ušmudlaném purpurovém svetru si založila na prsou a přisedla vedle ní.

„Proč jste tady?“ zeptala se. Tón jejího hlasu nebyl ani odmítavý, ani přátelský. Harriet v tu chvíli došlo, že to i přes poněkud neortodoxní vzhled a zaneřáděný dům není žádná slaboška, kterou bude snadné přesvědčit, a že ji nelze brát na lehkou váhu. Alespoň pokud jde o Nell.

„Vím, jak je to pro vás obtížné,“ pronesla opatrně. „Jsem nejspíš jediná, kdo to chápe. Nell je vaše dcera, ale je to i moje dcera. Jistě chápete, že jsem to nemohla nechat jen tak být.“

„Jenomže tady nejde o vás, ne?“

Teď se projevila přesně jako Oliver.

Harriet si povzdechla. „Podívejte, chápu, že chcete Nell ochránit. Taky bych jí ani Florence nechtěla ublížit, to je to poslední, co bych si přála. Nemyslíte ale, že by měly znát pravdu o tom, kým jsou? Nell má otce a tři bratry. Prarodiče. Bratrance a sestřenice. Nezaslouží si mít možnost volby a sama se

rozhodnout, zda by je nechtěla poznat?“

„Pokud jí to teď vnutíte, tak ji přesně o tuhle možnost volby připravíte.“

„Zatím nemá nejmenší tušení, že existuju. Myslíte, že takhle vypadá možnost volby?“

„A co… Florence?“ Zoey se na tom jméně trochu zadrhla. „Poskytli jste jí tutéž možnost volby? Řekli jste jí to?“

Harriet zrudla. „Ještě ne. Manžel si myslí, že bychom s tím měli počkat. Jenže…“

„Váš manžel je zřejmě dobrý člověk.“

„Ano. A báječný otec. Kdyby ho Nell poznala…“

V tu chvíli Zoey tvrdošíjně sevřela čelisti. Tohle Harriet znala až příliš dobře. „Mrzí mě, že jste kvůli tomu jela tak daleko, Harriet, ale já si to nerozmyslím. Možná, že se Nell bude chtít s vámi všemi někdy setkat, ale až za pár let, až bude dost stará na to, aby porozuměla všem důsledkům.“ V jejím hlase zazněl přístupnější tón. „Podívejte, vypadáte jako příjemná ženská. Určitě jste Florence vychovala na jedničku. Jsem si jistá, že je šťastná a opečovávaná. Víc nepotřebuju vědět.“

„Přece se musíte chtít s Florence setkat,“ trvala si na svém. „Jste její matka!“

„Ne, Harriet. Tou jste vy.“

Harriet odložila hrnek a vstala. Najednou se jí nedostávalo slov. Zoey byla jiná, než čekala. Představovala si to mnohem snazší, myslela, že jí ta druhá bude vděčná, že se chopila iniciativy, že se bude chtít o Florence co nejvíc dozvědět, že se pak spolu domluví, co dál, protože jim oběma půjde o totéž. Jenomže Zoey všechno brala tak… tak klidně. Jako by na tom nezáleželo. Jako by se nic nezměnilo.

Došla ke vchodovým dveřím a tam se k Zoey otočila zády. „I tak vám děkuji,“ hlesla. „Přinejmenším za to, že jste mě vyslechla.“

Zoey přikývla a Harriet otevřela dveře. A ocitla se tváří v tvář Nell.

13. kapitola Nell

Nell si přejela prstem po naběhlých rtech. Potajmu se pousmála, nedokázala to potlačit. Její první pusa. Teda první opravdová pusa. Ve škole se s pár kluky líbala v zašívárně pod schody, jenže to bylo asi tak erotické, jako když ji olizoval Richardův labrador, a právě tak uslintané. Spíš než pusa to bylo mytí obličeje. To už by radši dala přednost tomu psovi.

Zato tohle… S rozzářeným výrazem ve tváři si obtočila paže kolem pasu. Tohle byla pusa, jak se patří. Polibek, o jakém se čte v knížkách. Jak mezi Darcym a Elizabeth Bennetovou. Kate a Leem. Polibek, při němž ji brněly bradavky a tepalo jí v celém těle. Chtěla víc. Víc pus. Víc všeho.

Cestou domů měla pocit, jako by se její tenisky vznášely deset centimetrů nad chodníkem. Ano, vykašlala se na školu, ale po takové puse by dvouhodinovku francouzštiny fakt nedala. Chtěla jít domů, lehnout si do postele, zírat na strop a v duchu si znovu prožít každičkou vteřinu té události. Mámě řekne, že dostala měsíčky nebo tak něco. Sladkých patnáct – a je políbená!

Spokojeně brnkala prsty o kovové tyčky plotů předzahrádek a něco si broukala. Měla by se kvůli tomu cítit zmateněji nebo provinileji nebo tak něco. Nic takového ale nenastalo. Ani nemohlo. Protože jí to všechno připadalo naprosto správné.

Netušila, že je na holky. Nikdy ji to ani nenapadlo. Na zdi pokojíku měla plakáty s Robertem Pattinsonem a děsně se jí líbil zpěvák kapely McFly. Nikdy nekoukala po ostatních holkách, když se společně převlékaly nebo sprchovaly, nebo aspoň ne v tomhle smyslu. Dokonce ani teď si neuměla představit, že by se s některou z nich líbala.

Zato když ji políbila Teri, bylo to jiné. Ne kvůli tomu, že je Teri holka, ale kvůli tomu, že Teri je Teri.

Věděla, že ani Teri není lesba. Bylo jí šestnáct, chodila o rok výš než Nell a už něco měla s docela dost kluky ze školy. V desátém ročníku přišla o panenství s jedním z nich, s fakt sexy černým klukem z fotbalového týmu. Všechno jí to popsala, až do těch nejmenších podrobností, a pak se tomu společně hihňaly. Tak je to pravda, prohlásila tehdy Teri, co se o černoších říká. Florence sice úplně nechápala, jak to Teri myslí, ale smála se s ní, šťastná, že se jí svěřuje s takovými důvěrnostmi.

Teri byla krásná, o tom nemohlo být pochyb. Ve škole patřila k obecně uznávaným idolům – hezká a oblíbená a chytrá. Všichni věděli, že udává tón. Když se do ní někdo zabouchl, neměl to fakt jednoduché, to se ale Nell nikdy netýkalo. Byly jenom kamarádky. Obě patřily do všech školních sportovních týmů, věnovaly se přespolnímu běhu a košíkové, měly spoustu společného. Tisíckrát u Teri přespala, a nikdy k ničemu nedošlo. Nikdy ji ani nenapadlo, že by vůbec mohlo.

Přešla přes přechod a zahnula do jejich ulice. Pořád ještě nechápala, jak to vlastně začalo. O polední přestávce si šly do školní tělocvičny zatrénovat košíkovou a pak proklouzly ven, aby si na vysokém travnatém svahu za školou, mimo dohled učitelů, daly tajně čouda. Schoulené v trávě se dělily o poslední marlborku a podávaly si ji sem a tam. A pak bylo najednou po cigaretě a Nell se s Teri líbala. Nevěděla, která s tím začala. Přišlo to tak přirozeně. V jednu chvíli si povídaly a smály se a vzápětí…

Teri i přes cigaretu chutnala sladce. Jako med nebo víno. Lehly si do trávy, dál se líbaly a přes trička a sportovní šortky se vzájemně hladily. Pak jí Teriina ruka zajela pod triko, vklouzla do podprsenky, našla její drobnou růžovou bradavku a probudila v ní hladovou touhu. Odhodlala se Teri také dotknout. Zprvu váhavě vyhledala její ňadro a se rty stále přitisknutými na její začala zkoumat jeho tíhu a hebkost.

Když se od sebe po dlouhé době konečně odtrhly a pohlédly si do očí, rozesmály se sdíleným nervózním radostným potěšením. Znovu se políbily. A v tu chvíli věděla jistě, že Teri to cítí stejně jako ona.

Nell pípl mobil. Když se na obrazovce u zprávy objevilo Teriino jméno, neubránila se úsměvu. Mas vecer cas?

Jo, odpověděla ihned. Kde?

Vsichni budou pryc. Prijd k nam. 7? Budu tam. Pusu.

Došla k zadnímu traktu domu a ještě stále s úsměvem ve tváři vylovila z batohu klíče. Vzápětí se dveře zadního vchodu otevřely, takže málem vrazila do jedné z máminých zákaznic, která se právě chystala k odchodu.

„Promiňte,“ řekla Nell a uhnula jí z cesty. Zašoupla mobil do džínsů a přehodila si batoh přes rameno.

„Mami? Nebylo mi nějak dobře, tak jsem přišla dřív. Půjdu na chvíli nahoru, jo?“ Žena se ani nehnula. Jenom tak zírala, jako by viděla ducha.

„Harriet,“ řekla máma a vzala tu paní za paži. „Harriet, ne.“

V hlase jí zaznívala panika a ta druhá, ta zase vypadala, že se co nevidět rozbrečí.

„Tak dlouho jsem si tě přála poznat,“ prohlásila a nespouštěla z Nell zrak. „Já jsem Harriet.“

„Jasně,“ řekla Nell neurčitě. „Mami? Co to má znamenat?“

„Ale nic, holčičko. Harriet je… moje dávná známá. Už je na odchodu.“

Nell tomu ani na vteřinu neuvěřila. Rychle ženu přelétla pronikavým hodnotícím pohledem. Přišla jí nějak povědomá, i když si nevzpomínala, že by se setkaly. Nevypadala jako jedna z máminých kamarádek a netipovala ji ani na zákaznici. Na sobě měla upjatý šedý kalhotový kostým, tmavé vlasy stažené do úhledného francouzského copu, v uších se jí blýskaly drobné diamanty. Nebyla namalovaná, ale krátce zastřižené nehty byly pečlivě vyleštěné a ošetřené a na botách neměla jedinou šmouhu. Nell se neobvyklý eklektický styl její mámy líbil, musela ale přiznat, že přicházely okamžiky, zejména když šlo o něco ve škole, kdy si přála, aby máma vypadala trochu víc jako tahle paní.

„Měly bychom se znát nebo co?“ pokračovala Nell nejistě.

„Tak trochu,“ odpověděla žena tiše.

„Harriet…“

Žena se obrátila na mámu. „Zoey, prosím. Nemůžu jen tak odejít.“

„Poslyšte, umírám hlady,“ prohlásila z ničeho nic Nell, protože už ji to dospělácké drama přestalo bavit. „Dojdu si udělat sendvič.“

Na nic nečekala a proklouzla kolem nich do kuchyně. Ať už bylo mezi mámou a tou ženskou cokoli, ona s tím nechtěla mít nic společného. Chtěla jít nahoru, zavřít oči a vzpomínat na Teri.

Pokusila se v kuchyni najít čistý talíř, pak to ale vzdala a spokojila se s jedním z těch čistějších. V duchu se usmála – vzpomněla si, jak to Richard před pár lety při jejich prvním společném výletu do přírody nazval tábornickou čistotou – a udělala si sendvič s arašídovou pomazánkou. Slyšela, jak se máma s tou ženou baví v předsíni. Nerozuměla, o co jde, protože k ní doléhaly jen nesouvislé útržky jejich hovoru. Jen si s ní chci promluvit… Slibte mi, že nebudete… Pět minut, víc ne…

A pak zaslechla, jak jdou dál.

„Nell,“ zavolala na ni máma. Byla nějaká nervózní. „Mohla bys sem na minutku přijít?“ Se sendvičem v ruce se vloudala do obývacího pokoje. „Co je?“

„Chtěly jsme tě s Harriet požádat, aby ses k nám připojila,“ řekla máma.

„Tak jo,“ odpověděla s pusou plnou arašídové pomazánky.

„Dřív jsem tady pracovala,“ prohlásila žena a naklonila se na pohovce kupředu. „S manželem nám patří občerstvení Zelená sedma na Upper Street.“

Nell se opřela o zeď a přikývla. „Jo. To znám. Je prima.“

„Před dvanácti lety jsme se odstěhovali do Ameriky,“ dodala žena. „Máme dceru, Florence, stejně starou jako jsi ty, a tři mladší chlapce, Sama, George a Charlieho.“ Chvíli něco hledala v kabelce a pak Nell podala fotografii. „Tady. Jsou tu s mým manželem Oliverem, když jsme byli vloni v létě na ostrově Nantucket.“

Nell si otřela ruku do džínsů a fotku si vzala. Neměla tušení, proč jí ta cizí ženská ukazuje svoje dětičky, ale budiž. Pět minut s nimi to divadlo hrát vydrží, pokud tím dosáhne toho, že se jí máma nebude ptát, co dělá doma uprostřed dne.

„Vypadají mile,“ prohlásila zdvořile a fotku jí zase vrátila.

„Žijeme ve Vermontu,“ dodala žena nadšeně. „Říká se mu Stát zelených hor. Vypadá to tam skoro jako v Anglii, jen míváme o hodně víc sněhu. Byla jsi někdy lyžovat, Nell?“

Pokrčila rameny. „My tu hory zrovna nemáme.“

„Určitě by tě to bavilo, kdybys to zkusila. V zimě podnikáme výlety na sněžnicích, a kluci si dokonce vyzkoušeli i lezení po ledopádech. Máš ráda sport?“

„Ve škole jsem skoro ve všech sportovních týmech.“

„Vážně?“ Žena se tvářila stejně nadšeně, jako by jí Nell právě řekla, že získala medaili na olympiádě.

„Když mi bylo jako tobě, tak jsem byla taky ve všech školních týmech! A co máš nejradši, Nell?“

„Asi atletiku.“

„Já taky!“

Nell se znovu zakousla do sendviče a pak se otočila k zrcadlu, které viselo na zdi za sebou, aby si z tváře setřela kus arašídové pomazánky, co jí tam ulpěla. Žena seděla naproti ní, takže se její zrcadlový odraz vznášel Nell těsně nad ramenem – a v tu chvíli to uviděla. Nechápala, že jí to nedošlo dřív. Bože, jak mohla být tak pitomá! No jasně, že se jí ta žena zdála být povědomá! Vždyť ten samý obličej vídá Nell v zrcadle každý den! Tytéž jemné rysy, tytéž šedé oči, totéž všechno.

Prudce se otočila. „Vy nejste mámina známá, že ne?“ Žena i máma se ani nehnuly a nic neříkaly.

„Jsme příbuzné, že jo?“ zeptala se Nell. Žena pomalu přikývla.

„A kdo teda jste? Ségra mého táty nebo tak něco?“

„Prosím?“

„Mého táty,“ pokračovala Nell netrpělivě. „Patricka Jamese. Asi vám o mně řekl Ryan, ne? Takže jste moje teta, nebo co?“

„Ne,“ hlesla žena tiše. „Nejsem příbuzná tvého otce.“

„Tak jak to, že jsme si tak podobné?“ Nell se otočila zpátky k zrcadlu, aby si znovu prohlédla jejich odrazy a ukázala na ně. „Však se na nás podívejte! Klidně byste mohla být moje matka!“

„Ano,“ připustila žena. „To bych mohla.“

„Taky je,“ pronesla máma polohlasem.

Žena se podívala na mámu a Nell sledovala, jak mezi nimi něco probíhá, nějaké němé dorozumívání.

„Cože?“ chtěla vědět.

„Harriet je opravdu tvoje matka,“ zopakovala máma.

Nell spadla čelist. „To si děláš srandu?! Jak to, darovala ti vajíčka nebo co?“

„Ne.“ Máma si povzdechla. „Nell, nemohla by sis sednout?“

„Já si nepotřebuju sednout. Potřebuju, aby mi někdo vysvětlil, co se to tu děje.“

„Den po tvém narození,“ dala se máma do vysvětlování a každé slovo ze sebe soukala s takovým úsilím, jako by ji bolelo je vyřknout, „spustil v nemocnici požární poplach. Byl tam zmatek. Sestry pobíhaly sem a tam, nikdo nevěděl, jestli jde o falešný poplach, nebo je to doopravdy, jestli by nás neměli všechny evakuovat. No a v tom zmatku se nějak stalo…, že na novorozeneckém oddělení došlo k chybě. Že sestry zaměnily dvě děti.“

Snažila se to pobrat. „A já jsem jedno z nich?“ zeptala se po chvíli.

„Ano. Ty a Harrietina holčička.“

Dlouhou chvíli nevěděla, co by na to měla říct. Tomu Teri nikdy neuvěří. Bylo to jak z nějakého televizního filmu o záměně mimin. Zdálo se jí to celé přitažené za vlasy, a přece to právě prožívala.

„Fakticky to tak je? Jste si tím jisté?“

„Naprosto,“ pokračovala máma tiše. „Ty testy, na kterých jsme spolu minulý měsíc byly, to potvrdily.“

„Proč jsi mi teda neřekla, proč nám je dělají?“

„Miláčku, je mi to moc líto.“

„To je dobrý. Já to chápu. Nechtěla jsi mě zbytečně rozhodit, dokud sis tím nebyla jistá, bla, bla, bla.“ Zhluboka se nadechla. „Jasně, jasně. Takže mi chceš říct, že si mě domů měla správně odnést Harriet. Že je moje biologická matka.“

„Vím, že je to pro tebe veliký šok,“ vydechla máma zoufale, „ale vůbec nic se tím nemění. Pořád jsi moje dcera a já tě pořád miluju úplně stejně jako kdykoli předtím. Nic se nezměnilo, kočičko, to mi musíš věřit.“

„Počkat. Přemýšlím.“ Přešla na druhý konec obývacího pokoje, pak se vrátila zpátky, založila si ruce na prsou a usadila se na židli. „Tak helejte. Celý život jsem si myslela, že jsem měla tátu, který zafungoval jenom jako dárce spermií. Patrick si užil, ty jsi skončila zbouchnutá a on se vypařil. No a pak jsi poznala Richarda, který je od té doby mým opravdovým tátou.“

„Nell…“

„Takže já to vidím takhle. Přežila jsem celou tu dobu bez táty. Nebo aspoň bez biologického táty. Měla jsem Richarda a víc jsem nepotřebovala.“

„Má tě rád, jako bys byla jeho vlastní.“

„To ty taky.“

Máma se podívala bezmocně na Harriet.

Bóóže, pomyslela si. Proč se obě tváří, jako by to bylo kdovíjak komplikované?

„Fakt jste moc milá,“ řekla upřímně směrem k Harriet. „Určitě jste skvělá máma a vůbec. Ale máma – Zoey – koukněte, ta je prostě moje máma, stejně jako je Richard můj táta. Nechtěla bych se vás nějak dotknout nebo tak něco, ale podle mě rodina nestojí na společných genech. Stojí na tom, koho máme rádi, ne? Máma s Richardem odvedli skvělou práci. Je to fajn, že se poznáváme, a možná by bylo prima seznámit se jednou i s vaší rodinou, ale máma má pravdu. Když to vezmeme, jak to je, tak se fakticky nic nezměnilo.“

„Však já také nechci zaujmout místo tvojí matky,“ ozvala se Harriet chvatně. „Nechci nic měnit. Jen bych chtěla být součástí tvého života, pokud bys mi to dovolila.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Samozřejmě. Na cokoli.“

„Jaká je? Myslím vaše dcera. Je takovým jakoby divným způsobem něco jako moje dvojče. Je podobná mámě?“

„Ano,“ přikývla Harriet mírně. „Florence vypadá úplně jako tvoje maminka.“

„A ví to?“

„Zatím ještě ne.“ Harriet zaváhala. „Manžel jí to nechtěl říct. Myslí si, že by ji to příliš rozrušilo.“

„No, podle mě byste jí to teda říct měli. Je to vůči ní nefér, že to jako jediná neví.“ Nell pokrčila rameny. „Třeba bych s ní mohla promluvit, kdyby to nějak pomohlo. Koneckonců jsme v tomhle na jedné lodi. Třeba by jí bylo líp, kdyby věděla, že je tu někdo, kdo chápe, jak se cítí.“

Harriet dlouho nic neříkala. „Máš pravdu, Nell,“ ozvala se nakonec. „Tvoje máma skutečně odvedla skvělou práci. Musí být na tebe ohromně pyšná.“

„No tak jo. A co bude dál?“

Harriet pohlédla nervózně na její matku.

„To v podstatě záleží na tom, co budete ty a Zoey chtít. Třeba… třeba byste nás mohly přijet navštívit.

Až na to tvoje maminka bude připravená,“ dodala chvatně. „Nechci vás do ničeho tlačit, to se nebojte.“

„Do Ameriky? Ty jo! Hustý.“

„Nell, nevím, jestli to bude možné,“ ozvala se máma opatrně. „Letenky do Států jsou hodně drahé a

musíme myslet na náš obchod…“

„Pokud by to byla otázka financí, tak bych vám moc ráda pomohla.“

„To jste hodná, Harriet. Nechci být nezdvořilá, ale seběhlo se to všechno hrozně rychle. Myslím, že by nikdo z nás neměl v tuhle chvíli plánovat nic zásadního. Alespoň do doby, než se v tom všichni trochu víc zorientujeme.“

Nell vstala. „Hele, pokud by vám to nevadilo, tak bych si šla trochu odpočinout. Jsem fakt utahaná.“

„Něco tě trápí?“ zeptala se máma ustaraně. „Kdyby sis chtěla promluvit…“ Nell se jen usmála. „V pohodě, mami. Vím, jak to s námi je.“

Popadla školní batoh a vyběhla do patra. Bylo to divné, člověk by si myslel, že ji to víc rozhodí. Možná to je tím, že stejně nikdy neměla takzvaně „normální“ rodinu. Richard není její příbuzný, ale miluje ho úplně stejně jako mámu. No dobře, tak je ta Harriet její biologická matka, no a co? Na tom, co cítí k mámě, se nic nemění. Z jejího pohledu může nastat jediný problém v tom, jak to celé zvládne máma.

Ležela na posteli a zírala do stropu. Žádné další rodiče nepotřebuje, už je má. I když by bylo zajímavé tu Harriet a – jak že se jmenuje? – Olivera trochu poznat. Třeba by konečně přišla na to, po kom je tak technicky založená. A co teprve mít tři bráchy! Opravdové bráchy, ne jenom nevlastní. Rodinu.

To by bylo sakra hustý.

Datum: 29. května 2013 10:36:12

Od: dcarterova@princesseugenie.co.uk Pro: l.morganova@dailynews.co.uk Předmět: (žádný předmět)

Odesláno z internetu (podrobnosti)

Lesley,

mám pro tebe super příběh. Nemocnice něco parádně podělala. Až tohle praskne, tak budou padat hlavy, to mi věř. Povím ti o tom, až se uvidíme. Očekávám obvyklý honorář. Pokud bys chtěla písemné podklady, stálo by to o něco víc. Vsadila bych se, že za tohle bude váš šéfredaktor ochoten solit všemi deseti.

Dannah

14. kapitola Oliver

Oliver si nevzpomínal, že by kdy chtěl svou ženu uhodit. Za celý život neuhodil žádnou ženu a ani teď s tím nehodlal začínat. Ještě před dvěma měsíci by nevěřil, že takové nutkání vůbec kdy pocítí, a dokonce ho bude muset ze všech sil potlačovat. Dohnala ho do stavu, jaký si do té doby neuměl představit, a už jen z toho důvodu s ní téměř nedokázal vydržet v jedné místnosti.

„Takže ty sis myslela, že všechno bude v pohodě?“ zopakoval a hlas se mu třásl zuřivostí. „Jak tě sakra mohlo napadnout, že by to ještě někdy mohlo být v pohodě?“

„Ty nic nechápeš,“ namítala Harriet. „Určitě všechno dobře dopadne! Bude to v pořádku! Tak jsi to přece chtěl, ne?“

„Já jsem po tobě chtěl, abys tu věc nechala být. Chtěl jsem po tobě, abys mě poslechla. Jenomže jak vidím, moje přání tady nikoho nezajímají. Tebe zajímalo jenom to, co sis přála ty!“

„To není pravda! Nell má zájem sem přijet a poznat tebe i kluky, sama mi to říkala! Ráda by…“

„Zatraceně, Harriet! A co Florence? Co ona? Jak mám podle tebe proboha sejít dolů a říct jí, že není naše dcerou, tou že je nějaká cizí holka na druhém konci světa? Co myslíš, že to s ní udělá? A s naší rodinou?“ Několika kroky stanul těsně před ní, jejich tváře dělilo sotva pár centimetrů. „Co tě to sakra popadlo – vydat se za ní do Londýna? Kdo si do prdele myslíš, že jsi?“

„Jsem Nellina matka!“ zvolala Harriet.

„Především jsi matka Florence.“

Prudké emoce je zbavily dechu, a tak na sebe jen zírali. Měl pocit, jako by se díval na úplně cizí ženu. Jeho manželka by něco takového nikdy neudělala. Jeho manželka by nikdy nepodnikala nic bez jeho vědomí, nelhala by mu do očí, neporušila by všechna pravidla, jež jsou základem jejich manželství. Tuhle ženu nezná. Tuhle ženu nechce znát.

„Proč myslíš, že Florence není dost silná, aby si s tím dokázala poradit?“ zeptala se ho Harriet po chvíli. „Nell byla. Proč myslíš, že naše dcera nedokáže unést pravdu?“

„Jak můžeš vědět, že to Nell zvládla? Nemáš nejmenší tušení, jak se cítí, vždyť ji vůbec neznáš! Zjevila ses tam jako blesk z čistého nebe, obrátila jí život vzhůru nohama a zase jsi zmizela. Jak můžeš sakra vědět, co se jí honí hlavou?“

„Den po té mojí návštěvě mi volala. Chtěla se se mnou znovu setkat. Chtěla, abych jí vyprávěla o tobě a o klucích.“

„No dobře, tak to možná zvládla. A co? To ještě neznamená, že tu zprávu zvládne i Florence!“ Rozzlobeně zavrtěl hlavou. „Tvrdíš, že ji miluješ, a pak jí provedeš takovouhle věc. Jak jsi mohla něco takového udělat, když jsi musela tušit, jak moc se tím bude trápit?“

„Nebude, když jí všechno podáme správně! Když si s ní společně sedneme a vysvětlíme jí, že se nemusí nic změnit, že je pořád naší dcerou…“

„Kde to žiješ? Klidně si ji vyměníš za lepší model a jsi přesvědčená, že jí to nebude vadit? Co se to s tebou do prdele děje?“

„Neříkej nesmysly! Nell přece není žádný lepší model!“

„Florence to tak ale bude vnímat!“

„Přece nemůžu Nell jen tak vygumovat!“ zvolala Harriet zoufale. „Ty po mně chceš, abych se tvářila, že k ničemu nedošlo, jenomže já při každém pohledu na Florence vidím Nell! Nechci, aby mezi námi visela obrovská strašlivá lež. Vždyť já se kvůli tomu všemu své dceři málem nedokážu podívat do očí!“ Znovu se rozplakala. „Já vím, že podle tebe jsem měla počkat, jenomže nešlo jenom o Nell. Šlo taky o Florence.

Potřebuju, aby se můj vztah k ní vrátil zase k normálu. Prosím, Olivere. Nemohl by ses alespoň pokusit mě pochopit?“

Ač v něm bouřil vztek, syrová bolest v očích jeho ženy jím pohnula. Na okamžik si představil sám sebe na jejím místě. Pokud jde o něj, Florence je jeho dcera; všechny své potenciální city vůči Nell, dítěti, o něž přišel, se mu podařilo pohřbít a donutil se myslet jen na Florence. Možná toho po Harriet chtěl příliš, když si přál, aby udělala totéž. Devět měsíců Nell nosila, cítila, jak ji kope, chránila ji, dala jí život. Možná, že pouto mezi matkou a dítětem je opravdu jiné, že jde o prapůvodní biologické spojení, které nepochopil a ani nikdy pochopit nemůže.

Snažil se nenaslouchat hlasu ve své hlavě, který mu říkal, že to Harriet na sebe všechno přivolala sama. Poslala jejich zubní kartáčky na analýzu DNA, kontaktovala nemocnici v Londýně, nasedla do letadla a odletěla sedm tisíc kilometrů daleko až na druhý břeh oceánu, aniž mu něco řekla. Jak jí má po tomhle všem zase věřit?

Ne. Zná ji šestnáct let a doposud ho ani jednou nezklamala. Jistě ho takhle obešla jenom proto, že byla naprosto zoufalá.

A co ta noc s Benem? zašeptal znovu jeho vnitřní hlas. Čím ti vysvětlila tu?

„Pořád opakuješ, že chceš ochránit Florence,“ pronesla tiše Harriet s rukou položenou na jeho rukávu.

„Jseš si ale jistý, že se tím nesnažíš ochránit sám sebe?“

Oliver zaváhal. V hloubi duše cítil, že Harriet má do jisté míry pravdu. Bojoval ze všech sil, aby celá ta záležitost zmizela z povrchu zemského, protože se jí nedokázal postavit čelem. Jenomže hádky s Harriet můžou Florence leda ještě víc ublížit.

„Ať se stane, co chce, jsme v tom společně,“ prohlásil unaveně. Rozpačitě ji objal kolem ramen, schoval si její hlavu pod bradu a přitáhl ji k sobě o něco těsněji. „Jsi moje manželka a já tě miluju. Teď by nám mělo jít především o to, abychom svou rodinu udrželi pohromadě. Už se kvůli tomu nesmíme hádat. Musíme být zajedno, Harriet.“

„Moc mě to mrzí,“ zašeptala mu do hrudi.

„Já vím. Však mě taky.“

Po chvíli se mu vyvinula z náručí a vytáhla z kapsy mobil. Otřela si slzy, několikrát klikla a pak mu ho podala.

Zadíval se na fotografii na displeji. Usmívala se z ní dospívající dívka s Harrietinými rovnými tmavými vlasy a jemnými rysy. Viděl v ní Sama a George, viděl v ní i sám sebe. Tak to je tedy Nell. Dcera, kterou s Harriet zplodili, součást jich obou.

Vrátil mobil Harriet. Nedokázal pojmenovat, co cítí. Třebaže dívku na fotografii vůbec neznal, táhlo ho to k ní silou, již nedokázal vysvětlit.

„Povíme to Florence společně,“ hlesl.

Znal svou dceru lépe než kohokoli jiného. Sledoval, jak roste, byl u toho, když se jí klubaly zoubky a když měla plané neštovice, když šla nervózně poprvé do školy, když se ve čtvrté třídě nepohodla s kamarádkami a když ji přepadaly úzkosti dospívajících, takže mu bylo dopředu jasné, že jí tahle zpráva podrazí nohy a okamžitě zničí všechno sebevědomí, které se v ní léta snažil probudit. A když se teď ukázalo, že se nemýlil, bolelo ho z toho u srdce.

„Ne,“ zarazil Harriet, když vyskočila a chtěla jít za Florence nahoru. „Nech ji. Půjdu tam já.“

„Měli bychom jít oba.“

„Ne,“ povzdechl si.

„Nechci, aby si myslela, že je všechno moje vina,“ vysvětlovala.

„Já to na tebe taky nehodlám házet, Harriet, ale pokud na tebe Florence potřebuje být momentálně naštvaná, tak jí to prostě musíš dovolit. Otevřela jsi tuhle Pandořinu skříňku. Nedovolím, aby nás Florence rozdělila a štvala proti sobě, ale měla by vědět, že jsem na její straně. Takže to prosím nech na

mně.“

Když zaťukal na dveře Florencina pokoje, k jeho překvapení mu okamžitě otevřela. Oči měla zarudlé, ale už neplakala.

Sedla si na lavici pod oknem, přitáhla si kolena k obličeji a zabořila do nich tvář, jako by jí bylo pět. Oliver se posadil na postel, aby jí byl dostatečně nablízku, pokud by ho potřebovala, ale zároveň dost daleko, aby jí poskytl prostor.

„Co bys chtěla vědět?“ zeptal se přímo.

Zvedla hlavu. Ulevilo se jí, že se ji zjevně nechystá zavalit dalšími emocemi. Byl přesvědčený, že Harrietiny omluvy, slzy a opakovaná prohlášení, jak moc ji miluje, nadělaly víc škody než užitku. Florence žádné takové hysterické výlevy nepotřebovala. Potřebovala fakta – pevnou půdu pod nohama.

„Říkali jste, že se k té ženě nebudu muset odstěhovat a žít s ní,“ pronesla Florence.

„To v žádném případě. Tvoje rodina jsme my. Takže vůbec nepřichází v úvahu, že bys měla kamkoli odcházet.“

„Musím se s ní setkat, až sem přijede?“

„Nikdo tě nebude nutit do ničeho, do čeho se ti nebude chtít, Florinko.“

„Ty si ale myslíš, že bych měla, co?“

Zaváhal. Slíbil si, že nebude Florence nijak ovlivňovat, že jí jen vysvětlí, jaké má možnosti, a následně bude stát při ní, ať už se rozhodne jakkoli. Zároveň ale tušil, že dívka potřebuje cítit alespoň náznak toho, že ona obrovská zodpovědnost za tak závažné rozhodnutí nebude spočívat jen na jejích bedrech.

„Na to ti teď nedokážu odpovědět, Florence, protože tahle situace nemá jen jedno správné řešení. Rozhodně ti ale můžu slíbit, že se nemáš čeho bát. Pokud se teď na setkání se Zoey necítíš, nic se neděje. A pokud se na to nebudeš cítit nikdy, taky se nic neděje. Neměj strach, Florinko. Ten ještě nikdy nikomu nepomohl.“

Florence si dloubala oprýskaný lak na nehtech. „A ty se bojíš, tati?“

„Já hlavně vím, že jsi moje holčička, Florinko, a na tom se nikdy nic nezmění.“

„Určitě by tě ale zajímalo, jaká je, ne? Ta druhá holka.“

„Trošku. Ano. Jenže jsem z toho setkání i trochu nervózní. Vlastně docela dost nervózní, abych pravdu řekl.“

„Protože se bojíš, že by se ti nemusela líbit?“

„Tak nějak.“

„Mámě se nejspíš už teď líbí víc než já,“ zamumlala Florence a znovu si schovala bradu mezi kolena.

„Nikdy jsem nesplňovala její představy. Nemůžu se jí divit, že by chtěla svoji pravou dceru zpátky.“

Raději se s ní nedohadoval, na to bylo v tuhle chvíli všechno ještě příliš čerstvé a živé. Krom toho by stejně žádná slova Florencin názor nezměnila. A tak se jen modlil k Bohu, aby ji Harriet nezklamala, až dojde na lámání chleba.

„Ty jsi naše skutečná dcera,“ pronesl tiše.

„Nebojím se, že byste tu Nell měli radši než mě,“ ujistila ho rozhodně. „Možná ji budete mít rádi jinak, ale vím, že ji nebudete mít rádi víc.“

„To by ani nešlo,“ souhlasil Oliver.

Dlouho nic neříkala, jen si pohrávala s bosými palci u nohou.

„Tak čeho se tedy bojíš, Florinko?“ zeptal se mírně.

„Víš, jde o to…“ hlesla sotva slyšitelně. „Jde o jednu věc, tati. Co když mi ta Zoey bude sympatičtější než máma?“

Srdce se mu sevřelo. Jeho sladká malá holčička by neměla řešit takové složité a dospělé poblémy. Proč jen ji nedokázal ochránit?

„Miláčku,“ povzdychl si a přisedl k ní. „To je v pořádku. Ať už to budeš cítit jakkoli, bude to v pořádku. Tohle není žádná soutěž. Lidé mohou milovat různé osoby různými způsoby. Třeba se ti Zoey

bude líbit.“ Sevřel ji v objetí. „Anebo taky ne. Možná s ní budeš vycházet líp než s mámou, ale kvůli ničemu z toho na tebe nebude nikdo koukat jako na špatného člověka nebo špatnou dceru. Protože když se to vezme do důsledků, nejde tady ani o mámu, ani o mě a dokonce ani o Zoey. Jde jen a jen o tebe.“

Zhluboka se nadechla. „No tak jo.“

„Co znamená to no tak jo?“

„Že bych to asi měla radši z krku,“ prohlásila a v hlase jí bylo znát jen nepatrné zachvění. „Zavolej Zoey a Nell a řekni jim, ať přijedou.“

15. kapitola Zoey

Zoey si zapnula bezpečnostní pás, rukama sevřela područky, zavřela oči a začala počítat do deseti, aby nevnímala, jak se letadlo chystá na přistání. Neměla létání zrovna v lásce a vadila jí i širokobřichá jumba, natož pak takhle malinké letadlo. Pokud by se odvážila otevřít oči, viděla by pilotovi přes rameno přímo do kokpitu, a než vzlétli, musel druhý pilot všech šestnáct cestujících pečlivě rozesadit na jednotlivá sedadla, aby byl stroj rovnoměrně zatížený. Sebemírnější vzdušný proud jimi házel nahoru a dolů, jako by jeli na horské dráze. Jak daleko vlastně ten Burlington je, když tam z New Yorku létají jenom takovéhle prťavé potvory?

Nell se naklonila přes úzkou uličku a poklepala mámě na ruku. „Mami! Koukni se ven! Řekla bych, že už budeme nad Vermontem. Vypadá tak krásně, a jak je zelený!“

„Prima,“ hlesla tiše s pevně sevřenými víčky.

„No tak. Všechna ta městečka jsou odtud krásně jasně vidět. Podívej se na ty věže kostelíků a červené stodoly – je to jak na nějaké pohlednici!“

Zoey sebrala veškerou odvahu a vykoukla z okénka. Nell měla pravdu, pod nimi se rozkládala krajina tak dokonalá, až se málem zdálo, že snad ani není skutečná. Farmy a stodoly byly rozeseté po polích jako dětské hračky, v dálce zahlédla mlhou ověnčené vrcholky Adirondackých hor a stříbrnou třpytící se hladinu jezera Champlain, jehož vody zasahují z Vermontu až do Kanady. Vážně to bylo překrásné. A to si ještě neuměla představit, jaký úchvatný výhled by se jí předestřel o pár měsíců později, až se koruny stromů zbarví rudými, oranžovými a žlutými podzimními tóny.

Letadlo sebou náhle prudce škublo, až Zoey zalapala po dechu a honem znovu zavřela oči. Příště sem z New Yorku pojede vlakem. Nebo autem. Nebo půjde pěšky.

To, že se tak bála létání, mělo ale i jednu výhodu – alespoň neměla čas o ničem přemýšlet. Jenomže za pár minut přistanou v Burlingtonu. A ona se poprvé setká s Florence. Bože, dělalo se jí zle, jen si to představila.

Zato Nell nebyla nervózní ani trochu. Letadlo ještě ani nedojelo na konec kraťoučké přistávací dráhy a ona už si oblékla džínsovou bundu, popadla batoh a s rukou na přezce bezpečnostního pásu čekala, až stroj úplně zastaví, aby se mohla vmžiku rozepnout. Zoey na ní viděla, jak je natěšená. Nechtěla Nell kazit náladu. Na jednu stranu doufala, že všechno proběhne na jedničku, ale zároveň jí ošklivý sobecký strach našeptával, že by byla raději, kdyby to zas až tak dobře nedopadlo. Klid, s nímž její dcera celou tuhle situaci přijala, ji pěkně nervoval. A byla to právě Nell, kdo Harriet v Londýně znovu kontaktoval, kdo za ní vyrazil do hotelu a kdo si umanul, že by do těch Států rád jel. Co když se do své nové rodiny, do svých bratrů a života ve Vermontu zamiluje? Co když se rozhodne, že by tu chtěla žít?

V tu chvíli Zoey sama sebou v duchu zacloumala. Samozřejmě, že by tu Nell nechtěla žít! Je jenom zvědavá, nic víc. Její skutečná rodina, její domov i Richard jsou v Londýně. Určitě by je nechtěla opustit. Že ne?!

„Uvidíš, dobře to dopadne, mami,“ řekla Nell. Vystoupila s mámou na makadam letištní plochy a zavěsila se do ní. „Užijeme si tu super týden a pak se vrátíme domů a náš život bude zase normální. Přestaň se toho bát.“

Neměla jsem souhlasit, že sem poletíme, pomyslela si Zoey zoufale. Všechno se to seběhlo tak rychle. Ještě před týdnem se s Harriet neznaly, a nyní se s ní a s její rodinou chystají strávit jarní prázdniny. Nell to podle všeho nese naprosto v pohodě, i když kdo ví, co se dospívajícím ve skutečnosti honí hlavou. Richard prohlásil, že se musí řídit tím, co bude chtít Nell, a Nell zjevně chtěla strávit prázdniny setkáním

se svou biologickou rodinou. Takže Zoey už si mohla jenom držet palce a v duchu doufat, že neudělala obří chybu.

