Tess Stimson

Kdo miluje nejvíc

Mému synu Matthewovi,

skutečnému spisovateli naší rodiny.

Nemiluju nikoho nejvíc, ale kdyby ano…

Prolog

„Žádné chůvy,“ zafuním, zatímco prodavač novin rozkládá na chodník za svým stánkem výtisk Timesů. „Dohodli jsme se tak, ještě než jsme otěhotněli.“

Poryv mrazivého větru mi připleskne mokrou sukni na stehna.

Nemotorně se natahuji po jeho stoličce. „S bratrem nás vychovaly chůvy. Davina tvrdí, že jsem blázen, když si nechci ke dvojčatům nikoho vzít, ale copak si člověk nepořizuje děti právě proto, aby se o ně mohl starat? Kousek od nás je pěkná Montessori… ááá… školka, která přijímá od šesti měsíců, a do té doby budu pracovat z domova.“

Celých devět měsíců jsem si bláhově představovala, jak s blokem a notebookem sedím u kuchyňského stolu, probírám se fotkami orchidejí a pivoněk, z iPodu k tomu hraje Bach a u nohou mi spokojeně broukají dvojčátka na hracích dekách.

„Je mi jasné, že se jim budu muset trochu přizpůsobit, ale dělá to tak spousta matek, ne? Že zvládají práci i děti. Stačí si to jen dobře zorganizovat. Je to skoro stejné jako vést podnik. Když zvládnu to, zvládnu určitě i… ááá.“

„Vydržte, mladá paní,“ snaží se mě ze všech sil uklidnit stánkař. „Sanitka už je na cestě.“

„Nebojte. Můj muž tu bude co nevidět. Bude to trvat ještě hodiny…“

Jenže vtom mě zasáhne další vlna šílené bolesti. Začíná se mě zmocňovat panika. Kontrakce mám sotva po minutě, to už do porodnice nestihnu. Nestihnu to dokonce ani do sanitky.

To přece není možné. Něco takového se mně přece nemůže stát. Dramatické situace nejsou můj styl. Vždycky jsem na všechno dokonale připravená. Všechno jsem si pečlivě naplánovala. Jenže kde je teď můj soukromý pokoj, moje tlumená hudba, můj TENS přístroj na tišení bolesti, kam se poděly ty starostlivé ruce, co mi měly masírovat záda a zahřívat chodidla? Kde je můj nákladný porodník? A kde můj manžel?

Jako zdálky se vidím, jak se svážím ze stoličky a jako zvíře se hrbím na všech čtyřech na studeném špinavém chodníku za stánkem s novinami. Prodavač posílá zvědavé kolemjdoucí hlasitě do háje, tady není žádné divadlo, copak nevidí, že ta paní potřebuje trochu soukromí?

Chundelatá kolie se snaží vytrhnout páníčkovi, dojde až ke mně a olízne mi tvář. Zvednu hlavu. Je Štědrý den. Světýlka v korunách stromů na Sloane Square se třpytí jako hvězdy. Reproduktory v podchodu metra za mnou vyřvávají koledu „Hle, archanděl“. Tak to už nám tu chybí jenom tři králové a pár ovcí.

Takhle jsem svoje děti na svět přivést nechtěla.

Už teď se mi to nedaří tak, jak jsem si plánovala.

Dívčí škola u sv. Jany

Magdalen Avenue, Oxford, 0X5 2DY

ZPRÁVA PRO RODIČE

školní rok 1981–1982, II. pololetí

Jméno: Sterlingová, C. P.

Třída: čtvrtá

Věk: 10 let a 7 měsíců

HODNOCENÍ

Clare je pilná a zodpovědná žákyně. Ve škole se snaží a její vynikající známky jsou toho důkazem. Clare je velmi pečlivá, poněkud obtížně se však přizpůsobuje neplánovaným změnám. Její výsledky by byly ještě lepší, kdyby dokázala být trochu flexibilnější. Také by jí prospělo, kdyby si našla zájmy, jež by nesouvisely se školou. Při sportu či jiných mimoškolních aktivitách by si pravděpodobně snáze našla přátele.

Celkově jsme s prací Clare v letošním školním roce velmi spokojení a budeme se na ni v září těšit na druhém stupni.

Anne Marshová, ředitelka školy

1. kapitola – CLARE

Orgasmus je pěkně ošemetná záležitost. Je k němu potřeba ta správná nálada, ta správná atmosféra a stačí jediná falešná nota a je po všem. Bez ohledu na to, jak horlivě vám manžel jazykem doráží na klitoris. Orální sex mi nikdy moc neříkal. To jsem mu ale nemohla na začátku našeho vztahu přiznat, myslel by si, že se mnou bude v posteli nuda. Jenomže pak se to s člověkem táhne. Těžko můžete manželovi po sedmi letech říct, že štěká na špatný strom.

Samozřejmě mi bylo hned jasné, že se nedokážu uvolnit. Jenže když už mám něco na seznamu, chci si to odškrtnout.

„Copak, miláčku,“ vzhlédne mi Marc od stydkých pysků, „děje se něco?“

Ne že by pro mě byl sex někdy povinností. Na seznam si dávám i návštěvu u kosmetičky a reflexní masáž. Sotva bych mohla vést sedm exkluzivních květinářství v sedmi různých londýnských obvodech a mít v naprostém pořádku domácnost i manželství, kdybych neměla ve všem brutální systém. Možná to nepůsobí právě romanticky, jenže kdyby si víc manželek připisovalo na seznam sex, nebylo by tolik rozvodů. I když Marc by se mnou asi nesouhlasil.

Chudák Marc. Taky na to neměl dneska zrovna náladu. Celkem jasně se vyjádřil, že by se chtěl dívat na kabelovce na hokej (zrovna hrál jeho domovský tým, Montreal Canadiens), naštěstí ale není těžké muže přimět, aby změnil názor. Muži nepotřebují horkou koupel, tlumenou hudbu, zapálené svíčky a čtyřicetiminutovou předehru. Když na to přijde, nepotřebují ani ženskou z masa a kostí.

Vrátí se svědomitě ke svému úkolu, jenže mě se mezitím zmocnila únava, oba ráno vstáváme v pět hodin, takže… no, prostě začnu malinko přehánět. Všichni se čas od času uchylujeme k drobným neškodným lžím. Jen si představte tu situaci pod vánočním stromkem, kdyby každý řekl, co si opravdu myslí o odporné sadě plastových krabic v tělové barvě, kterou právě dostal. Někdy je zkrátka třeba radost a nadšení ze zdvořilosti trochu předstírat.

Stačí chvilka a Marc do mě spokojeně vklouzne. Pevně si ho k sobě přitisknu, aby ho nevytáhl moc brzy a nezmařil tak naše úsilí.

Tři měsíce snažení o miminko nejsou zase tolik, jenže mně je už sedmatřicet. Dělám všechno pro to, aby můj pohledný a okouzlující manžel zapomněl, že je téměř o desítku let mladší než já. Já na to ale nezapomínám.

Ani na vteřinu.

Sex s Marcem je obvykle velmi pěkný, takže je trochu škoda, že počnu zrovna při takhle upachtěném čísle.

Moje těhotenství probíhá učebnicově. Vím to, protože jsem si o něm přečetla čtrnáct odbornějších i méně odborných publikací. Našla jsem v nich různé, mnohdy protichůdné rady, takže když mám pochybnosti, radši se držím při zdi. Jak už jsem Marcovi vysvětlovala (i když ani v tomhle jsem nebyla tak docela upřímná), nejde o to, že bych neměla na sex chuť, ale přece bychom nechtěli miminku nějak ublížit.

A pak při screeningu šíjového projasnění ve třináctém týdnu zjistíme, že nejde o miminko, ale miminka. V množném čísle.

Marc je samozřejmě nadšený, bere to jako důkaz své výjimečné plodnosti. Já jsem nejdřív trochu v šoku, ale když se z něj vzpamatuju, uvědomím si, jaké to bude mít praktické výhody. Obstarat dvě děti nebude o tolik víc práce než obstarat jedno, je to jen otázka organizace. Člověk prostě jen udělá dvakrát tolik domácí jablečné přesnídávky a tak. Od svatby nám trvalo pět let, než se nám díky spoustě pečlivého plánování podařilo vytvořit si v našich pracovních povinnostech a finančních prostředcích prostor pro tohle těhotenství. Aspoň se nebudu muset znovu uvolňovat z Království květin. Marc si možná představoval šest dětí (má pět starších sester), můj limit ale vždycky byly dvě.