Když společně otevřely dveře do letištní haly, Nell úplně sršela nadšením. Harriet uviděly okamžitě. Na sobě měla pečlivě vyžehlené džínsy, tenisky bez jediné poskvrnky a flísovou vestičku ostružinové barvy. Zoey se okamžitě ulevilo, že tam na ně čeká sama. Představa prvního setkání s Florence ve veřejné anonymitě letiště ji už několik nocí strašila ve snech.

„Harriet!“ zvolala Nell a energicky na ni zamávala. Aspoň že se jí nevrhla do náruče.

Zoey se držela zpátky a s váhavým úsměvem čekala, až k nim Harriet dojde. Ta Nell rychle objala, zjevně si dávala pozor, aby jejich kontakt netrval příliš dlouho, a pak se nervózně obrátila na Zoey. „Jsem moc ráda, že jste mohly přijet.“

„Jste moc hodní, že jste nás pozvali,“ odpověděla zdvořile.

„Oliver s chlapci na nás čekají doma,“ dodala Harriet, zatímco přecházely k pásu, na kterém se měla co nevidět objevit jejich zavazadla. „Říkali jsme si, že to takhle bude jednodušší, že nebudeme pro celé letiště pořádat dramatické scény.“

Ještě před pár vteřinami si říkala totéž, teď se jí to ale dotklo. Harriet se už zase chopila vedení. Ta ženská je jako obří vlna, která mě neustále vyvádí z rovnováhy, naštvala se Zoey.

„Tamhle je můj batoh!“ vykřikla Nell, rozběhla se kupředu a stáhla ho z pásu. Vzápětí přijel i Zoeyin kufr, a tak naložily zavazadla na vozík a ten vytlačily z haly na parkoviště před letištěm.

Harriet kus popošla a dálkovým ovládáním odemkla obří stříbrnou čtyřkolku. „To je vaše?“ zvolala Nell. „Je obrovské!“

„Žere jako zjednané,“ připustila Harriet omluvně. „Jenomže neustále vozíme čtyři děti, v zimě spoustu lyží a přes rok kamarády kluků na basket a baseball…“

„To my nemáme žádné auto, natožpak takovéhle.“ Naložily zavazadla do kufru a Nell si vlezla na zadní sedadlo. „A proč tu máte dva přehrávače DVD?“

„To si vymohla Florence,“ povzdechla si Harriet, podala správci parkoviště několik bankovek a vyjela ven. „Říkala, že není fér, že ji její bratři vždycky přehlasují v tom, na co se chtějí dívat.“

„No tak to aspoň trochu vyrovnám poměr sil,“ zazubila se Nell.

Florence bude nejspíš trochu slečna důležitá, pomyslela si Zoey, okamžitě se ale zarazila. Nebylo správné ji soudit ještě dřív, než se s ní vůbec setkala.

Harriet byla zjevně nervóznější, než dávala najevo. Celou cestu do Burlingtonu něco křečovitě vykládala a opakovaně jim ukazovala, kde prodávají bio sýry a kde vybavení pro vysokohorskou turistiku, jako by spolkla průvodce z nakladatelství Lonely Planet. Zoey vnímala sotva každé desáté slovo. Za pár minut se setká s Florence. V jednu chvíli se bála, že se jí dívka nebude líbit, a hned vzápětí se děsila ještě víc, že se jí bude líbit až moc. Co když bude stejně chladná a panovačná jako Harriet? Co když se se mnou nebude chtít vůbec bavit? Jak to, že Nell to všechno zvládla tak hladce?

Auto vystoupalo do prudkého kopce a před nimi se z ničeho nic objevil celý Burlington jako na dlani. Široké ulice lemované stromy v májovém květu vedly k třpytivé hladině jezera na pozadí zamžených Adirondackých hor. „To je nádhera,“ zvolala Zoey, vyděšená svými předchozími myšlenkami.

„Jezero je na tomhle městě to nejkrásnější,“ prohlásila Harriet a zahnula doleva do ulice tvořené překrásnými viktoriánskými domy, z nichž mnohé stavěly na odiv gotické věžičky a složitě zdobené báně z tepaného železa. „V létě je báječné. Kolem dokola vedou cyklostezky a je tam i několik příjemných pláží. Na podzim je na něj samozřejmě naprosto fantastický výhled, nikde jinde jsem takové barvy neviděla. A pěkně dramaticky dokáže vypadat i v zimě, když zamrzne. Nám, co jsme vyrůstali v Londýně, chvíli trvá, než si tu zvyknem, teď už bych ale nemohla žít nikde jinde.“

Zahnula doprava, takže se jim jezero vrátilo do výhledu, jenom bylo blíž než předtím. Stavby v této ulici plné stromů byly menší, některé měly klasické dřevěné fasády z překládaných prken a další byly

typické cihlové rodinné domy z 18. století. Projeli kolem celé řady studentských domků. Akademický rok se pomalu chýlil ke konci, a tak se studenti na předzahrádkách opalovali na mírném květnovém sluníčku nebo posedávali v křeslech na verandách, v rukách pivo a za otevřenými okny puštěnou muziku. Když projížděli kolem dalšího z nich, zachytila Zoey také jednoznačnou nasládlou vůni marihuany a lítostivě si povzdechla. Docela by se jí teď trocha hodila.

O pár okamžiků později zahnula Harriet na příkrou příjezdovou cestu vedoucí k obrovskému třípodlažnímu viktoriánskému domu s výhledem na jezero. Zoey k němu okamžitě pojala averzi. Jeho zdi obložené šedou žulou a strašidelně vyhlížející špičatá věž jí připomínaly obydlí Adamsovy rodiny. Nedokázala si představit nic, co by se méně podobalo domovu.

„Páni!“ zvolala Nell. „Ten je váš?“

„Není tak impozantní, jak vypadá,“ prohlásila Harriet rozpačitě.

Zoey si s ní dovolila v duchu nesouhlasit. Dřevem obložená vstupní hala, do níž je Harriet uvedla, byla větší než celý její dům. Ze stropu, vyvedeného z třešňového dřeva, visel obří křišťálový lustr a naleštěné podlahy z tvrdého dřeva pokrývaly měkké perské koberce. Ze středu haly stoupalo vzhůru točité schodiště, které cestou do patra vedlo kolem vysokých katedrálových oken s vitrážemi, podezřele připomínajícími Tiffanyho. Pokud Harriet tohle nepokládala za impozantní, tak Zoey raději nechtěla vědět, co si myslí o jejich maličkém a stísněném londýnském příbytku.

„Olivere!“ zavolala Harriet kamsi vzhůru.

Ve vzdálené části domu se ozvalo dusání nohou. Po schodišti seběhli tři chlapci, vřítili se do haly a se vzájemným postrkováním a přetlačováním soutěžili o to, kdo z nich tam bude první.

Za nimi se zjevil Oliver. Ve tváři měl unavený, ale vcelku přátelský výraz. Zoey na první pohled nejvíc překvapilo, že mu Nell není vůbec podobná. Byl to vysoký a rozložitý muž s nezkrotnými špinavě blond vlasy a pronikavýma modrýma očima. Nell, stejně jako všichni tři chlapci, šla zjevně do podoby Harriet, nikoli svého otce. Když pak Zoey sledovala, jak se Oliver snaží prodrat hlučným klubkem dětí a podává jí na přivítanou obří ruku, okamžitě k němu pocítila sympatie. Něčím jí připomínal Patricka. Nejspíš svým šarmem.

„Omluvte ten rachot,“ pokusil se překřiknout nadšené povykování svých synů. „Kluci! Zklidněte se.

Neslyšíme tu vlastního slova!“

„Olivere,“ vybídla ho Harriet mírně.

„Pojďte, půjdeme do kuchyně,“ prohlásil Oliver a naznačil jim, že se mají odebrat do zadní části domu.

„Kluci, běžte na chvíli do herny, prosím. Můžete se přijít s Nell a Zoey pořádně přivítat, až si trochu vydechnou a dají si šálek čaje.“

Všichni tři hoši se jako jeden otočili na patě a vyběhli zpátky nahoru. Nejmladší z nich – Charlie, pokud si to Zoey zapamatovala správně – se však z ničeho nic zastavil na podestě v půli schodiště a jasným, pronikavým hláskem který se v prostorné hale rozléhal na všechny strany, se Nell zeptal: „Ty jsi moje opravdická sestra?“

V domě zavládlo napjaté ticho. Všichni tři dospělí se automaticky obrátili na Nell.

Nell se usmála a popošla ke koncovému sloupku zábradlí, aby na Charlieho lépe viděla. „Já bych neřekla opravdická,“ odpověděla mu jakoby nic. „Prostě taková trochu jiná sestra. A podle mě na tom ani moc nesejde, ne? Jsem prostě Nell. Bereš to?“

„Máš ráda Stmívání?“ pokračoval Charlie podezřívavě.

„To nesnáším.“

„A máš kluka?“

„Kluky taky nesnáším,“ pronesla Nell zvesela.

Charlie sešel o pár schodů níž. „A viděla jsi někdy mrtvolu?“ zašeptal dramaticky. „Já jo!“

„Charlie,“ pokáral ho Oliver.

„No jojo, tati, viděl! Toho starého pána na té lavičce u jezera. Máma tam byla se mnou a taky ho viděla.

Byl tuhý jako poleno, sama to říkala!“

„Jako špalek,“ opravila ho Harriet tiše.

„To já jsem jednou na silnici viděla lidskou hlavu,“ zašeptala Nell hlasitě, aby ji Charlie slyšel.

„Nějaký chlap tam měl autonehodu a úplně mu ji to ufiklo.“ Charlie vykulil oči. „A byla ještě naživu? Hýbaly se jí rty?“

„Charlie,“ pronesl Oliver rozhodně, Zoey na něm však viděla, že mu škube v koutcích, jak se ze všech sil snaží nesmát. „Upaluj nahoru do herny. Teď hned.“

„Když já si chci s Nell povídat…“

„Nemohly bychom dostat ten čaj?“ ozvala se Zoey zoufale.

„Samozřejmě, to je výborný nápad,“ přisvědčila Harriet. „Lapsang, nebo darjeeling?“

Obyčejný pytlíkový, měla Zoey chuť odpovědět, ale nakonec si ji nechala zajít. Nechápala proč, ale Harriet v ní probouzela jen ty nejhorší pocity. Asi proto, že je tak panovačná a… školometská.

Následovala Harriet a Olivera do kuchyně velikosti kriketového hřiště. Naleštěná lednice s dvoukřídlými dveřmi byla jen o něco málo menší než Zoeyina ložnice a všude kolem se blyštěly vypulírované žulové desky a chromované kuchyňské spotřebiče.

Nad sporákem s osmi hořáky se vznášel obří nerezový odsavač, doplněný policemi s překrásnými, zjevně hojně používanými měděnými pánvemi a nekonečnými řadami exotického koření. Ta zatracená ženská nejspíš vaří jako Nigella Lawsonová. Našlo by se aspoň něco, co neumí?

„Kde je Florence?“ zeptala se Harriet Olivera.

„Hned tu bude,“ dbal na uvolněný projev.

Harriet se zatvářila popuzeně. „Měla tu dávno být, aby se přivítala s našimi hosty.“ S hosty? pomyslela si Zoey pobouřeně. Nejsme náhodou něco víc?

„Nechejte ji,“ zasáhla Zoey rychle. „Ať přijde, až bude sama chtít. Nechci, aby měla pocit, že ji někdo do něčeho nutí.“

Oliver po ní loupl vděčným pohledem, jako by se z nich stávali společníci v nějaké dětské lumpárně.

Od začátku jí byl sympatický. Doufala, že je Florence spíš po něm než po jeho ženě.

„Dopřej jí trochu prostoru,“ vyzval Harriet přísně. „Tak co, Nell, dala by sis napřed něco k jídlu, nebo bys chtěla zaskočit k sobě do pokoje a převléknout se po cestě?“

Než stihla cokoli odpovědět, ozvala se shora dunivá rána, následovaná podezřelým tichem a následně hlasitým ukřivděným nářkem.

„Charlie,“ procedila Harriet skrz zuby. „Nezlobte se, budu se tam muset dojít podívat. Nell, co kdybys šla nahoru se mnou a já bych ti tak rovnou ukázala tvůj pokoj?!“

„Myslí to dobře,“ povzdechl si Oliver, když jeho manželka zmizela nahoře.

„Ano, jistě.“

Znovu mu šibalsky zacukalo v koutcích. „Vím, že jí občas dokáže být docela dost, ale je už taková. Jakmile nemá co organizovat, začne si připadat v ohrožení. Někdy je lepší nechat ji být, ať si to udělá po svém.“

„Zachoval jste se tak i tehdy, když se rozhodla najít Nell?“

Její reakce ho poněkud zaskočila. „Vidím, že nehodláte chodit kolem horké kaše, co?“

„Nezlobte se, ale měla jsem takový dojem, že jste v tomhle s Harriet nebyli tak docela zajedno.“

„Že by to bylo tak poznat?!“ prohlásil suše. „Máte pravdu, Zoey, ale nehledejte v tom nic osobního. Šlo jen o to, že Florence není ani zdaleka tak sebejistá a nezávislá, jako se zdá být Nell. Je trochu… zranitelnější. Myslím citově. Vím, že bychom jí to nemohli tajit věčně, ale patnáct let je hrozně málo. Tak jsem si prostě jen říkal, že by asi bývalo lepší s tím počkat.“

„Přesně to samé jsem říkala těm právníkům v nemocnici!“ zvolala. „Vím, že se zdá, že Nell všechno snáší na jedničku, ale pro tak mladou dívku je to pořádná nálož věcí, s kterými se musí vyrovnat. A to si vůbec neumím představit, jak to asi prožívá Florence, když jsme se tu na ni takhle sesypaly. Harriet sice

říkala, že si Florence přála, abychom přijely, ale je mi jasné, že musí být hrůzou bez sebe. Kdo ví, co si o tom všem vlastně myslí.“

„Jste jí hodně podobná,“ prohlásil Oliver z ničeho nic. „Nemyslím jenom fyzicky, to už vám Harriet určitě říkala, teď ale navíc zjišťuji, že po vás zdědila i svou přímost. A to už vůbec nemluvím o báječné povaze a překrásném úsměvu,“ dodal s jiskrou v oku.

Zoey se začervenala. „Vážně je mi tak podobná?“

„Víc, než jsem čekal,“ připustil a rázem zvážněl. „Je to zvláštní, ale mám pocit, jako bychom se my dva už dávno znali.“

Sklopila zrak, protože ji nečekaná intimita jeho pohledu připravovala o klid, zároveň ale naprosto přesně rozuměla tomu, jak to myslí. Fyzický vzhled po něm Nell nepodědila, zato se vyznačovala toutéž sebejistotou a šarmem. Zoey se v jeho přítomnosti cítila nepochopitelně uvolněně, jako by byli přáteli už roky, a ne jen pár minut.

Nell s Harriet se vrátily do kuchyně a onen zvláštní okamžik byl ten tam. „No tak pojď,“ pobízela Harriet postavu, která se schovávala za ní.

Florence se na matku, jež ji rázně postrkovala kupředu, zamračila a schválně sklonila hlavu, takže jí vlasy spadly do obličeje a zakryly jí oči. Je celý Patrick, napadlo Zoey okamžitě. A úplně jiná než Nell. Při pohledu na obě dívky člověk nechápal, jak je mohli zaměnit. Je pravda, že miminka vypadají všechna stejně, teď však nemohly být rozdílnější. Přestože se narodily ve stejný den, působila Nell mnohem starším dojmem. A neměl to na svědomí jenom její velkoměstský londýnský styl, ve srovnání s nímž působily Florenciny džínsy a tričko zoufale uťáple. Bylo na ní patrné vybroušené sebevědomí, jehož se Florence nedostávalo. Zoey pocítila neobyčejnou hrdost na dívku, již vychovala, a zároveň jí bylo hluboce líto Florence, která působila přes veškeré materiální výsady ztraceně, jako by necítila pevnou půdu pod nohama.

„Máte moc pěkné oblečení,“ pronesla Florence ostýchavě a zlehka se dotkla jejího rukávu. „Není to halenka z nějakého obchodu na Carnaby Street?“

„Kdepak, tu jsem si ušila sama,“ usmála se na ni Zoey vřele. „Jen jsem ji tak narychlo spíchla. Nell tvrdí, že často vypadám jako bezdomovkyně. Na úhledné modely jsem nikdy neměla nadání.“

„Je fakt moc pěkná,“ osmělila se Florence. „Máma říkala, že máte obchod a navrhujete vlastní oblečení. To bych taky chtěla umět. Říkala jsem si, že bych si na vysoké jako hlavní obor vzala módu a návrhářství…“

„Móda je koníček, Florence, ne zaměstnání,“ uťala ji Harriet.

„Já jsem studovala návrhářství na londýnské Univerzitě svatého Martina,“ pronesla Zoey s nádechem vzdoru. „Začínala tam celá řada velký návrhářských es, třeba Stella McCartneyová.“

„Jenomže v módě je hrozně těžké prorazit,“ nedala se Harriet. „A spousta rádoby návrhářů skončí jako prodavači v obchodech. Co bys chtěla na vysoké studovat ty, Nell?“

„Forenzní antropologii,“ odpověděla Nell okamžitě. „Chtěla bych být jako Kůstka z toho seriálu Sběratelé kostí. Třeba bych si pak našla místo, jako má ona v tom jejich Jeffersonově institutu.“

Zoey se otřásla. „Má železný žaludek. Já si zakrývám oči i při běžné detektivce, a ona má sbírku fotek z míst činu, z nichž člověku tuhne krev v žilách.“

„Získala jsem odolnost jako pokusný králík tvých kulinářských experimentů,“ škádlila ji Nell.

„Vidíš, jak v tom má Nell jasno? Jaký má jasný plán?“ obrátila se Harriet na Florence. „Musíš se taky na něco zaměřit, protože pokud to neuděláš, nebudeš schopná držet s těmi nejlepšími krok.“

„Podle mě už se zaměřila,“ vložila se do toho Zoey. „S vystudovaným módním návrhářstvím se dá dělat spousta věcí. A koneckonců, nejdůležitější je stejně to, aby člověka práce bavila, ne?“

„Nejdůležitější je získat vzdělání, které pak může reálně využít,“ pronesla Harriet škrobeně.

„Zaměstnání dneska neleží na zemi, že by se člověk jen sehnul a měl ho. Pokud zaplatíte dvě stě tisíc dolarů za vysokoškolské studium, měli byste se pustit do oboru, kde máte aspoň nějakou šanci vydělat tu

investici zpátky.“

Zoey pocítila záblesk mateřské starostlivosti. Nell nikdy nepotřebovala, aby jí dělala matku-kvočnu. Jejich role se poslední dobou naopak spíš obrátily. Jenomže chudince Florence by se nějaké to zastání vůči Harriet zjevně hodilo. Žádné ze Zoeyiných dcer nebude nikdo říkat, co může nebo nemůže dělat!

„Slyšela jsem, že je ve Vermontu spousta skvělých second-handů a bazarů,“ pronesla Zoey směrem k Florence. „Moc ráda bych se do nich během našeho pobytu podívala, třeba bych tam našla nějaké zajímavé kousky do našeho obchodu. Nechtěla by ses do nich podívat se mnou? Bylo by prima mít s sebou ještě druhé oči, líp bychom pak vybraly.“

„Tak jo,“ hlesla Florence bázlivě, ale tváře jí při tom zrůžověly radostí.

„Dietní kolu?“ nabídl Oliver dívkám pití dřív, než se do nich mohla Harriet znovu pustit.

„Ve skleničkách, prosím,“ upozornila ho.

Zoey zalétla pohledem k Oliverovi. Díval se jejím směrem, a tak si rychle vyměnili pokoutný úsměv.

Příště jim začne vnucovat podtácky.

Harriet připravila čaj – kdepak, tady se kafáče nepoužívají, pěkně do konvice a porcelánových šálků – a během prostírání udržovala trvalý proud nezávazné společenské konverzace. Kéž by se přestala tak děsně snažit, pomyslela si Zoey. A nechala všechny, aby se poznali přirozeně. Pokud trochu neubere, tak je všechny tou svojí laskavostí zadusí.

Oliver to zjevně viděl stejně. „Co kdybych vám zanesl zavazadla nahoru do vašich pokojů?“ nabídl se a vstal. „Aspoň si budete moct před večeří trochu vydechnout.“

„Zoey bude v pokoji pro hosty a Nell jsem dala do Florencina pokoje,“ instruovala ho Harriet.

„Florence, ty budeš spát na pohovce u tatínka v pracovně. Je to jenom na týden.“

„No jasně. Dejte Nell můj pokoj,“ prohodila Florence zahořkle. Zoey se do toho chtěla vložit, jenomže ji předběhla Nell.

„A nemohly bychom tam s Florence spát obě? Teda kdyby ti to nevadilo, Florence. Bylo by prima se trochu víc užít. Nemám sestru ani jiné sourozence, a tak by to pro mě byla mnohem větší zábava, než kdybych měla spát sama.“

Florence pokrčila rameny, Zoey na ní ale viděla, že ji to se situací smířilo. „To je perfektní řešení,“ prohlásila rezolutně.

„Díky bohu za něj,“ povzdechl si Oliver a rychle na Zoey mrknul. Nedokázala se ubránit úsměvu. Možná, že ta zdejší návštěva nakonec přece jen nebude totální průšvih.

Datum: 30. května 2013 14:21:03 Od: nellsandsova@gmail.com Pro: tericlarksonova@INN.com Předmět: Tak jsme tu!

Odesláno z internetu (podrobnosti)

Zdravím ze starých dobrých Států! Promiň, že jsem ti doteď nepsala, ale nefunguje mi tu mobil, takže jsem bez esemesek, a mailování je taky na houby – mají tu jediný počítač v kuchyni, Harriet nikomu z nich v jejich pokojích vlastní nedovolila, no chápeš to? (Telku mají taky jenom jednu a všichni chodí spát v devět! Kdybych nebyla pořád nastavená na náš čas, tak bych na snídani v půl sedmé rozhodně nevstala!) Harriet je dost hustá, naplánovala nám na každý den nějaký program a je děsně výkonná a praktická, což je teda oproti mámě fakt rozdíl! (Nedovedu si představit, že by zapomněla zaplatit účet za elektřinu a nechala se tak odstřihnout jako jistí lidé, co známe!!!) Včera jsme šly na několikakilometrovou procházku kolem jezera a navíc nás na zítřek objednala na zip-lining (mám dojem, že to je ta atrakce, jak jedeš zavěšená na laně!) do jednoho horského střediska, zatímco máma vyrazí s Florence očumovat místní second-handy (nudaaaa). Harriet mě dneska vzala na nákupy (chytla jsem z toho pěknou paniku, měla bys vidět, v čem tu lidi chodí, v modelech made in Zapomenutá díra! Už jsem se viděla v plísňových džínsech a ručně pleteném ponču!), naštěstí je tu ale pár slušných kšeftů, takže mi koupily džínsy od Hudsona! Bomba!!

Prohlásila, že s někým, jako jsem já, je nakupování moc fajn, načež se Florence rozbrečela a prohlásila, že tím Harriet myslí, že je tlustá, což absolutně není! Takže slušný drama! Harriet šíleně přehání. S Oliverem jsem se moc neviděla, ale vypadá prima. Mámě je sympatičtější než Harriet, i když to samozřejmě nic neznamená. Ty dvě jsou jako oheň a voda, máma s jejími krystaly a karmou a Harriet v praktických botách a s dývídýčky seřazenýma podle abecedy (nekecám!). Hned první den spolu svedly debatu o tom, jestli se má do hrnku lít napřed čaj nebo mléko, a i když k sobě byly samá zdvořilost, člověk na nich na první pohled viděl, že mají sto chutí se vzájemně zaškrtit! Nejvíc je mi líto Florence. Je fajn, jenže je tak děsně ostýchavá, že se s ní nedá skoro o ničem bavit. A teď už budu muset mazat, jedeme na pár dní do Maine cpát se humry (!!) a v celém domě vládne totální chaos, jak se všichni balí! Přála bych si, abys tu byla se mnou (samozřejmě z naprosto nepřípustných důvodů). Uvidíme se za týden,

nedělej nic, co bych neudělala i já.

Nell xoxoxo

16. kapitola Florence

Florence neměla v úmyslu si Zoey oblíbit. I když si máma zjevně přála vyměnit ji za pohlednější a štíhlejší model, pociťovala k ní pořád jakousi nepatřičnou oddanost. Pokaždé, když se přistihla při vděčné reakci na Zoeyinu laskavost, ji přepadl pocit viny, takže se snažila svoje emoce potlačit. Nebylo to nejsnadnější, protože Zoey byla fakt moc milá. Vřelá a upřímná a naprosto nekritická, přesně taková máma, jakou si vždycky přála. A jakou by i bývala měla, nebýt té pitomé záměny. Jenomže kdyby neměla mámu, neměla by ani tátu. Bylo to celé tak děsně nefér.

Vrazila si ruce co nejhlouběji do kapes zelené péřové bundy, vyrazila vzhůru po pláži co nejdál od ostatních a zuřivě přitom kopala do oblázků. To byl mámin další super nápad: jet čtyři hodiny do Maine, aby tu na břehu oceánu při vaření živých korýšů všichni promrzli až na kost. Byl sice konec května, jenomže od šedého severního Atlantiku pořád foukal vlhký a mrazivý vítr. A navíc nemá humry vůbec ráda.

Všichni ostatní to považovali za báječný nápad, pomyslela si trpce. Dokonce i Nell se přes svoje ekologické názory na požírání chudáků vařených humrů zjevně těšila!

Florence se ohlédla na pláž za sebou. Táta šel sbírat naplavené dříví na oheň a máma s Nell rozkládaly plážové židle, vybalovaly jídlo na piknik a na velký plochý balvan hbitě prostíraly smaltované talíře a misky. Kluci se smáli, křičeli, pobíhali kolem nich a mávali pažemi jako oživlé větrné mlýny. Nell tam úžasně zapadla, už teď se stala součástí rodiny. To Florence s nimi takový pocit sounáležitosti nenašla nikdy.

Na tvář jí dopadla sprška slané vody z vln tříštících se o skalnaté pobřeží a smíchala se s jejími slzami. Nechtěla se litovat, ale jen těžko se tomu dokázala ubránit. Nell je přesně taková dcera, jakou si máma vždycky přála, přesně taková, jaká si i ona sama přála být. Nejen že je hrozně krásná a hubená, stejně jako máma, ale navíc má ráda věci, které mámě přijdou důležité a které Florence z duše nenávidí: pobyty pod širým nebem, kdy se člověk totálně namočí a zablátí, poroučení druhým a vůbec všechno. A co je ještě důležitější, má plán – ví, kam chce jít na vysokou a čím se chce stát. Florence by dala cokoli za to, aby měla aspoň trochu Nelliny rozhodnosti a sebevědomí.

Roztáhla paže, aby na skalnatém výběžku, vyčnívajícím z nejvyšší skály, neztratila rovnováhu. Pokud šlo o mámu, nemusela by tu Florence od Nellina příjezdu vůbec být. Táta tvrdil, že máma chce Nell jen trochu víc poznat, stejně jako chce Zoey poznat ji, jenomže Zoey Nell neignorovala, ani se k ní nechovala tak, jako by jí na ní přestalo záležet. Sama viděla, jak blízké si ty dvě jsou. Zoey na mámu podle všeho ani trochu nežárlí, protože Nell sice mámě věnuje přesně tu pozornost, po níž touží, zároveň ale dokáže dát Zoey najevo, že je tou nejdůležitější osobou jejího života a vždycky jí i bude. Jak to, že všechno v Nellině podání vypadá tak jednoduše?

Ucítila, jak jí projel ostrý a nevítaný osten závisti. Nell mají všichni rádi. Není tu ještě ani týden a kluci už se k ní chovají, jako by byla jejich sestrou právě tak jako Florence. Hlavně Charlie. To ji bolelo nejvíc ze všeho. Když se Charlie narodil, bylo jí už deset. Od začátku se o něj starala s takovou pečlivostí, až táta říkal, že je jeho druhou maminkou. Koupala ho a přebalovala, probděla u něj celé noci, když byl neklidný, a dokonce si ho k sobě brala do postele, když ho trápily zlé sny. A najednou jen samá Nell, Nell, Nell. Mohl by se někdo divit, kdyby ji nesnášela?

Jenomže to nebyla pravda. Oblíbila si Nell úplně stejně jako všichni ostatní.

Obešla mys a ocitla se na mnohem užší pláži, kde už pomalu začínal příliv. Zahlédla tam tátu, jak sbírá naplavené dříví. Spolu s ním tam byla i Zoey, která se bavila sbíráním mušlí.

„Florence!“ zavolal na ni táta, když se vydala směrem k nim. „Už se vrátila máma s těmi humry?“

„Jo,“ zavolala na něj zpátky.

Vzala od táty nějaké dříví a všichni tři se po křupajících oblázcích vydali nazpět. Vlny se tříštily o břeh, každá další o něco výš než její předchůdkyně, a zasypávaly všechny slanými sprškami. Zoey vyjekla a uskočila před nimi. „Já na tyhle sportovně-otužilecké akce pod širým nebem moc nejsem,“ svěřila se jim.

„Co je špatného na tom, když má člověk chuť strávit odpoledne čtením novin u hořícího krbu? Já myslela, že civilizace je tu od toho, abychom si už nemuseli chytat a vařit potravu venku na mrazu.“

Florence se zazubila. „Máma je velkou zastánkyní čerstvého vzduchu a pohybu. Tvrdí, že když člověka nic nebolí, tak si nedal dostatečně do těla.“

„Florinko,“ ozval se nesouhlasně táta, na tváři měl ale úsměv.

„Vážně, dala bych nevím co za to, abych se mohla zabořit do pohodlné pohovky,“ odfoukla si Zoey.

Nemohla popadnout dech a ve tváři byla celá rudá.

„V té ulici, jak jsme zaparkovali, je taková jakoby kavárna,“ navrhla Florence.

„Ty jsi andílek! A nezašla bys tam se mnou na příjemný šálek čaje? Třeba až se vrátíme na pláž, budou už ti nebozí humři hotoví, plameny budou šlehat do výše a my se budeme moct vrátit do hotelu a pořádně se zahřát.“

„Tati? Šlo by to?“

Oliver se zasmál. „Jen běžte, vy dvě. A hlavně se nenechte rozptýlit tím starožitnictvím, které budete míjet po pravé straně. Byl by to vážně děs, kdyby se vám ho podařilo za těmi velkými červenými vraty objevit a přišly jste tak o všechny ty úžasné zážitky na pláži jako vystřižené z Trosečníka.“

Zoey mu věnovala vděčný pohled a spolu s Florence honem zahnula na pěšinku vedoucí vzhůru po útesu, kde je její matka nemohla zahlédnout.

„Tvoje máma to určitě myslí dobře a Nell si to fantasticky užívá,“ lapala po dechu, „jen to s ní občas dokáže být děsně únavné. To je pořád taková?“

„Pořád,“ přisvědčila Florence zachmuřeně.

„No nazdar. Ale aspoň něco z toho bývá prima, ne?“

„Jasně, pokud vám připadá prima trmácet se po horách v lednu při mínus deseti stupních. Nebo stanovat týden v lese zrovna v době, kdy se rojí komáři. Nebo muset jet v létě na měsíc na tenisové soustředění, když se ani nestrefíte do míčku.“

„No, nejspíš chtěla, aby ses to tam naučila,“ hlesla Zoey nepřesvědčivě.

„Jenomže ona mě pořád nutí učit se věci, které baví ji,“ prohlásila Florence zahořkle. „Vloni v létě pořádala naše škola výlet do Itálie a jedna z učitelek zařídila, že se šest holek mohlo podívat do zákulisí přehlídky Dolceho & Gabbany! A máma prohlásila, že mě tam nepustí, že je to ztráta času jet do Itálie kvůli tak bezvýznamné záležitosti. Jako by móda neměla význam!“

„Dolceho & Gabbany?“ pronesla Zoey s přehnaným úžasem. „To snad nemohla myslet vážně!“

Florence se na okamžik domnívala, že to Zoey myslela vážně, pak si ale všimla, jak se usmívá. „No tak jo, dobře, uznávám, že navrhování oblečení není stejně důležité jako nastolení světového míru nebo objevení léku na rakovinu,“ prohlásila a taky se na ni usmála. „Na druhou stranu, když někdo stvoří úžasné šaty, tak je to umění úplně stejně jako malby na stropě Sixtinské kaple, teda aspoň podle mě. Ať si se mnou máma klidně nesouhlasí, ale mohla by mi minimálně dovolit mít vlastní názor. Pořád se ke mně chová jako k prckovi, jako bych byla její menší já, ze kterého si může vymodelovat takovou dceru, jakou by si přála. Nikdy ji nezajímalo, co si myslím.“

„Nebylo by fér, kdybych tu teď tvou mámu kritizovala,“ povzdechla si Zoey, „i když bych možná mohla a chtěla.“ Vyměnily si spiklenecký pohled. „Jediné, co ti k tomu můžu říct, je to, že všechny dospívající dívky mají pocit, že jim jejich matky nerozumí, a nejspíš i mají pravdu. Když jsem do toho věku přišla já, neměla moje máma vůbec zdání, která bije. Chtěla, abych si zvolila nějaké rozumné povolání, třeba jako je sekretářka, a vzala si příjemného muže, který by mě zajistil. Kdyby věděla, že jsem skončila jako

svobodná matka a majitelka second-handu, byla by totálně zděšená.“

„Vy ale Nell rozumíte,“ namítla Florence.

„Kdepak, děvenko, nerozumím. Nebo alespoň ne tak, jak si myslíš. Dobrou půlku času je pro mě naprostou záhadou. Vím, že ji musím nechat dělat její vlastní chyby, jenomže ono není vůbec snadné stáhnout se do pozadí a sledovat, jak někdo, koho miluješ, selhává. Radši bys ho chránila a Harriet se jen snaží dělat to, co pro tebe bude nejlepší. Přeje si, abys byla šťastná, což často není totéž jako poskytnout ti to, co bys sama chtěla. Být dobrým rodičem je mnohem těžší než být rodičem špatným, to mi věř.“

Došly na vrcholek útesu a zastavily se před obchodem se starožitnostmi, na který je táta upozorňoval. Chudák Zoey už zase odfukovala, bylo na ní znát, že není na tolik pohybu zvyklá. „Můžeme se tam podívat?“ zeptala se Florence a vrazila do dveří dřív, než jí Zoey vůbec stihla odpovědět. „Třeba tu objevíme nějaké další hodinky nebo tak něco.“

Bloumání po second-handech a starožitnostech, které se Zoey předchozího dne podnikly, se Florence moc líbilo. Máma tyhle krámky nenáviděla. Předně se jí hnusila samotná představa, že by si měla obléknout něco, co někdo před ní odložil, a pak nesnášela ten zmatek a binec na přeplněných stojanech na oblečení. Měla ráda stroze zařízené obchody s bílými zdmi a světlými dřevěnými podlahami, úhledné hromádky ručně skládaných jednobarevných svetrů, úpravné řady klasicky střižených šatů a dokonale vyrovnané řady lodiček na nízkém podpatku. Odmítala chodit nakupovat v době výprodejů, nesnášela frustraci, již přinášelo hledání té správné velikosti a okolní všeobecný zmatek. Zoey na rozdíl od ní brouzdání po starožitnostech milovala, dokázala tak strávit i řadu hodin, ráda se mačkala mezi přeplněnými stojany s oblečením, namátkou z nich vytahovala nejrůznější kousky, přikládala je Florence na tělo, probírala se krabicemi lichých náušnic a spon, aranžovala šátky, zapínala pásky a řasila šály. Florence si nic tak neužila už celé věky a nejvíc se jí na tom líbilo, že se k ní Zoey chovala, jako by si byly rovné, prostě kamarádky, co se rozhodly strávit spolu holčičí odpoledne. Nevzpomínala si, kdy naposledy s ní něco takového podnikla její máma.

Probíraly se zbožím ve starožitnostech, nadšeně si vzájemně ukazovaly staré barometry, singrovky a nejrůznější cetky, jejichž pravý účel nedokázaly vůbec odhadnout. Florence měla největší radost z malé kartonové krabičky plné pér a ozubených koleček z hodinek, kterou si okamžitě koupila, aby z nich vyrobila další kousky do své sbírky steampunkových šperků. Když se z obchodu konečně vykulily na ulici a zamířily do kavárny, začínalo drobně pršet.

„Tak to bude muset tvoje máma na to vaření humrů zapomenout,“ prohlásila Zoey, když zapadly do kavárny.

„Ani náhodou! To by tu musel řádit nejmíň orkán, aby to odpískala.“

Usadily se u malého stolku s výhledem na pláž. Slunce se chýlilo k západu a osvětlovalo černé mraky nad oceánem zářivými zlatými odstíny. Florence si objednala horkou čokoládu s dvojitou porcí šlehačky a Zoey po krátkém zaváhání udělala totéž. „Co takhle dát si k tomu citronový řez?“ nadhodila spiklenecky.

„Nebo bychom si tím pokazily chuť?“

Florence se zazubila. „Ale co když už pak nebudeme mít na ty humry dost místa?“

„Tak to budeme mít smůlu,“ opáčila Zoey.

Z malého sáčku, který nosila neustále s sebou, Florence vytáhla glukometr, obratně se bodla do prstu, aby zjistila, jak na tom je, rychle spočítala hodnoty horké čokolády a citronového řezu a nastavila na peru s inzulinem správnou hodnotu.

„Nemůžu si pomoct, cítím se kvůli té tvé cukrovce provinile,“ ozvala se Zoey poté, co Florence na pero zručně nasadila jehlu a píchla si injekci. „Vím, že se říká, že není dědičná, jenže moje máma ji měla taky, tak to přece nemůže být jen shoda náhod, ne?“

„Kdo ví? Doktoři ještě pořád nepřišli na to, co ji spouští. A i kdyby fakt byla dědičná, tak jste mi ji přece nepředala schválně.“

„Matky mají v popisu práce cítit se provinile,“ škádlila ji Zoey.

Florence se usmála. Zoey jí dokázala dát najevo, že jí na ní záleží, aniž by ji zároveň dusila. Hodně jí připomínala tátu. Oba byli uvolnění a otevření a v jejich společnosti jí bylo dobře. Není divu, že jim to celý týden tak dobře klapalo.

„Můžu se na něco zeptat?“ ozvala se po chvilce.

„Jasně, pokud ti nebude vadit, že ti budu odpovídat s plnou pusou,“ prohlásila Zoey a zasypala si tričko sprškou drobků z citronového řezu. „Bože, to je ale dobrota!“

„Jaký byl můj biologický otec?“

Zoey odložila talířek se zákuskem a zamyšleně na ni pohlédla. „Patrick? No, v mnoha ohledech se hodně podobal tvému otci. I fyzicky si byli podobní, takže chápu, proč všichni říkají, že jsi celý Oliver. I Patrick byl stejně okouzlující, a když se s tebou bavil, tak ti uměl dodat pocit, že jsi jediný člověk v celé místnosti, zrovna jako tvůj táta.“ Krátce si povzdychla. „Ale k tomu všemu to byl bohužel i tak trochu prevít. V tom se tvému tátovi nepodobal ani trochu.“

„Jak jste se poznali?“

„No nazdar. Myslím, že by tvoje máma nebyla právě nadšená, kdybych ti to řekla.“

„Prosím,“ pronesla Florence naléhavě. „Nell mi řekla, že byl ženatý, ale to je mi jedno. Nebudu se vás na něj už ptát, pokud nechcete, jen bych to pro jednou ráda slyšela. Abych to věděla.“

„Dobrá,“ připustila Zoey. „Tak tedy pro jednou.“

Když se vrátily na pláž, bylo už po dešti. Táta se snažil rozdělat znovu oheň a proklínal mokré dřevo. Máma otírala piknikové židle a z vodotěsně uzavřených igelitových pytlů vytahovala zpátky deky a přehozy.

Florence se rozhodla zmizet z dosahu vší té aktivity, a tak zašla za skalní výběžek, kde na ni nebylo vidět. Nemohla se zbavit myšlenek na Patricka, který zemřel dřív, než stihl Nell vůbec poznat. Zoeyin příběh byl romanticky tragický a Florence bylo Nell poprvé líto. Neuměla si představit, že by vyrůstala bez táty. Musel to být děs vůbec ho nepoznat.

Teď, co tu byla Zoey, se cítila mnohem líp. Bylo prima mít někoho, kdo vás poslouchá, a navíc měla Zoey v řadě ohledů pravdu, i když to podávala na její vkus trochu podivně. Možná by se měla Florence s mámou víc snažit. Zoey sama přiznala, že ne vždycky Nell rozumí, Nell ji za to ale netrestá: neodstrkuje ji od sebe, dělí se s ní o svůj pohled na svět. Naproti tomu Florence je na mámu věčně naštvaná kvůli pocitu, že ji nechápe, a ten vztek jí znemožňuje zamyslet se nad tím, jak se asi máma cítí. Dobře si všimla, jak často se Nell na Zoey obrací, aby ji vtáhla do hovoru nebo se s ní podělila o soukromý vtip. I tohle vypadalo v jejím podání děsně jednoduše. Možná, že kdyby mámě dala šanci, tak by se… třeba, možná… mohly potkat na půli cesty.

„Čau. Můžu se k tobě přidat?“

Florence se posunula stranou, aby si Nell mohla sednout vedle ní. „Jasně.“ Zabořila ruce do kapes bundy a něco tam hledala. „Nechceš cígo?“ Florence se zatvářila šokovaně. „Ty kouříš?“

„Jedna nebo dvě tě nezabijou. No tak. Dej si.“

Zaváhala. Máma by ji přerazila, kdyby na to přišla. Nell ale takovéhle věci zjevně procházely a všichni ji i tak považovali za naprosto úžasnou holku. Už ji nebavilo dělat prostou venkovskou sestřenici té protřelé městské teenagerce. Nell má pravdu: musí začít trochu žít.

„Tak jo,“ prohlásila odvážně.

Nell zapálila dvě cigarety a jednu jí podala. „Moc to nevdechuj,“ upozornila ji. „Rozkašlala by ses.“

Sledovala, jak Nell potahuje ze své cigarety, a pak nesměle udělala totéž. Okamžitě ji přepadl záchvat kašle. Předklonila se, opřela se rukama o kolena a se slzami v očích čekala, až ji to přejde.

„To dělá ten nával nikotinu,“ prohlásila Nell a sledovala, jak se Florence pohupuje sem a tam. „Tak je to po prvním prásku vždycky.“

Florence to ale nevzdala a bojovala s cigaretou, dokud Nell nedokouřila. Hlavně se nepozvracet. Po vzoru Nell ji típla o kámen a podala jí nedopalek, aby ho schovala do poloprázdné krabičky. V krku ji pálilo a pořád si nebyla jistá, jestli zpáteční cestu domů zvládne bez zvracení, zato však prožívala nečekaně prudké nadšení z něčeho zakázaného. Porušila pravidla a svět se nezbořil.

„Bavíš se s mámou o všem?“ zeptala se z ničeho nic. Nell zavrtěla hlavou. „O všem ne.“

„Třeba… o klucích a tak?“

„Já kluka nemám.“

„Aha. Myslela jsem, že ho někdo jako ty určitě mít bude.“

„Někdo jako já?“

Rozpačitě pokrčila rameny. „Hezký. Cool. Však víš.“

„Mám holku,“ připustila Nell.

Florence se nervózně zasmála. Nedokázala poznat, jestli si nedělá legraci. „Vždyť jste se Zoey jako kámošky. Nikdy tě nestírá a tak.“

„Měla bys ji vidět, když jdu za školu,“ zasmála se Nell. „To je pak vytočená pořádně, to mi věř. Ale prkotiny ji nerozhodí, to je fakt.“

„Škoda, že není moje máma taky taková.“

„Tvoje máma je fajn. Jako jo, je trochu drsná. Ale občas je fajn, když má všechno pevně v rukách. V tom mě moje máma dokáže dohnat k šílenství. Má ve všem takový čurbes, že se úplně děsím, jak to bude zvládat, až odejdu z domova. Jsem fakt ráda, že se už brzy vdá.“ Vstala a oprášila si džínsy na zadku. „Je sice fajn, že jsme s mámou kámošky, ale občas si přeju, aby byla trochu víc jako ta tvoje, víš?“

„Nepřemýšlela jsi o tom, jaké by to asi bylo, kdybychom obě skončily u té správné mámy?“

„No jo, jasně. O tom se nedá nepřemýšlet, ne?“

„A co, vadí ti to?“

„Co jako, že se na to přišlo?“ Florence přikývla a kousla se do rtu.

Nell se zamyslela. „No, musím přiznat, že mě to ze začátku trochu vyděsilo. Přece jen jsem zjistila, že mám někde komplet rodinu, kterou vůbec neznám. Ale na druhou stranu to bylo i fajn. Nikdy mě nenapadlo, že bych měla bráchy, myslím pravé vlastní bráchy.“

„A vadí ti, že Zoey není tvoje skutečná máma?“

„V podstatě ani ne. Co vůbec znamená skutečná?“ Teď pokrčila rameny ona. „Nikdy jsem neměla takovou tu ideální rodinu. Richard je mým tátou od mých sedmi a vždycky jsem věděla, že není můj skutečný táta, jako biologický nebo tak, a přitom ho za něj fakt považuju, víš? Tak co sejde na tom, že máma – jako Zoey – není moje skutečná máma. Pro mě je.“

„Zoey je moc fajn. Měla jsi štěstí.“

„To Harriet taky.“ Podala Florence ruku a vytáhla ji na nohy. „Takže tobě to vadí?“

„Asi jo. Trochu.“

„Pořád jsou tvoje rodina. Tímhle se nic nezmění. Nebudeme se měnit zpátky ani nic podobného.“ Florence kopla do oblázku. „Moje máma by si to podle mě přála.“

„Nesmysl. Má tě ráda, blbko.“

„Možná. Ale tebe má radši. Jsi přesně taková dcera, jakou si vždycky přála. Nejspíš mě miluje, ale nikdy mě neměla ráda. Na to jsme moc jiné.“

„To přece neznamená, že tě nemá ráda. My jsme s mámou taky každá úplně jiná, a je to v pohodě. Možná právě proto spolu tak skvěle vycházíme. Kdybychom byly obě stejně mimoňky, jako je ona, tak by se nikdy nic neudělalo.“ Usmála se. „Hele, Harriet je na mě jenom zvědavá, nic víc, stejně jako jsem já byla zvědavá na rodinu mého táty – chci říct na Patrickovu rodinu. Teď vlastně rodinu tvého táty. Všichni chceme vědět, odkud pocházíme a co jsme zač, ne? Jen se koukni na všechny ty televizní programy a

webovky o předcích a rodokmenech a tak. Jenomže nic z toho ve skutečnosti rodinu nedělá, nezáleží na tom, kdo má stejné geny jako ty. Jde o to, koho miluješ. A kdo miluje tebe.“

„To asi jo.“ Přikývla. „Akorát je to prostě celé divné.“

„Jojo, průser jak vrata.“

Florence se usmála. Navzdory všem očekáváním si Nellinu a Zoeyinu návštěvu užívala. Máma už dokonce začala plánovat, že by v létě vyrazili oni do Londýna, a ona ke svému překvapení zjistila, že se na to těší.

Třeba to nakonec bude přece jen prima.

17. kapitola Oliver

Oliver kráčel po pláži s rukama hluboko zabořenýma do kapes větrovky. Velké oblázky mu pod nohama klouzaly a rachtaly. Kus před ním šla Zoey. Pátrala mezi kameny po střípcích ohlazeného matného skla a co chvíli se sehnula, aby některý z nich schovala do kapsy vypůjčené nepromokavé bundy. Dokonce i v jeho starých džínsech – „Džínsy?“ zvolala Zoey zděšeně, když si přečetla Harrietin seznam toho, co si mají na výlet do Maine zabalit. „Nikdy jsem žádné neměla!“ –, jež jí byly o tři čísla větší, takže si je musela v pase neforemně stáhnout Samovým koženým páskem, vypadala stylově a originálně.

Přidal do kroku a chvatně ji dohnal. „Našla jsi něco zajímavého?“

„Spoustu překrásných mušlí!“ zvolala Zoey, otočila se k němu a vítr jí rozfoukal vlasy kolem tváře.

„Našla jsem dokonce i pár zkamenělin. Napadlo mě, že bych z nich Florence vyrobila náhrdelník nebo tak něco. Koukej, tyhle už mají rovnou dírku na tom správném místě.“

„To bude nadšená.“

Zoey se usmála a sehnula hlavu, takže jí blond vlasy spadly do obličeje. Tak moc mu tím pohybem připomněla Florence, až se mu zadrhl dech v hrdle. Přistihl se, že je to vůbec poprvé, co si ji pořádně prohlíží. S překvapením si uvědomil, že je docela hezká. Vlastně víc než hezká. Jak to, že si toho nevšiml dřív? Jeho pozornost nejspíš odvádělo prapodivné hippie oblečení a divoká blond fasáda, pod tím vším se však skrývala velmi přitažlivá žena. Neoplývala prudkou inteligencí či křehkou krásou jako Harriet, pohyb byl pro ni nepřítel, zmatkovala a oblékala se jako vandrák, vyznačovala se však zemitou rozvernou sexy svůdností, jež byla o to přitažlivější, že si ji vůbec neuvědomovala. Nebrala sama sebe ani nikoho kolem příliš vážně a měla přirozený ztřeštěný smysl pro humor, jenž rezonoval s tím jeho. V posledních pár dnech byl svědkem toho, jak byla laskavá k Florence a jak velkoryse se chovala k Harriet a Nell. Uvědomil si, že je mu v její přítomnosti dobře. Šokovaně musel připustit, že si není tak docela jistý, zda může totéž říct o své ženě. Nějak to přestávala být pravda.

Cestou po pláži srovnali krok. „Hledáš něco konkrétního?“ zeptal se.

„Ani ne, jen se snažím být mimo dosah, dokud to všichni ti nebozí humři nebudou mít za sebou,“ přiznala se. „Dělala jsem si naděje, že Harriet ten déšť odradí, jenže už neprší a oheň hoří, takže to ti chudáci mají nejspíš spočítané. Přijde mi to šíleně kruté, jak se vaří zaživa. Copak je nemůžete napřed aspoň omráčit?“

„Je to hrozně rychlé,“ uklidňoval ji Oliver, který měl co dělat, aby se nerozesmál. „Přísahám ti, že nic necítí.“

„Vím, že je to hloupost, ale čím méně moje jídlo vypadá, jako že je ještě živé, tím jsem spokojenější,“ prohlásila pochmurně. „Nejspíš bych ty humry snědla, kdyby se z nich nadělaly nugety. Pak už by totiž nebylo vůbec poznat, že to původně bylo zvíře.“

„To vykládej Florence.“

Ztišila hlas do zdánlivě šokovaného šepotu: „Vážně je pravda, že má jídlo z rychlého občerstvení povolené jen jednou za rok, a to na svoje narozeniny?“

Zazubil se. „Ne tak docela. Ale nejsi daleko od pravdy.“

„No, Harriet jistě ví, co je pro ni nejlepší,“ pronesla pochybovačně. „Jenomže já zase vím, že zakázané ovoce nejvíc chutná.“

„Kéž bys to dokázala vysvětlit mojí ženě,“ povzdechl si. „Už jsem přestal počítat, kolikrát s Florence naprosto zbytečně skončily na ostří nože kvůli něčemu, co jí Harriet prostě nedovolila. Je to jak s tou inzulinovou pumpou: čím víc ji do toho matka nutí, tím víc o tom odmítá uvažovat. Nakonec si vezme

naprosto nevhodného kluka, jen aby jí něco udělala na truc.“

„Stejně jako její matka?“ zeptala se Zoey potutelně.

Oliver se rozchechtal. „Ani v tomhle nejspíš nejsi daleko od pravdy!“

„Jů, koukni na tu mušli!“ zvolala náhle a sehnula se, aby sebrala jemně tvarovanou, světle růžovou lasturu. Vážně má dost pěkný zadek, pomyslel si Oliver. Oblý a smyslný, jako ostatně celou postavu. Harriet je poslední dobou vychrtlá na kost a navíc, co to všechno začalo, shodila dalších pět kilo, takže toho na ní už moc nezbývá. Oliver měl přitom raději plné křivky. Každého chlapa potěší, když se má v posteli čeho chytit.

Okamžitě si tyhle myšlenky zakázal. Co ho to jenom popadlo? Co se poznali s Harriet, tak se na žádnou jinou ani nepodíval, a teď si tu Zoey prohlíží jako nadržený puberťák.

Když se pak narovnala a přátelsky se do něj zavěsila, úplně ztuhl. Cítil, jak se křivka jejího ňadra dotýká jeho nadloktí, a když se pak k němu přitiskla blíž, nemohl nevnímat žár sálající z jejího těla. Nechápal, co se to s ním najednou děje. Zoey mu byla sympatická, to ano, ale v žádném případě o ní nepřemýšlel jako o možné milence – ani nemohl. Je biologickou matkou dítěte, které vychoval. Ženou, jež se starala o jeho biologickou dceru, takže v jistém ohledu jeho příbuznou. Nic víc. Zaměnil náklonnost a podivnou důvěrnost, jež k sobě od začátku cítili, za něco jiného, tak to je a nic víc. Jistě, je to velmi atraktivní žena a on na ni reaguje jako každý jiný muž v jeho situaci. Potřebuje se jen trochu probrat a hotovo.

Nenuceně se jí vyvlékl, zdánlivě proto, aby si zatáhl zip bundy, a zanořil ruce co nejhlouběji do kapes džínsů. Je jenom dobře, že už za pár dní odletí domů. Ne, nebál se, že by se mu to mohlo nějak vymknout, jenom teď nestál o žádné další komplikace.

A právě v té chvíli Zoey, jež už byla zase několik kroků před ním, uklouzla na mokrém kameni. Vmžiku byl u ní, aby ji zachytil, a na krátkých pár vteřin ji sevřel v náručí.

Trvalo to jen chvíli, než za sebou zaslechl rachocení kroků na oblázcích. Okamžitě Zoey pustil.

„Olivere, neseš ještě nějaké dříví?“ volala na něj Harriet. „Voda už se vaří a teď potřebujeme, aby nám oheň nezeslábl, dokud ti humři nebudou pořádně uvaření. Bylo by užitečné, kdybys ho dokázal ještě trochu rozdmýchat.“

Užitečné. Občas si říkal, jestli to není hlavní důvod, proč s ním jeho žena je. Že je jí užitečný. A mnohdy ani to ne.

„Asi se zajdu podívat, co podnikají naše holky,“ zašeptala mu Zoey nenápadně. „Celý den se někde schovávají jako zlodějky. Doufám, že Nell neučí Florence špatným móresům.“

„Kam jde?“ pokračovala Harriet naštvaně, když ho dohnala. „Nechci, aby zmizela zrovna ve chvíli, kdy budou humři hotoví. Organizuju tenhle víkend pro ni a Nell a už mě to stálo spoustu energie.“

„Nech ji být,“ odbyl ji krátce.

„Ale co ti humři?“

„Co s nimi?“

Harriet sevřela rty do úzké podrážděné čárky. Záměrně ji ignoroval, ráznými kroky došel k ohni a vhodil do něj velký kus naplaveného dřeva. Nervy měl obnažené až na dřeň a byl naštvaný a vyvedený z míry. Prokristapána, copak se ta ženská nemůže uklidnit a dát jim všem aspoň na pět minut pokoj?

Zoey šikovně přivedla obě dívky právě včas na pojídání humrů, dobře si ale všiml, že ona i Florence podstrčily celé své porce klukům, kteří se sadistickým nadšením louskali klepeta a vybírali kousky masa z ocasů. Harriet cestou zpátky do hotelu téměř nepromluvila. No a co, tak ať si trucuje. Pokud se jí dotklo, že Florence na celé odpoledne zmizela a raději ho strávila se Zoey a Nell, pak by si měla položit otázku, proč to asi udělala.

Když dorazili do hotelu, bylo už dost pozdě. Oceánský vzduch je všechny unavil, Charlie a George usnuli už v autě a Sam zíval na celé kolo. A tak s Harriet vzali každý jedno spící dítě do náručí a s utahaným Samem v patách je šli opatrně uložit. Nato se vrátili do malého salónku na skleničku.

Sotva Oliver dosedl, Nell vstala. „Jsem vyřízená,“ prohlásila. „Půjdu si taky lehnout.“

„Jen běž, zlatíčko,“ usmála se na ni Zoey. „Myslím, že tě za chvíli napodobíme.“

Nell dala mámě pusu na dobrou noc a pak se nevinně sklonila ke křeslu, v němž seděl Oliver, jak to určitě dělávala se Zoeyiným snoubencem Richardem. Když ucítil, jak se mu její rty otírají o tvář, neohrabaně ji poplácal po zádech. Věděl, že to je absurdní, ale musel si v té chvíli zopakovat, že je Nelliným otcem. I on má přece ještě pořád ve zvyku líbat Florence na dobrou noc a jeho dcera si mu do dneška vleze sem tam na klín, aby se s ním pomazlila. Jenomže Nell není jenom jeho dcera, ale taky krásná patnáctiletá dívka, kterou sotva zná. A byly chvíle, jako například tahle, kdy si to nepříjemně uvědomoval a jeho tělo se pak zmítalo ve smršti protichůdných pocitů.

Jeho žena Nell srdečně objala a vzápětí po svém muži loupla pohledem, neboť zřejmě dospěla k názoru, že se k dívce chová odtažitě jen proto, aby Harriet vytočil. V duchu si povzdechl. Věděl, že nemá cenu pokoušet se jí to vysvětlit.

„Dobrou noc, drahoušku,“ řekla Harriet a pustila ji. „Ráno budeme brzy vstávat, abychom vyrazili domů, tak se co nejlíp vyspi.“

„Jasně. A děkuju za všechny ty humry. Bylo to naprosto úžasné.“

„Florence neví, o co přišla,“ usmála se Harriet vyčítavě na svou dceru.

„My jsme si s Florence upekly brambory, viď, zlatíčko?“ prohlásila Zoey rychle a pevně ji objala. „A ten tvůj fantastický rýžový salát, Harriet…, najedla jsem se víc, než jsem měla. Jestli to takhle půjde dál, budu při odjezdu domů vypadat jako stodola.“

Oliver se na ni za její zásah vděčně usmál. Aspoň někdo je na Florencině straně hřiště.

„Tak co, Zoey, máte všechno sbalené?“ zeptala se jeho žena úzkostně.

„No…“

„Měli jsme štěstí, že jsme našli Oliverovy džínsy, které ti padly,“ dodala ještě Harriet. „Byla by škoda, kdyby sis tu měla poničit svoje – em – londýnské oblečení.“

Když viděl, jak se na to Zoey tváří, měl co dělat, aby potlačil smích, který se mu dral na rty. Věděl, že to jeho ženu dráždí, jemu se ale Zoeyin nekonvenční způsob oblékání docela líbil, i když obnášel párající se lemy a šaty rozcupované jako od kanibalů. Mezi vermontské květinové děti v batikovaném oblečení, které tu zbyly ještě ze sedmdesátých let, by zapadla jako nic.

„Tak to bychom měli. Raději půjdu nahoru dobalit,“ oznámila jim Harriet. „Nezapomeňte, že vyrážíme v osm. Abychom se vyhnuli nedělní zácpě.“

„Myslíš, že bych měla jít za ní a pomoct jí?“ zeptala se ho Zoey, když Harriet odešla.

„Co myslíš ty?“

Zoey se zahihňala. „Nejspíš by mě postavila před vojenský soud za to, že jsem špatně spárovala ponožky,“ prohlásila rozverně. „Chudinka Harriet. Určitě ji musím děsně vytáčet. Nejspíš mě má za děsnou matku, když jsem dovolila Nell nechat si píchnout uši a taky se malovat. A nebesa stůjte při nás, pokud zjistí, že si nechala píchnout taky pupík.“

Do malého salónku vešla servírka. „Budete si přát ještě něco k pití? Třeba skleničku na dobrou noc?“ Zavrtěl hlavou. „Já ne.“

„Já bych si hrozně ráda dala skotskou,“ překvapila ho Zoey. „Single malt, pokud máte.“

Jeho žena nikdy nekonzumovala nápoje, jež pohrdavě označovala za „tvrdé pití“. Její jedinou neřestí bylo víno, respektive bílý vinný střik.

„V tom případě se k tobě přidám,“ prohlásil, byť měl pocit, že je to poněkud lehkomyslné. „Dvě skotské, prosím.“

„Vrátí se Harriet dolů, aby se k nám připojila?“

Podíval se na hodinky. „To pochybuju. Je už po deváté, tak šla nejspíš rovnou do postele.“

„Nejspíš bychom měli udělat totéž.“ Začervenala se. „Tedy, samozřejmě jsem nemyslela nás dva, myslela jsem, no, že musíš být určitě unavený. Navíc jsi včera dlouho řídil a zítra tě čeká to samé…“

„Máš pravdu, asi bychom to měli zabalit,“ souhlasil.

Jenomže ani jeden z nich se nepohnul. Servírka se vrátila s pitím. Uchopil sklenku, zatočil v ní jantarovou tekutinou a po očku mrkl na Zoey. Ta už stihla svou skotskou způli vypít a nyní si upřeně hleděla do klína, jako by na vypůjčených džínsách byly zapsané všechny odpovědi světa. Jak ta se podobá Florence, pomyslel si tklivě. O kolik jinak by se jeho dcera měla, kdyby…

„Jak vlastně tohle všechno začalo?“ zeptala se Zoey náhle.

„Tohle všechno?“

„No víš, proč jste začali o Florence pochybovat? Chtěla jsem se tě na to zeptat, co jsme přijely, ale nějak na to pořád nebyla ta správná chvíle. Nikdo mi nikdy neřekl, proč jste si nechávali dělat ty testy DNA.“

Jediným douškem do sebe kopl celou skotskou a dal servírce znamení, že si dají ještě jednu rundu. „To by bylo na dlouhé vyprávění.“

„Já se nikam nechystám.“

Oliver se zahleděl do ohně. Kde má začít? U Florenciny nehody, u děsivého telefonátu, který přišel, když byl přes tři sta kilometrů daleko od domova, o zběsilé cestě do nemocnice, kdy nevěděl, jestli ji tam najde živou, nebo mrtvou? Nebo u toho, že jeho manželka, s níž je šestnáct let ženatý, tajně odeslala jejich kartáčky na zuby – jejich kartáčky na zuby, prokristapána! –, aby zjistila, jestli je její manžel otcem jejich dcery?

Nebo to začalo až tím, že mu jednala tajně za zády, navzdory jeho výslovným přáním, a zkontaktovala nemocnici, aby našla své biologické dítě? Nebo když své lži a zradu završila tím, že odletěla do Londýna, aby své dítě osobně vyhledala?

Anebo to začalo už dávno předtím? Možná se to všechno táhlo už od noci, jež se odehrála týden před jejich svatbou, od noci, o níž stále tvrdila, že si z ní nic nepamatuje, od noci, kdy skončila nahá v posteli s jiným mužem?

Snažil se jí odpustit. Pořád dokola si opakoval, že to byla jediná hloupá chyba spáchaná v opilosti před více než šestnácti lety, chyba, k níž vlastně vůbec nedošlo, pokud se tomu Benovi dá věřit.

A možná jí to nakonec odpustil, kdyby mu pak znovu nelhala a nepodvedla ho, a to ne jednou, ale opakovaně. Zrada může mít spoustu podob.

„Měla bych jít spát,“ přerušila Zoey proud jeho myšlenek.

„Prosím, nechoď,“ hlesl tiše.

Aniž na ni pohlédl, vztáhl k ní ruku. Uchopila ji, jako by to byla ručka malého dítěte.

„Tak povídej,“ vyzvala ho.

Družstevní banka

Islington Branch Essex Road č. 114 Islington

N1 8JS

Paní Zoey Sandsová Culpepper Road č. 33 Londýn

N1 4LX

29. května 2013

Vážená paní Sandsová,

v našich dopisech ze dne 5. ledna, 14. března a 21. dubna jsme Vás již informovali, že jste výrazným způsobem překročila povolený kontokorent ve výši 15.000 liber.

Váš momentální dlužný zůstatek činí 19.756,32 liber.

Sjednejte si, prosím, u mé asistentky Molly Richardsonové schůzku, abychom tuto záležitost co nejdříve vyřešili.

S pozdravem Don Green vedoucí úvěrového oddělení

18. kapitola Zoey

Oliver se tvářil tak smutně, až jí z toho pukalo srdce. Zíral beze slova do ohně a ji poprvé napadlo, co s ním asi tohle všechno muselo udělat. Až doteď se zajímala jenom o Nell, o Florence – a samozřejmě také o sebe. Děsila se, že by mohla o Nell přijít, že by se teď mohlo všechno změnit. Její pochopení pro Harriet poněkud narušovala skutečnost, že právě ona udávala tempo a nahnala je do toho, ať už byli, či nebyli připravení. Zato Oliver se stal obětí rozhodnutí své manželky stejně jako ona.

V průběhu posledních dnů si ho oblíbila a začala si ho vážit. Byl k ní i k Nell ohromně laskavý a dělal, co mohl, aby se u nich cítily dobře. A právě tak milý byl i na Florence a jeho empatie a takt ostře kontrastovaly se zarputilým pragmatismem jeho manželky. Navíc se tolik podobal Nell! Nebylo divu, že se Zoey v jeho přítomnosti cítila tak příjemně. Měla pocit, jako by ho znala už léta.

„Prosím, nechoď,“ hlesl tiše.

Jeho ruka vyhledala její. Sevřela ji do dlaní a znovu ucítila, jak ji to k němu táhne, jak se jeho neobyčejná energie snoubí s čímsi hluboko v jejím nitru.

Když odpoledne na pláži škobrtla na kluzkých oblázcích a on ji hbitě zachytil, došlo jí, že se mezi nimi něco děje. Spočinula v jeho náručí jen na okamžik, s jistotou ale poznala, že si to nevymyslela. Něco mezi nimi proběhlo, cosi silného a nepochybného. Byl to ale jen okamžik, nic víc, říkala si teď rozhodně. Nesmím to zaměňovat za něco, co neexistuje.

Jemným stiskem ruky ho vybídla k vyprávění. „Tak povídej,“ vyzvala ho.

A tak to ze sebe všechno vysypal. Jak ho tak Zoey poslouchala, veškeré její zbývající sympatie k Harriet vzaly za své. Ta ženská se od začátku starala jen sama o sebe a bylo jí úplně jedno, co chtějí nebo cítí lidé kolem ní. Jak mohla Olivera takhle obejít? A ne jen jednou, ale opakovaně?! A to už vůbec nemá slov pro to, že se Harriet týden před svatbou probudila nahá v posteli svého bývalého snoubence! Chudák Oliver. Chudáček Oliver.

Když konečně domluvil, zbývaly z ohně už jen rudé žhnoucí uhlíky. A když jí otřel tváře hřbetem ruky, došlo jí, že plakala.

„Neměl jsem tě tím zatěžovat,“ pronesl lítostivě. „To jen ze mě mluvila všechna ta skotská.“

„Ale ne, jsem ráda, že jsi mi to pověděl. Je mi to všechno hrozně líto. Ráda bych řekla něco, co by ti ulevilo.“

„Ulevilo se mi už jen tím, že jsem o tom mohl mluvit.“ Znovu pohlédl na hodinky a prudce vstal. „No nazdar, jedenáct pryč. Už tu do tebe hučím dvě hodiny. Musíš z toho být vyčerpaná.“

Jen se usmála. „Kdepak.“

„Tak pojď, doprovodím tě k tvému pokoji.“

Otevřel těžké dveře vedoucí na nádvoří před hotelem. S dětmi a Harriet měli pokoje v hlavní budově, na Zoey vyšel útulný domek mimo areál.

Zachvěla se chladem, a tak jí položil paži kolem ramen a přitáhl si ji k sobě, aby ji zahřál. Košile mu na pláži nasákla ostrým pachem kouře a vlasy mu voněly slaným mořským vzduchem.

Když došli k domku, měla co dělat, aby podlouhlý klíč od pokoje vůbec našla, a když ho zasouvala do zámku, třásly se jí ruce. Byla by přísahala, že slyší, jak mezi nimi srší elektrické výboje. Je jenom dobře, že už za pár dní odletí domů. Ne že by k něčemu mohlo dojít, ale stejně. Život je už tak dost komplikovaný.

„No…, tak dobrou noc,“ řekla a vstoupila do dveří.

Oliver se k ní naklonil, aby jí ve vší počestnosti vtiskl polibek na tvář. „Dobrou noc. A ještě jednou

děkuju.“

Když se však jeho rty omylem letmo dotkly koutku jejích úst, jako by se jí tam otřel plamen. V břiše se jí probudila hutná žhnoucí touha. Zdvihla k němu hlavu, a když spatřila, jak mu oči potemněly náhlým žárem, nemohla rázem popadnout dech.

Než se nadála, sevřel ji Oliver do náručí, kopl do dveří, aby se za nimi zavřely, vjel jí rukama do větrem pocuchaných vlasů a vedl ji pozpátku do zadní části pokoje.

Je ženatý! S matkou tvého dítěte! Jsi zasnoubená s Richardem! Nell by ti to nikdy neodpustila! Bůh mi odpusť, ale když já ho chci. Chci ho cítit v sobě, teď hned…

Pod vlivem žáru dalšího polibku zeslábla v kolenou. Odstoupil od ní, jen aby z ní stáhl svetr a tričko. Sotva její rty a nos a oči a čelo vykoukly z chumlu oblečení, už je zasypával polibky. Zahanbeně zkřížila ruce a přitiskla si je na břicho. Proč jen na sobě nemá sexy krajkové spodní prádlo? Nebo alespoň ladící podprsenku a kalhotky? To by stačilo, pomyslela si, když si začal rozepínat džínovou košili.

„Nezakrývej se,“ zašeptal a odtáhl jí paže z těla. „Jsi tak krásná. Dovol mi se na tebe dívat.“

A pak ji opět přitáhl k sobě a rukama jí sjel dolů po páteři až na zadek, aby ho mohl podebrat dlaněmi. Přes tenkou látku bavlněných květovaných kalhotek cítila jeho pulzující erekci. Žár, který se jí rozhořel mezi nohama, se začal šířit do břicha a bradavky pod dotykem jeho hrudníku ztuhly do tvrdých knoflíků.

Cítila, že se lýtky opírá o okraj postele, a na okamžik se domnívala, že se ji chystá položit, Oliver ji však místo toho nechal stát a sám klesl na kolena. Došlo jí, co chce dělat: to, co sama chtěla, aby dělal. Bože, víc než cokoli jiného. Stáhl jí kalhotky až ke kotníkům, a tak z nich vystoupila, aby jí mohl zabořit obličej do rozkroku. Měla se oholit, alespoň v tříslech, ale copak to mohla vědět – áá, ano, áá, ano, přesně tam…

Jeho jazyk zabloudil k pochvě, krátce podráždil tuhnoucí klitoris, nořil se do ní, ochutnával její mokré, sladké teplo a bloudil po vnitřní straně stehen. Celá se chvěla, rukama mu cuchala nepoddajné blond vlasy a ze všech sil se prohýbala v zádech, aby co nejvíc vystavila svou kundičku.

Konečně ji položil na postel. Dychtivě roztáhla nohy, aby si ho mohla přitáhnout blíž k sobě, do sebe. Polibky si dláždil cestičku od klína vzhůru po jejím břiše až k pupku a při tom cosi šeptal do její měkké, hebké kůže.

Obratně zajel ukazováčkem do seprané podprsenky, podebral ňadra dlaní a sklonil se ústy ke ztuhlé bradavce. Zaťala prsty do přehozu na posteli a užívala si návaly blaženého žáru, jenž jí rozezpívával celé tělo a pulzoval mezi nohama. Bože, jak je mokrá. Jeho prsty objevily i její druhé ňadro a laskaly ho tak, až myslela, že se samou slastí udělá.

„Prosím,“ zašeptala a zhoupla boky vzhůru vstříc jeho erekci. Jeho tvrdý penis jí zvenku přejížděl po zvlhlých záhybech rozkroku. „Prosím.“

Pak do ní Oliver zajel prstem a Zoey vykřikla rozkoší. Jemně do ní vstoupil i druhým prstem a pak třetím, sevřel dlaň do mističky, aby palcem mohl dráždit klitoris a prsty ji vzrušovat hluboko uvnitř. Náhle ucítila, jak jí probíhá nezadržitelný proud, při němž ztuhla a vzápětí se uvolnila. Byla mokrá, tak mokrá, jako by se počůrala, ale ne, nic takového se nestalo…

„Áá, to je nádhera,“ zašeptal, „právě ses udělala, udělala ses mi do dlaně.“

„Znovu,“ lapala po dechu, „budu znovu.“ A měla pravdu. Její tělo se zmítalo v další vlně rozkoše a prsty drásaly povlečení.

Pomalu přišla zpět k vědomí. Upřeně ji sledoval. Modré oči mu potemněly a ve tváři měl napjatý výraz. Naklonil se nad ni, dlaněmi se opřel vedle jejích uší a celou ji zakryl váhou svého těla. Znovu roztáhla nohy, tentokrát ještě šířeji, a pokrčila je v kolenou, aby do ní mohl pomalu, dráždivě pomalu vstoupit. Poslední záchvěvy jejího ustupujícího orgasmu mu slastně sevřely penis.

Její boky vycházely vstříc jeho výpadům. Jak ten krásně voní, pomyslela si omámeně, dokonalou kombinací sexu a potu a soli a ještě něčeho, něčeho, co bylo jedinečně oliverovské.

Ani teď z ní nespouštěl oči, i když nabral na rychlosti a přirážel čím dál tvrději. Jeho pohled byl

erotičtější než všechno, co si byť jen dokázala představit, jako by miloval nejen její tělo, ale i její srdce a duši.

Oba byli mokří. Oliverova pokožka získala stříbřitý lesk a blond vlasy mu ztmavly potem. Zoey cítila, jak se v ní rozeznívá další orgasmus, a neovladatelně se roztřásla. V uších se jí ozýval její vlastní zadržovaný a přerývaný dech. Zaťala mu nehty do zadku – bože, jak ho má pevný a dokonalý –, aby si ho do sebe vtáhla ještě hlouběji. Nestačilo jí to ale, a tak zvedla nohy a položila mu je na ramena, aby ho mohla pojmout až na doraz. Vzápětí její rozkoš dostoupila vrcholu a zaplavila ji intenzivními horkými vlnami.

Vyčerpaně padla na postel, Oliver s ní však ještě neskončil. Vystoupil z ní, zhoupl se z postele, otočil ji na břicho a za nohy si ji přitáhl k sobě, až se koleny dotkla podlahy a s tváří zabořenou do pokrývek zůstala napůl ležet na matraci. Jednou rukou jí zajel mezi mokrá stehna, aby ji pohladil po klitorisu a místech, kde měl ještě před několika vteřinami penis. Druhou rukou ji chytil za vlasy a jemně zatáhl, aby se mu nemohla vykroutit a on si ji tak mohl podle libosti přidržovat.

Prsty ji přivedl na pokraj dalšího orgasmu, jen aby přesně ve chvíli, kdy už se samou rozkoší třásla nad propastí, náhle přestal. A pak ji začal znovu dráždit – a znovu přestal. A zase. Nakonec, když už měla pocit, že to déle nevydrží, stále dokola opakovala jeho jméno a přímo žadonila, aby do ní vstoupil, vrazil penis tak hluboko, jak to jenom šlo, a kroužením boků ji přivedl k vrcholu. Vykřikla jeho jméno a Oliver se do ní drsně, rychle a zuřivě udělal.

Celý udýchaný se zhroutil vedle ní a oba pak zůstali v upoceném propletenci bez dechu a vyčerpaně ležet na provlhlých pokrývkách.

Nastalé ticho prolomila až Zoey. „Měl bys jít,“ zašeptala.

„Já vím,“ odpověděl tiše.

Odvrátila se od něj a stočila se do klubíčka, neboť jí náhle naplno došlo, čeho se dopustili. Podvedla a zradila Richarda. Harriet. Florence. Nell. Panebože, jak s tím budu žít?

Když se k ní přikulil a obtočil ji pažemi, nedokázala se mu vzepřít. „Zoey, moc se ti za to omlouvám.

Neměl jsem tě do téhle situace nikdy přivést. Je to celé moje vina.“

„To neříkej. Udělali jsme to oba, spolu,“ namítla polohlasem.

„Byla bys raději, kdyby k tomu nedošlo?“

Zavřela oči. Jak by mohla litovat, když v sobě díky němu cítila takový příval životní energie, jaký poznala naposledy s Patrickem? Jenomže tenkrát přísahala, že chybu, které se s ním dopustila, už nikdy nezopakuje. Že už nikdy nenaváže vztah s ženatým mužem. A nešlo jen o Harriet. Richard ji miluje z celého srdce, a kdyby se to dozvěděl, úplně by ho to zničilo. Nemluvě o tom, jak strašlivě by tím zklamali důvěru Florence a Nell.

Zabořil jí obličej do vlasů. „Vím, že to nejspíš tvrdí každý chlap, ale já jsem nikdy nic takového neudělal,“ zamumlal. „To bys měla vědět.“

Zpod víček se jí začaly drát slzy. Věřila mu, jenomže tím zodpovědněji a provinileji se cítila.

„Zoey, poslouchej. Miluju Florence z celého srdce, to jsi přece musela sama poznat. Byl jsem svědkem jejího dětství a dospívání a znám ji jako nikdo jiný. A pak přišla Nell, naprosto cizí dívka, která však je zároveň mou součástí. Sotva ji znám, a přesto ji svým způsobem miluju, stejně upřímně jako miluju Florence, i když úplně jiným způsobem.“

Krátce se odmlčel, aby si rozmyslel, jaká slova zvolí dál. „A miluju Harriet,“ prohlásil rozhodně. „Je to moje manželka a matka mých dětí. Jsme svoji už šestnáct roků. Některé byly prima, a jiné zas až tak prima nebyly, ale i tak ji miluju a nedokážu si svůj život bez ní představit.“ Jemně si ji k sobě otočil, aby jí viděl do tváře. „A pak ses tu zjevila ty,“ zašeptal, „neznámá žena, ze které mám pocit, jako bych ji znal celou věčnost. S tebou jsem zjistil, že nejen dítě, ale i ženu je možné milovat několika různými způsoby.“

Dech jí uvízl v hrdle. Co se jí tím snaží říct? Že ji miluje? Mluví z něj sex, nebo to myslí vážně? A pokud to myslí vážně, co bude dál?

„Měl bys jít,“ zopakovala ochraptěle. „Bude si říkat, kde jsi.“

Zaváhal, ale nakonec vstal z postele a začal z podlahy sbírat oblečení. Neznám nic tak depresivního jako pozorovat muže, když se obléká, aby od vás mohl odejít, pomyslela si Zoey. Jak obrací chvatně strhané oblečení nalíc. Jak hledá chybějící ponožku. Jak z tmavé bundy obírá všeprozrazující dlouhé blond vlasy. Jak se navrací do původní podoby, k původní upravenosti, jako by nikdy k ničemu nedošlo.

Vstala a s náhlým pocitem prázdnoty a vyčerpání se zahalila do hotelového županu. Jak se jí mohl tak rychle dostat tak hluboko pod kůži? Představa, že by se s ním už neměla vidět, byla nesnesitelná, ale copak mají jinou možnost? I kdyby nakrásně vymysleli, jak to prakticky provést, Zoey by už nedokázala být jen tou druhou. Chtěla víc. Chtěla všechno.

Oliver si zkroušeně dopnul poslední knoflíky košile. „Zvládneš to?“

„Nikdy se to nestalo,“ pronesla unaveně. „Už se to nesmí opakovat. Nesmíme dopustit, aby se to někdo někdy dozvěděl. Slib mi, že nedojde na provinilá přiznání, abys ulehčil svému svědomí.“

„Nechci tě ztratit…“

„Vážně už musíš jít.“

Na okamžik měla dojem, že jí bude oponovat. Pak ale krátce přikývl, otočil se, vyšel z pokoje a potichu za sebou zaklapl dveře.