„Drahoušku! Dvojčata?“ vydechne moje matka, když jí to prozradím. „Clare, opravdu se ti to zdá moudré?“

„Na to už je teď trochu pozdě,“ utrousím suše. „Davino, řídím devatenáct zaměstnanců a sedm obchodů, takže myslím, že se o dvě malé děti dokážu postarat. Všechno jsem si k tomu načetla.“

„Jsem si jistá, že bys dokázala napsat vynikající absolventskou práci na téma výchova dětí,“ halí se Davina do lehké letní kožešiny, „jenomže to není tak docela totéž, jako je skutečně vychovat.“

Nejradši bych jí něco řekla, ale nechám to být. Moje matka nikdy nepředstírala, že by ji mateřství nějak zvlášť těšilo. Příroda ji obdařila dávkou mateřského citu, která by sotva stačila na malého králíčka, takže od začátku velmi pečlivě dbala na to, aby o mě a mého mladšího bratra Xana neprojevila sebemenší zájem dřív, než budeme oba podle zákona plnoletí. Vyrůstala jsem s představou, že „matka“ je netrpělivá, odtažitá bytost, která se nechce nechat obejmout – „Drahoušku! Máš ulepené prstíky!“ – a drobné úspěchy svých dětí vraždí slovními dýkami: „To je pěkné, že jsi z biologie nejlepší ve třídě, drahoušku, jenže vás je ve třídě jenom dvaadvacet.“ Byla jsem si jistá, že nás má ráda, stejně tak jsem si ale byla jistá i tím, že kdyby jí náš otec nedal jasně najevo, že při jeho jmění je její povinností dát mu dědice, nikdy by nás neměla.

Nikdy jsem jí neměla za zlé, že nás šoupla na starost dlouhé řadě chův, od začátku jsem ale byla rozhodnutá udělat to jinak.

Ani na okamžik mě nenapadlo, že jsou moje představy o výchově dětí v lepším případě dosti mlhavé a v horším případě vůbec netuším, do čeho jdu.

Do porodu mi zbývají ještě dva měsíce a všechno už mám připravené, všechny položky na svém Mimi seznamu mám odškrtané. Ke schodům v našem domku v Chelsea jsem nechala namontovat bezpečnostní zábrany – „Ti cvrčci tu ještě ani nejsou, a ty už jim tu buduješ ohrady,“ bručí Marc dobromyslně – a ve všech zásuvkách jsou plastové bezpečnostní záslepky. Dětský pokoj v neutrální světle zelené je vymalovaný netoxickou barvou s atestem pro použití v dětských pokojích. Kamarádka malířka mi kolem oken a dveří vymalovala prvosenky (značící naději a mládí), sedmikrásky (nevinnost) a astry (skromné začátky, z nichž vzejdou velké věci). Dlouhé týdny trávím hledáním kočárku, který by měl co nejvíc bezpečnostních prvků a zároveň dítěti/dětem poskytoval maximální pohodlí. Vybraný porodník (čtvrtý, u kterého jsem byla) mi navzdory mému přesvědčení vymluví pořízení monitoru dechu, a tak aspoň přinutím Marca, aby do všech místností našeho domu namontoval nejmodernější kamerový systém, abych mohla dvojčata kdekoli sledovat.

Svému zástupci Craigovi jsem sdělila všechno podstatné, aby mohl v Království květin v mžiku převzít otěže. Všechny vánoční nákupy vyřídím v listopadu, abych pak nemusela obíhat obchody se dvěma novorozeňaty, pokud by se náhodou rozhodla přijít na svět před termínem (Štědrým dnem). Tašku do porodnice mám sbalenou a nachystanou u dveří. Jsem připravená.

Zato dvojčata podle všeho nejsou.

Snažím se odpočívat, jak píšou ve všech těch knihách, čekání mi ale nikdy moc nešlo. Jsem ten typ, který radši dává věci do pohybu. Kdybych nebyla tak skálopevně rozhodnutá pro přirozený porod (dočetla jsem se, že sedativa procházejí placentou, děti jsou po nich ospalejší a mají v oněch životně důležitých prvních hodinách po porodu, kdy se utváří vztah mezi matkou a dítětem, menší chuť sát), nejspíš bych zvažovala císařský řez s možností výběru termínu. Jak si má člověk něco naplánovat, když neví, kdy to přijde.

A pak mi na Štědrý večer, právě když jedu metrem trasy District & Circle Line a náruč mám plnou jmelí pro jednu ze svých nejdůležitějších klientek, praskne voda.

Kolem břicha se mi sevře jako obruč bolest a já se začnu svíjet. Je to mnohem horší, než jsem čekala. Proč na to člověka někdo nepřipraví?

Stánkař mi přehodí přes ramena svoji prošívanou bundu. Zuby mi cvakají zimou. Nemůžu se zahřát. Chci, aby to přestalo. Chci, aby bylo po všem. Chci svého manžela…

„Clare!“

„Marcu!“ svírám mu plačky ruku.

Z dálky ke mně doléhají hlasy.

„Musíme ji dostat do taxíku…“

„Na to už je pozdě, kamaráde…“

Někdo na mě mluví. Ať jdou všichni pryč. Jsem tak unavená. Snášela bych tu bolest líp, kdyby mě nechali aspoň chvilinku prospat. Kdybych si tak mohla odpočinout a vrátit se k tomu zítra…

„Clare, vnímej mě,“ přikazuje mi Marc. „Až ti řeknu, abys tlačila, tak se do toho ze všech sil opři.“

„Ale co můj soukromý pokoj! Můj TENS přístroj na tišení bolesti! Všechno je zařízené…“

„Miláčku, naše děti jsou na cestě! No není to úžasné?!“

„Tak si to pojď zkusit, do prdele!“ zařvu na něj.

Marc šeptem vydechne: „Bože, to musí být hodně zlé. Moje manželka nikdy nekleje.“

„Tím bych se teď moc nezabýval, kamaráde.“

„Během poslední kontrakce jsem viděl hlavičku miminka, Clare. Až přijde další, tak zatlač…“

„Hlavně to ze mě dostaň!“

Najednou mám zoufalou potřebu tlačit, kterou nejde ovládnout ani potlačit, asi jako když se člověku chce zvracet. Mám pocit, jako by se mi konečníkem snažila prodrat obrovská železná pěst. Tohle přece nemůžou být mimina, myslím si přihlouple, ta by měla jít jinudy. Asi se tu podělám, všichni to uvidí, ale nemůžu si pomoct, nemůžu to zastavit, musím tlačit…

Cítím pálení a trhání, jako bych se poltila ve dví jako zralý meloun.

„Ještě jednou zatlač…“

To přece nejde, to není možné, nejsem dole dost široká, něco není v pořádku…

„Je krásné, Clare, nádherné. Zatlač!“

„Do prdele, já tlačím!“ zařvu.

Něco ze mě rychle vyklouzne a tlak poleví.

„Otevři oči,“ šeptá Marc.

Dává mi do náručí mého chlapečka. Vůbec nepláče. Otevřu oči a pohlédnu do těch jeho, temně modrých, jako mám já, a už teď plných otázek. Tělíčko i vlásky má pokryté mázkem.

O pár minut později se narodí jeho sestřička. Okamžitě začne zuřivě vyřvávat nad nedůstojností svého narození. Nejasně si uvědomuji, že se můj syn ještě pořád nenadechl.

Slyším jekot sirén a vzápětí už se k nám žene záchranářka.

„Řekněte jim, že je to v pohodě, že už to celkem zvládám,“ sdělím jí a na důkaz svých slov ztratím vědomí.

Naše dcera Poppy, pojmenovaná podle pocitů, které ve mně probouzí (radost, útěchu a klid) je celý Marc. Je to temperamentní miminko plné života, které byste nejradši snědli, má hladkou tvářičku barvy medu, husté tmavé vlasy a řasy jako mrkací panna.

Rowan je bledý a blonďatý po mně. Doufám, že ho jméno, spojované se sílou a magií, tak nějak ochrání.