Zabořila se do postele a konečně se pořádně rozplakala. Bože, co jsem to jenom provedla? Jak jsem mohla něco takového dopustit?

Musí se od něj držet dál, jiné řešení není. Když už ho nedokázala odmítnout, musí se postarat o to, aby zůstal mimo její dosah.

I kdyby to mělo znamenat, že tím ztratí Florence.

19. kapitola Harriet

„Pořád to odmítá,“ prohlásila Harriet a nechápavě odložila telefon. „Dokonce se se mnou nechce ani bavit. Musela jsem zavolat Nell na mobil, abych zjistila, co se děje, a ta zjevně nechtěla, aby se Zoey dozvěděla, že se mnou mluví.“

Oliver vytáhl ze sáčku další bramboru a začal ji loupat. „Jak jsi na to přišla?“

„Protože uprostřed našeho hovoru najednou spustila o úkolech do školy. Zřejmě tam v tu chvíli přišla Zoey.“ Ustaraně se zachmuřila. „Já tomu vážně nerozumím. Když odlétaly do Anglie, tak bylo všechno v pořádku, a to jsou sotva tři týdny. Co se od té doby mohlo stát tak hrozného, že ji to takhle rozhodilo?“

Pokrčil rameny. „Podle mě se to časem nějak vyřeší.“

Sledovala, jak hází bramboru do hrnce se studenou vodou, který si postavil na sporák. Nesnášela, když se jí rozhodl pomáhat v kuchyni: nikdy z brambor nevydloubal očka a loupal je zásadně nasucho, což znamenalo, že spolu s nimi skončí v hrnci i písek a zbytky hlíny. Na druhou stranu oceňovala, že se snaží. Od Nellina a Zoeyina odjezdu byl výjimečně pozorný a laskavý, nosil jí ze City Marketu její oblíbenou čerstvě mletou kávu, občas zaskočil do cukrárny Mirabelle pro její zamilovaný zákusek se žloutkovým krémem, a dokonce dával prát prádlo, aniž mu o to řekla. Myslela si, že se jí tím snaží zlepšit náladu, a byla mu za jeho tichou podporu vděčná, i když to znamenalo, že skončila s růžově batikovaným spodním prádlem a hlínou v zubech.

Natáhla se na polici pro měděnou pánev a nalila do ní trochu domácího vývaru. „Já prostě jen nechápu, co se změnilo, Olivere. Měla jsem dojem, že si to tu obě báječně užily. Nell byla ve svém živlu. Dokonce i Florence ke konci jejich návštěvy jako by ožila a se Zoey si rozuměly jedna báseň. Tak co mohlo způsobit tu náhlou změnu názoru?“

„Kdo ví. Třeba Zoey potřebuje trochu času, aby si všechno v hlavě uspořádala.“

„Co jako? Já myslela, že tohle jsme všichni zvládli, ještě než sem přijely. Přece jsme spolu vycházeli bez nějakých větších třenic.“ Vytáhla dřevěné prkénko a energicky na něm nasekala čerstvou petrželku.

„Měla jsem dojem, že Zoey těší, že může trávit čas s tebou a s Florence, zatímco jsme já a Nell podnikaly něco svého. Nepřipadalo mi, že by na nás žárlila nebo jí to nějak vadilo.“ Na okamžik přestala sekat. „I když ten poslední den nebo dva, jak jsme se vrátili z Maine, byla trochu nesvá. Připadala mi malinko skleslá, ale na tom nebylo nic divného. Kdo by se taky těšil na konec dovolené.“

Vhodila petrželku do bublajícího vývaru a ukroutila z copu nad sporákem paličku česneku. Zoey se v Maine zjevně moc nelíbilo, ale to Harriet nijak zvlášť nepřekvapilo. Zoey je městská skleníková květinka, není stavěná na trochu toho nepříznivého počasí a nepohodlí, ba právě naopak. Ta nemožná ženská už po pár metrech hekala, že ji píchá v boku a nemůže popadnout dech.

Aspoň že Nell byla na tyhle věci opravdový parťák, pomyslela si Harriet s hrdostí. Za celou dobu si ani jednou nepostěžovala. Zvládla výšlap na Mount Mansfield, ujela na horském kole skoro padesátikilometrový okruh kolem jezera, pomohla Harriet v zahradě za domem vysázet čtyřicet sazeniček rajčat a ani jednou u toho neprohlásila, že je unavená, otrávená nebo že si potřebuje odpočinout. A nedělala hysterické scény kvůli humrům, naopak je nemilosrdně naházela do hrnce a pak jim s rozkoší vysála maso ze všech klepet i nožiček. Moje dcera.

Nechtělo se jí to přiznávat, ale Zoey odvedla s Nell skvělou práci. V žádném případě tu ženskou neuznávala: její politické názory byly směsicí pestrobarevně hipísáckých a liberálně populistických postojů, u žádné myšlenky nevydržela déle než pět minut a v podnikání byla zjevně zcela neschopná. Ten její byt nad obchodem se nedal málem nazvat ani pelechem, natožpak domovem. Nell posílala na těžce

podprůměrnou všeobecnou střední školu v jedné z nejhorších částí Islingtonu a ta chudinka nebyla před cestou do Vermontu dál než v Calais. A pak tu byla ta její morálka, o které se dalo v nejlepším případě říct, že je poněkud uvolněného rázu. Jak jinak měla Harriet vnímat poměr se ženatým mužem, nemanželské dítě a nepochybně i celou řadu nejrůznějších partnerů, kteří za ty roky prošli Nelliným životem! Navíc nechávala Nell přílišnou volnost. Předně tu byl ten kluk, kterému psala v jednom kuse maily, Terry nebo jak, a její pozornosti neunikl ani piercing v pupíku a několik tetování henou. Dokonce si byla jistá, že z Nellina oblečení několikrát cítila cigaretový kouř.

Naházela stroužky česneku do hmoždíře a opřela se do nich paličkou o poznání razantněji, než bylo třeba. Zoey totiž navzdory všemu dosáhla něčeho, co se jí samotné nezdařilo: vychovala šťastnou, nebojácnou dívku, která byla sama se sebou naprosto spokojená. Florence měla všechny výhody, kterých se jí mohlo dostat: dva milující rodiče, stabilní domov, nejlepší školy, peníze na cesty do zahraničí – dalo by se říct, že prožila ideální dětství. A podívejte se na ni, vyrostlo z ní zakřiknuté dítě typu mouchy snězte si mě.

To se jen projevila její krev, pomyslela si dopáleně. Nell zkrátka má ty správné geny. Dostalo se jí dokonalé kombinace Oliverova přirozeného šarmu a mojí energické touhy po úspěchu. Tu nemohla pokazit ani taková Zoey. No a vedle toho se podívejte, s čím jsem musela pracovat já. Copak se někdo může divit, že Florence dopadla tak, jak dopadla, když jí v žilách koluje krev té potrhlé ženské?

A co je na tom špatného? Ta myšlenka Harriet tak zaskočila, že rázem přestala bušit do česneku. Nell se ani zdaleka nepodobá dceři, jakou si kdysi vysnila. Na to je příliš zběhlá a protřelá a její chování prozrazuje, že se pohybuje na tenké hranici mezi nezávislostí a pubertální vzdorovitostí. Ani agresivní městský styl jejího oblékání se Harriet nepozdával. S odporem hleděla na početné náušnice, které nosila v obou uších, i silné černé linky rozmazané kolem očí. A přesto Nell zbožňovala. Viděla v ní milou, bystrou a zábavnou dívku, na kterou byla i po tak krátké době neobyčejně hrdá.

Ani Florence ovšem není dcerou, jakou si vždycky představovala. Nesnáší pobyt pod širým nebem, na Harrietin vkus je příliš plachá a váhavá a navíc nemají téměř nic společného. Ale i ona je milá, bystrá a zábavná. Není snad lepší, že se nestala jejím otiskem a místo toho si troufla být sama sebou? Copak si nepřála mít dceru, která by měla vlastní názor?

Měla by být na Florence pyšná, a ne jí vyčítat její nezávislost. Proč jí trvalo tak dlouho, než to pochopila?

Nevybíravě odstrčila Olivera z cesty a vyklopila rozdrcený česnek do hrnce s bublajícím vývarem. Totéž jí říkala i Zoey, a docela přímo. No jestli by to jednoho nenaštvalo, že zrovna tahle ženská bude mít pravdu.

Ať dělala, co chtěla, nedokázala si ji oblíbit. A věděla, že je to vzájemné: Zoey jí to dala jasně najevo svým typickým pasivně-agresivním způsobem. Stačilo poslouchat všechny ty její uštěpačné poznámky, jimiž ospravedlňovala svůj způsob výchovy, který se dal v lepším případě nazvat lehkým zanedbáním. Člověk je nemůže pořád jenom ochraňovat, no ne? Děti musí mít šanci chybovat. Vzdělání není jen otázkou zkoušek a známek, nezdá se vám? Harriet zjevně považovala za upjatou přísnou matku posedlou školními výsledky, včasnými odchody do postele a dostatkem čerstvého vzduchu a pohybu. No, pokud by to, že o své děti máte zájem a chcete pro ně to nejlepší, mělo být zločinem, pak by se k němu sama ráda a ochotně doznala.

Moc dobře si uvědomovala, že jí přisoudili roli zlého policajta. Všichni včetně Olivera se k ní chovali, jako by se proměnila v nějakého generála, a to jen kvůli tomu, že se snažila všechno zorganizovat a udělat co nejvíc pro to, aby se všichni dobře bavili. No a ten výlet do Maine měl pomoci k jejich rodinnému stmelení. Jistě, jsou rodina poněkud neobvyklá a hybridní, ale i tak v jistém smyslu rodina. Kluci si to samozřejmě skvěle užili a Nell byla taky báječná, zato ostatní jí dávali najevo, že ji považují za otravnou a despotickou velitelku výcvikového tábora. Jen ať se jí Zoey s Oliverem klidně smějí za zády, ale kdyby si to nevzala na povel, kdo by se asi tak o všechno postaral?

Stejně je zvláštní, jak Oliver k Zoey přilnul, pomyslela si, zatímco sledovala, jak její muž zápasí s ovládáním nové myčky. Jindy by si na ženskou, která tak zjevně vsadila na kartu nepraktické blondýny, stěžoval jako první.

„Co kdybys jí zavolal ty?“ napadlo ji najednou. „Trávil jsi s ní víc času než já a přišlo mi, že si docela rozumíte. Třeba by tě vyslechla.“

Její návrh ho zaskočil, a tak překvapeně ztuhnul, v ruce tabletu do myčky.

„Prosím, Olivere. Teď už přece nejde jenom o mě a o tebe. Zřejmě se stalo něco, co ji rozrušilo, tak bychom to měli vyřešit. Co my víme, třeba jí právníci té londýnské nemocnice nabídli vyrovnání pod podmínkou, že se od nás bude držet dál.“

„Jsou to teprve tři týdny, co se vrátily domů,“ prohlásil a zapnul myčku. „Třeba si přeje, aby se všechno vrátilo zase do normálu.“

„Přece jsme si na konci sedli a společně se dohodli, že v létě vyrazíme do Londýna,“ dotírala na něj zarputile. „Dokonce volala Richardovi, že musí zrušit ten jejich cyklistický výlet po Francii. Florence už se na to moc těší. Kluci můžou jet na tu dobu k mým rodičům, kteří si stejně stěžují, že je nevidí dost často, a my dva tam při té příležitosti můžeme zapracovat na tom, aby se naše anglická pobočka trochu vzchopila.“

Její manžel se právě pokoušel vytáhnout z nerezového koše na odpadky plný černý plastový pytel, jenomže ho při tom roztrhl, takže se na podlahu vysypaly kuřecí kosti a použitý kočkolit. Byl roztěkaný a neklidný, pořád se něčím zaměstnával, aby jí nemusel věnovat pozornost. Občas se vážně choval jako typický chlap. Byla by mnohem radši, kdyby se zastavil a pořádně si s ní promluvil. Jenomže to bylo stejně nereálné jako pochytat rozběhnuté kuličky rtuti.

„Olivere, nemohl bys toho na chvíli nechat?“

Rozpačitě položil pytel na podlahu. „Podívej,“ řekl. „Třeba to tak bude lepší. Stejně bych měl asi přes léto zůstat v Burlingtonu, když teď Mark odchází z pozice viceprezidenta. A vaši můžou místo toho přijet na prázdniny k nám…“

„Můj otec je čerstvě po operaci!“ rozkřikla se. „Kdo ví, jestli se v létě bude na nějaké cestování cítit. A krom toho šlo o to, abych mohla strávit trochu času s Nell a Zoey se zase viděla s Florence.“

„No tak uvidíme, jestli si to v příštích pár týdnech nějak nesedne. Snad všechno nemusíme řešit teď hned. Když jim dáme trochu času, tak se to určitě nějak vystříbří…“

„Prosím tě, dej to sem,“ odsekla naštvaně, vytrhla mu z rukou prasklý pytel a vynesla ho do popelnice před domem, jen aby vzápětí nasupeně přidupala zpátky. „Člověk by si myslel, že jsi nakonec sám chtěl, aby se to takhle rozpadlo. Nezapomínej, že na nás Nell spoléhá. Kdo se o ni postará, když ne my? Zoey snad?“

„Zatím se jí to dařilo bez problémů. Nell je prima holka.“

„Ano, to je. Je fakt úžasná, když vezmu v úvahu, v čem vyrůstala. Zkus ale zvážit, co všechno bychom jí mohli nabídnout my, Olivere.“ Přistoupila k němu, opřela se mu dlaněmi o hrudník a pohlédla mu do tváře. „Je jí teprve patnáct. Příštích pár let pro ni bude moc důležitých. Jen si pomysli, co všechno bychom jí mohli zajistit: tu správnou praxi, správné kontakty, studium na nejlepších univerzitách… S námi by její budoucnost mohla vypadat docela jinak. Samozřejmě vím, že Zoey dělala, co mohla, jenomže to, co bychom Nell mohli dát my, jí ona prostě dát nemůže. Nesmíme si ji nechat proklouznout mezi prsty. Musíme udělat všechno, co bude třeba, abychom Nell zajistili co nejlepší budoucnost, stejně jako ji zajistíme Florence.“

Místo odpovědi ji ovinul pažemi a schoval si její hlavu pod bradu. Jeho projev náklonnosti ji příjemně překvapil, a tak se k němu přitulila a konečně se uvolnila. Přestože se od chvíle, kdy se dozvěděl o jejím tajném výletě do Londýna, už stihli usmířit, pořád to mezi nimi nebylo tak docela v pořádku. A nešlo jenom o sex, i když i ten vzal poslední dobou úplně za své – od Zoeyina a Nellina odjezdu se milovali jen jednou, a ještě navíc naprosto mechanicky a neuspokojivě, takže ani jeden nedospěl k orgasmu –, ale

především o to, že i mimo ložnici se Oliver choval jinak. Vždycky si potrpěl na doteky, stiskl jí rameno, když stála u vaření, pohladil ji po zadku, když kolem něj nesla prádlo na žehlení, v restauraci ji držel přes stůl za ruku, jako by byli dva puberťáci na prvním rande. Nemohla říct, že by se k ní choval chladně, byl v mnoha ohledech velmi pozorný, ptal se jí, na co se chce dívat v televizi, dokonce jí napouštěl vodu do vany. Jen se prostě… změnil.

Ne, to není tak docela pravda, došlo jí náhle. Choval se k ní, jako by se změnila ona. Možná už jí odpustil, co provedla, ale rozhodně na to nezapomněl. Lhala mu, a ať už byly její důvody sebepádnější, věděla, že jí už nikdy nebude věřit tak jako dřív.

Copak nechápe, že to Harriet neudělala schválně? Nikdy by se k takovému jednání nesnížila, kdyby nebyla naprosto skálopevně přesvědčená, že má na to morální právo. Oliver se nechtěl postavit tváří v tvář pravdě a Harriet mu to neměla za zlé, někdo to ale udělat musel. Ránu, jež potkala jejich rodinu, bylo třeba vystavit čerstvému vzduchu, aby se mohla zahojit, a ne ji nechat hnisat ve tmě. Jen ať si zkusí představit, o kolik by to bylo pro Florence a Nell horší, kdyby se celou pravdu dozvěděly až později a zároveň tak zjistily, že ji před nimi jejich rodiče záměrně tajili.

Však on časem pochopí, že neměla na vybranou. A pak ho ten vztek pustí. Musí.

„Florence si Zoey ohromně oblíbila,“ řekla a odtáhla se od něj, aby mohla sledovat výraz jeho tváře.

„Co si asi tak bude myslet, když s ní najednou bez zjevného důvodu nebude chtít mít nic společného?“ Nepohlédl jí do očí. „Hm. Však už se mě několikrát ptala, proč se jí ještě neozvala.“

Harriet překvapilo, jak moc ji z té informace píchlo u srdce. „Ona se snažila se Zoey komunikovat? To mi neřekla.“

„A to tě překvapuje? Neboj, celkem o nic nejde. Poslala jí jen pár mailů.“

„Na které Zoey neodpověděla, co? Vážně si to musíme vyjasnit, Olivere. Omlouvám se, jestli na to moc tlačím. Už nebudu. Ale nemohl bys s tou Zoey přece jen promluvit?“

Zaváhal. „Asi mohl. Zeptám se jí, jestli byste tam s dětmi nemohli vyrazit. Já bych ale vážně raději zůstal tady a postaral se o podnik.“

„Náš zdejší podnik je v naprostém pořádku. A Florence potřebuje i tebe. Musíme tam jet jako rodina. O to přece jde.“

„Nechejme to zatím být, dokud to nebude skutečně aktuální. Zoey nám na tu návštěvu ještě nekývla.“

Harriet byla zmatená. Za živého boha nemohla pochopit, proč se jejich dalšímu kontaktu tak brání. Nell si hned oblíbil, to bylo naprosto zjevné, a sám říkal, že je Florence díky času, který strávila se Zoey, mnohem spokojenější. Ještě před měsícem byl všemi deseti pro to, aby nadcházející léto strávili v Londýně. Kluci by z toho byli nadšení, tamní pobočka jejich podniku to potřebuje jako sůl a Florence byla ochotná obětovat první poslední, jen aby si mohla prohlédnout obchody na Carnaby Street. Věděla, že Nell se chce s Oliverem znovu setkat, a ani ona sama už se nemohla dočkat, jak ji bude rozmazlovat, jak ji vezme do Ritzu a Národní portrétní galerie a možná vlakem Eurostar i na pár dní do Paříže. Tedy samozřejmě za předpokladu, že by se na tu dobu Oliver a Zoey postarali o všechny ostatní. Ačkoli – kluky by mohla nechat u rodičů a Florence by se třeba chtělo jet s nimi. Bylo by skvělé vyrazit na holčičí výpravu takhle ve třech. Oliver a Zoey by se už spolu nějak zabavili.

„Prosím, Olivere,“ pronesla tiše. „Nemohl bys to alespoň zkusit kvůli mně? Copak si nezasloužím aspoň to?“

Hrozně dlouho nic neříkal, až začala v duchu přemýšlet, co se mu může honit hlavou.

„Ano,“ pronesl nakonec. „Zasloužíš.“

Daily News, Canary Wharf č. 48, Londýn, E14 8RS

Dohoda o poskytnutí informací

Za zadavatele (redaktor/ka): Lesley Morganová E-mail: lmorganova@dailynews.co.uk Předmět: „Záměna dětí“

Tento dokument stvrzuje dohodu mezi zadavatelem a poskytovatelem ve věci poskytnutí informací na téma „Záměna dětí“ ve prospěch listu DAILY NEWS. List DAILY NEWS vyplatí po uveřejnění předmětných informací poskytovateli rozhovoru (dále jen poskytovatel) odměnu ve výši 30.000,- ? (třicet tisíc liber šterlinků). List DAILY NEWS poskytovateli dále proplatí náklady spojené s pořízením informací, případně mu na tyto poskytne zálohu předem. Poskytovatel je při žádosti o proplacení nákladů povinen předložit veškeré příslušné účty a daňové doklady. List DAILY NEWS může požadovat úpravy předmětných informací a vyhrazuje si právo na redakční úpravy. Poskytovatel se zavazuje, že bude redakční úpravy provedené listem DAILY NEWS respektovat. V případě, že ke zveřejnění informací nedojde, zavazuje se list DAILY NEWS vyplatit poskytovateli 25 % smluvního honoráře (plus schválené výdaje).

Poskytovatel se zavazuje archivovat veškeré relevantní poznámky, e-maily a nahrávky po dobu 18 měsíců od zveřejnění informací. List DAILY NEWS si je může kdykoli vyžádat, aby doložil tvrzení uvedená v předmětném článku. V případě stížností či nároků, ať už osobních či právních, vznesených v souvislosti s předmětným článkem v jakémkoli časovém období

jakoukoli třetí stranou se poskytovatel zavazuje plně spolupracovat s listem DAILY NEWS při reakci na tyto stížnosti či nároky a při společném úsilí o jejich vyvrácení. Poskytovatel se zavazuje nekomunikovat o obsahu předmětného článku s jinými médii a dále se zavazuje neposkytnout tytéž či obdobné informace jinému listu či sdělovacímu prostředku bez předchozího písemného souhlasu odpovědného zástupce listu DAILY NEWS.

Žádáme poskytovatele o podepsání všech kopií a jejich odeslání na adresu listu DAILY NEWS. Zástupce DAILY NEWS je poté podepíše a odešle jednu kopii poskytovateli. Tato dohoda o poskytnutí informací vstupuje v platnost přijetím dohody podepsané oběma stranami zástupcem listu DAILY NEWS.

Za Daily News:………………………………

Datum:………………………………………….

Za poskytovatele:…………………………. Datum:…………………………………………

20. kapitola Nell

„Tak co,“ ozvala se Teri a vrátila jointa zpátky Nell, „už se tvoje máma umoudřila?“

Nell se svalila na záda, založila si ruku pod hlavu, zhluboka potáhla a vyfoukla oblak kouře směrem ke stropu pokoje. „No jo, konečně. Doufám, že si to zase nerozmyslí. Už mi z toho začínalo hrabat.“

„Co má za problém? Já myslela, že byla s tou tvojí americkou rodinkou v pohodě.“

„Bůh ví.“ Zahihňala se, už trochu v rauši. „Možná je s někým z nich v pohodě až moc.“

„Jak to myslíš?“

„Jako že se tam s Oliverem docela spřátelili, jestli mi rozumíš.“ Podala jointa Teri. „Mám dojem, že jak jsme byli v tom Maine, tak se tam něco stalo. Do té doby mámě nevadilo, když jsem si někam vyrazila s Harriet a nechala ji s Oliverem a Florence samotnou, ale od toho víkendu byla úplně běsná, když s ním měla zůstat sama. Takže mám takový pocit, že tam k něčemu došlo.“

„No to si děláš kozy! A nebyl by to ten, incest?“

„Ne, ty blbko. S Oliverem jsem spřízněná já, ne ona.“ Teri jí znovu podala jointa, a tak si z něj dala posledního šluka a pak ho zahodila do plechovky od koly, co měla vedle postele. „I tak by to ale bylo pěkně hustý. Kdyby si můj donedávna ztracený biologický otec začal s mojí nevlastní matkou. Úplně jak z té show Jeremyho Kylea.“

„Myslíš, že to spolu dělali?“

„Jo. A pokud ne, tak rozhodně chtěli. To sexuální dusno, co mezi nimi bylo na zpáteční cestě cítit, by se dalo krájet nožem, to mi věř. Nechápu, že si toho Harriet nevšimla. Něco se tam prostě stalo.“

„Někdo si asi užil.“

Pohladila Nell po nahém rameni. Nell se překulila na bok, aby se jí na úzké posteli ocitla tváří v tvář. Dívky byly od pasu nahoru svlečené a dlouhé vlasy jim spadaly na nahá ňadra. Teri je měla větší než Nell

– těžší, světlejší, s velkými růžovými dvorci završenými bradavkami v barvě jahod. Nell je ráda těžkala v dlaních a s potěšením pozorovala, jak se bradavky vzdouvají, když k nim skloní ústa. Sama měla ňadra pevnější, vysoko posazená a tuhá, s bradavkami jako malé žaludy. Tak malá ploška a kolik se v ní soustředí vjemů, pomyslela si, když se jimi lačně otírala o Terino předloktí. Celým tělem jí projížděly záchvěvy vzrušení, z nichž ji brnělo až v palcích na nohou.

Teri se přitulila ještě blíž a dechem pohladila Nell po tváři. Rukou jí přejela po klíční kosti, brnkla prsty o svůdnou hnědou bradavku a pak se vrátila zpátky k ramenu. Nell se prohnula rozkoší a vpletla své nahé nohy mezi Teriiny, takže se jim už tak krátké sukně vyhrnuly až k pasu. Takhle daleko zašly poprvé – odvážily se napůl svléknout a riskovat, že je při tom někdo přistihne. Teriini rodiče byli dole a její sestra ve vedlejším pokoji. Nell zasténala, jak jí projela další vlna teplé rozkoše a usadila se v rozžhaveném vlhku mezi jejími stehny.

Vtom se na schodech ozvaly kroky a obě dívky zděšeně ztuhly. „Co vy dvě, všechno v pořádku?“ Teri se zprudka posadil a přitiskla si na hruď polštář. „Jasně, mami.“

„Měla jsem dojem, že jsem zaslechla nějaké zvuky.“

„To nic, jen tu něco… zkoušíme,“ volala na ni Teri přes dveře. „Shakespeara. Běda, nebohý Yoricku!“

Když Teriina máma oddupala zpátky dolů, Nell do Teri šibalsky šťouchla. „No, tak tomu říkám parádní zkouška,“ zazubila se Teri a padla po zádech zpátky na postel. Natáhla se k Nell, líně jí zakroutila bradavkou a pak toutéž rukou vklouzla mezi povolná stehna. „Bezkostýmová zkouška.“

Ještě ve chvíli, kdy zahýbala do jejich ulice, měla nohy jako z vosku a každičký vlhký krok jí byl

sladkou připomínkou toho, jak strávila odpoledne. Kalhotky měla tak mokré, že by je mohla ždímat. Netušila, že orgasmus dokáže člověka rozervat, roztříštit na kusy a pak ho v jediné fantastické žhnoucí vlně zase poskládat dohromady. Nic, čeho kdy dosáhla sama, se tomu ani zdaleka nepřibližovalo.

V břiše cítila příjemné svírání. Už se nemohla dočkat, až se s Teri zase uvidí. Stačilo, aby si vzpomněla na teplé polibky a chladivé povlečení a nahou Teri na posteli, a zatočila se jí hlava.

Vtom se z jejich zadního vchodu vyřítili dva chlapi s vyholenými hlavami a strčili do ní tak neomaleně, až skončila mezi popelnicemi.

„Hele!“ zakřičela na ně vztekle.

„Jdi do prdele,“ opáčil jeden z nich nezúčastněně, aniž se na ni podíval.

A tak se zvedla, oprášila, přehodila si batoh přes rameno a zírala na jejich mizející záda. Podle silných krků a laciných černých obleků by je tipovala na vyhazovače z komparzního rejstříku nějaké filmové společnosti. Blbci.

„Mami?“ zavolala nervózně, když za sebou zabouchla dveře a radši je zamkla na dva západy pro případ, že by se ti idioti chtěli ještě vrátit. „Mami, je všechno v pořádku? Co to bylo za chlapy, kteří odtud teď vypadli?“

Mámu našla v kuchyni, zhroucenou nad haldou papírů, jak tam vzlyká. Poděšeně vykřikla: „Mami! Co se děje? Oni ti ublížili?“

Máma zavrtěla hlavou a hřbetem ruky si utřela nos. Oči měla zarudlé a napuchlé. Nell marně pátrala po krabici kapesníků, a tak to vzdala a utrhla jí aspoň kus papírové kuchyňské utěrky. „No tak. Řekni mi, co se děje. Co byli ti chlapi zač?“

„Vymahači dluhů,“ zašeptala máma.

„Vymahači dluhů? Myslíš exekutoři?“ Máma přikývla.

„Co tu ale dělali? My jim dlužíme peníze?“

„Dlužíme peníze úplně všem,“ zanaříkala Zoey a z očí se jí znovu vyřinuly slzy. „Nell, je mi to moc líto. Pořád jsem si říkala, že když obchod ještě chvíli udržím, třeba se to zlepší a já pak všem dluhy vrátím. Netušila jsem, že už je to tak zlé. A teď… teď…“

Nell si přitáhla neurovnanou hromadu papírů. Snažila se nevšímat si koleček od hrnků s kávou a stop po slzách, šlo jí jen o to, aby pochopila, co se děje. „Tohle jsi do účetnictví nedala, to bych to tam jinak viděla. Kolik teda dlužíme?“

„Většinu kreditek jsem už splatila, moc je nepoužíváme, takže to nebylo tak zlé. Ale dlužíme šest splátek na hypotéku, elektřinu jsem neplatila už celé věky, pak je tu místní daň a ta Amerika nebyla taky nejlevnější. Musela jsem si na ni vzít menší půjčku a právě kvůli ní tu byli ti chlapi…“

„Jakou menší půjčku?“ zeptala se Nell ostře.

„No takovou tu od úvěrové společnosti, jenomže všechno bylo dražší, než jsem počítala, a taky jsem nemohla nechat Lockwoodovy všechno platit, když jsme bydlely zadarmo u nich doma. A pak ten výlet do Maine. Ty jsi měla pokoj napůl s Florence, já si ale svůj pokoj musela zaplatit sama, nemohla jsem to nechat na Oliverovi. No, a protože jsem byla pryč, tak jsme měly zavřeno, takže jsme minulý měsíc vydělaly ještě míň než obvykle.“

Nell při pohledu na tu hromadu faktur a složenek před sebou nechápala, jak se něco takového mohlo stát. „No tak kolik teda dlužíme?“ zeptala se znovu.

„Včetně přečerpaného kontokorentu asi třicet tisíc liber,“ odpověděla téměř šeptem Zoey.

„Třicet tisíc? Kristepane, mami! Jak jsi to chtěla řešit, prodat ledvinu?“

„Prostě se to tak nasbíralo,“ hlesla plačtivě. „To je tím, že je ekonomika pořád v recesi. Nevěděla jsem, kolik jsem bance dlužná, dokud jsme se nevrátily z Ameriky a já neotevřela jejich dopis. Vždycky jsem si říkala, že kdybych musela, prodala bych po svatbě s Richardem obchod a zaplatila to z toho.“

Nell vůbec poprvé došla trpělivost. Máma to s čísly neuměla, a tak se právě proto už před pár lety sama

chopila účetnictví a nikdy jí to nijak zvlášť nevadilo. Chápala, že se ji máma snažila ochránit, jenomže tím, že jí to zatajila, je obě dostala finančně do hajzlu. Za obchod by nejspíš dostaly právě tak akorát, aby všechny ty dluhy zalepily, jenomže by se pak ocitly na dlažbě a máma by byla bez práce. Zaplaťpámbu, že mají Richarda, protože jinak by si musely najmout nějakou mizernou garsonku v ještě horší části města. Nerada si to připouštěla, ale nedokázala si představit, že by se do takového průšvihu někdy dostala Harriet.

„No tak se přistěhuj k Richardovi a prodej obchod. Jiné řešení to nemá.“

„To nepůjde.“

„Mami, vím, že se ti po něm bude stýskat, ale je to jediný způsob, jak se z toho můžeme dostat.“

Máma si dloubala nehty, už tak okousané, až do živého. „Když my jsme se s Richardem dohodli, že si dáme menší pauzu.“

„Jak to myslíš, menší pauzu? Odkdy?“

„Prostě to nechceme uspěchat, nic víc. Tak jsme si řekli, že září by bylo na svatbu moc brzy. Ale vůbec si s tím nedělej hlavu, broučku.“

„Ty máš dojem, že na to po deseti letech vztahu spěcháte?“

„Osmi, drahoušku. Zasnoubení jsme ale byli sotva pět minut.“

„Jde jenom o svatbu, nebo se s ním rozcházíš?“

„Promiň, beruško, ale…“

„To kvůli Oliverovi, co?“ obořila se na ni Nell zprudka. Matka se začervenala. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Nedělej ze mě blbce. Byla jsi z Olivera úplně vedle, to bylo poznat na první pohled. Domů jsi pak přijela s očima navrch hlavy a okamžitě ses rozhodla poslat chudáka Richarda k vodě. Jak jsi mohla, mami? Po tom všem, co pro nás udělal?“

„Tak to vůbec není…“

„Já ti to nedovolím udělat! Richard tě miluje, miluje nás obě! Nemůžeš se s ním rozejít, to prostě nejde!“

Matce vstoupily slzy do očí, Nell s ní však pro jednou neměla nejmenší soucit. Už jen ta záležitost s penězi byla sama o sobě dost hrozná. Ale to, že se rozešla s Richardem, bylo ještě stokrát horší. Jasně, taky si Olivera oblíbila, ale Richard byl její opravdový táta od dob, kdy byla ještě malá holka. Milovala ho, potřebovala ho. A Oliver je ženatý. Pro mámu to možná nic neznamená, pro Nell to ale znamená hodně. Chlapi se druhým ženám nekradou. Prostě to není správné. Chlapi v tomhle světě ubližují ženám dost a dost, takže fakt není potřeba, aby si ženské ubližovaly ještě navzájem.

„Mami, ale on od Harriet neodejde, ne?“

„Samozřejmě že ne.“

„Tak se na něho vykašli,“ zaprosila. „Vezmi si Richarda.“

„Ty to nechápeš. Je to hrozně složité.“

„To jsem si fakt nevšimla,“ zamumlala sarkasticky.

„Proč myslíš, že jsem nechtěla, aby sem jezdili?“ zeptala se Zoey ubrečeně. „Nechtěla jsem, aby se to ještě zhoršilo. Myslela jsem, že kdybychom si udržovali odstup…“

„Spala jsi s ním?“ Zvedla ruku. „Ne, zapomeň, že jsem se zeptala. Nechci to vědět. Hlavně mi slib, že něco nepoděláš, mami. Jsou moje rodina. Nechci je ztratit.“

„Tvoje rodina?“

Rázem by si nejradši ukousla jazyk. „Tak jsem to nemyslela.“

„Já myslela, že já jsem tvoje rodina,“ hlesla máma tiše.

„Taky že jsi.“ Povzdechla jsi. „Ale to je i Richard. A nechci ztratit ani jeho.“

Máma vstala. „Jistě,“ pronesla odměřeně. „Chceš si nás nechat všechny, mě, Richarda, Harriet, Olivera a kluky, a kdo ví, nejspíš i rodinu Patricka Jamese. Jeho syn Ryan je určitě moc milý kluk. Chceš mít

všechno a nemíníš z ničeho slevit. Určitě je to moc fajn, Nell. Moct si vybrat podle libosti, zatahat za ty správné nitky a mít nás všechny tam, kde by sis přála.“

„Mami, to není fér!“

„Ne, není,“ odtušila matka zatrpkle. „Pro nikoho z nás.“

Nepamatovala si, že by se s mámou někdy takhle pohádala. V noci nemohla usnout a u snídaně se jí opakovaně omlouvala, a i když se nakonec usmířily, měla pocit, jako by máma mezi ně postavila neviditelnou zeď. Nešlo jen o peníze a její obvinění stran Olivera. Šlo o to, co řekla. Jsou moje rodina. To jediné, čím mámu mohla seknout přímo do živého. A nebylo podstatné, že to vlastně vůbec říct nechtěla. Škoda už byla napáchaná.

„Ahoj.“

Nell právě zamykala vchodové dveře, když k ní přistoupila mladá žena mezi pětadvacítkou a třicítkou. Na sobě měla levný, ale přitom úhledný šedý kostým a stočené blond vlasy jí přidržovala spona z želvoviny. Patřila spíš do elegantnější části Islingtonu než sem.

„Přejete si?“

„Jsi Nell Sandsová?“

Nell se zamračila. „Proč? Kdo jste?“

Žena k ní natáhla ruku. Žádné prstýnky a okousané nehty, povšimla si Nell. „Jsem Lesley Morganová z Daily News. Chtěla jsem s tebou mluvit o Florence Lockwoodové.“

21. kapitola Oliver

Oliver si teprve po prvních krocích na britské půdě uvědomil, po čem všem se mu stýskalo. Po vlažné pintě místo ledově vychlazeného piva, a to i v nejteplejším létě. Po tučných, rozbředlých smažených brambůrcích namáčených do worcesterské omáčky a octa místo těch zatracených prefabrikovaných hranolků. Po čaji barvy čerstvě vyloupnutého kaštanu, nabryndaném do šálku protivnou servírkou, kterou by napadlo popřát mu pěkný den asi stejně pravděpodobně, jako by ji napadlo předvést mu v baru tanec u tyče.

Po černých taxících, do kterých se mi vejdou nohy i všechna zavazadla, pomyslel si, když z jednoho z nich vystupoval a platil jeho příjemně nevrlému řidiči.

„Díky, šéfe,“ zahuhlal šofér, jemuž nakrátko udělalo radost spropitné amerických rozměrů. Šéfe, žádné kámo nebo brácho. No jo, je fajn být zase doma.

Florence ho zatahala za ruku. „Pojď, tati. Ať nám neutečou ty nejlepší kousky.“

„Vždyť ještě není ani deset,“ uklidňoval ji dobrosrdečně.

„Nell říkala, že ti, kdo si tu chtějí fakticky dobře vybrat, sem chodí už v sedm. Tak dělej, tati.“

A tak svou dceru následoval na trh v camdenské pasáži a měl co dělat, aby ji v hustém davu, pulzujícím v úzkých uličkách, neztratil z dohledu. Tohle nebyl Burlington, kde lidé nechávali do dneška odemčené domy i auta. Florence už od deseti let chodila ze školy domů sama a často si i po setmění zašla s kamarádkami do cukrárny na zmrzlinu Ben & Jerry’s. Na městskou džungli, jež vládne v Londýně, však nebyla stavěná. I když byl jasný den a oba se pohybovali uprostřed davu, co chvíli se stávala terčem zkoumavých pohledů pochybných týpků, upoutaných její mladistvou krásou a nevinností, nemluvě o kabelce, která se jí ledabyle pohupovala přes rameno.

Rychle ji dohonil a vzal kolem ramen. „Nechceš si tu kabelku přetáhnout přes hlavu a dát křížem, jako ji nosí Nell?“ navrhl jakoby nic. „Nebudeš tolik riskovat, že bys mohla o něco přijít.“

„Už se nemůžu dočkat, až se potkáme,“ těšila se Florence a přehodila si kabelku tak, jak jí navrhl.

„Slíbila mi, že mě vezme do jednoho starožitnictví, kam chodí spousta slavných, třeba Sienna Millerová. Jsem moc ráda, že máma nakonec souhlasila, že sem můžeme na léto odjet. Bude to paráda.“

Oliver sebou málem trhl, když si uvědomil, jak málo scházelo, aby to všem včetně Florence zkazil. Jako by nestačilo, že byl Harriet nevěrný… a že si k tomu ještě vybral právě Zoey… Ze všech žen zrovna ji! Copak nestačilo, že i bez toho bylo všechno komplikované až až? Na co v tu chvíli myslel?

Problém byl v tom, že právě vůbec nemyslel. To všechno ta její vůně. Citrusová vůně jejích vlasů, vůně mořského větru a soli a pláže, sladký nádech kůže, zkrátka celá Zoey. Úplně ho omámila a zaslepila a prostě ji musel mít. A mohla za to i její reakce, když ji políbil, stejně instinktivní a živočišná jako ta jeho. Ani se nepokusil od ní odejít, jak moc ji chtěl. Tak prosté a tolik sobecké to bylo.

V životě se necítil tak mizerně, jako když pak seděl na kraji Zoeyiny postele a znovu se oblékal. Nic není tak odporné, jako když se chlap obléká, aby opustil ženu, jejíž vlhkost na sobě ještě pořád cítí. Převrátil košili nalíc, dohledal obě ponožky a z bundy obral její blond vlasy, aby žena neměla řeči. Harriet ještě pořád miluje, o tom nemůže být pochyb, je jeho spřízněnou duší, matkou jeho dětí, jeho nejlepší kamarádkou, a přesto ho to k Zoey táhlo silou smrtícího spodního proudu, který ho připravil o veškerou rovnováhu. Pokud dokáže milovat Florence každičkou buňkou svého těla, a i přesto v sobě ještě najít prostor pro lásku k Nell, pak je určitě možné milovat také dvě různé ženy dvěma zcela odlišnými způsoby, ne?