Marc dva týdny statečně přejíždí mezi naším domovem a Poppy, která se má čile k světu, a jednotkou intenzivní péče novorozeneckého oddělení Nemocnice princezny Eugenie a Rowanem, jehož život pořád visí na hodně tenkém vlásku. Jejich hormony zaplavená, pokořená a vyčerpaná matka mezitím leží v nemocnici na druhém konci Londýna stižená prudkou infekcí, kterou si pořídila, když rodila na ulici jako ginem zlitá děvka z karikatur Williama Hogartha.

Davina za mnou samozřejmě nepřijde. Ani jsem to nečekala.

Překvapuje mě zdánlivá lehkost, s níž se Marc ujímá své otcovské role. To já bych měla být od přírody naprogramovaná k tomu, abych si se svými potomky vytvořila pevný vztah, jenže zatímco já mám co dělat, abych se srovnala s představou, že jsem teď matkou, jemu to přijde přirozené jako dýchání.

Když jsme na sebe s Marcem Eliasem jednoho mlhavého únorového dne kolem čtvrté ráno téměř před sedmi lety narazili, ani náhodou jsem ho nepovažovala za slibný manželský nebo otcovský materiál. Jeho šedé BMW jsem uviděla až ve chvíli, kdy z boku narazilo do mojí dodávky.

„Promiňte,“ omluvila jsem se mu, jak se omlouvají jen ženy, které jsou si jisté, že jsou v právu, „ale tohle je jednosměrka.“

Řidič spustil elektricky ovládané okénko. „Nedala jste blinkr…“

„Jak už jsem říkala,“ opakuji poněkud méně zdvořile, „tohle je jednosměrka.“

„Máte to jen trochu promáčknuté. S tím se klidně…“

Jestli něco nesnáším, tak chlapy, co nejsou ochotní přijmout zodpovědnost za to, co provedli. Zvednu ruku na znamení, že si to má nechat. „To nemyslíte vážně,“ pronesu s ledovým klidem, „že ne?“

Nenapadlo mě, že bych měla být nervózní, dokud nevystoupil. Měřím sto sedmdesát pět centimetrů, takže jsem dost vysoká, on se ale nade mnou i tak tyčil. Byla ještě tma a v ulicích u New Covent Garden nebyla ani noha. Většina majitelů stánků a ranních ptáčat z řad velkoodběratelů, jako jsem byla já, už byla uvnitř krytého tržiště, z dosahu nepříjemného větru a plískanice. Tady by mě nikdo křičet neslyšel.

Nehnula jsem se z místa a uvažovala, jestli bych mu nohou vůbec dokopla do rozkroku.

Jeho reakce mě vyvedla z míry.

„Nešla byste na oběd?“ zeptal se.

Když jsem pak později seděla v ústřicovém baru a nimrala se v talíři plném korýšů, říkala jsem si, co ode mě může chtít. Nebyla jsem tak bláhová, abych si myslela, že jsem ho uhranula svojí krásou. Ani v lepších chvilkách jsem nevypadala bůhvíjak a před sedmi lety měl můj život k lepším chvilkám zrovna dost daleko. Naprosto nesmyslně jsem si po Londýně pronajímala další a další obchody, jako bych hrála Monopoly, pravidelně jsem dělala dvacet hodin denně, jen abych udržela Království květin v chodu, mlela jsem z posledního a bylo to na mně vidět.

Díky dennímu světlu jsem naopak viděla, že Marc vypadá tak skvěle, až bych ho nejradši zhltla. Měl karamelovou pleť a oči temně hnědé jako hořká čokoláda (později jsem se dozvěděla, že za svůj svůdný sharifovský vzhled vděčí svému libanonskému otci, který, když byly Marcovy čtyři roky, i s rodinou emigroval do Kanady). Byl vtipný, okouzlující, sečtělý a díky mládí strávenému v Montrealu měl sexy cizokrajný přízvuk, někde na hranici mezi francouzským a severoamerickým.

A taky byl mladý, bylo mu třiadvacet, o osm méně než mně.

Pozval mě na další oběd a já odmítla. Namlouval si mě naprosto učebnicovým způsobem: posílal mi básnické sbírky, čokoládové lilie, lístky na Madame Butterfly. Poděkovala jsem mu za ně a šla se svým bratrem Xanem. Nebrala jsem Marca vážně a i přes miliony, s nimiž ve službách Kanadské státní banky v londýnském City den co den obchodoval, v mých očích sotva vychodil základní školu. Bylo mi jedenatřicet. Potřebovala jsem staršího muže, někoho zkušenějšího, někoho, ke komu bych mohla vzhlížet (myšleno přeneseně, ne doslova).

Jenže on mi i přes své mládí – nebo možná právě díky němu – nadbíhal s neúnavností a vytrvalostí, jaké jsem do té doby nezažila. Většinu mužů odradil můj červený diplom z Oxfordu a můj příjem v řádu statisíců. Marc byl jiný. Nic z toho ho nevyvedlo z míry. Přičítala jsem to tomu, že je o tolik mladší. Možná, že tahle generace nových mužů skutečně vnímá ženy jako rovnocenné partnery.

A i tak bych mu nejspíš nebrala telefon, kdyby neobjevil moje webové stránky a nezačal mi posílat maily.

Zpočátku mi psal jen tak nezávazně, jako kamarádce, takže jsem si myslela (a přiznávám, že mě to překvapivě zamrzelo), že už na vztah se mnou nepomýšlí. Rozčiloval se kvůli globálnímu oteplování (no jo, v tom byly jeho roky jasně znát) a řešil se mnou, jestli je rozumné točit nové verze slavných filmů. Pak mi začal postupně psát o svém životě. Jeho pět starších sester jsme probírali do takových podrobností, až jsem měla pocit, že jsem se ocitla v románu Jane Austenové. Líčil mi, jak se cítil, když si jeho nejlepší kamarád v sedmnácti letech prohnal hlavu kulkou, i svoje úvahy o tom, jestli bude mít někdy tak pevné manželství jako jeho rodiče. Nešlo ani tak o to, co psal, ale o to, že mi to vůbec psal. Pro ženu zvyklou na vztahy s citově zastydlými a zahořklými starými mládenci nemohlo být nic svůdnějšího než muž, který jí bez vybízení říká, co si myslí. Šest měsíců mi mailem líčil útržky svého života, a než jsem se nadála, stal se součástí toho mého.

Když mě rok po našem seznámení požádal o ruku, ještě pořád jsem nechápala, co na mně vidí. Vzhlédla jsem k tomu nádhernému mladému rytíři, který stál před oltářem vedle mě, zatáhla břicho a modlila se, aby mě miloval pro to, jaká jsem. „Řekni mi,“ neodpustila si rýpnutí Davina, moje matka. „Zeptal se někdy on tebe, co si myslíš ty?“

Moji novorozenou dceru mi každý den přiváží na kojení Marc, ne moje matka. Samozřejmě, že jsem o obtížích, které mohou provázet kojení a sání, něco četla, nic mě ale nemohlo připravit na realitu dvou horkých, bolestivě nalitých pum, které se mi náhle objevily na hrudníku. Každý sebemenší dotyk je pro mě utrpením. Kojení Poppy není poklidné a plné něžného citu, jak jsem si představovala, je to divoký zápas s upírem, kterého nemůžu nikdy uspokojit.

„Dělá to špatně!“ naříkám, když se mi hladová a vzteky zrudlá Poppy kroutí v náručí a pláče. „Musí víc otevřít pusu!“

„Clare, uklidni se. Čím budeš rozčilenější, tím víc rozčílíš i ji.“

„Vůbec nepije! Umře hlady! Davina měla pravdu, budu strašná matka, vždyť ani nedokážu nakojit vlastní dítě…“

Marc, usazený na kraji nemocniční postele, mě obejme kolem ramen a začne nás obě konejšit. „Jen na to musí přijít, stejně jako ty. Podívej, pohlaď ji po tvářičce, aby se k tobě přivinula. Takhle, vidíš?“

„Já tu mám prsa,“ vzlykám. „Jak jsi věděl, co máš dělat?“

„Mám pět sester a sedmnáct neteří a synovců. Něčemu jsem se od nich přiučil.“

„Měla bych to umět. Proč to neumím?“

„To se naučíš,“ uklidňuje mě.

Přesně jak Marc říkal, Poppy na to brzy přijde, jenomže v tu ránu mám bradavky popraskané a rozkousané do krve. Kéž bych si tak mohla říct o radu mámě! Jenomže to je jenom zbožné přání.