Blbost. Zoey to bylo hned jasné a jemu ostatně také.

Oliver byl na Harriet naštvaný, naštvanější, než připouštěl i sám sobě, a Zoey byla tak milá a chápavá, tak úplně jiná než jeho manželka, jen naslouchala a nesoudila. A on ji za to zneužil a využil. Sex na jednu noc, prokristapána. Jak to jen mohl udělat? Zachoval se k ní stejně ostudně jako ke své ženě. Stal se z něj odporný a hnusný mizera. I kdyby se to Harriet nikdy nedozvěděla – a on se úpěnlivě modlil, aby tomu tak opravdu bylo –, ponese si v sobě už navěky pocity viny a hanby za to, co provedl; což je ten nejmenší trest, jaký si zaslouží.

„Tati? Není ti nic?“

Sebral všechny síly, aby své myšlenky co nejrychleji zapudil. „Kdepak, jen jsem trochu unavený z té změny času, Florinko. Dám si ještě jedno kafe a bude to dobré. Kde jsi to říkala, že se s nimi máme setkat?“

„Před restaurací U jehněte a praporu. Zoey povídala, že ještě nepoznala chlapa, který by nenašel cestu k nejbližší hospodě.“

Oliver se musel chtě nechtě zasmát. Alespoň že neztratila smysl pro humor.

Od toho výletu do Maine se mu Zoey nedokázala podívat do očí, natož aby s ním pořádně promluvila, a tak se poslední dva dny její návštěvy nesly ve znamení strachu a provinilosti, kdy kolem sebe našlapovali s takovou opatrností, jako by chodili po žhavém uhlí. Oliver byl přesvědčený, že si Harriet dá dvě a dvě dohromady, ta však byla natolik zabraná do toho, aby si poslední dny s Nell co nejvíc užila, že si téměř nevšimla, že tam Oliver vůbec je. Když pak Zoey obrátila o sto osmdesát stupňů a změnila názor na jejich letní návštěvu v Londýně, Harriet se to pochopitelně dotklo, Oliverovi se však v duchu ulevilo. Za daných okolností mu přišlo jenom moudré, že je bude dělit bezpečných šest tisíc kilometrů.

Po Nellině a Zoeyině odjezdu dělal všechno pro to, aby to své ženě vynahradil, měl potřebu své jednání odčinit, i když o jeho nevěře neměla ani potuchy. Snažil se jí pomáhat při domácích pracích, vymýšlel drobné pozornosti, kterými jí dával najevo svou lásku, snažil se potlačit svou předchozí zlost na Bena i na ni za to, že ho obešla a i přes jeho nesouhlas se rozhodla Zoey kontaktovat, protože to, co udělala, byla úplně jiná liga ve srovnání s tím, jak ji zradil on. Harriet alespoň mohla tvrdit, že jednala z dobrých pohnutek, kdežto on se zachoval prostě jako hajzl.

A když ho pak manželka požádala, aby to se Zoey urovnal, aby se jejich výlet do Londýna mohl uskutečnit a ona tak měla šanci strávit vytoužené chvíle s Nell, copak mohl odmítnout? Copak si nezasloužím aspoň to? Po tom, jak ji se Zoey podvedli, to bylo to nejmenší, co pro ni mohl udělat.

A právě tak to došlo i Zoey. Sice se k sobě nemínili přiblížit víc než na vzdálenost jednoho oceánu, jenomže teď už nešlo o to, co si přáli oni dva. Bylo jejich povinností vůči Harriet dát všechno zase do pořádku.

„Tamhle jsou!“ zvolala Florence.

Dívky se k sobě s pištěním vrhly, divoce se objaly a jemu při pohledu na Zoey bolestivě poskočilo srdce. Už zapomněl, jak silně ho to k ní přitahuje.

Zoey šokovaně zalapala po dechu. „Čekala jsem tu Harriet,“ pronesla tiše.

„Museli jsme na poslední chvíli změnit plán. Harrietina otce odvezli do nemocnice. Lékaři mu našli stín na plicích, a tak mu chtěli udělat kompletní vyšetření na magnetické rezonanci. Harrietina matka je z toho na zhroucení, a tak chtěla mít Harriet u sebe.“

„To je strašné! To mě moc mrzí,“ vydechla Zoey, která rázem přestala řešit své vlastní pocity. „Harriet musí být strachy bez sebe.“

„To taky je. Je to fakt hrůza. Sotva se dostal z posledního kola operací a teď tohle.“

„A Florence to ví?“

„Řekli jsme jí, že musel do nemocnice na kontrolu. Rozhodli jsme se, že nebudeme děti děsit, dokud to nebude nezbytně nutné.“

„Chudinka Harriet,“ pronesla Zoey polohlasem.

Nell se zavěsila do Florence a ruku v ruce se vydaly vstříc davu pulzujícímu na Pierrepont Arcade.

Oliver se Zoey se vydali v jejich stopách, vedeni jejich smíchem i tím, jak pozoruhodně vedle sebe kontrastovaly: Florencino přírodní blonďaté zdraví vedle Nelliny útlé bledosti. Oliver si všiml, že Florence za posledních pár měsíců vyrostla. Vytáhla se o pěkných pár centimetrů a zároveň trochu pohubla, takže měkká, dětská krása její tváře získala ostřejší kontury a odhalila počátek její krásy dospělé. A vyrostla i emocionálně. Ještě nikdy ji neviděl takhle uvolněnou, spokojenou samu se sebou, jako by konečně přišla na to, co je zač – ironií bylo, že právě její identita prošla v posledních měsících tím největším zpochybněním. Každopádně se však zdálo, že ji přestala užírat nervozita z Harriet. Jako by je obě poznání pravé podstaty jejich vztahu vysvobodilo z úzkých a konečně zbavilo vzájemného pocitu viny. Ještě k sobě hledaly novou cestu, ale už teď bylo zřejmé, že jakmile přestaly být matkou a dcerou, pochopily, že mohou být přítelkyněmi.

Očekával, že ho se Zoey čeká odpoledne plné trapnosti a rozpaků, stačilo však pár minut a už se spolu smáli a povídali si, jako by k událostem v Maine nikdy nedošlo. Nevěděl, čím to je, ale cítil se s ní ze všech lidí, které znal, jednoznačně nejvolněji. Harriet pro něj byla od samého počátku výzvou a Oliver si to moc dobře uvědomoval. Byli si rovni inteligencí i vůlí a jinak by to ani nechtěl. Právě to udržovalo jejich manželství v chodu už šestnáct let. Zoey byla kouzelná, nedokázal si však představit, že by se s ní ani po tolika letech nenudil, na druhou stranu by svou touhu po ní dokázal zkrotit mnohem snáze, kdyby mu nebyla tak sympatická.

O dvě hodiny později, obtěžkaný cetkami, které si na něm Florence nejdřív vyprosila a pak mu je dala nést – včetně stříbrných secesních náušnic pro matku –, přiznal porážku. „Urazil jsem šest tisíc kilometrů, takže si zasloužím pivo,“ prohlásil rozhodně. „Jediný jantar, který mám ještě chuť vidět, se čepuje do sklenic.“

„Ale, tati, Nell mi slíbila, že mě vezme do jednoho fakt super vetešnictví s oblečením…“

„Je na konci pasáže,“ vložila se do toho Zoey. „Můžou si tam zaběhnout a pak se s námi sejít. To zvládnou, nic se jim nestane.“

Oliver zaváhal. Nečekal, že se s ní ocitne o samotě.

„Tati?! Prosím?!“

Chovám se nemožně, nadával si v duchu. Dřív nebo později k tomu stejně musí dojít. Jsme dospělí.

Přátelé. To zvládneme.

„Máš u sebe mobil?“ zeptal se Florence.

Obrátila oči v sloup. „Jasně že jo. Prosím tě, táto. Za chvíli jsme zpátky.“

„Zajdeme si do hospody U pramice dole u kanálu. Pamatuješ si, kde to je?“ zeptala se Zoey Nell.

„Jo. Užijte si to,“ prohlásila Nell a loupla po mámě pohledem. „Nedělej nic, co bych neudělala taky.“

A tak došli k Regent’s Canal a zahnuli doleva na pěšinu pod stromořadím na jeho břehu, vděční za trochu toho stínu, který je ochrání před nemilosrdným poledním sluncem. „Tak co, jak se máš?“ zeptal se tiše.

„Prodávám obchod,“ odpověděla Zoey zpříma.

Překvapeně se zastavil. „Prodáváš obchod? Ale vždyť to tam miluješ!“

„Láska ještě nikomu hypotéku nezaplatila,“ povzdychla si. „Nemluvě o elektřině a místních daních. Obchod je už roky v mínusu, vždycky se mi ale podařilo svými modely vydělat dost na to, abych nás udržela nad vodou. Jenomže dneska už nikdo za oblečení neutrácí, i když jde o takové recyklované modely, jaké vyrábím já.“ Posmutněle se usmála. „Většina mých pravidelných zákaznic ke mně přestala chodit, takže jsem za minulý měsíc vydělala jen tolik, že to jakž takž stačilo na účet za telefon.“

„Však ono se to zase rozjede. Jen co se ekonomika trochu vzpamatuje…“

„Tak dlouho už nevydržíme. Pokud obchod do pár měsíců neprodám, tak mi ho zabaví exekutoři. Už za mnou dokonce byli.“

„Proč jsi mi to neřekla? Přece víš, že bych ti pomohl.“

„Právě proto jsem ti to neřekla.“ Znovu vyrazili. „Tohle není tvůj problém, Olivere. Nikdy jsem to s

penězi neuměla. A teď, bez Richarda…“

„Jak to, bez Richarda?“

„Rozešli jsme se.“

Znejistěl a chvíli mu trvalo, než to vstřebal. „Kvůli tomu, k čemu došlo mezi námi dvěma?“

„Lhala bych, kdybych tvrdila, že ne,“ připustila. „Ale ne v tom smyslu, jak si asi myslíš. Jen jsem si díky tomu uvědomila, že se k Richardovi nechovám férově. Náš ‚dobrý‘ vztah mi zkrátka najednou nebyl dost dobrý, jestli mi rozumíš.“

„Jak to vzala Nell?“

„Ne moc dobře.“

„A ví to? Myslím o nás dvou?“

„Tvojí dceři jen tak něco neujde.“

„Bože. Tak to už chápu, proč se ke mně chovala tak odtažitě.“

„O tebe nejde, je naštvaná na mě. Má Richarda hrozně ráda, takže mě přesvědčuje, že si ho mám i tak vzít a s tebou mít jenom poměr.“

Krátce se zasmál. „Ta si tedy servítky nebere, co?“

„Má svou vlastní představu o oddanosti,“ přikývla Zoey.

Konečně došli k hospodě U pramice. Zoey, mírně zadýchaná z namáhavé chůze i horka, si sedla ke stolku u vody a Oliver vyrazil dovnitř objednat pití. Když se ani ne za pět minut vrátil, čepýřilo se na vodní hladině před ní několik kachen a po stolku se procházeli holubi.

„Vypadáš úplně jako Sněhurka,“ zazubil se, když jí na rameno navíc usedl motýl. „Teď už nám tu chybí jen párek hrdliček.“

Rozesmála se a rozdrobila do kanálu další chleba. „V létě nosím v tašce vždycky pytlík se starým chlebem pro kačeny.“

Dal si lok piva a usedl obkročmo na piknikovou lavičku vedle ní. Zoey si z rukou oprášila drobky a chopila se sklenky vína. Holá ramena jí na letním slunci pomalu červenala a pokrývala se záplavou pih. Všiml si, jak se jí mezi prsy sbírají drobounké krůpěje potu. Urovnal jí zvlhlý pramen vlasů, který jí vzadu na krku vyklouzl z plastové spony.

Zavřela oči a jako květina nastavila tvář slunci. „Páni, takovéhle počasí tady v Londýně moc často nemíváme. Úplně cítím, jaké by to bylo shodit boty a jít se někam smočit.“

„No tak si skoč zaplavat tady do kanálu,“ škádlil ji.

Zoey se otřásla a s odporem se ušklíbla na zelenou vodu před sebou. „To by nešlo. Neumím plavat.“

„Vážně?“

„No jo, mám hrůzu z vody. V létě jsem se vždycky zamykala ve skladu se sportovním náčiním, jen abych nemusela do školního bazénu.“

Odložil sklenici a opřel se předloktím o stůl, aby se jejich ramena dotkla. Žár její sluncem vyhřáté kůže se propaloval tenkou látkou jeho košile. Poposedl si, aby se jejich těla dostala blíž k sobě. S krátkým povzdechem se o něj opřela. Nedokázal si pomoci, musel ji palcem pohladit po vnitřní straně předloktí a pak obkroužit křivku jejího ňadra. Cítil, jak se zachvěla, a jeho penis byl rázem v pozoru. Opírala se o něj tak, že jeho erekci nepochybně vnímala, neodtáhla se však ani o milimetr.

Přejel jí znovu po straně ňadra a poslouchal, jak jí přeskakuje dech. Zlehka ji hladil dlaní sem a tam po bradavce, až se i ona pod jeho dotykem postavila do pozoru. Roztáhla kolena, a tak se naklonil kupředu a vykasal jí sukni letních šatů. Pod deskou stolu jí zajel rukou pod lem sukně a pomalu, po milimetrech vyrazil vzhůru po teplé měkkosti vnitřních stran jejích stehen.

Roztáhla nohy ještě víc, aby mu umožnila lepší přístup. Ztopořený penis se mu bolestivě tlačil do zipu džínsů. Vždyť jsme na veřejném místě, prokristapána. To přece nemůžu – tady, za bílého dne. Po pěšině tu chodí lidé, kdokoli by nás mohl přistihnout…

Místo, kde jí stehna přecházela v klín, měla zbrocené potem. Vjel jí rukou pod kalhotky a odtáhl je

stranou. V penisu mu tepalo. Bože, jak ta je mokrá.

Probral se prsty hedvábnou jemností jejích chloupků. Zabořila mu tvář do hrudníku, aby ztlumila zasténání, když jí prostředníčkem obkroužil klitoris a zvlhčil ho jejími vlastními šťávami. V uších mu rezonoval její zrychlený, hlasitý dech.

„Tak pojď,“ zašeptal. „Držím tě. Mám tě.“

Pevně se k němu přivinula. Oliver ji objal levou paží, aby si ji přidržel u sebe, a pravou rukou jí pracoval mezi nohama. Náhle se mu do dlaně vyřinulo lepkavé mokro. Zoey se zachvěla a pak se na něj se zavřenýma očima sesula.

Narovnal jí šaty, objal ji oběma pažemi a políbil na krk. Její dech se zvolna vracel k normálu. Vyvinula se mu, aby se mu mohla podívat do tváře. „To bylo…“

„Ano. Bylo…“

Takže nejsme jenom přátelé, pomyslel si, když jeho ústa našla její. V žádném případě nejsme jenom přátelé.

Ani jeden z nich si nevšiml objektivu fotoaparátu, který z druhého břehu kanálu mířil jejich směrem.

Datum: 9. srpna 2013 16:43:44 Od: cwood@dailynews.co.uk

Pro: l.morganova@dailynews.co.uk Předmět: Záměna dětí

Odesláno z internetu (podrobnosti)

Annie mi potvrdila částku, kterou právníci nemocnice nabídli oběma stranám, a pokud nepoužijeme fotky těch holek, máme od našeho právního oddělení zelenou, že to můžeme zveřejnit. Dej to do zítřejšího vydání s fotkami Lockwooda a Zoey Sandsové a pošli Bena za jeho ženou, jestli mu k tomu něco neřekne. Třeba z nich pak dostaneme rozhovory, až to praskne. A ta holka ať ti pošle fakturu.

Chris

Chris Wood šéfredaktor Daily News tel.: 020 7322 1149

22. kapitola Florence

Florence si upravila horní okraj džínsových bokovek, aby jí pohodlně seděly, a natáhla si žebrované tričko bez rukávů. V zrcadle se jí na opáleném břiše zatřpytil nový piercing v pupíku. Ten mámě určitě neunikne. Na druhou stranu, když si ho před pár dny pořídila, tehdy, jak s Nell nechaly tátu se Zoey v hospodě a samy šly do dalších obchodů, tak si toho táta ani nevšiml. Mámu by z toho chytil amok, kdyby něco takového viděla – což byl přesně ten důvod, proč si ho nechala píchnout.

Až na to, že vlastně nechtěla, aby z toho mámu chytil amok. Teď už to nechtěla.

Nešlo o to, že by se bála průšvihu. Je jí patnáct, takže nejhorší, co by jí mohli provést, je, že by jí uložili domácí vězení. Jenomže jí z ničeho nic přišlo dětinské – no a taky trochu hnusné – vytočit mámu jenom proto, aby předvedla, že to dokáže.

Stáhla si spodní lem trička co nejníž, aby stříbrná ozdoba se světle modrým kamínkem nebyla vidět. Děda je v nemocnici, a i když jí to nikdo neřekl naplno, poznala, že to s ním nevypadá dobře. Babička většinu času probrečela nebo aspoň vypadala, že co nejdřív začne, a kluci samozřejmě vycítili, že je něco ve vzduchu, a použili to jako záminku pro zběsilé řádění. A k tomu všemu tu byli všichni namačkaní pohromadě jako sardinky. Máma jim neustále připomínala, že městský dům jejich prarodičů v Kensingtonu je na anglické poměry dost velký, jenomže oni si doma zvykli, že mají nejen vlastní pokoje, ale i koupelny, a tady si museli všichni dohromady vystačit jen se dvěma. Alespoň že na ni vyšel mrňavý pokojík na půdě. Vůbec jí nevadilo, že tam musí spát na nafukovací matraci, protože kdyby měla místo toho vegetovat v pokoji se svými třemi bratry, dostala by nejspíš osypky.

Posadila se na parapet, aby si zavázala conversky. Mámě s tátou to poslední dobou neklapalo a Florence se ke svému překvapení vůbec poprvé postavila na máminu stranu.

Táta měl od prvního dne, co byli v Londýně, dost divnou náladu. Věděla, že sem už od prvopočátku nechtěl jet, absolutně ale nechápala proč. Zoey i Nell si oblíbil, to na něm bylo vidět, a když byly u nich ve Vermontu, vycházel s nimi naprosto suprově. A i minulý týden si to všichni na tom trhu v camdenské pasáži skvěle užili. Tak proč mámu tak dusí? Když vešla do místnosti, okamžitě mizel. Ani máma na tom nebyla líp a jeho chování nerozuměla o nic víc než ona, kvůli babičce se to ale snažila nedávat moc najevo. A přesně ze stejných důvodů, kvůli babi, si Florence řekla, že jí aspoň pro jednou nebude přidělávat problémy.

„Jsi připravená, miláčku?“ zavolala na ni máma.

Popadla telefon, seběhla po schodech, dlouhé blond vlasy si spletla do volného copu a na konci sepjala růžovou gumičkou. „Promiň. Nevšimla jsem si, že už je skoro devět. Kde je babička?“

„Včera se od dědy vrátila dost pozdě, tak si chce ještě trochu poležet. Teta Lucy se tu pro ni pak zastaví a odveze ji za námi do nemocnice.“

„A co táta? Ten s námi nepojede?“

Máma si ze stolku v chodbě vzala kabelku a klíče. „Dneska ne. Chce vzít kluky do Fulhamu na zápas Chelsea. Tvrdí, že je chce během naší návštěvy v Anglii seznámit s opravdovým fotbalem.“

Florence obrátila oči v sloup. „Táta přece fotbal nesnáší.“

„To, že má obě nohy levé, ještě neznamená, že nedokáže pronést několikahodinovou přednášku o spletitosti pravidel ofsajdu,“ prohlásila máma suše. „A než dojedeme k dědovi, tak si to tričko radši zastrč do kalhot, broučku. Nejsem si jistá, zda je jeho srdce dost silné na to, aby právě v tuhle chvíli zvládlo piercing v pupíku.“

Florence sklonila hlavu a zadívala se na stříbrný kroužek na svém břiše, jako by ho viděla poprvé. „Ty

se nezlobíš?“

„Ne, pokud sis to nechala píchnout ve slušném salónu čistou jehlou,“ povzdechla si máma. „Nell má taky tři náušnice v každém uchu a kroužek v pupíku, a přitom se nezdá, že by jí to nějak zvlášť uškodilo, tak proč by to mělo ublížit tobě? Je mi slib, holčičko, že si nenecháš udělat tetování. Nebo aspoň ne na takovém místě, abych ho někdy zahlédla.“

„Já myslela, že mi vynadáš.“

„No, nadšená z toho nejsem – i když tedy musím připustit, že to vypadá docela pěkně –, ale je to tvoje tělo. Vím, že mě všichni máte za příšernou semetriku, mně jde ale přitom jenom o to, abyste ty i tvoji bratři dosáhli dospělosti živí a zdraví.“ Krátce se pousmála. „Všichni děláme chyby, Florence, ale já jako matka musím usilovat o to, aby žádná z těch vašich nebyla nezvratná.“

„Jako třeba že bych otěhotněla nebo se zabila při jízdě na motorce s nějakým klukem?“ Máma se zasmála. „Vidím, že už to ode mě znáš nazpaměť.“

Florence ji náhle spontánně objala. „Mně to nevadí. Aspoň vím, že ti na mně pořád záleží.“

„No jistě! Proč by taky proboha nemělo?“

Pokrčila rameny a zabodla pohled do svých růžových conversek.

„Holčičko moje. Nějak jsem to celé nezvládla, viď? Táta mi to mockrát opakoval, jenže já to nechtěla slyšet.“ Vyvinula se z objetí, aby jí Florence viděla do očí. „Podívej se na mě, Florence. Miluju tě víc než vlastní život a na tom se nic, absolutně nic nezmění. Až budeš jednou taky máma, pochopíš, že lidské srdce je nekonečně pružné. Když se narodil George, začala jsi snad mít Sama míň ráda? Anebo George, když přišel na svět Charlie? Jistěže ne.“ Vzala tvář své dcery do dlaní. „Miláčku, a právě tak to bylo i se mnou, když jsem se dozvěděla o Nell. To, že ji mám ráda, nezmenšilo moji lásku k tobě ani o ždibec. Naopak tě mám ještě radši.“

„Radši?“

„Ano, protože jsem díky tomu konečně dokázala ocenit, jaká jsi. Ty jako Florence. Ne ty jako moje mladší já. Pořád jsem se snažila přetvořit tě ke svému obrazu, místo abych ti dovolila být sama sebou. Podívej se na Nell: ta je mým představám o ideální dceři vzdálená na hony, a přesto je to úžasná a báječná holka. Stejně jako ty. Jsi sama sebou a já tě za to miluju.“

Florence najednou nemohla polknout. „Pojeďme, mami,“ hlesla. „Děda už na nás čeká.“

Otevřela vchodové dveře a vykročila ven. Na ulici se ozvalo hlasité bzučení, jako by k ní letěl roj tisíců rozzuřených včel, a Florence zděšeně vyjekla. Máma ji okamžitě popadla za ramena, vtáhla ji zpátky dovnitř a prudce zabouchla dveře.

„Co je to za lidi?“ zalapala Florence po dechu. „A proč mě fotili?“ Máma ji odtáhla od okna. „To jsou novináři.“

„Novináři?“

„Fotografové.“

„Myslíš jako paparazzi? Proč ale fotí zrovna mě?“

„Střílím od boku, ale řekla bych, že to bude mít něco společného s tebou a Nell,“ prohlásila máma neradostně. „Žádný jiný důvod mě nenapadá. Běž nahoru pro tátu a snaž se při tom nevzbudit babičku. Tohle je to poslední, co by ještě potřebovala.“

Florence našla tátu ve sprše. Než si stihl vzít osušku a sejít dolů, seděla už máma u otevřeného notebooku a zuřivě prohledávala hlavní informační servery. „Na netu nemůžu nic najít,“ řekla stručně. „V Mailu ani žádném z dalších hlavních deníků to není.“

„Co se to sakra děje?“ chtěl vědět táta.

„Někdo profláknul tu věc s holkama,“ vysvětlila mu.

Naklonil se jí přes rameno, až pocákal displej. „Víš to jistě?“

„Tak se podívej ven,“ zvýšila máma hlas. „Proč by nám jinak před dveřmi tábořili fotografové? Někdo to profláknul, takže se teď za tím žene polovina všech novinářů z Fleet Street.“

„Paní Lockwoodová?“ ozval se ženský hlas a s ozvěnou se rozlehl po předsíni. „Paní Lockwoodová, tady Lesley Morganová z listu Daily News. Mohla bych s vámi na okamžik mluvit?“

Máma s Florence v patách váhavě přešla ke vchodovým dveřím. Štěrbinou na vhazování pošty na ně zíral pár očí se silnou vrstvou líčidel. „Co chcete?“ obořila se máma na ženu.

„Prosím, paní Lockwoodová, kdybyste mi otevřela…“

„Ptala jsem se, co mi chcete!“

„Viděla jste naši dnešní hlavní reportáž, paní Lockwoodová?“

Máma se otočila na tátu, který byl pořád zabalený do osušky, a tak se raději držel z dohledu. „Je z Daily News. Podívej se na net, jestli to tam najdeš.“

Žena štěrbinou prostrčila složený výtisk novin. „Je to naše hlavní reportáž, paní Lockwoodová. Chtěla bych vám pomoct. Chtěla bych si poslechnout váš názor. Kdybyste mi otevřela…“

„Šetřete dechem,“ zarazila ji máma, popadla noviny a otočila se na patě.

Florence zahlédla přední stranu s titulkem a začátkem článku. Dospívající dívky zaměněny při narození! Dívky, jež byly při narození v porodnici omylem zaměněny a vyrostly u nesprávných rodičů, se po letech setkaly, a to s netušenými důsledky. Florence Lockwoodová a Nell Sandsová…

Máma odhodila noviny do prázdného krbu. „Jak se k tomu dostali?“ chtěla vědět.

Táta pokrčil rameny. „Jak to mám sakra vědět? Nejspíš v nemocnici. Nejspíš to pustil některý z jejich úředníků. Musím říct, že vzhledem k tomu, jaký jsi kolem toho nadělala povyk, mě v podstatě překvapuje, že jim to trvalo tak dlouho.“

„Takže je to nakonec moje vina?“

„To netvrdím.“

„Jak nás tu našli?“ ozvala se Florence.

„Stejně jako našli Zoey a Nell,“ povzdechla si máma. „Jakmile máš něčí jméno, není už problém najít si ho na internetu.“

„Ale já myslím, jak mohli vědět, že jsme v Londýně?“

V pokoji se rozhostilo dlouhé ticho. Máma ztěžka usedla na pohovku. „Má pravdu,“ hlesla unaveně.

„Jak by to noviny zjistily? Nell a Zoey by našly snadno, ale nás by v první řadě všichni hledali ve Vermontu, ne? A i kdyby věděli, že jsme v Londýně, jak by je napadlo, kde po nás mají pátrat? Morgan je dost běžné příjmení a v Londýně jich určitě bude několik tisíc. Nikdy by moje rodiče takhle snadno neobjevili. Někdo jim musel dát tip. Někdo, s kým se známe.“

Táta si prohrábl mokré vlasy. „Kdo? Známe tu jen svoje rodiny, a ani jedna z nich neví, jak to s holkama je, protože jsme jim to ještě neřekli a čekáme, až na tom tvůj otec bude líp. A nikdo jiný o tom neví.“

„Zoey o tom ví,“ prohlásila Florence nejistě.

Oba se na ni otočili. „Zoey?!“ zvolal táta. „Ta by to tisku nikdy neprozradila! Chtěla to utajit úplně stejně jako my!“

„Noviny platí za takové příběhy spoustu peněz,“ ozvala se máma zvolna. „A Zoey teď nutně potřebuje spoustu peněz.“

„Ale že by kvůli tomu prodala vlastní dceru?! Prosím tě, za koho ji máš?“

„Za zoufalou ženu, která se snaží zachránit střechu nad hlavou.“

„To by nikdy neudělala,“ zopakoval táta. „I kdyby byla sebezoufalejší.“

„Co kdybychom jí zavolali a zeptali se jí na to?“

„To nemyslíš vážně! Ty si fakt myslíš, že to byla ona?“

„A kdo jiný?“ ozvala se nečekaně Florence. „Já bych teda byla radši, kdyby ty peníze dostaly Zoey s Nell, než někdo jiný. Protože je potřebují. Jinak přijdou o obchod i o byt. Sami jste říkali, že se o nás dřív nebo později musí někdo dozvědět. Takhle z toho aspoň Zoey a Nell budou něco mít.“

„Ať je to jak chce, fotografové budou nejspíš číhat i na ni,“ dodala máma. „Překvapuje mě, že nám ještě

nezavolala. Přinejmenším bychom s ní měli probrat, jak se k tomu postavíme.“

„Nejspíš není doma,“ vložila se do toho znovu Florence. „Minulý týden mi říkala, že se tenhle víkend chystá do Bathu na nějakou speciální burzu starožitností. Vzpomínám si, jak tvrdila, že sice nesnáší časné vstávání, ale že tam pojede hned prvním ranním vlakem.“

„A co Nell?“ chtěla vědět máma.

„Ta je na víkend u nějaké kamarádky.“

„V tom případě bychom měli zkusit zavolat Zoey na mobil,“ uzavřela máma stručně. „A ještě než se do mě pustíš, Olivere, tak mi dovol, abych řekla, že pokud v tom nemá prsty, měla by alespoň vědět, co se děje. Florence, ty bys měla zavolat Nell a taky ji varovat. Pověz jí, ať prozatím zůstane u té své kamarádky, kde o ní nikdo neví.“

Táta si popotáhl osušku kolem pasu. „Už zase přeháníš. Přece to není žádný konec světa. Vydáme krátké prohlášení a hotovo. Příští víkend se budou do dnešních novin už jen balit odpadky.“

„Myslíš?“ vyjela po něm máma. „Netušila jsem, že jsi takový odborník na média. Dneska už díky internetu nic takového jako včerejší zprávy neexistuje. Tenhle příběh bude plout éterem ještě v době, kdy budou mít Florence s Nell samy dospívající děti.“

„No a to na tom tolik záleží?“

„Ano, záleží! Když nic jiného, tak můj táta teď není rozhodně ve stavu, kdy by se s tím dokázal vyrovnat, a máma v podstatě taky ne. A co zbytek našich rodin, které si to přečtou u snídaně, místo aby se to dozvěděly od nás? A můžeš se vsadit, že až se americká média doslechnou, že to má nějakou souvislost s Amerikou, tak to bleskově přeberou taky. Florence si to bude muset po návratu domů prožít celé ještě jednou.“

„To je v pohodě,“ prohlásila dívka neochvějně. „Mně je to jedno. Vy dva jste pořád moji rodiče a tak to taky všem řeknu.“

„Hodná holka,“ usmál se táta a objal ji.

„Olivere, ty ses ještě ani neoblékl,“ poznamenala máma nelogicky. „Florence, drahoušku, ty to nechápeš. Já se zabývala komunikací s médii léta, takže vím, jací novináři dovedou být. Budou tě všude sledovat, fotit si tě, vyptávat se tvých kamarádů…“

„No tak co kdybychom jim poskytly rozhovor?“ navrhla Florence. „Já a Nell. Ať si nás nafotí, jak chtějí. Tím to pak skončí a bude.“

Máma zaváhala. „No, rozhodně by to udělalo přítrž tomuhle cirkusu,“ pronesla zamyšleně. „Mohli bychom se na rozhovoru domluvit s některým z těch lepších plátků, nejvhodnější by byl Mail nebo Express. Z těch by to přebraly společenské magazíny, ale ty už by vás nenaháněly po ulici. Možná bychom mohli zvážit vystoupení v některé denní talkshow. Když nebudeme nic skrývat, tak to sice týden dva bude pořádný šrumec, ale pak tomu dojde dech.“

„No tak to pojďme udělat,“ přikývla Florence.

„Počkat,“ vložil se do hovoru táta. „Florence nechápe, co všechno by to znamenalo. Živé televizní vysílání! Prokristapána, vždyť je jí teprve patnáct!“

„Máš snad lepší nápad?“

„Ano! Nebudeme s nikým komunikovat a počkáme, až se to přežene! Klidně zavoláme policii, když to bude nutné! Mohl bych Florence zavézt na návštěvu k tvojí tetě do Montrealu…“

„Podle mě bychom se měli zeptat Florence,“ řekla máma neochvějně a obrátila se na dceru. „Co chceš ty, holčičko?“

Florence pocítila náhlý záchvěv radosti. Čert vem okolnosti, máma se k ní poprvé chová jako k dospělé a chce znát její názor. Možná se něco vážně změnilo.

Vyhlédla skrz bambusové žaluzie na fotografy, nalepené na vstupních dveřích a zábradlí předzahrádky. Bylo jich tam nejméně pět a kolem postával tucet zvědavých kolemjdoucích, kteří chtěli zjistit, co se to děje. Bylo to úplně jako ve scéně z filmu Notting Hill, když Hugh Grant otevře dveře a za nimi stojí

paparazzi z celého světa, kteří čekají na Julii Robertsovou. No, tady jich možná není tolik, ale taky dost. Náhodou je to celkem vzrušující. Kdyby šla do televize, mohli by si to pak její kámoši pustit na YouTube. Byla by skoro slavná. A přitom by se po ní chtělo akorát to, aby povyprávěla, jaké to je, něco takového prožívat. Copak je na tom něco těžkého?

„Chci to udělat,“ prohlásila.

„V tom případě bychom se měli podívat, co zatím zjistili,“ povzdechla si máma. „Florence, mohla bys mi podat ty noviny?“

Florence je vytáhla z prázdného krbu a rovnou je rozložila. Zůstala zírat na barevnou fotografii pod titulkem, která absolutně nedávala smysl. Najednou se jí zvedl žaludek.

„Tati,“ obrátila se na tátu a celá se u toho třásla. „Tati, proč jsi líbal Zoey?“

23. kapitola Zoey

Zoey to zahlédla v novinách ve vlaku do Bathu. Její spolucestující vystupoval ve Swindonu a nechal je na sedadle. Četl si sportovní rubriku, takže titulek spatřila teprve ve chvíli, kdy noviny otočila na přední stranu.

A s ním i tu fotografii.

Její první vyděšená myšlenka nepatřila ani Oliverovi, ani Harriet, ba dokonce ani Nell, ale Florence. Jak jí tohle vynahradí, jak tohle kdy napraví? Při pomyšlení, co teď to nebohé dítě nejspíš prožívá, se jí udělalo fyzicky zle. Řekla Florence, že jí může věřit. Jak jen ji mohla takhle zklamat? Jak?

Teď ji ztratí navždycky. I kdyby jí dcera nějakým zázrakem odpustila, Harriet to jistě nedokáže. Už nikdy jí nedovolí se k Florence byť jen přiblížit.

Pane Bože. Harriet. To je hrozné, vyspat se s manželem ženy, která – ať už je jí příjemná nebo ne – se k ní vždycky chovala přátelsky. Už v době poměru s Patrickem ji pronásledovaly pocity viny, jenže tehdy byla hrozně mladá a netušila, jak se asi cítí podvedená manželka. Nezamýšlela se nad tím, jaké to je, mít zlomené srdce, večer co večer sedět sama doma a přemýšlet o tom, kde asi může být její muž, co tam dělá a s kým. S Patrickovou manželkou se nikdy nesetkala, dokonce ani neznala její jméno. Byla pro ni je stínem bez tváře, překážkou, ne skutečnou osobou se skutečnými pocity, ženou, která na něj měla přednostní právo. Když si teď Zoey uvědomila, jak lehkovážně si zahrávala se srdcem Patrickovy ženy, jak povýšeně omlouvala své chování ve jménu lásky, zaplavil ji pocit spalující hanby.

Ovšem to, co provedla Harriet, je ještě tisíckrát horší. Harriet ji s otevřenou náručí přijala do svého domova, do své rodiny. Seznámila ji se svými dětmi, přizvala ji k rodinnému stolu, ukazovala jí rodinná alba. Zoey viděla všechny ty fotky Harriet a Olivera, Olivera a chlapců, Florence a rodičů. Naprosto přesně a důvěrně věděla, co všechno její poměr s Oliverem ohrožuje.

Když vlak zastavil na nádraží v Bathu, chopila se své starosvětské tašky z vyšívaného plátna, vhodné tak pro lady Bracknellovou z Wildeovy hry Jak je důležité míti Filipa, vystoupila a přešla rovnou na nástupiště pro vlaky jedoucí opačným směrem. Na tabuli odjezdů stálo, že zpáteční vlak do Londýna jede za třicet pět minut. Musí se vrátit domů a postavit se tomu čelem. Nemůže v tom Nell nechat samotnou.

Unaveně usedla na lavičku a schovala si tvář do dlaní. Nic takového nechtěla způsobit. Ta noc v Maine byla omyl – strašlivý, neodpustitelný a neopakovatelný omyl. Následující dva nekonečné dny přečkala jen díky vědomí, že je s Oliverem bude už zanedlouho dělit šest tisíc kilometrů. Šest tisíc drahocenných, bezpečných, nepřekonatelných kilometrů.

Udělala všechno, co mohla, aby Lockwoodovi do Londýna nepřijeli. Bolelo ji u srdce, když si pomyslela, že by se s Florence neměla už nikdy vidět, zejména proto, že si uvědomovala, jak těžce by to nebohé dítě její odmítnutí neslo. Namlouvala si však, že to tak bude nejlepší. Unesla Nellin hněv, Harrietino zklamání i Florencinu bolest a dál se neochvějně držela svého, pevně odhodlaná je všechny ochránit. Jenomže pak se do toho vložil Oliver. Přemlouval ji tak dlouho, až ji přesvědčil, že svůj čin napraví, jedině když udělají Harriet radost, což znamenalo souhlasit s jejími plány na velké letní rodinné setkání, po kterém tak toužila. Neměla ho vůbec poslouchat!

Zvedla hlavu a hlasitě se vysmrkala do cuckovatého kapesníku, který vylovila z kapsy saka. Nemělo cenu si zastírat, že se chtěla nechat přesvědčit. Měla na tomhle nadělení stejný podíl jako Oliver. Nechala se od něj přemluvit, aby s jejich londýnskou návštěvou souhlasila, i když věděla, jak nebezpečné to může být. Ale když ona si hrozně přála znovu se s ním setkat! Nečekala, že se spolu s Florence vynoří z davu na tržišti, ale když se to stalo, získal její šedivý svět rázem duhové barvy. V kalhotkách jí zahučelo jako v

úle. Navíc si všimla, jak se na ni dívá. Jako by byla nahá. A tak poslala Nell s Florence pryč, aby spolu mohli být o samotě. Připustila, aby se tam u kanálu stalo to, co se tam stalo. Chtěla, aby se to stalo.

Mohla by Harriet říct, že to byla jenom pusa. Jediný letmý polibek vyprovokovaný radostí ze setkání, horkými slunečními paprsky a vínem. A Harriet by jí třeba i uvěřila. Jenomže problém nebyl v polibku. Hlavní škodu napáchalo něco jiného, co se fotografovi podařilo zachytit a co teď mohl vidět celý svět: intimita, kterou sdíleli. Nepopiratelná a nabitá erotickým vzrušením. Jak by mohla kterákoli manželka něco takového odpustit?

Kdesi v tašce jí zazvonil mobil. Na okamžik byla v pokušení ho nezvednout, jenže pak si uvědomila, že by to mohla být Nell, a tak se začala zběsile probírat pastilkami proti kašli, slunečními brýlemi, starými časopisy a letáky různých charitativních organizací – nikdy nedokázala odmítnout ty chudáky v ulicích, kteří zoufale prosili o drobné, aby přežili další den –, až ho našla.

Neznámé číslo. I tak to zvedla.

„To jsem já,“ ozval se Oliver stručně. „Nevím, za jak dlouho se Harriet vrátí. Kde jsi?“

„Na nádraží v Bathu, čekám na zpáteční vlak do Londýna. Zrovna jsem to viděla v novinách. Olivere, je mi to strašně líto.“

„Kde je Nell?“

„U kamarádky. Olivere, co se to děje? Jak je Harriet? A Florence, prosím, pověz mi, jak je na tom Florence?“

„Jak na tom asi tak může být?!“

„Co jsi jim řekl?“

„Že to byla jenom pusa. Co jsem měl asi tak dělat? Nevím, jestli mi Florence uvěřila, Harriet ale v žádném případě ne. Ta fotka ukazuje všechno, do háje. Skoro se mnou nemluví. Ani nevím, jestli mám ještě nějaké manželství.“

„Až se trochu uklidní, tak se určitě…“

„Jak mohl ten fotograf vědět, kde budeme?“

Prudce se narovnala, jak ji jeho tón zarazil. „To nevím. Asi mají svoje metody, tihle novináři. Sledují lidi dennodenně.“

„Asi jim taky mohlo pomoct, že jim někdo prozradil, kde mají hledat, ne?“

„Kdo by jim co říkal?“

„No to mi pověz ty.“

Zoey se sevřel žaludek. „Jak tomu mám rozumět?“

„Řekni mi pravdu,“ vydechl unaveně. „Určitě za to zaplatili pěkný balík peněz a oba víme, že by se ti prachy zrovna teď dost hodily. Prodalas to novinám? Zahrálas to na mě?“

„To si vážně myslíš, že bych byla něčeho takového schopná?“ obořila se na něj nevěřícně. „Fakt si myslíš, že ty peníze potřebuju tak zoufale, abych kvůli tomu zničila obě naše rodiny?“

„Koukni, já tyhle parchanty znám. Jak jednou vypustíš džina z láhve, dá se už jen hrozně těžko nacpat zpátky. Nejspíš jsi neměla v úmyslu nechat to zajít takhle daleko…“

„Já jsem neměla v úmyslu nechat to zajít nikam! Přísahám ti, že jsem s nikým nemluvila, Olivere! Musíš mi to věřit! Nikdy, nikdy bych nic tak zákeřného, tak odporného neudělala!“

V telefonu se rozhostilo dlouhé ticho. Na okamžik si nebyla jistá, jestli nezavěsil.

„Ano. Ano, věřím ti,“ pronesl konečně. „Promiň, Zoey, samozřejmě že ti věřím. Já jen, že je z toho takový průser, miláčku. Nevím, co budu dělat. Harriet mě nenávidí, Florence se na mě nemůže ani podívat, k tomu mám strach o tebe a Nell a upřímně řečeno, ze všeho nejradši bych si zalezl někam do nory a počkal, až se to celé přežene.“

Zoey se navzdory svému zděšení a panice celá rozzářila. Řekl jí miláčku. Má o ni strach. Takže mu na ní pořád záleží.

„Nemohla bych ti… nemohla bych ti nějak pomoct?“ zeptala se váhavě.

„Musíme to pořádně probrat, abychom vystupovali jednotně. K sobě domů se vrátit nemůžeš, tam už nejspíš hlídkují ti šílení novináři. Budeš muset jít na dobu, než se to přežene, někam do hotelu.“

„Já si hotel nemůžu dovolit!“

„Ano, já vím. Už jsem ti zarezervoval pokoj U svatého Jiří. Je to pěkný, tichý hotel v Kensingtonu, kousek ode mě. Tam tě nebude nikdo obtěžovat. Je zaplacený, tak se se mnou nehádej. Můžeš zavolat Nell a říct jí, aby zůstala u té kamarádky, nebo aby se přistěhovala k tobě do hotelu.“

„A co budeš dělat ty?“

Hluboce si povzdechl. „Harriet připravuje tiskové prohlášení, abychom se zbavili těch supů. Musíme jim poskytnout nějaký příběh a tím je pokud možno umlčet. Pošli mi esemesku, až dorazíš do Londýna.“

„Olivere…“

„Promiň. Už musím jít.“

Hodila telefon zpátky do tašky. Jejich rozhovor s ní otřásl a nečekaně ji sklíčil. Jak si mohl třeba jen na okamžik myslet, že by byla něčeho takového schopná? Nikdy by svou dceru – ani nikoho jiného – neprodala. Tuhle „závistivou žurnalistiku“, jak tomu říkávala její matka, z hloubi duše nesnášela. Nenáviděla senzační reportáže plné intimností, které neměly nic společného s informacemi ani zpravodajstvím, které byly pouhým nechutným, slizkým vpádem do životů druhých lidí. Sem tam nějaké ty klípky o celebritách jí nevadily, to jí přišlo v pořádku. Celebrity dávají svoje soukromí všanc záměrně, je to jejich živobytí, a tak vědí, co to obnáší. Ale tohle? Odhodila noviny až na samé dno tašky. Čím takováhle reportáž světu prospěje?

Ona jejich příběh Daily News neprodala, někdo to ale zjevně udělal. Oliver měl pravdu: musel to být někdo, kdo věděl, že ten den půjdou na trh, takže si tam na ně počkal a pak je následoval do hospody u kanálu. Když pak viděl, jak se tam spolu muchlují jako párek nadržených puberťáků, musel mít nejspíš dojem, že mu právě předčasně začaly Vánoce. Co nás to jenom napadlo? ptala se Zoey zoufale sama sebe. A pak tu byly všechny ty podrobnosti jejich příběhu, ty nemohl znát žádný zaměstnanec nemocnice.

Psalo se tam o jejich cestě do Vermontu, pojídání humrů na pláži v Maine – to mohl vědět jenom někdo, kdo tam s nimi byl.

Odpověď znala ještě dřív, než se jí v hlavě zformulovala otázka. No tak kolik teda dlužíme? Třicet tisíc? Kristepane, mami! Jak jsi to chtěla řešit, prodat ledvinu?

Nell, holčičko moje, cos to provedla?

Do stanice vjel vlak na Londýn. Nastoupila do něj. Celé tělo ji bolelo, jako by měla chřipku. Nell si nejspíš myslela, že jedná správně, že dělá to jediné, co ještě může jejich obchod i její mámu zachránit. Je jí teprve patnáct. Netušila, co se stane, když vypustí džina z láhve, jak se vyjádřil Oliver. Jakmile to jednou vyšlo najevo, přestala nad tím mít jakoukoli moc. Nell se stala obětí všech těch šakalů úplně stejně jako oni. Nikdy by to neudělala schválně. Bez ohledu na to, kolik peněz by jí za to nabídli.

Po milionté se pokusila dovolat Nell na mobil, ale hovor znovu spadl do hlasové schránky. Tentokrát jí nechala vzkaz. „Miláčku, tady máma. Už o té reportáži Daily News vím, ale nemusíš se ničeho bát. Vím, že jsi nechtěla, aby to takhle dopadlo. Společně to vyřešíme. Hlavně teď nemluv s novináři. Zavolej mi, jak jen budeš moct. Miluju tě, holčičko.“

Opřela si hlavu o opěrku a zavřela oči. Navzdory tomu, co před chvílí tvrdila do telefonu, neměla nejmenší tušení, jak dát takovýhle průšvih do pořádku.

Když vykročila ze sprchy a zabalila se do obřího nadýchaného bílého županu, stále ji pronásledoval pocit viny. Je tady jenom proto, že se dopustila něčeho hrozného. Stal se z ní vyděděnec, který se nemůže vrátit domů. V takhle luxusním hotelu byla naposledy před patnácti lety, během poměru s Patrickem. Na druhou stranu si nemohla pomoct a i přes všechny zmíněné okolnosti měla radost z čokoládových bonbonů na polštáři, z lístku na přivítanou, z láhve šampaňského v kbelíku s ledem, který stál hned vedle postele, a dokonce i z malých lahviček se šamponem a kondicionérem, které už si stihla hodit do tašky. Od Nellina

narození musela každou libru dvakrát otočit, aby poplatila všechno, co bylo třeba. Stříhala se sama a zvykla si mžourat, protože si nemohla dovolit návštěvu optika; úplně už zapomněla, jaké to je, nechat se rozmazlovat. Richard se o to samozřejmě sem tam pokoušel, Zoey však nechtěla být nikomu zavázaná a krom toho věděla o spoustě důležitějších věcí, než je kosmetika a manikúra, na které bylo třeba mít peníze. Například na účty za elektřinu.

Nechtěla na Richarda myslet. Když ho přesvědčovala, že by si měli dát pauzu, ani náznakem se o Oliverovi nezmínila. Richard přijal její výmluvu, že před tak velkým krokem, jako je manželství, potřebuje trochu času, se svým obvyklým klidem. Až si to přečte, zlomí mu to srdce. Richarde, proč jen jsi o mě trochu víc nebojoval? Třeba by se pak nic z toho nestalo.

Došla k minichladničce a vytáhla z ní láhev neperlivé vody. Bůhví kolik stojí. Když se podívala do ceníku, málem ji v šoku upustila. Čtyři libry padesát! Za miniaturní lahvičku vody!

Chvatně ji vrátila zpátky do chladničky, popadla v koupelně skleničku na čištění zubů a natočila si do ní vodu z kohoutku. I když to neplatí ona, nemohla by s čistým svědomím vypít láhev vody za téměř pět liber.

V tu chvíli se rozdrnčel telefon vedle postele. Tak ji polekal, že část vody vylila.

„Paní Sandsová?“ ozval se recepční. „Máte tady návštěvu, pana Lockwooda.“

„Aha,“ vydechla Zoey. Oliver říkal, že se odpoledne zastaví, ale tak brzy ho tedy nečekala. Nebyla ještě ani oblečená.

„Paní Sandsová? Může tedy přijít nahoru?“

„Ano, ano – jistě.“

Teď už nemělo nějaké převlékání cenu. Projela si vlhké vlasy kartáčem a stáhla si je sametovou gumičkou. Z podlahy rychle posbírala oblečení a v jednom velkém chumlu je schovala do zásuvky. Sotva si stihla nanést na rty trochu lesku, už se ozvalo klepání na dveře.

Otevřela. Za Oliverem stála s výrazem bohyně pomsty Harriet.

„Můžeme dál?“ zeptala se chladně.

Zoey beze slova přikývla, ustoupila ode dveří a ještě víc si přitáhla pásek županu. Konfrontace s manželkou milence není příjemná za žádných okolností – muselo k tomu ale dojít právě ve chvíli, kdy je bosá, nenamalovaná a v županu?

„Vidím, že sis tu udělala pohodlíčko,“ pronesla Harriet odměřeně, když přelétla zrakem šampaňské, bílé povlečení z nejjemnější egyptské bavlny a čokoládové bonbony. „I když to se za peníze někoho jiného dělá snadno, co? Nebo sis to tu zaplatila těmi třiceti jidášskými stříbrnými, co ti dali v Daily News?“

„Jistěže ne!“ zvolala pohoršeně. „Však už jsem Oliverovi říkala, že jsem s nimi nemluvila!“

Oliver po ní loupl varovným pohledem. Došlo jí, že si nepřeje, aby jeho manželka věděla, že měli čas dohodnout se na tom, co budou říkat.

„Umím si představit, že ti to celé připadá ohromně zábavné,“ pokračovala Harriet s úšklebkem.

„Zničila jsi život mně, mojí dceři a zničila jsi i náš vztah s Oliverem. Nejspíš ses celou cestu do banky smála.“

„Harriet,“ brzdil ji Oliver unaveně.

„No jistě, promiň, Olivere, vlastně jsme se domluvili, že se budeme držet faktů, viď?“ Obrátila se na Zoey. „Musela jsem mu to slíbit, jinak nebyl ochotný mě do toho vašeho zdejšího hnízdečka lásky zavést. Žádné nepříjemné hovory, jen čistá fakta.“

„Jaká fakta?“ zeptala se tiše.

„Například ta, že tě vyfotili, jak líbáš mého muže!“ vyštěkla na ni Harriet. „Nebo že se teď můj soukromý život díky tobě propírá na prvních stránkách bulváru. Že když se můj táta probral po operaci v nemocnici, viděl ze všeho nejdřív tvůj obličej, když mu snaživá sestra přinesla noviny, o které ji požádal. Že se mě moje děti ptají, proč táta takhle přede všemi líbá Florencinu maminku – její pravou maminku. Tahle čistá fakta, alespoň pro začátek.“

„Byla to… jenom… pusa,“ vypravila ze sebe Zoey.

„Vážně to tak podle tebe vypadá?“ hodila jí Harriet výtisk novin do tváře. „Můj manžel mě také přesvědčuje, že to bylo jen takové náhodné objetí. Neplánovaný důsledek radostného setkání dvou přátel na slunci a nad skleničkou vína.“

Položila noviny stranou. „Ano, přesně tak to bylo.“

„Bylo to za bílého dne,“ povzdechl si Oliver. „Prokristapána, Harriet, vždyť jsme seděli na zahrádce před restaurací, kde nás všichni kolemjdoucí viděli. Co si myslíš, že jsme asi tak sakra mohli provádět?“

Harriet do něj zabodla pohled. „No, piškvorky jste zrovna nehráli, že?“

„Proč to děláš?“ obořil se na ni. „Tvrdilas, že sem chceš jít a vyříkat si to, abychom se kvůli holkám společně domluvili, jak se k tomu postavíme. Proč z toho teď děláš hon na čarodějnice?“

Harriet mu nevěnovala jediný pohled a významně pohlédla na Zoey. „Spala jsi s mým manželem?“

Zoey se ošila. Když odpoví, že ano, tak ublíží Harriet, ztratí Florence a udělá z Olivera lháře a nevěrníka. Když řekne ne, tak tím Harriet znovu podvede. Dalším lhaním nevěru, jíž se dopustili, ještě znásobí.

Nedokázala se na Olivera podívat. Tohle bylo jen mezi ní a Harriet. A ona v každém případě prohrála.

Právní kancelář

Topoleski, Williamsová & Ouimette, s. r. o.

Main Street č. 100

P. O. Box 1100 Burlington, Vermont 05402-1100

Jerrold M. Topoleski Karen A. Williamsová Michel Ouimette

Jennifer Harrisová, koncipientka Benjamin Green, koncipient

Tel.: (802) 881 6768

Fax: (802) 881 6769

Spolupracující právník:

Teresa P. Fetcherová (802) 881 6767

12. srpna 2013

Harriet Lockwoodová

bytem u pana a paní Morganových Cheyne Avenue č. 55

Kensington SW7 5AF

Velká Británie

Vážená paní Lockwoodová,

zasíláme Vám potvrzení o odeslání finanční hotovosti ve výši 150.000,- dolarů naší sesterské firmě v Londýně, jak jste požadovala.

S lítostí Vás musíme informovat, že Vás pan Lyon v této záležitost není ochoten zastupovat. Naše londýnská pobočka však najala pana Neila Hatfielda, který je v dané oblasti velmi zkušený a doporučovaný. Jsme přesvědčeni, že se Vaší žaloby o svěření do péče ujme s odhodláním a razancí, již jste požadovala.

S pozdravem Jerry Topoleski Počet příloh: 1

24. kapitola Oliver

„Spala jsi s mým manželem?“ obořila se na ni Harriet.

Pokoušel se zachytit její pohled, Zoey však zírala na jeho ženu jako zajíc oslněný reflektory blížícího se auta. Kristepane, hlavně neříkej ano, šeptal v duchu. Pokud bude přesvědčená, že k ničemu dalšímu nedošlo, tak by nám ta fotka mohla projít. Pro boha živého, hlavně drž jazyk za zuby.

„Ano,“ vydechla Zoey.

A do prdele. Do prdele, do prdele.

Harriet vykročila ke dveřím a Oliverovi se udělalo fyzicky zle. Jak má teď tohle sakra napravit? Zabije ho, sotva odtud vytáhnou paty, a jeho koule si dá k snídani.

Až na to, že tak daleko se vůbec nedostal.

„Ať tě ani nenapadne vracet se teď domů, Olivere. Můžeš si ho nechat, Zoey.“ Pokrčila rameny a ještě dodala: „Je jen na tobě, jestli ho budeš chtít, nebo ne.“ A pak s prásknutím dveří vyšla z pokoje. V první chvíli zůstal tak omráčený, že nebyl schopen jakkoli reagovat. Co se to právě stalo? Co se to sakra stalo? Myslela to vážně? Fakt ho právě opustila žena?

Zoey se dotkla jeho paže. „Olivere…“

Setřásl ji ze sebe, její dotyk ho konečně probral k životu. Rozrazil dveře, proběhl chodbou a několikrát zuřivě stiskl tlačítko pro přivolání výtahu. Je čtyři patra odtud, do háje! Nedočkavě rozrazil dveře vedoucí na požární schodiště, schody bral po dvou a na každé podestě se co nejrychleji otočil kolem zábradlí, aby se nezdržoval. Když doběhl do přízemí a vrazil do vstupní haly, hrudník se mu svíral a v nohách mu cukalo.

Harriet je pryč. Celý udýchaný, s rukama opřenýma o kolena, aby alespoň trochu popadl dech, se obrátil na portýra. „Neviděl jste tu ženu… v džínsech… a růžovém svetru?“

„Právě nastoupila do taxíku, pane,“ odpověděl mu muž a kývl hlavou směrem k ulici.

Protáhl se kolem něj ven, taxík už byl ale nejméně sto metrů daleko. Svou šanci promarnil. Teď už nemělo cenu se za ním hnát.

Vrátil se tedy do Zoeyina pokoje a našel ji ještě stále v županu sedět na posteli. Jakmile ho uviděla, vyskočila. „Mluvil jsi s ní?“

Zavrtěl hlavou.

„Olivere, je mi to moc líto.“

„Je to moje vina. Když člověk neumí snášet trest, neměl by dělat nic, čím by si ho zasloužil.“ Zoey se zachvěla.

„Promiň,“ povzdechl si. „Tak jsem to nemyslel.“

„Vážně nás dva vnímáš takhle?“

„Sama víš, že ne, jenomže mám za sebou šílený den. A tys tomu taky moc nepomohla.“

„Položila mi přímou otázku,“ připustila plačtivě. „A já jí nedokázala zalhat. Je mi to moc líto, nechtěla jsem ti přidělávat problémy. Přísahám, že jsem to nechtěla ještě zhoršit, jenomže když se mě tak zeptala…“

Zavřel oči a dvěma prsty si stiskl kořen nosu. Udělalas, cos považovala za správné. Můžu si za to sám. Neměl jsem jí dovolit, aby se mnou chodila nahoru. Když tě pak takhle našla, prakticky nahou, v hotelovém pokoji, tak ji to ještě víc vytočilo. Bože. Nechápu, co jsem si představoval. Neměl jsem to nikdy připustit.“

„Co si asi tak musela myslet, když mě tu uviděla?“ zvolala Zoey. „V županu?!“

„Ještě jednou se omlouvám. Vážně jsem netušil, že provede něco takového. Myslel jsem, že počká, až sejdeš dolů. Tvrdila, že si to s tebou chce osobně vyříkat, abychom předešli nedorozumění. Vypadala tak zatraceně klidně.“

Vzpomněl si, jak mu jeden přítel kdysi říkal, že nevěrník je muž, který trápí dvě ženy místo jedné. No, na něj to teď sedí dokonale.

„Co budeš dělat?“ chtěla vědět Zoey.

„Bůh ví.“ Klesl na postel a zabořil tvář do dlaní. „Domů nemá cenu chodit, přinejmenším ne dneska. Nechci, aby děti viděly, jak se hádáme. Musím jí poskytnout trochu času na uklidnění, abychom to mohli pořádně a beze svědků probrat.“

„No a nechceš… nechceš zůstat dnešní noc tady? Samozřejmě jen tak,“ dodala chvatně. „Prostě jsem myslela… Olivere, je to celé taková hrůza. Nell je na mě strašně naštvaná, nebere mi telefon a jen poslala textovku, že zůstane u Teri. Domů se kvůli všem těm novinářům vrátit taky nemůžu a po tomhle už mi nezbydou ani žádné kamarádky. Vím, že jsme provedli něco neodpustitelného, ale kdyby nebyly holky vyměněné, tak by to žádné noviny nezajímalo.“ Upřímně se rozplakala. „Prosím, neopouštěj mě. Aspoň pro dnešek.“

Zaváhal. Vypadala tak zoufale a tak mladě. Až bolestně mu připomínala Florence, když ji ve škole potkal zlý den. Tohle si Zoey nezasloužila. Události v Maine přišly, když byla zranitelná, zmatená a emocionálně rozkolísaná. Měl mít víc rozumu. To on žije v manželském svazku.

Objal ji kolem ramen, a když se o něj opřela, hlasitě si povzdechl. Kam jinam má jít? Může si zaplatit vlastní hotelový pokoj, ale k čemu by to bylo? Už tak ho načapali se spuštěnými kalhotami. Nemělo cenu zamykat maštal, když kůň už dávno utekl.

A Zoey ho potřebuje. To se mu s Harriet nestalo už hodně dlouho.

Probudil se první. Do pokoje otevřeným oknem proudilo světlo. Zoey mu ještě stále ležela na rameni, ostatně jako většinu noci. Opatrně jí vytáhl paži zpod hlavy, zastrčil jí pod ni polštář a zamrkal bolestí, když se mu ve ztuhlých svalech rozběhlo nepříjemné mravenčení.

Tiše se odkradl do koupelny, aby se vymočil, a pak si pustil sprchu. Z pokožky mu sálala Zoeyina vůně.

V žádném případě neměl v plánu se s ní znovu vyspat. Jen by tím už tak zoufalou situaci ještě zhoršil.

Od okamžiku, kdy souhlasil, že u ní zůstane, věděl, že to je chyba. Že je do něj zamilovaná. Moc dobře to věděl a cítil, když ze sebe shodila župan a svýma žádostivýma rukama si ho přitáhla k sobě. Otevřela mu nejen své tělo, ale i srdce. A když se ho dotkla, když ho ovinula pažemi a on vdechl citrusovou vůni její pleti, když si stiskla ret mezi zuby a usmála se na něj, nedokázal jí nic odmítnout.

Zatraceně, a to právě měl! Věděl, že tentokrát svedla ona jeho, ale i tak se měl víc ovládat. Kvůli ní i kvůli všem ostatním. Chvíle s ní se mu moc líbily. Bylo mu příjemně, dokázala ho rozesmát a navíc se vedle ní cítil silný, mužný a starostlivý. Jenomže ji nemiluje tak, jako miluje Harriet – a ani by ji tak nikdy milovat nemohl –, takže od něj není fér, že ji takhle vodí za nos, i když je k tomu svolná. Zaslouží si něco lepšího než chlapa zamilovaného do jiné ženy. Harriet je složitá. Je tak zaujatá tím, aby dělala všechno správně – aby byla dobrou manželkou, dobrou matkou a v práci dobrou manažerkou –, že se občas zapomíná zasmát. Život s ní je náročný a občas i frustrující, ale i po šestnácti letech ho v mnoha ohledech a mnoha způsoby zajímá, fascinuje a podněcuje. Jednoduše si neumí představit, že by s ní nebyl ženatý.

Odešel, ještě než se Zoey vzbudila, jen jí nechal vzkaz, že musel do kanceláře. Věděl, že to bylo zbabělé, ale neměl takhle po ránu sílu na další scénu. Potřeboval trochu času a prostoru, aby si urovnal myšlenky, aby vymyslel, jak se jí vymanit, aniž by napáchal další škody. A navíc si nevěřil, že by se s ní zase nevyspal.

Sotva vyšel z hotelu, vytáhl telefon a zavolal Harriet. Nepřekvapilo ho, že hovor okamžitě spadl do hlasové schránky. „To jsem já,“ řekl. „Prosím, poslechni si to, než to vymažeš. Musíme si promluvit. Dovol mi všechno vysvětlit. Prosím, Harri. Alespoň kvůli dětem, když už ne kvůli mně. Zavolej mi

kdykoli.“ Krátce se odmlčel. „Miluju tě.“

Nezavolala mu a ani to nečekal. Bylo jasné, že padací most jen tak nespustí. Pořádně mu to osladí, ale vlastně jí to po tom všem, co napáchal, neměl za zlé.

V kanceláři bylo v neděli jako po vymření. Poprvé v životě byl vděčný, že existují daně a finanční úřady. Jeho nyní již bývalý zástupce v britské pobočce tu nadělal takový chaos, že měl plné ruce práce a neměl tudíž čas na přemýšlení o svých domácích problémech. Společnost byla pozadu jak s platbou běžných daní, tak s odvody DPH, a pobočka v Manchesteru, která zásobovala sever Anglie, na tom byla ještě hůř. Dlužili berňáku desítky tisíc liber, které neměli, a on netušil, kde je teď sežene.

Trvalo mu zbytek dne, než si ujasnil, co všechno bude třeba podniknout, a když se pak ve svém kancelářském křesle konečně narovnal, aby si protáhl rozbolavělé svaly, s překvapením zjistil, že už je pět pryč. Musí se vrátit do hotelu a vyříkat si to se Zoey. Vůbec se na jejich rozhovor netěšil, pokud se však chce alespoň pokusit o nápravu s Harriet, musí napřed udělat tlustou čáru za minulostí.

V hotelu s údivem zjistil, že se Zoey odhlásila. „Nechala vám tu tohle, pane,“ řekl recepční a podal mu obálku.

Drahý Olivere, napsala neuspořádaným, rozevlátým písmem na zadní stranu jeho ranního vzkazu. Nechci, abys se mnou byl jenom proto, že nemáš kam jít. Zajedu pro Nell a pak se vrátíme domů. Pokud si vybereš mě, víš, kde mě najdeš. S láskou, Zoey xoxo

Najednou nevěděl, jestli má být smutný, nebo by se mu mělo spíš ulevit, že odešla bez rozloučení. Tak jako tak ale požádal recepčního o nový pokoj a podal mu svou platební kartu.

„Je mi líto, pane, ale vaše platební karta byla odmítnuta.“

„Zkuste to znovu,“ řekl Oliver netrpělivě.

Sledoval, jak recepční protahuje jeho kartu čtečkou. „Bohužel nefunguje, pane.“

„Zatraceně. Ještě včera byla v pořádku.“ Podal muži další kartu. „Tak zkuste tuhle.“

To už byl přístup recepčního o poznání mrazivější. „Ani s tou se mi to nepodařilo, pane.“

„Víte jistě, že nemáte problém s terminálem?“

V tu chvíli je přerušil další host, jenž se chtěl odhlásit. Oliver ho vyzval, ať si to vyřídí, a se vzrůstajícím znepokojením pak sledoval, jak přístroj kartu odjíždějícího hosta bez sebemenších obtíží přijímá. Bůh ví, v čem je problém. Všechny jeho platební karty jsou americké. Možná si nějaký snaživec v bance všiml pohybů na jeho účtu pocházejících z Velké Británie a označil je za podezřelé. A protože je neděle, nedá se s tím až do dalšího dne vůbec nic dělat.

„Nemohl byste zaplatit hotově?“ zeptal se recepční odměřeně, když terminál odmítl i čtvrtou, poslední Oliverovu kartu.

„Těžko, při těch cenách, co si tu účtujete,“ odbyl ho.

Recepční se chladně usmál. „Je mi líto, pane. Jistě to bude jen nějaká drobná systémová chyba. Velmi rádi vás ubytujeme hned, jakmile se to nedorozumění vyřeší.“

Oliver vyšel na ulici a podíval se do peněženky. Měl v ní sedmdesát liber, asi osmdesát dolarů a pár drobných. S tím se daleko nedostane. Nejspíš by si mohl půjčit nějaké peníze z hotovostní pokladny, kterou měli v kanceláři, jenomže když po něm jde berňák, nebude přece riskovat, že ho nachytají s rukou ve firemní kase.

Neměl nejmenší tušení, kam se vrtne na noc. Na cestu do Hampshiru ke svému bratrovi neměl dost peněz a nechtěl jít ani k rodičům, aby ho tam snad nepronásledovali fotografové. Matka s otcem už mají chatrné zdraví, a tak by tuhle ošemetnou situaci nemuseli přestát bez úhony.

Takže musí k Zoey. Půjde za ní, řekne jí pravdu a bude doufat, že mu poskytne střechu nad hlavou, dokud se to celé nevyřeší.

25. kapitola Florence

Florence vyhlédla z okna, za nímž snad už po patnácté zvonil její otec na zvonek u domovních dveří. Jak může člověk někoho tak milovat, a zároveň tak strašně nenávidět? Jedna její polovina za ním chtěla vyběhnout ven a obejmout ho tak, až by ho skoro umačkala, a ta druhá – ta, která měla momentálně navrch

– už s ním nechtěla do konce života mluvit.

„Prosím, Harriet,“ volal táta škvírou na vhazování pošty. Ustoupil o pár kroků dozadu a zahleděl se do okna obývacího pokoje. „Vím, že tam jsi, vidím tě. Nemohli bychom si prosím aspoň promluvit?“

S bušícím srdcem ucukla od okna. Byla v domě sama, máma jela s babičkou do nemocnice a kluci šli spolu s bratranci bruslit. Táta vypadal děsně zoufale. Věděla, že je to celé jeho vina, ale nemohla si pomoct, bylo jí ho i trochu líto. Možná by ho mohla pustit na pár minut dál, jen aby se pozdravili. Máma jí s ním přece nezakázala mluvit. Krom toho tu není, takže se to nemusí dozvědět. A pokud táta nepřestane zvonit na zvonek a bušit do dveří, tak některý ze sousedů nakonec určitě zavolá policii, takže to bude zase v novinách a máma z toho chytí totální záchvat.

Rychle, aby si to nestihla rozmyslet, vyběhla do chodby a otevřela vchodové dveře.

„Florence!“ zvolal táta.

„Nemusíš se tvářit tak překvapeně,“ uzemnila ho naštvaně. „Taky tu náhodou bydlím.“

„Já vím, no jasně.“ Nervózně přešlápl na prahu. „Jen jsem tě tu nečekal. Je máma doma?“

„Ne. Fakticky tu není,“ slitovala se nad ním. „Jely s babičkou za dědou do nemocnice a pak má nějaké vyřizování. Zrovna odjely, takže se vrátí až kdoví kdy.“

„A co kluci?“

„Teta Lucy je vzala spolu s Benem a Davidem bruslit na zimní stadion do Streathamu.“ Táta zaváhal. „Můžu dál?“

Pokrčila rameny a vyrazila chodbou zpátky do domu. Otec ji následoval do kuchyně. Florence se usadila na barovou židli a začala ledabyle listovat společenským magazínem.

„Tak jak se máš?“ zeptal se rozpačitě.

„Počkej, jak já se to vlastně mám?!“ zopakovala, aniž by vzhlédla od Kardashianek. „V posledních třech dnech mi táta utekl s mojí biologickou mámou, moje skutečná máma je na zhroucení a celá běsná hledá na netu právníky, babička čtyřiadvacet hodin denně a sedm dní v týdnu brečí a prakticky bere dědovi míru na rakev, Sam včera spadl ze stromu a musel na pohotovost, aby mu na bradě udělali tři stehy, Georgeovi spadl mámin iPhone do záchodu, takže je na vyhození, a Charlie nechce s nikým mluvit a odmítá si na sebe vzít cokoli jiného než kostým Spidermana, a to i do postele. Takže se mám, celkově vzato, bezva. Díky za optání.“

„A je Sam v pořádku?“ zvolal táta. „Proč mi nikdo nezavolal?“

„Proč by si měl někdo myslet, že by tě to zajímalo?“

„Florence…“

„Jo, je v pohodě,“ pronesla netrpělivě. „Je štěstím bez sebe, že bude mít jizvu jako správný macho.

Přišel jsi kvůli něčemu konkrétnímu, nebo jde jen o společenskou návštěvu?“

„Dej si pozor, jakým tónem se mnou mluvíš, Florence. Ještě pořád jsem tvůj otec.“ Odtažitě se pousmála. „Jenomže o to právě jde, ne? Že jím nejsi.“

Táta jí vytrhl časopis z rukou a odhodil ho na druhý konec kuchyně. „Neopovažuj se, mladá dámo! Tohle už nevypouštěj z pusy! Byl jsem tvým tátou patnáct let! Přebaloval jsem tě, utíral ti blinkání, konejšil tě, když jsi měla zlé sny, dřel na tvých domácích projektech do školy a tisíckrát jsem se postavil

na tvou stranu, i když měla pravdu tvoje máma. Tak se mi tu neopovažuj říkat, že nejsem tvůj táta!“

„Pokud jsi můj táta, jak to, žes odešel?“ vykřikla a vyskočila ze židle. Od hlavy až k patě se třásla vzteky. „Jak jsi nás mohl opustit? Jak jsi to mohl udělat?“

„Já jsem vás neopustil,“ bránil se. „Nikdy bych vás neopustil.“

Zaťala pěsti a vtiskla si je do stehen. „Spal jsi se Zoey! Slyšela jsem mámu, když to říkala tetě Lucy.

Šukal jsi s ní!“

„Florence, prosím!“

„Šukal, šukal, šukal!“ ječela na něj. Po tvářích se jí rozběhly horké slzy. „A ve chvíli, kdys to udělal, jsi nás opustil! Jak jsi to mohl udělat, tati? Zničil jsi naši rodinu! Všechno jsi zničil!“

Viděla, že i on má slzy na krajíčku. Sevřel ji neobratně do náručí a pevně k sobě přivinul, i když se bránila a chtěla se mu vykroutit. Na okamžik ztuhla jak prkno, ale pak se o něj opřela a dala průchod svému smutku, bolesti a vzteku. Florence roztřásly mohutné vzlyky, a tak ji dál držel v náručí, nechával ji vyplakat, něžně ji hladil po vlasech a šeptal její jméno.

Nakonec zvedla hlavu. Košili měl promáčenou jejími slzami a hleny. Utřela si nos hřbetem ruky a přes urputnou škytavku nemohla skoro mluvit.

„Já jsem vás neopustil,“ zopakoval táta tiše, když se konečně uklidnila. „Udělal jsem chybu. Obrovskou, strašlivou, neskutečnou chybu. Nikdy jsem nechtěl ublížit ani tobě, ani mámě, ani klukům. Přísahám, že kdybych to mohl vzít zpátky, tak bych to udělal.“

„No a co…“ škytla, „…bude dál, rozvedete se?“

Zhluboka si povzdechl. „To já nevím. To právě musíme s mámou probrat. Jenomže ta se mnou teď nechce vůbec mluvit.“

„Však jsem ti říkala, že jí George hodil telefon do záchodu.“

„Nevymýšlej si za ni výmluvy, Florence. Já tvou matku znám, ta by bez telefonu nevydržela ani dvanáct hodin. Určitě si koupila nový, hned jak se ráno otevřely obchody. A krom toho jsem jí nechával vzkaz i na pevné lince. Ví, že se s ní snažím spojit. Prostě teď se mnou nechce mluvit a já se jí ani nedivím.“

Nejradši by si vzteky dupla. Jak můžou být chlapi tak hloupí? Rozum a logika tohle nevyřeší! To on není v právu! Měl by padnout na kolena a žadonit, aby ho vzala zpátky, pokud by nic jiného nepomohlo.

„Nemůžeš to jen tak vzdát!“ zvolala. „Musíš to dál zkoušet!“

„Proč myslíš, že jsem sem přišel?!“

„Jo, po třech dnech!“

„No, těžko jsem si s ní mohl domluvit schůzku, když se se mnou odmítá bavit,“ prohlásil odměřeně.

„Navíc jsem jí chtěl dopřát čas, aby trochu vychladla a mohli jsme to pořádně probrat. Koukni, Florence, správně bychom se o tom spolu neměli vůbec bavit. Tebe se to netýká, je to jen mezi mnou a mámou. Ty bys měla především vědět, že ať to mezi námi dopadne, jak chce, oba vás milujeme a na tom se nikdy nic nezmění. Nějak už to zvládneme.“

Přimhouřila oči. „A co Zoey?“

Oliver zaváhal. „Tohle s tebou nemá nic společného, miláčku. Tak si to na ní nevylívej.“ Tak snadno mu to ale nemohlo projít. „Žiješ s ní?“

„Ne tak, jak si myslíš,“ připustil táta neochotně. „Máma mi zablokovala všechny platební karty, takže jsem neměl moc na vybranou.“

„Takže jste se Zoey ofiko pár?“

„Florence, prosím. Tohle není sloupek drbů v některém z těch tvých společenských magazínů. Tohle je skutečný život a v tom není všechno takhle jednoznačné.“

„Jsi ženatý s mámou. Měl bys být s ní. To mi přijde celkem ‚jednoznačné‘,“ prohlásila a ironicky při tom naznačila uvozovky.

„A Nell je naše biologické dítě. To je taky ‚jednoznačné‘?“ napodobil její gesto. „Měli bychom být tím pádem i s ní? Nebo bychom měli být s dítětem, které jsme patnáct let milovali a vychovávali?“

Zrudla jako pivoňka. Choval se k ní jako k malé, uchýlil se k chytračení, aby jí nemusel odpovědět.

Odvrátila se od něj, a když se ji pokusil zastavit, vztekle se mu vytrhla.

„Počkej, Florence. Jen jsem chtěl říct, že život je občas komplikovaný. Vztahy jsou komplikované a to, co je správné, nemusí vždycky být to nejlepší.“

Pořád k němu zůstávala zády. „Miluješ mámu?“

„Samozřejmě. Z celého srdce.“

„A Zoey?“

„Na to ti nedokážu odpovědět.“

Najednou neměla na další hádky sílu. Otočila se k němu čelem a měla při tom pocit, jako by jí bylo sto let. „Tak mi prostě řekni pravdu, tati. Horší už to stejně být nemůže.“

„To nejde, Florence. Já to s tebou vážně nemůžu probírat. Radši už půjdu. Přijdu zase zítra.“

„To tu máma nebude. Děda se má v nemocnici podrobit dalšímu velkému zákroku, takže bude i s babičkou většinu dne tam.“

„Do háje. Však mi to říkala.“ Promnul si unaveně oči. „Ve čtvrtek musím na otočku do Manchesteru. Zrušil bych to, kdyby to šlo, jenomže tam mám schůzku s lidmi z finančního úřadu. No tak v pátek. Řekni jí, že přijdu v pátek odpoledne. Ve tři. A ještě jí prosím řekni, ať mi kdykoliv zavolá, když bude chtít. Mohla bys to pro mě udělat?“

Přikývla.

„Mám tě moc rád, Florinko. Ale to přece víš, ne?“

Pokrčila rameny a pak znovu krátce přikývla, nemohla si pomoct.

Políbil ji na vlasy a letmo ji objal. Přešla k oknu a sledovala, jak vychází na ulici. Ramena měl svěšená, jako by na nich nesl všechnu tíhu světa. Pořád na něj byla naštvaná, ale zároveň jí ho bylo i líto. Nemohla mámě říct, že ho pustila dál, protože by to vypadalo, že je na jeho straně. Bude jí muset říct, že volal nebo tak něco, a vyřídit jí ten vzkaz ohledně pátku.

V tu chvíli se jí tak zatočila hlava, že si musela sednout na područku pohovky. Všechny ty emoce, které v poslední půlhodině prožila, si vybraly svou daň. Adrenalin jí snižoval hladinu cukru stejně účinně jako pohyb. Začala vidět rozmazaně a polilo ji horko a lepkavý pot. To ne, teď ještě tohle…

Džus nebo pár tablet glukózy. Musí si doplnit cukr. V půli cesty do kuchyně omdlela.

„Kdybych dorazila domů o dvacet minut později, tak bys skončila na pohotovosti,“ hubovala ji máma. Uložila ji do postele, jako by jí bylo tolik co Charliemu. „Jak ses mohla takhle vyčerpat? Jindy si přece na hladinu cukru dáváš pozor.“

„Stalo se to děsně rychle,“ bránila se. „Nevěděla jsem, že se k tomu schyluje. V jednu chvíli mi bylo dobře, a pak bylo najednou pozdě.“

„Že by sis u snídaně píchla špatnou dávku inzulinu?“

„Ne, dala jsem si bagel a pak si píchla tři jednotky, kterými jsem to pokryla, jako vždycky.“

„Tak jsi dělala něco jiného, čím se to spustilo? Nebylas třeba běhat? Nebo snad držíš nějakou šílenou dietu? Prosím, pověz mi to, Florence.“

„Fakt jsem nic nedělala,“ pronesla provinile a byla to skoro pravda. Copak se dá rozhovor s tátou považovat za něco?

„No, ještě štěstí, že jsem měla v kabelce to pero s glukagonem,“ povzdechla si máma a vstala.