Marc mi na radu jedné ze zdravotních sester přinese studené kapustové listy. Rozmělním je a přikládám si je na nalitá prsa, jenže nic nepomáhá. Pokaždé, když se Poppy přisaje, málem křičím bolestí.

Konečně už ale svou dceru aspoň nakojím, i když to bolí. Svého synka, který bojuje o život v nemocnici na druhém konci Londýna, jsem od jeho narození neviděla. Marc mi v mobilu ukazuje desítky jeho fotek, mně to ale nestačí. Toužím si ho pochovat. Vypadá tak maličký, i když ve skutečnosti přibývá rychleji než Poppy. Sestra s kojeneckou lahví dokáže mého syna zaopatřit líp než já svou vlastní dceru.

Pořád se nemůžu dát dohromady. V jednom kuse propukám v pláč a zapomínám věci, které vím, že umím. Vlasy mi vypadávají v celých chumlech, břicho mám vytahané jako pytel a samou strii a krvácím tak silně, že musím mezi nohama nosit obrovské vložky, tlusté jako matrace. Na hrázi mám osm stehů a hemoroidy velikosti kuliček hroznového vína. Dokonce mám oprýskaný lak na nehtech. Jsem matka ani ne čtrnáct dní a už vypadám zanedbaně.

Druhý týden v lednu Rowana nečekaně propustí z jednotky intenzivní péče, je zdravý a má dvě a tři čtvrtě kila. Zároveň Marcovi sdělí, že si mě může odvézt domů.

„Nejsem na to připravená,“ panikařím. „Nemůžu, ještě ne…“

„To zvládneš,“ usměje se na mě Marc a zacvakne dvojčata v sedačkách bezpečnostními pásy na zadní sedadla našeho Range Roveru. „Uvidíš, že ti bude mnohem líp, až budeš doma a všechno se vrátí do normálních kolejí.“

Do jakých normálních kolejí? říkám si v duchu. Nic už nikdy nebude normální.

Kdybych se tak aspoň mohla v noci pořádně vyspat a nabrat síly. Jenomže první noc, co jsme všichni doma, se dvojčata vzbudí o půlnoci, ve dvě, ve tři, v půl čtvrté, v půl páté. Poppy hladově pije, zato Rowan se mi v náručí celý rudý horečnatě kroutí, chce v puse cítit známou latexovou savičku lahve, ne tuhle neznámou, divnou teplou bradavku. Jsem zvyklá držet v rukách Poppy. Když v nich chovám Rowana, mám pocit, jako by to bylo dítě někoho jiného.

Marc to všechno zaspí. V šest hodin ráno se ke mně nakloní a políbí mě na tvář. Čelist má hladkou a čerstvě oholenou.

Unaveně a zmateně se opřu o loket. „Ty jdeš do práce?“

„Musím, Clare. Už tak jsem tam kvůli péči o Poppy moc dlouho nebyl. Zrovna teď jednáme o velkém obchodu s evropskou…“

Ke své hanbě se rozpláču.

„Miláčku, to nic, neboj se, všechno bude dobré,“ přisedne si ke mně na postel a palci mi stírá slzy z tváří. Připadá mi krásný a bezstarostný jako nikdy. „Jen se musíš trochu zaběhnout. Uvidíš, že až se ti některé věci zautomatizují, nebude to tak hrozné. Fran mi slíbila, že se za tebou během dopoledne zastaví. Zažila to sama třikrát, tak ví, jaké to je.“

„Vždyť nemáme nic připravené, nemáme tu dost plenek, jídla…“

„Drahoušku, všechno jsi připravila už před několika měsíci,“ zasměje se Marc. „Jo a mimochodem, nemohla bys mi koupit žiletky? Zapomněl jsem si je koupit a teď už musím běžet.“

Sotva za sebou zavře vchodové dveře, Poppy se vzbudí. Svým panovačným pláčem probudí i Rowana, takže se vyděšeně a zoufale rozvzlyká. Nejistě stojím nad jejich postýlkami a nevím, které z nich mám vzít jako první. Ještě nikdy jsem nebyla sama se svým synem. Nevím, co chce. Nevím, jak ho utěšit.

S provinilým pocitem zvednu Poppy.

„Nemůžu,“ hájím se před svým synem. „Nemůžu vás krmit oba najednou.“

Potýkám se s knoflíčky kojící noční košile, jednou rukou se snažím vyháknout košíček kojící podprsenky, jak spěchám, tak mi to nejde, a celou dobu se děsím, že Poppy upustím.

Rowan se rozpláče o to víc. Prudce se nadechne, ale nevydechne, pusu má dokořán a víčka pevně semknutá v němém výkřiku. Obličej a rty mu začnou hrát domodra. Odtrhnu si Poppy od prsu, nevšímám si jejího rozhořčeného křiku. Šupnou si ji pod ruku, druhou vytáhnu z postýlky Rowana, stojím uprostřed pokoje s dvěma rozkřičenými novorozeňaty a nemůžu vyhovět ani jednomu z nich. Po tvářích se mi koulí slzy. Nevím, co mám dělat. Nevím, který krk nakrmit dřív.

Nějak nás všechny nasoukám do křesla na kojení, dvojčatům strčím pod hlavičky dva nesmyslně obrovské plyšáky, co dostala, aby si je neotlačila o překrásně vyřezávané područky z jasně červeného třešňového dřeva. (Proč jsem nekoupila radši mnohem levnější polstrované houpací křeslo? Co je miminům po vyřezávaných ozdobách?)

Šoupnu si každé z nich na jednu stranu a zaklíním jejich malá horká tělíčka mezi sebe a křeslo. Nepříliš šetrně jim přistrčím obličejíky ke svým vzdutým hnědým bradavkám. Poppy začenichá jako malé zvířátko a okamžitě se přisaje. Rowan se odvrátí a znovu hledá savičku lahve. Frustrovaně zasténám a nevybíravě mu bradavkou s kapkami mléka přejíždím po puse. Konečně začne sát. Zavřu oči. Poprvé v životě pociťuji záchvěv porozumění pro svou matku.

Fran má zpoždění. Fran má vždycky zpoždění, což mě obvykle pěkně rozčílí – vždyť jde jen o to si to dopředu naplánovat –, dneska jsem ale za ten odklad vděčná. Je poledne a já se sotva stihla převléknout. Jak to zvládají jiné matky? Jak si vůbec stíhají dojít na záchod?

„Promiň, že jdu pozdě,“ líbá mě Fran na tvář. „Přistihla jsem na videochůvičce Kirsty, jak kouří, koza jedna. Nejradši bych ji na místě vyhodila, jenže to by nejspíš běžela za Rodem a náš rozvod je už takhle dost šílený.“ Rozváže si šátek a hodí ho přes zábradlí schodiště. „Drahoušku, vypadáš báječně! Jsi ohromně štíhlá! Kde jsou dvojčata? Nemohla jsem se dočkat, až Rowana konečně uvidím.“

„Nahoře. Spí.“

„Budu jako myška.“

Je nahoře dřív, než ji dokážu zastavit. Neochotně ji následuji do naší ložnice. Dvojčata spí vedle sebe, každé hlavou na jednu stranu, v těžkém staromódním kočárku, který jsme tam s Marcem včera večer vyvláčeli, protože v luxusních vzájemně sladěných postýlkách značky Simon Horne ve svém nově vymalovaném pokojíčku odmítají spát. Dokážu je uspat jenom tak, že je v kočárku drncám tak dlouho, až mě z toho brní ruce.

Jak se nad ně Fran nakloní, podlaha pod nohama jí zaskřípe tak hlasitě, až to se mnou trhne. Spěte, spěte, spěte, spěte.

„Clare, jsou kouzelní,“ vydechne.

„Teď zrovna ano.“

„Zlato, však já si moc dobře pamatuju, jaké to je,“ povzdechne si. „Vím, že se do toho člověk musí napřed trochu dostat, zvlášť když jde o dvojčata, ale brzy na to přijdeš. A vezmi si, jaké to má výhody, vyřídit děti takhle jedním vrzem, dvě za cenu jednoho. Možná, že kdybychom to takhle udělali i my s Rodem…“

„Dneska mi trvalo čtyři hodiny, než jsem nás všechny připravila,“ hlesnu zdrchaně. „Nejdřív jsem nakojila dvojčata, pak jsem je musela přebalit, a když jsem je po přebalení a převlečení na pět minut odložila, abych se mohla osprchovat, Rowan se rozplakal tak, až z toho poblinkal celý kočárek i svoje zrovna čisté oblečení, takže jsem musela převléknout peřinky v kočárku, podruhé převléknout Rowana a to už chtěla Poppy znovu nakojit. Pořád jsem pozadu. Neumíš si představit, jak je těžké nakojit dvě děti najednou. Rowan mi navíc prso odmítá, takže ho musím nutit v podstatě násilím…“

Najednou se rozeštkám. Přikryju si ústa dlaněmi, abych dvojčata nevzbudila.