„Vyděsila jsi mě k smrti. Byl to šílený pohled, když jsem sem vešla a uviděla tě ležet na podlaze.“

„Já vím. Promiň.“

„Nic se neděje. Musím říct, že jsem po posledních pár dnech skoro čekala, že se něco takového stane. Pokus se usnout, a kdyby ti v noci bylo slabo, tak na mě určitě zavolej. Nenech to znovu zajít tak daleko.“

No tak teď už vůbec nemůžu mámě říct, že se k nám táta chystá, pomyslela si Florence sklíčeně, když

Harriet vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře. Máma by si určitě okamžitě pomyslela, že je to jeho vina. Už tak byla kvůli té blbé cukrovce dost paranoidní, a kdyby teď ještě dospěla k názoru, že jí kvůli tátovi spadl cukr, tak by ji chytil úplný amok. I když za to nemohl. Bude muset zkrátka počkat a ten vzkaz ohledně pátku jí vyřídit až zítra. Však ono už se to o ten den nezblázní.

Až na to, že když se nazítří máma vrátila z nemocnice, unavená a vynervovaná z toho, jak celý den uklidňovala babičku a strachovala se o dědu, bylo už hodně po desáté a Florence dávno spala. No a ve čtvrtek ráno máma odešla ještě dřív, než Florence stihla vstát, a když se vrátila, byla tak podrážděná a smutná, že bylo jasné, že by si Florence na předání tátova vzkazu nemohla vybrat horší chvíli. Třeba bude nejlepší, když mámu překvapí, řekla si nakonec. Tak aspoň nebude mít příležitost ho odmítnout. Věděla, že máma bude v pátek odpoledne doma, protože měla vyzvednout dědu – kterému se teď dařilo tak dobře, že tomu lékaři odmítali uvěřit – z nemocnice a v žádném případě by ho hned první den nenechala samotného. Táta jí slíbil, že přijde a s mámou si promluví. Slíbil jí, že to urovná. Nezbývalo jí než mu věřit.

V noci ze čtvrtku na pátek toho moc nenaspala. Bála se, aby si dědu nenechali v nemocnici o den déle nebo se nestalo něco jiného, ale máma byla v páteční poledne v pořádku doma, stočená s knížkou na pohovce v babiččině zimní zahradě. A stejně tak byla doma i ve tři, ve čtyři i v pět.

Jenže táta nepřišel.

26. kapitola Harriet

Harriet neměla na nějaké trápení nebo smutnění čas. To si může odbýt později. Momentálně v sobě měla prostor jenom pro vztek. Udržoval ji v chodu a dodával jí dost sil na to, aby dělala, co je třeba.

Netrpělivě podupávala nohou a rozhlížela se po prázdné čekárně. Ta vypadala spíš jako kancelář módní reklamní nebo nějaké internetové společnosti než jako čekárna rodinné právnické firmy. Samá černá kůže a chrom, na bílých zdech nevkusně křiklavé červenočerné moderní obrazy. Od první chvíle se jí ta místnost protivila.

A nelíbilo se jí ani to, že ji nechali čekat. Ten pan Neil Hatfield by měl koukat být takový, jak ho Jerry Topoleski vychválil. Z odmítnutí Nicholase Lyona nebyla dvakrát nadšená. Byl jedním z nejlepších odborníků na rodinné právo v celém Londýně a Harriet dobře věděla, že ji neodmítl kvůli množství práce, jak se jí snažil namluvit jeho koncipient, když mu ten den dopoledne volala v naději, že ho ještě přesvědčí. Nick Lyon byl vyhlášený tím, že bral jen takové rozvody a žaloby o svěření do péče, které se nepříčily jeho etickým zásadám. Zlatokopky a bývalí manželé s násilnickými sklony měli smůlu. U soudu jste pak rázem získali morální převahu už tím, že vás zastupuje právě on. To, že se odmítl ujmout jejího případu, jenom podtrhlo, na jak vachrlatých etických principech se zakládá.

Hatfield měl naproti tomu pověst nemilosrdného amorálního žraloka, který by klidně prohlásil svou vlastní babičku za kurvu, co prodává kokain, jen kdyby mu to pomohlo vyhrát spor. A vítězství bylo v tuhle chvíli to jediné, o co šlo.

Z kanceláře vykráčela platinová blondýna v úzké kokosově šedé sukni a přiléhavé saténové halence a odměřeně na Harriet kývla hlavou. „Pan Hatfield je připravený vás přijmout.“

Vstala a uhladila si svůj konzervativní kalhotový kostým. „Děkuji vám za kávu.“

Dívka se zatvářila zmateně. Jak by taky ne, když se Harriet nenamáhala žádnou nabídnout.

Hatfield obešel obří skleněnou tabuli, jež mu sloužila jako pracovní stůl, a podal jí ruku. S úlevou zaregistrovala, že má chladný a pevný stisk. Nesnášela muže, jejichž ruka při stisku působí dojmem vlhké tresky.

Vzhledem k jeho reputaci si ho představovala jinak. Předně vypadal mnohem konzervativněji, než čekala: látka jeho šedého obleku nebyla lesklá a ani střih neodpovídal nejnovějším trendům. Sako doplňovala střízlivá kravata a na zápěstí se mu neblýskaly ani nápadné rolexky, ani okázalé zlaté manžetové knoflíčky. Mohlo mu být něco přes padesát, měl velkou lví hlavu s hustou kšticí v barvách pepře a soli a modré oči s chladně hodnotícím pohledem. V duchu si vynadala, že se nechala unést stereotypními představami. Vždyť má na víc.

Posadila se na nepohodlnou černou koženou židli bez područek u jeho pracovního stolu. Seděla níž než on, takže k němu musela vzhlížet. Základy psychologie v praxi.

„Předpokládám, že vám Jerry Topoleski vysvětlil, o co jde,“ pronesla rázně.

„A zařídil převod finančních fondů na náš firemní účet,“ odpověděl Hatfield a také se usadil. „Měl bych vás informovat, že z něj okamžitě vyzvedneme deset tisíc liber jako nevratnou zálohu. Pokud byste se rozhodla svůj případ nakonec nežalovat, bez náhrady by nám propadla.“

Krátce se zamračila. „I kdybych teď hned odešla?“

„Paní Lockwoodová, lidé za mnou chodí s beznadějnými případy, protože vědí, že je dokážu vyhrát. Za tímto účelem pak používám metody a taktiky, jež jsou samozřejmě legální, mnohým však připadají nechutné. Proto je pro mě velmi nepříjemné, když klient změní názor. Můj čas je cenný a nemám v úmyslu nechat jím nikoho mrhat.“

„Takže mě naše setkání už v tuhle chvíli, bez ohledu na výsledek, stálo deset tisíc liber?“

„Přesně tak.“

„Výborně,“ odtušila Harriet zasmušile. „Jste bezohledný hajzl a přesně toho jsem potřebovala.“

Právník se zasmál a hodil na stůl složku v manilových deskách. Proklepla si Hatfielda na internetu hned, jak jí její americký právní zástupce napsal. Věděla tak, že je dvacet čtyři let šťastně ženatý a má tři děti; na pracovním stole a v celé své spartánsky zařízené kanceláři však neměl jedinou rodinnou fotografii či předmět osobního charakteru.

„Tak tedy, paní Lockwoodová, pojďme probrat váš případ. Nejspíš si uvědomujete, že je to totálně beznadějné, ne?“

Neskočila mu na lep. „Proto jste mi teď také naúčtoval deset tisíc liber za deset minut práce.“

„Jistě. Chcete se s manželem rozvést, protože vám byl nevěrný – ano, ano, zatím pěkná nuda.“ Vzhlédl.

„Pro mě je mnohem zajímavější ta část, že chcete svěřit do péče nejen vaše čtyři děti včetně dcery, jež, jak vyšlo najevo, není vaším biologickým dítětem, ale také vaši biologickou dceru, s níž byla zaměněna, a jejíž – jak bych to nazval – pěstounská matka se spustila s vaším manželem.“

„Vidím, že čtete Daily News.“

„Jakmile vyjde najevo, že žádáme o svěření obou dívek do vaší péče, rozdrnčí se vám telefon hovory od lidí z pořadu Jeremyho Kylea,“ vrátil jí to Hatfield. „Měla byste si uvědomit, že média nepustí váš případ z dohledu. Vaše děti se stanou předmětem veřejného zkoumání a vaše životy budou rozebrány do takových podrobností, že už vám pak nezbyde jediné tajemství. Svět bude vědět, co snídáte, jakou pastou si čistíte zuby a kdy jste měla poslední menstruaci. Přijdete o veškeré soukromí a v podstatě i o jakýkoli nárok na ně.“

„To si uvědomuji,“ prohlásila klidně.

„To doufám.“ Odhodil složku stranou a naklonil se kupředu, aby mohl Harriet lépe probodnout svým pronikavým modrým pohledem. „Doufám, že nemáte ve skříni žádné kostlivce, paní Lockwoodová, protože naší jedinou nadějí je dostat Zoey Sandsovou na to, čemu se v právních kruzích ještě i dnes říká

‚morální zkaženost‘. Pokud nejste bělejší než čerstvě padlý sníh, dozná náš případ značné úhony.“

„Netvrdím, že jsem svatá,“ odsekla mu. „Ale Zoey Sandsová měla poměr se ženatým mužem, z něhož vzešla její dcera. Spala s mým mužem v době, kdy byla hostem v našem domě. A kdo ví, kolik mužů mezitím prošlo její ložnicí. Nemohu dovolit, aby Nell strávila ve společnosti té ženské byť jen o vteřinu déle, než je nezbytně nutné.“

„Počítáte s tím, že se bude bránit?“

„Ano, platím vám za to, abyste ji porazil.“

Právník přikývl a pohodlně se opřel do křesla. „Promiňte, že se ptám na něco tak zjevného, paní Lockwoodová, ale zvažovala jste, co by si přála Nell?“

V tu chvíli poprvé zaváhala. Nell by samozřejmě chtěla zůstat se Zoey. Jenomže jak má teď té ženské věřit, že se o její dceru dobře postará? Ano, je na Zoey rozezlená a chce jí ublížit úplně stejně, jako ona ublížila jí. Ještě víc si ale přeje ochránit Nell před dalším zklamáním, které by jí Zoey mohla připravit.

„Jsem její matka,“ pronesla odměřeně. „Takže musím udělat to, co pro ni bude nejlepší, i když jí to teď tak nebude připadat.“

„Tím, že ji předhodíte šakalům z médií?“

„Odkdy si necháváte platit za to, že lidem saháte do svědomí?“

Hatfield pokrčil rameny. „Mně je jedno, kdo je v případu v právu a kdo ne, paní Lockwoodová. Platíte mi za to, abych za vás vlezl do ringu, a já v něm budu samozřejmě bojovat zuby nehty. Jen bych, jak už jsem říkal, nerad mrhal svým časem.“

„Chci svoje dcery,“ prohlásila Harriet. „Obě.“

„Prosím, nedělej to,“ dala se Nell do žadonění, sotva jí Harriet o pár dní později otevřela vchodové

dveře.

Ustoupila stranou a vyzvala dívku, aby šla dál. „Běž do kuchyně. Máma vzala kluky na procházku, tak nás nebude nikdo rušit.“

„To nemůžeš myslet vážně,“ zvolala Nell, sotva za ní zapadly dveře. „Vím, že máma udělala děsnou prasárnu, a celkem se ani nedivím, že jsi na ni naštvaná, ale tohle přece nemůžeš chtít. Vím, že to nechceš.“

Harriet ignorovala její výbuch, odvedla ji do kuchyně a povytáhla barovou stoličku. „Posaď se, Nell.“ Dívka si založila paže na prsou a zůstala umíněně stát.

„No tak jak myslíš.“ Bože, je úplně jako její otec. „Řekni mi, vážně chceš po tom všem, co se stalo, zůstat se Zoey a Oliverem?“

Nell pokrčila rameny.

„Tak pomysli na Richarda,“ pokračovala tiše. „Osm let tě prakticky vychovával, a ona ho bez sebemenšího zaváhání jen tak klidně odkopla. Florence zlomila srdce, nemluvě o tom, že celý ten nechutný příběh prodala novinám a nechala tak naše špinavé prádlo klidně propírat na veřejnosti.“

„Máma to novinám neprodala,“ zarazila ji Nell a oči se jí náhle zaleskly slzami. „Za to můžu já. Řekla jsem o tom svojí kamarádce Teri. Myslela jsem, že jí můžu věřit! Všechno jsem jí to vyklopila a ona se sebrala a prodala to novinám! Jak mi to mohla udělat? Myslela jsem, že jsme kámošky!“

Harriet na ni zůstala bezmocně zírat. Měla sto chutí sevřít Nell do náruče, jenomže se neodvažovala.

„To, že tě zklamala, ještě neznamená, že jí na tobě nezáleží,“ prohlásila mírně. „Často se stává, že nejvíc ubližujeme těm, které máme nejraději. Určitě k tomu měla nějaký důvod.“

„Prachy,“ prohlásila dívka zahořkle. „Třicet litrů. V podstatě takových třicet stříbrných.“ Přesně tohle jsem řekla Zoey, uvědomila si Harriet.

Nell vytáhla z kapsy kapesník. „Potřebujeme ty peníze tak moc jako ona, a přesto jsem náš příběh neprodala, když za mnou ta ženská přišla.“

„Jaká ženská?“ zeptala se Harriet ostře.

„Novinářka, co to psala. Před pár týdny přišla k nám domů a ptala se mě na Florence, jenže já ji poslala do prdele – promiň –, a tak odtáhla. Pak už nepřišla, tak jsem myslela, že to tím skončilo.“ Hlasitě se vysmrkala. „Řekla jsem o tom Teri, mámě jsem o tom ale ani nepípla, nechtěla jsem, aby začala vyšilovat. Teri pak té ženské zavolala a všechno jí vyžvanila. Přísahám, že jsem netušila, že to skončí v novinách, fakticky!“

Harriet si povzdechla. „Ani jedna jste nemohla tušit, jak to dopadne. Teri si nejspíš myslela, že v tom půjde jenom o tebe a o Florence. Třeba ji i napadlo, že by se ti líbilo být na chvilku slavná. Nemohla vědět, že se to takhle vymkne kontrole.“

„Přesně tak mi to říkala.“

„Tak už se tím netrap, holčičko. Určitě ti tím nechtěla ublížit.“

„Jenže já jí teď už nemůžu věřit,“ řekla Nell prostě. S tím se nedalo polemizovat.

„Když teď víš, že to nebyla máma, zastavíš ty právní záležitosti?“ zeptala se ještě dychtivě. „Nemůžeš ji trestat za něco, co neudělala. To by nebylo fér.“

„Fér nebylo ani to, že mi ukradla manžela,“ odsekla jí Harriet tak rychle, že si v tom už nedokázala zabránit.

„Takže ti jde o pomstu?“

Úplně sebou trhla. Pohrdání, jež se Nell náhle ozvalo v hlase, ťalo do živého. „Ne! Přiznávám, že se na ně oba zlobím. Jsem na ně tak rozzlobená a cítím se tak raněná, že se občas nemůžu ani nadechnout, ale ty právní kroky dělám pro tebe. Nesnažím se Zoey potrestat. Můžeš si o mně myslet ledacos, k něčemu tak podlému bych se ale nesnížila.“ Zaváhala. Chtěla dobře zvážit, co řekne. „Co myslíš, že se stane, když zůstaneš u ní? Jak to asi bude fungovat, když k vám teď přibude Oliver? A pokud by snad odešel, tak se o

ni budeš muset do konce života starat tak jako doteď.“

„Já ji prostě neopustím!“

„Vím, že ji máš moc ráda, Nell, jenomže zakrátko budeš chtít žít vlastním životem, a co pak? A já bych ti toho přitom mohla tolik nabídnout,“ prohlásila se vší upřímností. „Skutečný rodinný život a šanci opravdu poznat Florence a své bratry, to nejlepší vzdělání, cestování, všechno, co by sis přála. Se Zoey by ses mohla vídat tak často, jak by se ti zachtělo. V tom bych ti nikdy nebránila. Jenom bys už za ni nebyla zodpovědná. Měla bys svůj prostor a svou svobodu. To by sis přece přála, ne?!“

„Jenže ona mě potřebuje! Nemůžu jen tak vypadnout a nechat ji v tom samotnou!“

„Za tři roky půjdeš na vysokou. Nebo máš v plánu studovat v Londýně a dál bydlet s ní? A navíc tvoje matka nebude sama,“ dodala útrpně. „Bude mít Olivera.“

„Ten za ní přišel jen proto, že jsi mu zablokovala všechny karty,“ hlesla Nell opovržlivě. „Neměl na hotel. Pokud bys zastavila ty právníky, tak by se vrátil k tobě domů, tím jsem si jistá. A všechno by zase bylo v normálu.“

Vrátil by se k tobě domů. Srdce se jí toužebně sevřelo. V Nellině podání to vypadalo tak jednoduše: stačilo, aby stáhla žalobu, odvolala svoje právnické honicí psy a mohla by mít manžela zpátky. Zahodila snad své manželství z pouhé pýchy?

Ne. Nell se plete. Když Oliver tak zoufale potřeboval střechu nad hlavou, mohl odjet ke svému bratrovi.

Do háje, mohl spát třeba na lavičce v parku!

Mohl za ní přijít a žadonit, aby ho vzala zpátky. Jenže on se o to ani nepokusil.

Rainvile • Hayes • Lavoieová

Číslo jednací: SCP/1568-2/er 16. srpna 2013 Pořadové číslo dopisu: 2

Kontakty na sekretářku:

E-mail: ellie@RHLpravni.co.uk Přímá linka: 020 7663 9042

Návrh vyrovnání

Paní Zoey Sandsová Culpepper Road č. 33 Londýn

N1 4LX

Přísně tajné a soukromé

Vážená paní Sandsová,

obracíme se na Vás jménem Nemocnice princezny Eugenie, jež nás jako náš klient pověřila, abychom Vám nabídli částku ve výši 1.000.000,- liber (jednoho milionu liber šterlinků) jakožto plné a konečné vyrovnání Vašeho nároku pramenícího z událostí kolem 3. února 1998, kdy byla vaše biologická dcera, nyní známá jako Florence Lockwoodová, zaměněna s biologickým dítětem Harriet a Olivera Lockwoodových, nyní známým jako Eleanor (Nell) Sandsová.

Pokud by pro Vás tato nabídka byla přijatelná, připravíme obratem k podpisu veškeré potřebné dokumenty.

S přátelským pozdravem Edward Rainville

člen advokátní komory

St. David Street č. 8-15, Londýn EC4A 5BFTel.: 020 7663 9000 • Fax: 020 7663 9001

E-mail: RHL@RHLpravni.co.uk

Edward Rainville • Stephen Hayes • Jenifer Lavoieová Externí spolupráce: Susan Robertsová

27. kapitola Zoey

Naprosto stejný výraz už Zoey viděla před šestnácti lety, ve tváři jiného muže. Překvapení, radost, dokonce i jistou pýchu; a pak, když mu to došlo, překvapení proměněné v šok, radost rozmělněnou v děs, pýchu rozpuštěnou ve strach. A na závěr opatrnou odtažitost: laskavé, avšak o to rozhodnější a nezvratnější odmítnutí.

Už to tu bylo zase a ani tentokrát tomu nemohla zabránit.

To její odhlášení z hotelu bylo vykalkulovanou hrou. Uvědomovala si, jak obrovsky riskuje, že se Oliver okamžitě vrátí k Harriet. Věděla, jak moc svou rodinu miluje, a to včetně své manželky. O tu mu jde především. I když se mu líbilo se Zoey spát (a ona bez náznaku ješitnosti věděla, že se mu to líbí opravdu hodně), nikdy by je kvůli ní neopustil. Harriet však udělala tu zásadní chybu, že neuposlechla své srdce, nýbrž svou pýchu, a věnovala Zoey nečekaný dárek tím, že jí svého manžela doslova a do písmene vehnala do náručí. To Harriet nechala jeho. Respektive nechala ho stát v hotelovém pokoji, což bylo ve výsledku totéž.

Zoey v tom okamžitě ucítila šanci, šanci, v niž nedoufala ani o ni neusilovala, kterou si však v žádném případě nehodlala nechat proklouznout mezi prsty. A tak záměrně zaútočila na jeho mužskou atavistickou touhu chránit slabší, o níž věděla, že je jeho Achillovou patou. A když jí pak položil paži kolem ramen, nabídla mu svůdný pohled na svá ňadra. Schválně si nechala župan spadnout z ramen. Uvolnila si pásek, položila se na záda na postel, roztáhla nohy a čekala, až ji pomiluje – a že to skutečně bylo milování, nejen sex, tedy alespoň pro ni. Zároveň si u toho zakázala jakékoli myšlenky na Harriet nebo Florence a jen si užívala sladkosti jeho polibků, jeho plnosti ve svém těle, slané vlny jeho potu na své vláčné pokožce. Dala se mu celá a bez výhrad, vychutnávala si svůj lačný, animální hlad i to, jak ho svým tělem k sobě poutá. Vylil se do ní, a když se kolem něj sevřela, a pak ještě a znovu, když mu nohama ovinula boky, když mu zaťala nehty do zad, věděla, že je její, cele a úplně její, přinejmenším na tuhle noc.

Jenomže když se druhý den ráno probudila, byl pryč. Na polštáři po něm zůstala jenom jeho vůně a vzkaz, že šel do kanceláře – v neděli! –, a jí došlo, že její zdánlivě snadná výhra žádnou výhrou není. Jistá kamarádka jí kdysi vysvětlovala, proč její čtyřletý vášnivý poměr se ženatým mužem vzal za své ve chvíli, kdy ho jeho utrápená žena konečně opustila. „Nikdy jsem nebyla jeho volbou číslo jedna,“ přiznala kamarádka smutně. „Chodil za mnou jen proto, že nedokázal být sám. Nikdy si ale nevybral mě. Vždycky jsem pro něj byla jen ta druhá.“

Zoey už ale nechtěla být jen ta druhá. Chtěla mít jistotu, že s ní Oliver chce opravdu být. Potřebovala to vědět.

A tak se rozhodla pro největší risk svého života, napsala mu lístek a odhlásila se z hotelu. Nechci, abys se mnou byl jenom proto, že nemáš kam jít. Pokud si vybereš mě, víš, kde mě najdeš.

Když se jí pak o několik hodin později zjevil na prahu, zatočila se jí samou vděčností a radostí hlava. Neukradla jsem ho! řekla vítězně dotěrnému hlasu svého svědomí. Oliver za mnou přišel sám od sebe. Mohl se vrátit k Harriet, jenže to neudělal. Přišel za mnou. Vybral si mě!

Až na to, že to samozřejmě bylo jinak.

„Nemůžu,“ povzdechl si usouženě, když se mu vrhla do náručí. Jemně jí odtáhl paže, jimiž ho objala kolem krku. „Moc se omlouvám, Zoey. Proto jsem nepřišel.“

„Tomu nerozumím.“

„Zoey, prosím. Nech mě to vysvětlit.“

A tak se do toho dal. Není to její chyba, kdepak, jenom jeho. Udělal chybu, že podlehl pokušení, že se s

ní miloval, že ji utvrdil v názoru, že přišel kvůli jejímu vzkazu, kdežto celá pravda, depresivní a prozaická pravda je, že neměl kam jinam jít. Záleží mu na ní, vždycky mu na ní bude záležet, už kvůli Nell a Florence, ale navíc k ní opravdu něco cítí, k ní, k Zoey, a doufá, že zůstanou přáteli. Jenomže miluje svou ženu a s tím se nedá nic dělat. Miluje Harriet, a i kdyby ho odmítla vzít zpátky – což se zdálo být čím dál pravděpodobnější –, nemůže Zoey takhle dál šidit. Zaslouží si něco víc než jen být něčí druhou volbou.

„To je v pořádku,“ řekla jen. A pak ještě dodala: „Já to chápu,“ protože to skutečně chápala a protože měl pravdu, opravdu si zaslouží něco víc, i když to bolí jako blázen, i když na prahu beznaděje pochybuje, zda v sobě najde tolik odvahy a síly, aby se už podruhé zvedla ze dna a dala svůj život zase dohromady.

Noc strávil v Nellině prázdném pokoji a ráno odešel dřív, než se Zoey vzbudila. Nepochybně vyrazil za Harriet, aby ji požádal o druhou šanci. A Zoey byla navzdory jeho pochmurným prognózám z předchozího večera přesvědčená, že ho vezme zpátky. Harriet ho miluje, to je poznat. Zamilovaná žena totiž zamilovanou ženu pozná.

Bylo jí zle ze smutku a zoufalství. Čas jako by se zastavil, jako by jí bylo znovu dvaadvacet a byla zase těhotná a opuštěná a schoulená na posteli poslouchala, jak Patrick naposledy tiše odchází z domu.

Z utápění v sebelítosti a slzách ji vytrhla až Nell. Dívka vrazila do domu, hlučně za sebou zabouchla vstupní dveře, vydusala nahoru do svého pokoje a v záchvatu hlasitých vzlyků, jež prostupovaly tenkými stěnami jako papírem, se vrhla na postel. Zoey byla rázem na nohou, připravená bojovat za své dítě jako lvice. Všechny její slzy byly v tu chvíli ty tam.

Vyrazila do pokoje své dcery a cestou si chvatně zavazovala pásek obnošeného županu, ani zdaleka ne tak luxusního, jaký měla k dispozici v hotelu. „Miláčku! Copak je? Co se stalo?“

„Mnnnem! Drrrmmmt mmmsss prrrssssm!“ naříkala Nell do polštáře.

„Holčičko, uklidni se a pověz mi, co se stalo. Někdo ti ublížil?“ Prudké zavrtění hlavou.

„Tak tě někdo ranil?“ Přikývnutí.

„Jde… jde o mě a Olivera?“ Krátké zavrtění hlavou.

„Tak jde o nějakého chlapce?! Prudší zavrtění hlavou.

„Ach jo,“ povzdechla si Zoey. „Já jsem se v těchhle hrách nikdy nevyznala. Nemohla bys mi to prostě říct?“

Nell se překulila na záda a zvedla k matce zarudlý, slzami zalitý obličej. „To Teri prodala ten příběh novinám. Dali jí za něj třicet tisíc liber. A já myslela, že mě miluje!“

Zoey jí vzala hlavu do dlaní. „Miláčku. To je mi moc líto.“

„Jak jsem se v ní mohla takhle splést?“ zanaříkala Nell. „To je na tom to nejhorší. Myslela jsem, že je výjimečná, a není. Je… přízemní!“

Zoey si povzdechla. „Však taky život je přízemní, holčičko. S výjimkou situací, kdy se týká tebe.“

„Mami,“ ozvala se Nell, když konečně přestala divoce štkát. „Pokud jde o Olivera…“

„To nic. Chápu, jak se cítíš…“

„Víš, nejde o to, že bych ho neměla ráda,“ vyhrkla rychle, jako by Zoey nic neřekla. „Mám, a většinu času je fakt prima. Ale je ženatý, mami. Není tvůj. To je…, jako bys chodila v botách, které ti nepatří. Sama jsi vždycky říkala, že boty jsou to jediné, co nejde recyklovat. Že by stejně nepadly, protože už je někdo nosil a vytvaroval si je podle svojí nohy.“

„Ano,“ připustila smutně.

„Nemohla bys to ještě zkusit s Richardem? Hrozně tě miluje. Postaral by se o tebe. Nemusela bys

prodat obchod, mohla by ses usadit a odpočívat. A třeba si i pořídit ještě jedno dítě…“

„Nell!“

„No co? Je ti teprve třicet devět. Ještě bys na to měla. Dneska si pořizuje děti spousta ženských středního věku.“

„Ty jsi s Richardem mluvila?“

„Pořád sem volá,“ připustila Nell nejistě. „Ten článek v novinách viděl a tvrdí, že to chápe. Že se to stalo jenom kvůli Florence a mně a tomu všemu. Prý je mu to jedno, prý tě pořád miluje.“

„Jenomže já nemiluju jeho,“ hlesla tiše. „Aspoň ne tak, jak by si zasloužil.“

Nell sjela pohledem na své ruce. „Tak, jako miluješ Olivera? I když on nemiluje tebe?“

„Ano. Je mi to moc líto, Nell.“

„To nemusí,“ prohlásila smutně. „Já ho mám taky ráda.“

Dopis od Harrietina právníka ji nerozhodil tak, jak Harriet nejspíš doufala. Rychle ho vrazila zpátky do obálky, aby si ho Nell nechtěla přečíst, jak měla ve zvyku u veškeré ostatní korespondence, a pak ho schovala do kuchyňské zásuvky, kam odkládala účty, výpisy z banky a všechno ostatní, co neměla sílu okamžitě vyřídit.

Harrietin právník jí v něm vyhrožoval tak nehoráznými věcmi, že je nedokázala brát vážně. Buď to je nějaký šílený viktoriánský staromilec, který je ještě dnes přesvědčený, že by svobodné matky měly spadat pod kuratelu, nebo to je bezohledný hajzl, který si bez skrupulí vzal peníze od ženy, jež je tak emocionálně rozhozená, že není schopná racionálního uvažování. Nejspíš obojí. Dokonce ani ten největší zpátečník mezi soudci by přece nemohl připustit, aby se nemanželský poměr ještě i v jednadvacátém století stal důvodem k odnětí patnáctileté dívky matce, k jejímu vytržení ze školy, od přátel i z domova a k přesazení šest tisíc kilometrů daleko, na druhý břeh Atlantiku, kde by měla žít s rodinou, kterou sotva zná. Prokristapána, vždyť poměr měl i princ Charles! Cizoložství se ve dvorských kruzích prakticky stalo nepsaným standardem!

Druhým důvodem, proč si z dopisu nedělala velkou hlavu, bylo pochopitelně to, že měla svých starostí dost.

První semínko jí do mysli zasela Nell, když ráno přišla domů a řekla jí tamtu věc. Nemohla uvěřit, že na to nepomyslela už dřív, že ji to alespoň nenapadlo, jenomže si zvykla přemýšlet o sobě jen jako o Nellině matce, rodiči dospívající dívky, o ženě ve středním věku, která už má tohle období za sebou, takže ji vůbec nenapadlo, že ho za sebou vlastně mít nemusí. A jak říkala Nell, třicet devět let není v dnešní době žádný věk.

Zavolala Oliverovi. „Musím se s tebou vidět,“ šla rovnou k věci.

„Zoey, jsem v Manchesteru. Pracovně.“

„Kdy se vrátíš?“

„V pátek. Zítra ráno.“

„Pak se s tebou musím vidět zítra odpoledne.“

V telefonu zavládlo dlouhé ticho, vyplněné jen šuměním statické elektřiny. „Zoey, podle mě to není dobrý nápad.“

„Olivere, nežádám tě, aby ses se mnou sešel proto, abychom si připomínali, jaké to bylo,“ pronesla ostře. „Je to důležité. Jinak bych tě o to nežádala.“

„Zítra odpoledne nemůžu. Mám nějaké jednání – ve tři hodiny.“

S Harriet, pomyslela si Zoey a potlačila záchvěv hořkosti. „V kolik se vrátíš do Londýna?“

Další ticho. „Mohl bych se s tebou sejít kolem jedné. V kavárně U ledňáčka na King’s Road. Pokud je to opravdu důležité.“

Přitakala a položila telefon s rozhodností, kterou ve skutečnosti necítila. Možná kdyby jí nepřišel ten dopis od Harrietiných právníků, možná kdyby jí Harriet nevyhrožovala, že jí vezme dítě – jakkoli šlo o

plané hrozby –, tak by Oliverovi ani nevolala. Možná by nechala všechno běžet svým tempem, nějak by si poradila a zvládla to sama, jako ostatně zvládala sama i všechno ostatní v posledních dvaceti letech.

Jenomže Harriet pohrozila, že ji připraví o Nell. A ji už přestalo bavit být jediným člověkem, který vždy musí nést všechny důsledky. A tak teď seděla naproti Oliverovi v kavárně U ledňáčka, oznámila mu, že čeká jeho dítě, a sledovala, jak se mu tváří míhají bolestně známé emoce: překvapení, radost, dokonce i jistá pýcha; a pak, když mu to došlo, překvapení proměněné v šok, radost rozmělněná v děs a pýcha rozpuštěná ve strach.

Čekala, že si vyslechne, jak musí myslet na svou rodinu a ostatní děti, jak jí slíbí, že nebude „finančně škodná“ a že jí bude „vždycky nablízku“, jak kdysi přísahal Patrick.

S překvapením však zjistila, že se žádná opatrná odtažitost, žádné odmítnutí nekoná. Místo toho se natáhl přes stůl a sevřel jí obě ruce do dlaní.

„To bude dobré,“ řekl jí. „Já ti nikam nezmizím.“

28. kapitola Oliver

Na kratičký omamný okamžik si Oliver představil, že to bude dobré. Že se vrátí do Vermontu a všichni pospolu tam vytvoří menší hippie komunitu: on a Harriet a Zoey, jejich zaměněné dcery, kluci a očekávané miminko, které je všechny propojí a učiní z nich jednu velkou rodinu…

Samozřejmě že to nebude dobré. Nic už nikdy nebude dobré.

Když vzal Zoey přes stůl za ruce, její velké šedé oči se naplnily nadějí. „Ty neodejdeš?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Však to není jenom tvůj problém.“ Ze všech sil se snažil zamaskovat zoufalství, jež se mu vkrádalo do hlasu. „Můžeme za to oba dva. Jsem tady, pokud mě potřebuješ.“

„Pokud tě potřebuju?“ vydechla. „Samozřejmě že tě potřebuju.“

Samozřejmě že mě potřebuje, pomyslel si sklesle. Právě to mu na ní, kdysi, před milionem let, připadalo tak přitažlivé.

Harriet ho nikdy nepotřebovala, nebo alespoň ne tímto zoufalým způsobem, jako dáma v nesnázích, jako Zoey. Způsobem, který probouzel jeho základní mužskou potřebu ji chránit. Jeho manželka byla vždycky ohromně schopná a zdatná. Vedla jejich firmu, vedla jejich domácnost. Většinou mu to nevadilo, protože v hloubi duše věděl, že ho i tak svým způsobem potřebuje: jako manžela, jako otce i jako obchodního partnera. Společně vytvářeli dokonalou rovnováhu, která byla podstatou jejich rodiny. Harriet byla svědomitá, přísná, určovala časy odchodů do postele a nutila děti dělat domácí úkoly, zatímco Oliver se díky nevyslovené dohodě stal tím druhým – laskavým a rozmazlujícím rodičem, který sem tam poruší pravidla. V práci pak svou praktičností krotila jeho tvořivost a mnohdy poněkud ukvapené nápady. A tak se po celých šestnáct let vzájemně doplňovali, každý do jejich vztahu přinášel něco jiného, ale právě tak nezbytného – jako jin a jang.

Jenomže před půl rokem došlo v jejich manželství k obrovské krizi, která Olivera ze zmíněné rovnováhy vyloučila. Místo aby mu naslouchala a brala ho vážně, šla si prostě za svým a vyhledala Nell a Zoey, jako by už na něm nezáleželo. Nepotřebovala ho. Nepotřebovala nikoho.

Raději nechtěl vůbec přemýšlet o tom, do jaké míry jeho poměr se Zoey podnítila jeho raněná pýcha a podvědomá touha to Harriet nějak oplatit. Podvést ji a ranit úplně stejně, jako podvedla a ranila ona jeho.

„A co Harriet?“ zeptala se Zoey náhle.

Pustil jí ruce a promnul si obličej prsty. „Budu jí to muset říct.“

Zatvářila se zděšeně. „To nesmíš! Už tak je děsně naštvaná. Jestli se to dozví, tak na mou hlavu svolá nejen právníky, ale celé peklo.“

„Zoey, pochop, že jí to nemůžu neříct. Předpokládám, že si to malé chceš nechat?!“

„Ty chceš, abych ho dala pryč?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ prohlásil zprudka. Za žádných okolností by si nikdy ani na vteřinu nepřál, aby se některé jeho dítě nenarodilo. „Jenomže Harriet se to tak jako tak bude muset dříve nebo později dozvědět, a já bych byl radši, kdyby to bylo dříve a ode mě.“

Přikývla. „Je mi to moc líto, Olivere. Doufám, že je ti jasné, že jsem to neplánovala?! A to, co se stalo v Maine – nečekala jsem, že k něčemu takovému dojde. Ani náhodou.“

Potlačil náhlý záchvěv vzteku nad její nezřízenou lehkomyslností. Ani na okamžik ho nenapadlo, že by otěhotněla záměrně, Harriet by se ale nikdy takhle nachytat nenechala, i kdyby šlo o sebenečekanější situaci. Celý Zoeyin život připomínal jednu dlouhou, nekonečnou nehodu a on se teď ocitl přímo v jejím středu.

Byla to tvoje volba, pomyslel si pochmurně. Nikdo tě s ní do postele necpal.

„Je to právě tak moje chyba, jako tvoje,“ prohlásil unaveně. „Vůbec jsem o tom nepřemýšlel. Zachovali jsme se neskutečně nezodpovědně. Jako dva puberťáci.“

„Puberťáci jsou dneska příliš chytří, než aby se dostali do takového průšvihu. Leda by to sami chtěli.“ Zaváhala. „Vím, že to nemohlo přijít v horší chvíli. Nevím, co k tomu říct.“

Řekni mi, abych se vrátil k Harriet, zaprosil Oliver v duchu. Řekni mi, že mě nepotřebuješ. Miluj mě natolik, abys mě nechala odejít.

„Já vím,“ povzdechl si. „Jak už jsem řekl, nenechám tě v tom samotnou. Budu tě finančně podporovat a zůstanu v Anglii, dokud mě budeš potřebovat.“

„Ale?“

„Jaké ale?“

„Má to nějaké ale, ne? ‚Ale‘, které se mi nebude ani trochu líbit.“ Pohrával si se sáčkem cukru a převracel ho v prstech sem a tam.

„Olivere, prosím. Zůstaneš tady doopravdy? Se mnou? Teď nemluvím o penězích ani o doprovodu na ultrazvuková vyšetření. Mluvím o sobě. Zůstaneš tady se mnou?“

Podíval se jí zpříma do očí. „Ne,“ pronesl neochvějně.

„Nečekal jsem, že přijdeš,“ přiznal se Oliver.

Harriet vklouzla do boxu naproti němu. „Taky jsem to nečekala.“

„Každopádně jsem rád, že jsi tady. Děkuju.“

„Mně neděkuj. Poděkuj Nell.“

„Nell?“

„Před pár dny za mnou byla,“ pronesla Harriet klidně a natáhla se po laminovaném jídelníčku, zapíchnutém mezi slánkou a pepřenkou. „Ona ti to neřekla? Přišla za tebe orodovat. Teda vlastně ne za tebe, ale za Zoey.“

Hlas se jí na jménu zadrhl, jako by bylo pokryté bodláky.

„To jsem netušil,“ řekl. „Byl jsem celý týden v Manchesteru. Vrátil jsem se až včera ráno.“ Sledoval, jak jí dochází, že nebyl se Zoey.

„No, byla ohromně přesvědčivá,“ pronesla Harriet po chvíli. „A neoblomná. Až z toho šel strach.“

„Je to tvoje dcera,“ poznamenal.

Dal znamení servírce. Rozhodli se objednat si konvici čaje, napřed si však několikrát dali zdvořile přednost při volbě druhu, jako by byli na první schůzce. Nakonec se shodli na anglickém snídaňovém. Opřel se do židle, čekal, až jim servírka prostře lžičky a talířky, a pozoroval při tom svou ženu. Harriet vypadala stejně jako jindy: vlasy měla upravené do hladkého hnědého mikáda, s výjimkou lesku na rty nebyla namalovaná a v uších měla perlové náušnice, které dostala od své matky k jedenadvacetinám. A přesto působila jinak. Bylo to výrazem jejích očí. Nic se nezměnilo – a přitom se změnilo všechno.

Vztek může mít dvě podoby, pomyslel si Oliver: ohnivou a mrazivou. Ta druhá je mnohem děsivější a účinnější.