Fran mě s pochopením vezme kolem ramen. „Clare, drahoušku, vedeš si skvěle,“ prohlašuje rozhodně. „Takhle se zpočátku cítí úplně každá. Měla jsi vidět mě, když se nám narodil Hector. Pokaždé, když mu jen trochu vyskočila teplota, jsem s ním letěla do nemocnice s přesvědčením, že je to zánět mozkových blan nebo něco ještě horšího.“

„Připadám si tak, tak neschopná…“

„Nejsi neschopná,“ skočí mi do řeči Fran. Vůbec mě nechápe. „Drahoušku, máš za sebou hrozně těžký začátek. Nikdy bych nečekala, že něco tak náročného zvládneš tak skvěle. Porodila jsi na ulici – pořád tomu ještě nemůžu uvěřit –, pak jsi z toho těžce onemocněla a navíc jsi chudinku Rowana celé dva týdny neviděla.“

„Mám pocit,“ říkám pomalu, „že mě nemá rád. Pokaždé, když si ho vezmu, tak se rozpláče.“

„Jistě že tě má rád! Jen si na tebe musí trochu zvyknout, no. Poslyš,“ odvádí mě pomalu dolů do obývacího pokoje a podává mi kapesník, „nechtěla by sis půjčit Kirsty? Mohla by ti sem chodit na pár hodin denně pomáhat, aspoň než se trochu zmátoříš. Imogen začala chodit do školky, takže má docela dost volného času, a když ji hned při příchodu zkontroluješ, že u sebe nemá cigarety, je báječně výkonná. Mohla by ti sem chodit na pár hodin dopoledne, jakmile odvede děti do školy.“

„To jsi moc hodná, ale my to tu zvládneme sami,“ prohlašuju rychle. „Máš pravdu. Jen se musíme společně trochu zaběhnout.“

„Kdyby sis to rozmyslela…“

„Ne, díky,“ opakuji neústupně.

V nadcházejících týdnech však přicházejí okamžiky, kdy mám sto chutí potlačit svou hrdost a Franiny nabídky využít. Pro jedinou noc spánku bez buzení bych byla ochotná lézt po kolenou po skleněných střepech a vrazit si je do očí.

Rowan se ode mě bez boje nenapije. V náručí se mi kroutí a přetáčí, prohýbá se do luku a kope nohama, jako by se mě chtěl zbavit. Poppy spokojeně saje, dokud s úsměvem na rtících ještě bílých od mléka neusne. Rowan po každém kojení blinká. Oblečení a vlasy jsou mi v jednom kuse cítit zvratky. Stydím se to přiznat dokonce i sama sobě, ale jsou okamžiky, kdy mám problém najít v sobě alespoň špetku náklonnosti ke svému synovi.

A pak ho ve třech týdnech skosí kolika.

Jasně že jsem o tom četla, jenže když se Rowan poprvé rozpláče prudkou bolestí, maličké bříško mu svírají křeče a nožičky má těsně přitažené ke křehkému tělíčku, nemám tušení, co mu je. S Marcem jsme šílení strachy, napadá nás zauzlení střev, zánět pobřišnice nebo něco ještě horšího. Když nám dětský lékař druhý den řekne, že je to kolika – „Stodenní kolika,“ prohlásí vesele, „nikdy netrvá déle než sto dní.“ –, znovu se rozpláču, tentokrát ale úlevou.

Tu noc brečí Rowan v kuse od jedenácti až do čtyř do rána. Dávám mu naprosto neúčinné kapky, hladím ho po zádech, masíruju mu bříško, mazlím mu nahé palečky u nohou. Křičí pořád dál. Odnáším ho dolů, aby se aspoň Poppy a Marc vyspali. Nakonec spolu vyčerpaně usneme na pohovce, ani jeden už nemáme sílu dál brečet. Ráno zaspím i Marcův odchod do práce. Večer se Marc rozhodne vyzkoušet Franinu radu a vezme Rowana na projížďku autem. Malý usne, sotva se dá auto do pohybu, a sotva s ním Marc vstoupí do dveří, je zase vzhůru.

Oba jsme vyčerpaní, ale jak Marc správně říká, má vedle toho ještě práci na plný úvazek, kterou si musí udržet. Jediná chyba by jeho společnost mohla stát bilióny. Řeknu mu, aby šel spát do pokoje pro hosty, aby se pořádně vyspal, a když souhlasí, mám mu to šíleně za zlé.

Když je dvojčatům šest týdnů, je ze mě chodící mrtvola. Motá se mi hlava z nedostatku spánku a je mi slabo z toho, jak se nestíhám ani najíst. V jednom kuse brečím. Zajímá mě jenom to, kdy si budu moct během dne urvat chviličku pro sebe, abych se mohla natáhnout. Sotva dvojčata zavřou oči, zavírám je taky. Budím se, když se budí ti dva. Nic kromě jejich potřeb pro mě neexistuje.

Nemám si o tom s kým promluvit. Všichni mají dojem, že to báječně zvládám. Nemají tušení, že se hroutím jak domeček z karet. Marcova matka měla během sedmi let šest dětí. Jak mám přiznat, že já nezvládnu ani dvě? Fran mě chápe, jenže má svůj vlastní život. Nemůžu ji zatěžovat svými problémy.

Zvládala bych to, kdybych měla jenom Poppy. Už teď prospí celou noc. Kdybych měla jenom Poppy, nebyla bych tak unavená. Všechno bych stíhala, v práci bych se zase chopila otěží (Craig už se mi ani nenamáhá nechávat nějaké vzkazy, když mu na ně stejně neodpovídám). Byla bych lepší máma, dobrá máma. Taková ta máma, co na svoje novorozeňátko dělá kuky kuk a pusou mu fouká bublinky na bříško, místo aby se ve tři odpoledne potácela po domě ve flekaté noční košili. Kdybych neměla Rowana, mohla bych si to s Poppy užívat. S ní je to tak jednoduché. Od krmení do krmení vydrží čtyři hodiny, a když vejdu do místnosti, brouká blahem. Jsem už tak unavená a vystresovaná, je ze mě uzlíček nervů. Oba je šidím.

Kdyby se Rowanovi něco stalo…

Ne že bych si to přála. Je to můj syn. Jasně že nechci, aby se mu něco stalo. Ale… kdyby přece…

Na pouhý zlomek okamžiku, jak tak uprostřed noci, kdy všichni ostatní spí, a jen já přecházím sem tam po pokoji se svým řvoucím synem v náručí a nohy se mi podlamují únavou, podlehnu té myšlence a představím si svůj život bez něj. Byli bychom jen já, Marc a Poppy, dokonalá mladá rodinka. Jezdili bychom na výlety, chodili krmit kačeny a na procházky do parku. Jenže tyhle jednoduché a obyčejné věci jsou teď naprosto mimo naše možnosti.

Poppy si zaslouží něco lepšího. Nemůžu říct, že by mi byl Rowan lhostejný, ale musím se řídit tím, co bude nejlepší pro Poppy. To jen kvůli tomu, že ji mám tak hrozně ráda, mě napadají tyhle odporné, šílené myšlenky.

Hodiny v chodbě dvakrát odbijí. S podivnou odtažitostí pohlédnu na naříkající novorozeně ve svém náručí. Nic necítím: ani smutek, ani radost, ani žal, ani hněv. Jsem na dně nekonečné propasti, utopené v hlubinách temného oceánu. Nic ke mně nemůže dolehnout. Sednu si na pohovku a opatrně ho položím vedle sebe. Z obou stran ho obložím polštáři, aby se nemohl skulit na zem. Už když to dělám, vím, že to nebude k ničemu. Pokud s ním nebudu chodit, bude řvát tak, až se z toho poblinká.

Stačí vteřina a nasadí ohlušující pláč.

Místo abych ho zvedla, sedím vedle něj a dívám se, jak brečí. Tvářičku má rudou a lesklou od potoků slz. Kdybych ho tam jen tak nechala, uřval by se doslova a do písmene k smrti? Nebo by pochopil, že to k ničemu není, a nechal toho?

Vzbudí Marca a Poppy. Potřebují se vyspat.

Člověk by si myslel, že na takový řev nemá dost velké plíce.

Pouliční lampa za oknem kreslí na podlaze pokoje oranžové halloweenské obrazce. Ve městě není nikdy úplná tma. Ani úplné ticho.

Pokoj je plný křiku. Synův nářek mi duní v hlavě, jako když vedle vás na červenou zastaví auto s tak vyhulenými basy, že ten zvuk spíš cítíte, než slyšíte. Sevřu područky pohovky tak křečovitě, až mi z toho zbělí klouby, ale vůbec si toho nevšímám.

„Nezlob se,“ říkám nevzrušeně, „ale už to dál nesnesu. Je toho na mě moc. A není to fér vůči Poppy. Chápeš to, ne? Není to fér vůči Poppy.“

A pak vezmu jeden z polštářů, abych s ním svého syna zadusila.

Essex Road č. 114, Islington

Londýn NI 8LX

(0207) 714 7885

1. března 2009

Paní C. Eliasová

Cheyne Walk č. 97

Chelsea

Londýn SW3 5TS

Vážená paní Eliasová,

potvrzuji, že Jenna Kemenyová až do svého náhlého odchodu minulý měsíc pracovala dva roky jako chůva našich dvou dětí, Tatiany (2 roky) a Galena (3 roky). Své základní povinnosti plnila po většinu času uspokojivým způsobem, i když v otázce pracovní doby nebyla tak flexibilní, jak bychom si bývali přáli. Také co se týče dochvilnosti, nebyl její přístup zcela bezproblémový. Hmotné potřeby dětí obvykle zajistila poměrně dobře, ne vždy ale dokázala dostát potřebám péče o nadané děti. V dětském pokoji se jí nedařilo nastolit přesný a jasně strukturovaný řád. Její svéhlavost se projevovala také tím, že odmítala vyhovět našemu nařízení, aby dětem dovolila projevovat jejich tvůrčí potenciál všemi způsoby, které si k tomu zvolí. Jakožto erudovaná psycholožka vím, že poškrábaný autolak lze snadno přestříkat, jakmile však někdo spoutá dětskou představivost, už nikdy nedostane taková křídla, jaká snad mohla mít.

Domnívám se, že Jenna bude pro vaše dítě jako chůva vyhovující. Pokud byste však svému dítěti chtěla dopřát poněkud podnětnější prostředí, doporučila bych Vám, abyste se neuzavírala dalším možnostem.

V případě jakýchkoli dalších dotazů se na mě neváhejte obrátit.

S přáním pěkného dne,

PhDr. Margaret Hasselbachová

2. kapitola – JENNA

Na hnusnou kocovinu je nejlepší si pořádně zašukat.

Jak to tak vypadá, bude mě dneska bolet hlava jak blázen.

Přitulím se k Jamiemu a rukama ho obejmu kolem strnulých zad. Už ho znám, tak se ani nenamáhám mu říkat, že na tom nesejde.

Odtáhne mi prsty. „Přijdeš pozdě do práce.“

„Jamie…“

„Pokus se přijít domů včas.“

Jak se tak hrabu z postele, ložnice se se mnou pěkně točí. V koupelně se čelem opřu o chladivou obkladačku a se žaludkem na vodě přemýšlím, jestli znovu hodím šavli. Třeba by mi pak bylo líp. Rozhodně nejsem v stavu postarat se o dva rozmazlené fracky ujetých rodičů, co se radši neměli vůbec množit.

Než se stihnu osprchovat, je Jamie pryč.

Zametu střepy, co zbyly z jeho hrnku na kafe – jsou ještě teplé – a prsty přejedu po novém kráteru ve stěně ložnice. Jsou to už dva měsíce. Měl by to probrat s někým, kdo by mu dokázal pomoct. Nevím, jak dlouho to ještě dokážu sama zvládat.

Když dorazím k Hasselbachovým, Maggie už na mě čeká ve dveřích. Loupne po mně nevraživým pohledem a vrazí mi do náruče dvouletou Tatianu, která mi okamžitě plivne do obličeje.

„No, nemůžeš se jí divit,“ štěkne po mně Maggie. „Jdeš pozdě.“

Jasně, o tři minuty. Sleduju, jak Maggie důstojně sestupuje po schodech na chodník. Mám jí říct, že má sukni toho svého nóbl kostýmku zastrčenou do punčocháčů?

Tatiana na mě znovu plivne.

Kašlu na to.

Tříletý Galen leží natažený na podlaze obýváku a soustředěně sleduje seriál o mluvící houbě Spongebobovi. Vypnu mu televizi („Abychom si rozuměli, Jenno, naše děti nemají dovoleno sledovat televizi. Domníváme se, že to dětem škodí.“) Galen začne řvát a znovu si ji pustí. Znovu ji vypnu. Galen mě kopne do nohy a vrhne se po dálkovém ovládání. Postavím Tatianu na zem, seberu mu dálku a hodím ji na poličku, kam nedosáhne. Ten hajzlík zatahá malou za vlasy, převrátí hrací stolek s legem, práskne sebou o zem a začne se svíjet a hulákat. Zatím jde všechno normálně.

V kuchyni na mě čeká Maggiin obvyklý (hustě podtrhaný) seznam úkolů. Nechala mi ho na ručně tesaném domácím řeznickém špalku, zatížený prázdnou lahví od avokádového oleje. Chce mi tak nenápadně naznačit, že mám koupit nový.

Projdu si, co mě dneska čeká. „Vyzvednout věci z čistírny. Nechat ostříhat Tati (nezapomenout, že jí necháváme dorůst ofinku). Koupit nové boty Galenovi, v žádném případě ne kožené.“

Sakra. To znamená táhnout se do toho nóbl veganského krámu s obuví na druhém konci města.

„Koupit dárek Lotti k narozeninám (nic, co bylo vyrobeno v Číně). Toaletní papír. Drcený česnek. Filety z lososa v bio kvalitě 2x (čerstvé). Vyzvednout vzorek obkladu do koupelny. Pozor, ve 14:00 přijde opravář na myčku. Za žádných okolností (podtrženo třikrát) ho nenech odejít, aniž by ji opravil.“

„Myslíš, že čeká, že se s ním vyspím?“ říkám pak svojí nejlepší kamarádce Kirsty.

„Myslíš, že by to pomohlo?“

„Leda by byl na mrtvoly. Protože přesně tak dneska vypadám.“ Strčím si sluchátko pod bradu a roztrhnu druhý sáček s rozpustným Samaritanem. „Tu poslední tequillu už jsem si od tebe neměla nechat vnutit. Jsem už na tyhle akce moc stará.“

„Tak šoupni děti před televizi a na pár hodin se natáhni.“

„Nemůžu. Maggie mi tu nachystala kilometrový seznam toho, co všechno mám udělat.“

„No a? Neplatí tě za to, že jí vyřídíš, na co si vzpomene. Jsi jejich chůva, ne nějaká otrokyně. Musíš si taky trochu dupnout. Já na tvém místě bych… Hectore, nesahej na to! Víš, že ti to máma zakázala. Do prdele. Vydrž, Jen.“

Vypiju Samaritan a hledám v Maggiině spížní skříni ty drahé sušenky, co si tam dozadu vždycky schovává. Nahoře v herně si Galen s Tatianou dávají nakládačku. Zásadně zasahuju až ve chvíli, kdy se na zemi objeví krev.

„Hajzlíci,“ ozve se v telefonu zadýchaná Kirsty. „Tu vázu rozbil schválně. Jestli mi to Fran zkusí strhnout z platu, tak končím.“

„To bych teda chtěla vidět. Takhle dobrou práci bys jinde nesehnala. Nevyhodila tě, ani když tě načapala na videochůvičce, že kouříš.“

„No jo, ale jenom proto, že ví, že bych šla za Rodem a jí by se to pak vymstilo u rozvodu.“

„Maggie nemá vůbec tušení, co je to za peklo, tahat s sebou po městě dvě děti,“ hudruju s pusou plnou sušenek. „Člověk aby měl státnici z fyziky, když je chce dostat do těch jejich stylových autosedaček. A pro ty děti to taky není. Ani se nedivím, že jsou tak rozjívený, když se k smrti nudí. Měla by je radši… sakra. Akorát mi volá. Radši budu končit.“

„Kdo to byl?“ chce Maggie vědět.