„Vím, že jsem sliboval, že se za tebou včera odpoledne zastavím, jenomže mi do toho něco přišlo. Něco, co jsem musel vyřešit dřív, než si spolu promluvíme,“ pronesl opatrně, zatímco jim servírka stavěla konvici s čajem na litinovou podložku uprostřed stolu. „Doufám, že Florence nemrzelo, že jsem nepřišel. Slíbila mi, že se postará, abys byla ve tři doma…“

„Ty ses viděl s Florence? Kdy?“

„V úterý, než jsem jel do Manchesteru. Ona ti to neřekla?“ Harriet zavrtěla hlavou. „Máme za sebou dost náročné dny.“

„Kriste. No jasně. Měl jsem se zeptat hned. Jak se daří otci? Florence říkala, že ten starý mizera musel na další zákrok…“

Harriet se poprvé od příchodu pousmála. „Už je mu mnohem lépe. Operace dopadla dobře a včera ho pustili domů. Zatím nemá vyhráno, lékaři ale tvrdí, že tentokrát vybrali všechno. Bude muset ještě na chemo, ale má teď mnohem lepší vyhlídky než dřív.“

„Díky Bohu,“ oddechl si Oliver upřímně. „Pozdravuj ho ode mě, jo?“

„Rád by tě viděl,“ řekla Harriet. „Pokud tedy máš čas.“

„Vážně?“

„Že váháš, Olivere. Přece víš, jak moc tě má rád, a na tom se nic nezměnilo ani tím, co se stalo mezi námi dvěma. Jsi syn, kterého nikdy neměl a tak dále. Takže před ním nemusíš utíkat a někde se schovávat.“

„A on… on to…“

„Samozřejmě že to ví. To mu nemohlo uniknout,“ odtušila suše. „Táta je protřelý a životem zkušený chlap, Olivere, žádný venkovský jeliman. Mimoto mu je sedmdesát šest let a má čtyři dcery, takže nikoho nesoudí. Mámě bych ale šla radši z cesty,“ dodala. „Ta kdyby tě chytila, tak by si dala tvoje koule k snídani.“

„Děkuju za varování,“ hlesl Oliver.

Dobře věděl, že toto zdánlivé tání ještě nic neznamená. To, že mu Harriet po miliontém zavolání konečně zvedla telefon, že se s ním byla ochotná sejít a teď tu s ním příjemně konverzuje, ještě neznamená, že se něco změnilo. Znal svou ženu a věděl, že umí zuřit stejně chladnokrevně, jako dělá všechno ostatní.

A tak tam spolu popíjeli čaj a na první pohled vypadali jako pár žijící ve spokojeném manželství, který si užívá pozdní nedělní snídani bez dětí. Kéž by to tak byla pravda, pomyslel si zoufale. Připadal si jako vyčerpané jehně, kolem kterého krouží vlk a jen čeká na nejvhodnější chvíli, aby udeřil.

„Příští týden odvezu děti domů do Vermontu,“ prohlásila Harriet náhle. „Ani ne za dva týdny jim začíná škola, tak aby měli čas se trochu zklidnit… po tom letošním létě.“

A bylo to tady. Rána přímo do toho nejzranitelnějšího místa. Však už podvědomě tušil, že k tomu dojde. Věděl, že děti nemůžou zůstat v Londýně věčně, stejně měl ale pocit, jako by mu ten její tón, to, jak mu to řekla jen tak mimochodem, jako by se ho to vůbec netýkalo, zasadilo ránu přímo na solar. Už mu zbývá jenom týden! Bože, musí toho ještě tolik vyřešit! Zbývá tolik věcí, na které nechtěl ani pomyslet!

Na okamžik zavřel oči. „Harriet, věř mi, že kdybych mohl říct něco, čím by se všechno dalo změnit, čím bych tě přesvědčil, tak bych to udělal…“

„Tak to zkus,“ vybídla ho.

Trvalo mu několik okamžiků, než pochopil, že to myslí vážně. Poprvé v životě neměl slov. Celých posledních sedm dní si představoval, co by jí řekl, kdyby mu dala alespoň malinkou šanci to vysvětlit, omluvit se, ospravedlnit svoje chování – a teď, když ji měl, najednou nevěděl, kde má sakra začít.

A tak začal horečně přemýšlet, jak by si vytvořil trochu pevné půdy pod nohama. „Bože, Harriet, přece ti musí být jasné, jak děsně mě ta věc mrzí. Kdybych ji mohl vzít zpátky, tak bych to okamžitě udělal. Dal bych všechno, co mám, aby všechno bylo zase jako dřív.“

Ve tváři měla naprosto nečitelný výraz, takže netušil, jestli se mu ji daří obměkčit, nebo celou situaci jenom zhoršuje.

„Do háje, vždyť já tě tak strašně miluju. Dal bych za tebe život, kdyby bylo třeba.“ Začalo ho štípat v očích, ale nevšímal si toho. „Zachoval jsem se jako blbec, nikdy jsem tě ale nepřestal milovat, Harri, ani na vteřinku. Vím, že jsem ti příšerně ublížil. Vím, že pro tebe nebude snadné začít mi zase důvěřovat, ale přísahám při Bohu, přísahám na životy našich dětí, že pokud mi dáš ještě jednu šanci, tak už tě nikdy takhle nezklamu.“

Polkla. „A co Zoey?“

„Se Zoey to byla pitomá, idiotská chyba! To přece víš! Já miluju tebe. Prosím, Harriet. Když už ničemu jinému, tak alespoň tomuhle fakticky věř.“

„Zatraceně, Olivere. Zatraceně.“ S bušícím srdcem čekal.

„Všechno by bylo mnohem jednodušší, kdybys byl hajzl, co lítá za ženskýma,“ pronesla s bolestí v hlase. „Celý poslední týden dělám všechno pro to, abych tě začala nenávidět, jenomže to prostě nedokážu. Jsem tak šíleně vytočená, že bych pomalu mohla začít sršet oheň a síru, ale nenávidět tě nedokážu. Víš, já si prostě myslela, že jsme nad tohle povznesení – nad podvádění, nevěry a to všechno. Nad lhaní. Netvrdím, že jsem bez chyby. Měla jsem ti o té pitomé noci s Benem říct už dávno. Neměla jsem ti zatajit, že jsem se rozhodla vyhledat Nell. Ale tohle jsem si nezasloužila!“

„Ne,“ přisvědčil ochraptěle. „Ne, tohle sis nezasloužila.“

„Co se to s námi stalo, Olivere? Vždycky jsem si myslela, že se takové věci stávají jiným párům a ne nám. Ne Oliverovi a Harriet.“

„To všechno já, je to celé moje vina.“

„Ten poměr ano. Jenomže k němu nedošlo z ničeho nic.“

„Ty za nic nemůžeš.“

„Olivere,“ zarazila ho a podívala se mu zpříma do očí, „pokud máme mít šanci dát všechno ještě nějak dohromady, tak musíme být oba upřímní a já na sebe musím vzít svůj díl viny.“

„A máme?“ zeptal se. „Máme ještě šanci?“

Dlouhou chvíli nic neříkala. Cítil, jak se mu hrne krev do uší, jako by se ho zmocňovala závrať, jako by stál na okraji propasti a zíral do té hlubiny pod sebou. Harriet je jeho život. Tak to prostě je. Miloval ji v tu chvíli víc, než si kdy dovedl představit, víc než v den, kdy si ji vzal, víc než v den, kdy ho učinila otcem. Miloval ji každičkou buňkou svého těla. Najednou bylo jedno, jestli ho potřebuje, nebo ne. To on potřeboval ji. Nemohl bez ní dýchat.

„Můžu ti věřit?“ řekla konečně.

Srdce se mu sevřelo. Musí jí to říct. Nechce – bože, jak se mu do toho nechce –, jenomže copak by potom po ní mohl žádat, aby mu věřila? Pokud jí teď zalže, byť jenom tím, že něco vynechá, zničí tím jakoukoli naději na obnovu jejich manželství – pokud ne hned, tak později. Jenomže pokud jí to řekne, riskuje, že ji i tak ztratí. Poměr by mu možná odpustila, ale dítě? Jak by mohl po manželce něco takového chtít?

„Zoey je těhotná,“ pronesl tiše.

Sledoval, jak se od něj odtahuje, uzavírá, pokrývá ledem a jinovatkou. Nepohnula se ani o milimetr, rázem však byla tisíc kilometrů daleko.

„Pak vyhrála,“ řekla prostě.

„Ne! Nevyhrála! Samozřejmě že nevyhrála! Na vztahu nás dvou se tím nic nemění, ani na tom, co k tobě cítím!“

Harriet mu věnovala chladný, odměřený pohled. „Ale, Olivere, samozřejmě že se to tím mění. Všechno se tím mění. Zoey bez pomoci nepřežije, sama už to znovu nezvládne. Nedokáže to. Nemá na to. Pověsí se na Nell jako klíště. Víš to stejně dobře jako já. Pokud se tam nevrátíš, nebude mít Nell šanci. A ty si neodpustíš, cos jí udělal, a neodpustila bych ti ani já.“

Už jak to pronesla, mu bylo jasné, že má pravdu. V hloubi duše to věděl od chvíle, kdy mu Zoey řekla, že je těhotná.

Vyhrála.

V metru přejel, a tak se musel vracet. Cestou ve vydýchaném, dusivém vzduchu mnoho desítek metrů pod zemí si říkal, zda má vůbec ještě cenu, aby se vracel na povrch.

Jel si k Zoey vyzvednout svoje věci a neměl nejmenší tušení, kam se pak vrtne. Už se nemohl dál přetvařovat. Ať si Harriet říká, co chce, on k Zoey prostě nepatří. Nikdy by ji nedokázal milovat, nebo přinejmenším ne tak, jak ona potřebuje a jak si zaslouží. Byl ochotný udělat všechno pro to, aby jí i dítěti

pomohl – zůstat v Londýně a poskytnout jí veškerou emocionální a finanční podporu, kterou bude potřebovat. Tím to ale hasne.

Zaklepal na dveře, ale nikdo neotvíral. Věděl, že je doma, slyšel, jak v kuchyni hraje muzika. Znovu tedy zaklepal, tentokrát ostřeji, a když pořád nešla, přiložil si dlaně ke spánkům a nakoukl dovnitř oknem.

Pak začal bušit na dveře zadního vchodu. „Zoey! Zoey!“

Dveře nepovolovaly. Zvedl rohožku a popadl náhradní klíč. Kdo by mě tu asi tak vykrádal? smála se Zoey, když ji upozornil na výjimečnou nenápaditost její skrýše. Zloděj by se tu jen rozhlédl a nejspíš mi tu ještě ze soucitu nechal pětku.

Oliver rozrazil dveře a prodral se záplavou kartonových krabic a plastových pytlů do kuchyně, kde na zemi ležela Zoey. Ještě dýchala, avšak její mělké, chraplavé lapání po dechu ho naplnilo smrtelným strachem. Kůži měla na dotek vlhkou a lepkavou a kolem rtů byla promodralá.

„Zoey! Bože, Zoey!“ Vytáhl z kapsy telefon a zároveň si ji přitáhl do náručí. „No tak, drahoušku, drž se.

To bude dobré. Sakra, vemte to někdo!“

Vzápětí se ozvala operátorka. „Tady tísňová linka, jakou službu si přejete, hasiče, policii nebo sanitku?“

„Sanitku!“ vykřikl a rychle jí nadiktoval adresu. „A rychle, prosím vás! Umírá!“ Zoeyiny šedé oči se mu zaostřily na obličej. „Nell,“ pronesla jasně.

Odložil telefon a přivinul ji k sobě. „Najdu ji,“ slíbil jí zoufale. „Neboj, já se o ni postarám. Teď hlavně musíš vydržet, Zoey. Pomoc už je na cestě. Jen to ještě chvíli vydrž.“

Víčka se jí zachvěla. Zavřela oči a Oliver se v tu chvíli po mnoha letech uchýlil k modlitbě.

MATKA ZAMĚNĚNÉ DÍVKY ZEMŘELA

Matka, jež se stala hlavní protagonistkou skandálu kolem zaměněných dívek, včera zemřela.

Předpokládanou příčinou úmrtí je srdeční infarkt.

Zoey Sandsová (39 let) se v sobotu odpoledne zhroutila ve svém domě. Lékaři záchranné služby, přivolaní na místo neštěstí, se ji pokoušeli celou hodinu oživovat, po převozu do Nemocnice princezny Eugenie už však mohla být pouze konstatována smrt.

Shodou okolností jde o tutéž nemocnici, jež se před dvěma týdny objevila ve zprávách v souvislosti s nešťastnou záměnou dvou novorozených holčiček, k níž došlo před patnácti lety.

Rodiny obou zaměněných dívek se letošního roku vyhledaly a setkaly. Později vyšlo najevo, že paní Sandsová, jež byla matkou jedné ze zmíněných dívek, navázala nemanželský poměr s Oliverem Lockwoodem (40 let), otcem druhé dívky.

Podle tiskového prohlášení nemocnice předběžná pitva odhalila, že paní Sandsová měla v hrudním koši nezhoubný nádor, který jí utlačoval srdce a plíce, omezoval přítok krve do těchto orgánů a následně způsobil srdeční zástavu.

„Jde o pomalu rostoucí nádory, které se jen velmi obtížně diagnostikují,“ prohlásil mluvčí nemocnice. „Tyto nádory postupně snižují vitální kapacitu plic a způsobují dušnost a únavu, jinak však nevykazují žádné další symptomy.“

Patnáctiletou dceru paní Sandsové si včera večer převzali do péče příbuzní.

29. kapitola Harriet

Richard to nese ze všech nejhůř, pomyslela si Harriet, když viděla, jak zdrcený muž spolu s matkou usedá do prázdné lavice na druhé straně uličky. Chudák vypadal, jako by ho srazil autobus. Zoey mu nasadila parohy, veřejně ho potupila, zničila jeho sny o manželce a rodině, připravila ho o dítě, které téměř deset let vychovával jako vlastní, a stejně jí, naprosto zdrcený a zničený, přišel na pohřeb.

Nell se na ni obrátila. „Asi bych si měla jít sednout k němu.“

„Jistě,“ přikývla a snažila se tvářit, že jí to nevadí.

Nell vyklouzla z jejich lavice a přisedla si k Richardovi. Položila mu ruku na rameno, jako by ona byla dospělá a on ještě dítě. Zoufale se k ní otočil a sklonil hlavu. Ramena se mu třásla potlačovanými vzlyky. Z druhé strany ho objala jeho matka, a tak se tam k sobě všichni tři tiskli jako zoufalí trosečníci.

Varhaník začal hrát „Hospodin je můj pastýř“ a celé osazenstvo malého kostelíku povstalo. Zoey podle všeho nebyla žádného konkrétního vyznání. Nell jim řekla, že věřila, že bůh – ‚s malým b‘ – je ve všem kolem, od sedmikrásek až po lidi, takže pokud se blížila nějakému duchovnímu směru, tak nejspíše buddhismu. Byla však křtěná katolička, a protože Harriet zastávala názor, že by se všechny podstatné milníky života i smrti měly doprovodit příslušnými obřady, zašel Oliver za katolickým knězem v Zoeyině farnosti. Byl jím laskavý a empatický misionář z Pobřeží slonoviny, který mu přislíbil, že ve svých soukromých modlitbách vzpomene na maličkou nenarozenou duši Zoeyina miminka, a neptal se, zda zesnulá chodila pravidelně do kostela. Respektoval také Nellinu prosbu, aby to byl pohřeb, „který by se mámě líbil“, a vkusně ji začlenil do podstatně konzervativnějšího rámce katolické zádušní mše.

Což znamenalo, že po prvním čtení z evangelia podle Lukáše Nell vstala a jasným, pevným hlasem přečetla báseň Wystana Hugha Audena, mučivý žalozpěv nad všemi zastavenými hodinami. Sama neplakala, ale nechala jen málokteré oko suché. Většinu přítomných tvořili její a Zoeyini přátelé, mezi nimi asi sedmnáctiletý chlapec, který byl tak zvláštně podobný Florence, že Harriet až upustila zpěvník, když ho poprvé zahlédla. To je určitě Ryan James, pomyslela si překvapeně, když viděla, jak vchází do kostela a záměrně se schovává za jeden ze sloupů nesoucích klenbu. Syn Zoeyiny první lásky, Patricka, a tedy Florencin nevlastní bratr. Jak podivně jsou všichni propojeni.

Řeč o zemřelé držel Richard. Několikrát se odmlčel, zvláště když mluvil o Zoeyině chuti do života a o tom, že je teď na Nell, aby udržovala její památku při životě.

A když pak varhaník začal hrál „Jeruzalém“, přistoupilo k Zoeyině rakvi – na Nellino přání z recyklované lepenky – šest mužů vedených Oliverem a Richardem a vyneslo ji před kostel, kde už na ni čekal pohřební vůz. Nell byla přesvědčená, že by si Zoey přála kremaci a následné rozprášení popela „na všech místech, kde jsem kdy byla šťastná“, na druhou stranu ale nechtěla, aby někdo do krematoria jezdil.

„Rozloučíme se s ní v kostele a pak půjdeme domů a budeme si ji pamatovat živou, ne v lepenkové rakvi mizející za závěsem jako postava z pohádky o Čaroději ze země Oz.“

Harriet se nabídla, že by mohli smuteční hostinu uspořádat v domě jejích rodičů, Nell ale trvala na tom, že se všichni vypraví do Zoeyina maličkého bytu v Islingtonu. „Samozřejmě že tam bude dost místa pro všechny,“ odpověděla na Harrietiny praktické námitky. „Když to bude nutné, tak můžeme postávat na ulici před domem, jako jsme to dělali, když se ženil princ William a při královnině zlatém jubileu.“

Na Nellině statečnosti bylo cosi zoufale smutného. Byla ze všech sil odhodlaná se kvůli Zoey nesesypat a mámu tak nezklamat. Dokonce i ve chvíli, kdy jí to Oliver v nemocnici oznámil – v další z těch strašlivých béžových čekáren, které přímo zvučí prožitou bolestí a trápením –, ani nezaplakala. Jen trvala na tom, že chce vidět Zoeyino tělo: „Musím to vědět,“ vysvětlovala s rukama přitisknutýma na břicho.

„Musím to cítit. Musím pochopit, že opravdu odešla.“ A pak se s Oliverem vrátila do domu Harrietiných rodičů a se stejným strašidelným klidem vyběhla nahoru hrát s Charliem a ostatními chlapci počítačové hry, zatímco Harriet s Oliverem seděli beze slova a v šoku u kuchyňského stolu.

Kolikrát se Harriet v duchu pohrdavě posmívala, že Zoey ujde sotva pár metrů a nemůže popadnout dech… Teď z toho bylo Harriet strašně. Tolik by toho ráda vzala zpátky.

Když pak po dni stráveném s kamarádkami přišla domů Florence a našla své rodiče s bílými ztrhanými tvářemi sedět v kuchyni, okamžitě předpokládala, že jde o dědečka. Když jí pak vysvětlili, že se to týká Zoey, na krátký, srdceryvný okamžik se hystericky rozesmála, pak ale začala kvílet a její hlasitý nářek, jímž dávala najevo bodavý, zoufalý a všepohlcující zármutek nebral konce. „Za to můžu já!“ naříkala.

„Nechtěla jsem s ní mluvit. Nechávala mi vzkazy na mobilu, jenže já byla na ni a na tátu tak naštvaná, že jsem jí nezavolala, a ona teď umřela. Umřela kvůli mně!“

Harriet ji celou dobu objímala, hladila po vlasech, mírnila její běsnění, a když se trochu zklidnila, řekla jí, že za to nemůže, samozřejmě že za to nemůže, byla to náhoda, jedna z těch strašných věcí, které se prostě stávají, nikdo to přece nemohl tušit. Byla to však Zoeyina dcera Nell, která ji opravdu utěšila, Nell, která zareagovala na její pláč a okamžitě seběhla dolů. Holky se objaly kolem ramen a společně vyšly do malé, zdí obehnané zahrádky za domem. Přitiskly hlavy k sobě a déle než hodinu si tam spolu povídaly. Když se konečně vrátily dovnitř, byly obě uplakané a opuchlé od slz, Harriet však věděla, že jak Nell, tak Florence mají tu první, nejhorší vlnu truchlení za sebou.

Netušila, jak by to jedna či druhá zvládla, kdyby se vzájemně neměly. Příštích deset dní strávily nalepené jedna na druhé, dělily se o Florencin maličký podkrovní pokojík, kde si až do časných ranních hodin povídaly. Harriet je slyšela přes tenké zdi jejich ložnice: tiché šepotání, sem tam přerušené krátkými zavzlykáním a ve vzácných chvílích i jiskřivým smíchem. „Holky se o sebe postarají samy,“ prohlásil Oliver, když měla obavy, zda by pro ně neměla dělat něco víc. „Teď už jsme jen rodiče. Už od nich nemůžeme očekávat, že nám budou říkat, co si myslí.“

Neviděla se s ním ode dne, kdy Zoey zemřela, až pak na pohřbu. Bylo toho prostě moc. Moc zármutku a bolesti, moc pocitů viny a ztráty. Florence svému otci jejich poměr na rozdíl od Nell stále neodpustila, a Harriet ji nechtěla vystavovat dalšímu citovému rozrušení. Krom toho sama nevěděla, co cítí, když teď Zoey není.

Nikdy by ji nenapadlo, že by dokázala nemanželský poměr odpustit. Jak můžete milovat někoho, koho jste si přestali vážit, komu jste přestali důvěřovat? Při té jejich schůzce v kavárně si uvědomila, že všechno není jen černé a bílé. Oliverovi zatím neodpustila, zároveň ale věřila, že ji miluje. Věřila mu, když jí přísahal, že to byla pitomá, idiotská chyba, že Zoey nemiluje, že kdyby mohl jejich poměr vzít zpátky, okamžitě by to udělal. Jenomže bylo to dost? I ona ho stále miluje, ano. Může mu ale znovu věřit?

Řekl jí o tom dítěti. Nejradši by ho za to, že se zachoval tak šíleně lehkomyslně, uškrtila, zároveň ale musela neochotně přiznat, že si váží jeho otevřenosti, přestože mu muselo být jasné, že by kvůli tomu mohl o všechno přijít.

Neměla na vybranou, musela ho kvůli Nell poslat zpátky za Zoey. A teď jsou Zoey i dítě pryč.

Srdce se jí sevřelo. Nic se tím nezměnilo. Podvedl ji, Florence i kluky. A ona ho miluje, odpustit mu ale nedokáže. Tolik by chtěla, ale prostě se k tomu nedokáže přinutit.

Viděla, jak se k ní Oliver blíží, a tak se v duchu chystala na jejich setkání. Na dlážděné terase před zadním vchodem Zoeyina domku postávaly skupinky pozůstalých, zabrané v tichém hovoru a pojídající sendviče a kanapky.

„Doufal jsem, že budeme mít příležitost si v klidu promluvit,“ pronesl polohlasem. „Bavila ses už s Nell? O tom, co bude dál?“

„Ještě ne, myslela jsem, že s tím bude lepší počkat až po pohřbu.“

„O moc déle už to odkládat nemůžeme.“

Harriet si povzdechla. „Olivere, oba víme, že se musí vrátit se mnou. Přece víš, jak moc teď potřebuje

Florence. Potřebuje rodinu. Potřebuje matku.“

„Jenže jejím domovem je Londýn,“ namítl ostře. „Třeba nebude chtít odjet. Právě ztratila jeden pevný bod svého života. Nemůžeš čekat, že opustí své přátele, školu a všechno, co zná, jenom proto, že by ti to tak do sebe nejlíp zapadalo.“

„Navrhuješ snad, že by měla zůstat s tebou?“

Zadíval se na ni a oči mu potemněly. „To záleží na ní,“ pronesl nakonec. „Musíme ji nechat vybrat.“

Taky byste se mohli vrátit oba, pomyslela si náhle. Mohl by ses vrátit ke mně domů a všechno by pak bylo tak, jak má být, i když ne jako dřív. Můj manžel, moje dcery, moje rodina pod jednou střechou.

Jenomže i pak by mezi nimi jako duch stále trčela Zoey.

Počkali, dokud všichni smuteční hosté neodešli. Florence s Nell posbíraly papírové talíře a pohárky, které zůstaly na ulici, postavené na zídkách a zastrkané za stožáry pouličního osvětlení. Kluci někde objevili fotbalový míč, sice trochu měkký, ale použitelný, a šli si s ním kopat do vydlážděných zahrádek, jejichž majitelé dávno obětovali zeleň a trávníky ve prospěch parkovacích míst. Richard seděl na nízké zídce na kraji Zoeyiny terasy a tiše je pozoroval. Věděla, že je mu teprve něco přes čtyřicet, byla by mu ale v tu chvíli hádala klidně o patnáct let víc.

„Mohl byste na ně dohlédnout?“ požádala ho. „Chtěli bychom si na chvilku v soukromí promluvit s Nell.“

Richard přikývl. Zdál se být moc milý. Na kratičký okamžik v ní vzplál hněv, že ho Zoey odmítla kvůli muži, který navíc ani nebyl volný, pak si ale uvědomila, že je ta chuděra mrtvá, a své emoce potlačila.

Dívky našla v kuchyni, jak tam uklízejí. Což by Florence až do setkání s Nell nikdy dobrovolně nedělala, napadlo ji s trochou zlosti.

Oliver se pokusil Florence obejmout, ta mu však v náručí nevstřícně ztuhla, a tak ji po chvíli nešťastně pustil. Bylo to zvláštní: Harriet si vždycky přála, aby její dcera měla z obou rodičů radši ji, aby se k ní utíkala, když je však viděla v tomhle rozpoložení, ťalo ji to do živého. Netušila, jak dlouho bude Florence trvat, než mu odpustí, a jestli mu vůbec někdy odpustí. Tak jako tak už jejich vztah nikdy nebude jako dřív. Stálo to za to, Olivere? Stála ti Zoey za to, abys zaplatil takhle vysokou cenu?

„Mohla bys nás nechat s Nell na chvilku o samotě?“ požádal Oliver dceru odměřeně.

Florence se zatvářila, jako by chtěla něco namítat, pak se ale podívala na Nell a na její vážný, vyrovnaný výraz. „Houkni na mě, kdybys mě potřebovala,“ řekla jí a vyšla ven.

Nell je klidně odvedla do obývacího pokoje. Ve velkém čtverci slunečního světla dopadajícího na prošlapaný falešný perský koberec tančila zrnka prachu. Posadila se do křesla a urovnala si dlouhou černou sukni, aby jí hladce splývala přes kolena. Vypadala mnohem starší než na patnáct let. Mnohem starší, než by kterákoli dívka jejího věku měla vypadat.

„Vím, o čem se mnou chcete mluvit,“ prohlásila klidně, když se usadili na pohovku naproti ní. „Chcete mi nabídnout, abych s vámi odjela o Ameriky.“

Harriet pohlédla krátce na Olivera. „Chceme ti nabídnout určité možnosti a poslechnout si, co bys jim říkala,“ pronesla opatrně.

„Chcete vědět, jestli chci s tebou, Florence a kluky odjet do Vermontu, nebo jestli chci zůstat tady v Londýně s Oliverem?“

Říkala to, jako by vybírala, na který film chce zajít do místního kina.

„Nemusíš se rozhodovat teď hned,“ odvětila Harriet. „A nemusíš si vybrat ani jedno z toho. Můžeš strávit školní rok s jedním z nás a prázdniny s tím druhým. Budeme souhlasit s každým řešením, které si zvolíš. Nevybíráš si mezi námi. Teď jsme oba tvoji rodiče a chceme pro tebe to nejlepší.“

„To já vím,“ řekla Nell mírně. „A moc si vaší nabídky cením, vážně.“ Podívala se na Olivera. „Vím, že to nebyla tvoje vina, nic z toho. Byl bys ji zachránil, kdybys mohl. Byl jsi u ní, když umírala, a to pro mě hodně znamená.“ Zaváhala, zjevně bojovala s tím, aby zvolila správná slova. „Ale je mi líto, nechci s tebou žít. Možná by to bylo jiné, kdybyste s mámou neměli poměr. Jenže tys jí zlomil srdce. Už se na tebe

nezlobím, nebo teda rozhodně ne tak jako Florence, nejspíš proto, že jsem tě nikdy nepovažovala za dokonalého. Chápu, že lidi dělají chyby, ale teď chci být s někým, kdo mámu miloval stejně jako já. S někým, kdo ji skutečně znal. Chápeš?“

Oliver se nad Nellinou upřímností začervenal a Harriet pochopila, že nic, co by udělala ona sama, by ho nepotrestalo tak, jak ho potrestaly obě jeho dcery.

A vzápětí jí také došlo, kam tím Nell míří. „Tím myslíš Richarda, viď?“

„Richarda?“ zvolal Oliver. „Vždyť se s ním Zoey rozešla! Co s tím má Richard společného?“

„Máma sepsala poslední vůli,“ pokračovala Nell v odpověď na Harrietinu otázku. „Richard ji do toho tak dlouho tlačil, až ji před pár lety dala konečně dohromady. Našla jsem ji v zásuvce v kuchyni, spolu s účty a kdoví čím ještě. To byla celá máma.“ Pousmála se. „Všechno odkázala mně – obchod, byt a prostě všechno. Takže do toho nejspíš spadají i ty peníze, co dostala od nemocnice, protože ty jsou teď taky součástí dědictví po ní. A Richarda ustanovila mým poručníkem.“

„Přece nemůžeš vážně chtít…“

„Olivere,“ zarazila ho Harriet varovným tónem.

„Richard byl mým tátou, co si pamatuju,“ prohlásila neochvějně. „Máma už svou poslední vůli nestihla změnit a já jsem za to ráda. Richard mě teď vážně potřebuje. A já potřebuju jeho. Mám ho ráda a důvěřuju mu.“

„Ví o těch penězích?“ zeptal se Oliver.

„Olivere!“

„To nic.“ Nell pokrčila rameny. „Stejně to není důležité. Máma odkázala všechno mně, ne jemu. A jemu na penězích nezáleží, nikdy mu na nich nezáleželo. Není takový. Každopádně se k nim dostanu až v osmnácti. Tak mi to vysvětlili právníci. Takže se nemusíte ničeho bát.“

„Harriet, řekni něco,“ vybízel ji Oliver. „Řekni jí, že to my jsme její rodina. Že by měla být s námi.“ Harriet si vzpomněla na žalobu, jíž Zoey vyhrožovala, jak chtěla Nell přinutit, aby žila s nimi, a jediné,

co cítila, byla obrovská hanba. Byla neuvěřitelně ráda, že ten návrh stáhla dřív, než Zoey zemřela, že ještě to samé dopoledne, co za ní Nell přišla, zavolala Neilu Hatfieldovi a řekla mu, že je jí jedno, že přijde o deset tisíc liber, ale že s tím chce skoncovat.

„Olivere, zrovna ty bys měl přece vědět, že rodina není dána pokrevním příbuzenstvím,“ pronesla tiše.

„Rodinu tvoří lidé, které máš rád. A tak je teď její rodinou Richard.“

„Ráda bych za vámi přijela do Vermontu na letní prázdniny, kdyby to nevadilo,“ dodala Nell váhavě.

„Abych se viděla s Florence a s klukama. A za pár let, až tady dodělám střední, bychom možná mohli probrat univerzity v Americe. Peněz na to budu mít dost, budu moct studovat přesně to, co budu chtít. Pro tuhle chvíli ale potřebuju zůstat v Londýně. Potřebuju být nablízku mámě. Richard se o mě postará.“ Smutně se usmála. „No, budeme se starat jeden o druhého. Nejlíp, jak dovedeme.“

„A Richard s tím souhlasí?“ zeptal se Oliver.

„Už je to domluvené.“ Vstala, přešla k němu, přidřepla si a vzala jeho ruce do svých. „Pokus se to prosím tě pochopit. Nechci ti ubližovat, ale s Richardem vím, na čem jsem. Je mým tátou už osm let. Nemůžu ho teď jen tak opustit.“

Harriet sledovala, jak Oliverovi docházejí plné důsledky jeho krátkého mainského románku se Zoey. Nejenže si tím zničil manželství, ale navíc se odcizil Nell a minimálně prozatím přišel i o Florence. Tohle si nezaslouží, zašeptal tichý hlásek v jejím srdci. Je to příliš velký trest za jedinou chybu.

Náhle bouchly vchodové dveře a v pokoji se objevila Florence s nejmladším bratrem v náručí. „Tati, měl bys jít zpacifikovat Sama s Georgem. Sam zakopl míč někomu do zahrady a teď se tam kvůli tomu hádají jak koně.“

„Nemůže to vyřešit Richard?“ odsekl jí Oliver podrážděně. „Ještě jsme tu s Nell nedomluvili.“

„Ale domluvili,“ usmála se Harriet, vstala a objala Nell. „Richard tě potřebuje, to je pochopitelné, a ty teď potřebuješ být s ním. Můžeš kdykoli zvednout telefon a zavolat nám. Moc rádi vás oba uvítáme, na

Vánoce, v létě, prostě kdy budete chtít. A kdybys časem změnila názor, tak stačí jenom říct. To přece víš.“

Vyšli ven a zůstali stát na chodníku. Nell přistoupila k Richardovi, posadila se vedle něj na zídku a vzala ho za ruku, zatímco Florence odběhla usměrnit Sama s Georgem a Charlie jí při tom v náručí nadšeně poskakoval nahoru a dolů.

„Zavolám ti taxík,“ pronesl Oliver strnule a rovnou zvedl ruku. „Nechci, aby ses s dětmi vláčela přes půlku Londýna metrem.“

„Co teď budeš dělat?“

Pokrčil rameny. „O mě si nedělej starost. Já už si nějak poradím.“

Rozhodl se nechat mě odjet, pomyslela si Harriet a ta představa ji naprosto nelogicky rozčílila. Jenomže copak to tak nechtěla? Neřekla si o to? Na každém kroku mu dávala jasně najevo, že už do její budoucnosti nepatří. To ona nabídla Nell jednoznačnou volbu odjet s ní do Vermontu, nebo zůstat v Londýně s Oliverem, kdežto on to opakovaně odmítal vzdát. Harriet, řekni něco. Řekni jí, že my jsme její rodina. Že by měla být s námi.

Bojoval za Nell. Za ni však ne.

„Dobře,“ odtušila a obrátila se do ulice, aby s ním mohla vyhlížet taxíky. „Pokud to takhle chceš…“

Popadl ji za paži a prudce ji k sobě otočil. „Samozřejmě že to takhle nechci!“ zakřičel. „Toužím s tebou nasednout do taxíku, odvézt děti domů a vědět, že mám ještě pořád nějaké manželství a život, který by stál za to! Myslíš, že jsem si něco z tohohle přál? Zoey je mrtvá, Nell mě odmítla, ty mě nechceš – co mám asi tak dělat? Vrhnout se do práce? Žít pro každý druhý víkend, kdy se budu moct napůl cesty mezi tvým a svým domem s dětmi na chvíli potkat u McDonalda? Kristepane, Harriet! Vždyť tys mi zlomila srdce!“

Harriet se bolestivě sevřelo v hrudi. „Jak jsi přišel na to, že už tě nechci?“

V tu chvíli u obrubníku zabrzdil taxík. „Počkejte moment,“ řekl Oliver řidiči.

„Jak jsi přišel na to, že už tě nechci?“ zopakovala Harriet.

Jeho výraz rázem nabyl na ostražitosti. „Vždyť jsi mi to dala dostatečně jasně najevo.“

„Taky jsem na tebe naštvaná, Olivere! Byl jsi mi nevěrný!“

„A jak víš, žes mi nebyla nevěrná i ty?“

„Myslíš s Benem? To má být tvoje obhajoba? Něco, co jsem možná udělala a možná neudělala někdy před šestnácti lety, ještě než jsme se vzali?! Zatraceně, Olivere, i kdybych to udělala, tak jsem to v žádném případě neplánovala!“

Dutě se zasmál. „Sakra, Harriet, to já taky ne!“

Taxikář se opřel o klakson. „Tak jak, šéfe, jedete někam, nebo ne?“

„Nemohl byste laskavě počkat?“ odbyl ho Oliver netrpělivě. „Zapněte taxametr. Já vám to zaplatím.“

Harriet se mu pátravě zadívala do tváře. Nemohla popřít, že toho muže miluje za všechno, čím jí kdy byl a čím jí dokonce i ještě teď mohl být. Znala rozdíl mezi láskou a sexem. Věděla, že manželství rozbíjí podvádění a zrada, nikoli krátké smilnění v peřinách, jakkoli vášnivé. Nenese na tom snad stejnou vinu jako Oliver? Nejen kvůli Benovi, ať už se té noci stalo, či nestalo cokoli, ale tím, že mu lhala a obcházela ho, byť si namlouvala, že tak činí z těch nejlepších důvodů? Pošramotila jejich vzájemnou důvěru úplně stejně jako on.

Jistá část její mysli si přála Nell vyhledat, protože pociťovala podvědomou potřebu ujistit se, že dítě, které v sobě po devět měsíců nosila, je zdravé a šťastné. Říkala si tehdy, že dokud ji nenajde, zůstane mezi ní a Florence neviditelná zeď, lež, jež mezi ně bude vrážet čím dál větší klín. Zároveň si však musela ve vší upřímnosti přiznat, že šlo i o něco víc. Oliver měl pravdu: toužila po novém začátku, po nalezení dokonalé dcery, po druhé příležitosti, jež by jí umožnila stát se dokonalou matkou. Místo toho si Nell zamilovala. Nell se všemi jejími chybami, dceru, jakou si nikdy nepředstavovala. Teprve tehdy pochopila, že dcera, kterou si celou dobu tolik přála, s ní už dávno bydlí doma.

Jak tam tak stála, musela uznat, že Oliverovi ublížila stejně, jako on ublížil jí. Že je stejně tak v právu

jako ona. Tak proč jí dělá takové problémy mu odpustit?

Nebyl to vztek ani uražená pýcha, co jí bránilo dát mu druhou šanci. Byl to strach. Strach, že ji znovu zklame a znovu jí ublíží. A snad ještě víc se bála svých vlastních pocitů. Pokud by mu otevřela dveře a konečně sama sobě dovolila být zranitelná, nebylo by už cesty zpátky.

„Já tě miluju, Olivere,“ pronesla náhle roztřeseným hlasem. „Jsi můj nejlepší přítel. Nedokážu si svět bez tebe vůbec představit. Bez tebe nemůžu být šťastná. Život bez tebe by nebyl žití, ale přežívání. A já jsem už jen ze samotné té představy podělaná strachy.“

„Bože, Harriet,“ vyrazil ze sebe chrčivě a sevřel ji do náruče. „Bože. Já vím. Já vím, že jsi z toho strachy vedle. Tak už to v lásce chodí.“

Přitiskla mu tvář na zbrusu novou nažehlenou bílou košili, kterou si koupil speciálně na pohřeb své milenky, a nadechla se vůně čerstvě vyprané bavlny, šamponu s tea tree olejem, kávy a ještě čehosi dalšího, co bylo jen Oliverovo. Když ji pak jeho paže sevřely ještě pevněji, zápasila s obrovskou touhou se mu prostě poddat. Jenomže copak může riskovat, že jí znovu zlomí srdce? Na druhou stranu, copak se ho může vzdát? Jak by s tím pak žila?

„Když já nevím,“ zašeptala. „Nevím, jestli ti dokážu znovu důvěřovat. Chtěla bych, Olivere. Ani nevíš, jak moc bych chtěla. Jenže si nejsem jistá, jestli bychom to teď dokázali.“

„Nemůžeme to aspoň zkusit?“

Odtáhla se od něj a na vzdálenost paží hledala v jeho tváři odpověď na své otázky. Byl k ní zjevně upřímný, je to však dost? Cesty do pekel jsou dlážděné dobrými úmysly. Určitě neměl v plánu ji se Zoey podvést, jenomže se to stalo. Kde vzít jistotu, že se to nestane znovu? Pokud by ustoupila, neznamenalo by to, že mu jeho poměr mlčky odpouští? A pokud by mu to prošlo jednou, nemyslel by si, že mu to projde i podruhé?

Tak hloupý – ani tak krutý – by přece nebyl. Miluje ji, tím si je jistá. Určitě by znovu neriskoval, že by ji mohl ztratit.

Jednou už to riskoval, zašeptal znovu tenký hlásek v její hlavě. Nemůžeš spoléhat na to, že to neudělá znovu.

Ne. To jí nikdo nezaručí. Má dvě možnosti. Mohla by hrát na jistotu, odejít od něj, zvednout padací most a spustit mříže. Anebo by to mohla s mužem, kterého miluje, ještě risknout.

„Ano,“ přisvědčila. „Můžeme to zkusit.“