„Nikdo, omyl.“

„No tak dobře. Zítra vezmeš děti a dojdeš jim koupit nové oblečení na hory,“ vyštěkne. „Rozhodli jsme se, že na konci pololetí přece jen do toho Val d’Isere pojedeme. A ty si taky budeš muset koupit nějakou slušnou bundu, ta, co jsi měla vloni, byla naprosto nepřijatelná.“

Jasně, to byla ta, co jsi mě přinutila si koupit za svoje, Maggie.

Najednou mi něco dojde. „Já mám ale ten týden volno, Maggie.“

„No a? Tak si ho vezmeš o týden později.“

„To nejde, jedeme s Jamiem do Malagy. Probíraly jsme to už před několika měsíci…“

„Nemůžeš čekat, že si budu pamatovat každý náš rozhovor.“

„Už jsem nám koupila letenky!“

„No tak si je přebukuješ. Nemůžu jet lyžovat bez chůvy.“

Uvědomuje si vůbec, že se chová jako totální kráva?

„Třeba by s vámi mohla jet chůva Jan a Currana.“

„Vidíš, ještě že jsi mi to připomněla. Chceme letos ušetřit, takže budeš mít na starosti i jejich tři chlapce. Do lyžařské školičky bys s Galenem a Tati chodila tak jako tak, takže to pro tebe nebude žádná zátěž navíc.“

„Maggie, vážně nemůžu,“ pronesu zoufale.

„Jenno, nezdá se ti, že jaksi nemá smysl mít chůvu, když mi není k dispozici, když ji potřebuji?!“ řekne Maggie kousavě. „Většina děvčat by byla z dovolené ve Francii nadšená, zvlášť kdyby jim ji někdo zaplatil.“

Ve vzduchu zůstane viset výhrůžka. Obě dvě moc dobře víme, že si tuhle práci potřebuju udržet, když teď Jamie nedělá. Už takhle jsem dlužná nájem za několik měsíců a všechny kreditky mám vybrané do posledního centu.

„Jistě, Maggie,“ hlesnu sklesle.

„Vynahradím ti to,“ slíbí mi Maggie, když pochopí, že vyhrála.

Občas ji fakt nenávidím. Kolikrát jsem už tuhle větu slyšela? „Mrzí mě, že jsem přišla o tři hodiny později, takže jsi nestihla slavnostní narozeninovou večeři své matky, ale já ti to vynahradím.“ „Vím, že jsem říkala, že si můžeš vzít na letošní Vánoce volno, ale tahle dovolená je vážně důležitá, já ti to vynahradím.“ „Letos v létě si nemůžeme dovolit zvýšit ti plat, ale nemusíš se bát, my ti to vynahradíme.“

Vůbec nevím, jak to Jamiemu řeknu. Hrozně se na ten výlet upnul.

Když Maggie konečně – pozdě, jako obvykle – dorazí domů, jsem úplně vyřízená. Děti byly naprosto na zabití. Jsou podrážděné a zmordované z toho, jak jsem je tahala od čerta k ďáblu, jen abych vyřídila všechno, co po mně Maggie chtěla. Sotva vstoupí do dveří, teatrálně se na ni vrhnou a nalepí se jí na nohy jako rosničky na strom, takže po mně vyčítavě loupne okem. Co, myslíš, že jsem je na celý den zavřela do sklepa na uhlí a k jídlu jim dávala oschlý chleba a vodu? Najednou mě nemrzí, že jsem jim po večeři dala za odměnu čokoládové sušenky a kolu. Budou jí pěkně řádit aspoň do deseti.

Když o čtyřicet minut později parkuju před naším domem, vidím, že Jamie rozsvítil všechno, co mohl. V duchu si povzdechnu. Poslední dobou nesnáší tmu.

„Jamie?“ hodím klíče na stolek v předsíni. „Promiň, že jdu pozdě. Maggie se zdržela na jednání, takže dorazila o hodinu později…“

Ani si nestihnu všimnout, odkud ta rána přiletěla.

„Bydlení s rodinou,“ řeknu jakoby nic.

Annabel se na mě překvapeně podívá. „Doposud jste ale dávala přednost dojíždění, ne?“

„Potřebuju… trochu prostoru.“

Mrkne na modřinu, co se mi tak pěkně vybarvuje na lícní kosti, a znovu se zadívá na obrazovku. „Ještě jsem si nestihla projít vaši složku. Připomeňte mi, jak je to dlouho, co vás Caroline umístila k Hasselbachovým?“

„Dva roky.“

Pátravě na mě pohlédne. „Plat tam máte slušný. V čem je problém?“

„V podstatě v ničem,“ zalžu. „Jen se nám to tak nějak přežilo. Přece víte, jak to chodí. Já i oni si potřebujeme najít někoho nového.“

„Předtím jste byla u Corcoranových jen něco přes rok.“ Annabel sjede kurzorem dolů a poťukává rudým nehtem na obrazovku. „Dva chlapci, osm měsíců a rok a půl. Do té doby jste ale byla jen v jedné rodině, je to tak?“

„Martindaleovi byli moji první zaměstnavatelé. Měla jsem jejich Maeve v plaveckém týmu. Když jí bylo asi osm, její máma onemocněla, a tak mě požádali, jestli bych se o ni nemohla starat,“ říkám a přitom si uvědomuju, že to Anna Martindaleová zachránila mě a ne já ji. „No a tak jsem začala s hlídáním dětí.“

„Nevěděla jsem, že jste vedla plavecký tým. Měli bychom to napsat do vašeho životopisu.“

„Plavala jsem na celostátní úrovni. Jenomže pak jsem měla úraz na kole, zlomila jsem si ruku v rameni, takže jsem místo plavání začala trénovat.“

Nasazuje soucitný výraz. Není třeba. Jasně, že jsem z toho tehdy byla hotová, ale už je to za mnou. Je to už devět let. Stejně si ale člověk občas říká, co by bylo kdyby.

„Mohli bychom vám zajistit mnohem lepší místo i plat, kdybyste měla vysvědčení ze zdravotnické školy nebo jiné vzdělání z oboru,“ uvažuje Annabel nahlas. „Rodiče jsou v tomhle někdy zvláštní. Mnohem radši svěří děti osmnáctce s kusem papíru než někomu zkušenému, jako jste vy.“

„Nechtěla jsem to dělat jako profesi,“ říkám mírně. „Prostě to tak vyplynulo.“

„No, od Corcoranových i Martindaleových jste dostala skvělé posudky a jsem si jistá, že i paní Hasselbachová vám napíše pochvalný. Mám tady nejméně tři příjemné rodiny, které by vám mohly vyhovovat, tak to začnu obvolávat. Kdy můžete nastoupit?“

„Hned, jak pro mě budete mít místo,“ říkám.

Měli jsme s Jamiem problémy i před tou nehodou (pořád tomu říká takhle, jako by ho srazilo auto nebo spadl ze schodů). Jsme spolu už moc dlouho a za tu dobu jsme se změnili. Šest let je dlouhá doba. Je mi sedmadvacet, ne jednadvacet. Lidi se mění.

Když jsme se poznali, chodil hrát Jamie jako kapitán o víkendech ragby do sportovního centra v jižním Londýně, kde jsem po nástupu k Martindaleovým dělala pomocnou trenérku plaveckého týmu. Šíleně se mi líbil a moc dobře to věděl. Byl o pár let starší než já, jasný frajer a s každým kamarád, vždycky se nejvíc smál a nejvíc pil. Svojí obrovskou pěstí by dokázal zastavit tank a na bar mě zvednul, aniž by se opotil. Byla jsem princezna klubu, všichni mě měli rádi. Většině ragby týmu jsem se děsně líbila (prý vypadám úplně jako mladší Sandra Bullocková, jen se zelenýma očima) a moc dobře jsem to věděla. Jasně, že jsme nakonec skončili spolu. Byli jsme jako král a královna plesu.

Dny od pátečního večera do pondělního rána byly jeden obrmejdan. Někdy jsem si přála, abychom trávili víc času jen spolu, sami dva, ale Jamie říkal, že mládí máme jenom jedno, že na sezení doma u televize budeme mít dost času v penzi.

Ani nevím, kdy Jamieho pití přerostlo ze společenského vytahování, kdo snese nejvíc, ve vážný problém, protože k tomu došlo tak nějak postupně, že jsem si toho vlastně ani nevšimla. Nebo jsem si namlouvala, že jsem si toho nevšimla. Jenže asi tak před rokem si mě lidi začali brát stranou a ptát se mě, jestli se u nás něco neděje. (Nedělo, pokud člověk nepočítá chronický odpor k dospělejšímu chování.) Jamie čím dál častěji vynechával tréninky a na zápasy chodil pozdě nebo vůbec. Většinu večerů usínal na gauči u televize s desítkou prázdných plechovek od piva u nohou. Chtěla jsem si s ním o tom promluvit, ale jenom nad tím mávl rukou. Klubu nakonec nezbylo nic jiného než ho vyloučit z týmu. Jasně, že mi ho bylo líto, i když si za to mohl sám. Koneckonců jsem věděla naprosto přesně, co prožívá. Jenže Jamie se z toho nesebral. Seděl doma, utápěl se v depresích a furt se jen litoval. Pořád jsem ho měla ráda, ale bylo pro mě těžší a těžší s ním mít trpělivost.

Byla jsem si jistá, že se mě na Vánoce chystá požádat o ruku. V listopadu mu bylo třicet, jeho instalatérská firma i přes jeho pití šlapala jako hodinky a jeho máma si poslední dobou nemohla odpustit rádoby nenápadné poznámky o vnoučatech. Nemohla jsem v tom dál pokračovat. Musela jsem to skončit. Jen jsem čekala na tu pravou chvíli.

Jenže pak měl tu svou „nehodu“ a všechno bylo rázem jinak.

Nevím, jak si Annabel takovou „příjemnou rodinu“ představuje, ale podle mě by se klidně mohli jmenovat Addamsovi.

První z nich bydlí v šíleně obrovském zámku na Notting Hill. Jak tak sedím v obýváku velikosti dvojdomku našich, zvedám si v duchu plat na dvojnásobek a vážně uvažuju taky o autě (Kirsty má k dispozici zbrusu nový Mini Cooper). Když mě provádějí po domě, ukáže se, že „můj pokoj“ je úzká postel v rohu dětského pokojíku jejich dvouleté dcery.

„Míváme hodně hostů,“ prohlašuje její matka bezostyšně. „Nemůžeme si dovolit mít některou z ložnic trvale obsazenou.“

Druhá rodina bydlí ve Wimbledonu, nedaleko tenisového klubu. Dům není tak velký, ale měla bych pro sebe celé podkroví včetně kuchyňky. Plat bych měla o něco vyšší než teď a co je nejlepší ze všeho, měla bych každé léto v době, kdy by můj svěřenec, sedmiletý kluk, jel za svým tátou do Kalifornie, na osm týdnů volno.

Jenže pak toho kluka poznám.

„Je to regulérní cvok!“ hulákám pak na Annabel. „Když jeho máma odešla do vedlejší místnosti zvednout telefon, přišil kočce sešívačkou ocas ke koberci! Když viděl, že ho sleduju, tak se jenom zakřenil. Přísahám, že je to ďábel. Proč odešla jeho předchozí chůva?“

„Z osobních důvodů,“ odpovídá Annabel nervózně.

„Kolik jí jeho máma dala, aby to nerozmázla?“

„Dostala na odchodnou velmi příjemnou částku…“

„To si umím představit. Kolik už se u nich vystřídalo chův?“

Odmlčí se. „Byla byste osmá.“

„Annabel!!!“

„Ta další rodina se vám ale určitě bude líbit,“ slibuje mi rychle. „Mají dvě malé holčičky staré čtyři a šest let a nabízí pojištění, skvělý plat…“

Máma je mi okamžitě sympatická a holčičky jsou taky moc fajn. Vlastní pokoj, auto na víkendy, slušné peníze. Je to trochu moc blízko domova – nechci se v supermarketu potkávat s Jamiem –, ale jinak to vypadá ideálně. Teda až do chvíle, než mi jejich táta položí ruku na zadek a při prohlídce domu mi vykládá, že se ženou nemají s nahotou ten nejmenší problém.

„Říkala jste, že nechcete k úplně malým dětem,“ odsekne mi Annabel, když jí to líčím. „Tím vypadává ze hry spousta příjemných rodin.“

„Když to je těžká věc,“ povzdechnu si. „Já se do mimin vždycky zamiluju. Odchod od Tati mi zlomí srdce. Určitě tam máte ještě někoho dalšího.“

„Jste si opravdu jistá, že chcete od Maggie odejít, Jenno?“

Zaváhám. Maggie mi platí slušně a děti jsou v pohodě. Mohla bych to u nich vydržet ještě rok, než začne Galen chodit do školky. Jenomže ta věc s Jamiem nepočká. Nemůžu ho úplně odkopnout, když se mu stalo to, co se mu stalo. Ale boxovací pytel mu dělat nehodlám. Musím se odstěhovat a pomalu ho připravit na to, že se rozejdeme.

Do háje. „No tak dobře,“ řeknu Annabel. „Tak mě teda dejte k miminům.“

„Jedno mimino, Annabel,“ mumlám si, jak tak stojím před domem v Chelsea. Je pěkný, má lesklé černé vstupní dveře a mosazné klepadlo. „Stačilo by mi i jedno.“

Jsem v pokušení dům minout a jít prostě dál. Ani ne tak proto, že mají dvojčata („Já jsem vám to neřekla?“ prohlásí Annabel nevinně, když už jsem jí slíbila, že sem půjdu na pohovor. „To přece nebude vadit. Když budete mít na starosti dvě, tak se na ně aspoň nebudete tolik fixovat.“), ale protože je mi jasné, že lidi, co bydlí v Cheyne Walk, si k dětem někoho tak obyčejného, jako jsem já, stejně nikdy nevezmou. V ulici plné spadaného listí parkují jen samé bentleye a jaguáry. Jak tak postávám na schodech, projde kolem mě stará ženská, co má na sobě víc briliantů než Elizabeth Taylorová, a loupne po mně pohledem, co si člověk většinou schovává pro hromádku po psovi. Tahle rodina si může dovolit nóbl chůvu s vychováním v čepečku a uniformě, která pozná rozdíl mezi ubrouskem a servítkem. Tak to teda ne. I kdyby mi tu práci dali, nehodlám strávit zbytek života v místě, kde se ke mně budou chovat jako k otrokovi.

„Nejste… nejste Jenna?“

Otočím se. Z lesklých dveří po mně pokukuje vysoká, křehká paní. V hubených pažích nejistě svírá jedno mimino, druhé má ve špinavém babyvaku na břiše. Její jemné blond vlasy by potřeboovaly pořádně vydrbat a v bledé tváři je vidět obrovská únava. Na obou ramenou svetru z kašmíru má blinkání a je bosa, i když venku mrzne. Zima jak v únoru.

„Paní Eliasová?“

„Díky Bohu!“ vydechne a rozbrečí se.

Jediným pohybem ji postrčím zpátky do domu, vezmu jí dítě, které drží v náručí, druhé jí vytáhnu z babyvaku, všechny nás usadím na pohovku v obýváku a loktem jí přistrčím kapesníky v krabici.

„Moc se omlouvám,“ vzlyká. „Určitě si myslíte, že jsem naprosto nemožná. Jenže když já jsem tak unavená…, jak jsou dvě…, vůbec se nevyspím… Nikdo neví, kolik je to práce…, mají pořád hlad…“

Nechám ji vybrečet. Většině toho, co říká, vůbec nerozumím. Děti houpu v náručí. Kluci Corcoranových byli od sebe jenom jedenáct měsíců, takže mám zkušenost s konejšením dvou svíjejících se larev naráz. Skloním se k nim. Bože, už jsem zapomněla, jak krásně miminka voní.

Dvojčata mě pozorují takovým tím upřeným, dušezpytným pohledem, co umí nasadit jenom novorozenci. Vůbec si nejsou podobná. Holčička (oblečená do růžovobílé nabírané tuničky, co kupují jenom pracháči, co ještě neměli děti) je tmavá, buclatá, její pleť má barvu plástve medu a oči má tmavé a kulaté jako oříšky v čokoládě. Chlapeček (v námořnickém oblečku, který při praní určitě pustí) je spíš jak z reklamy na mléčný řez, tvářičku se sametově šedýma očima má bledou a na hlavě popelavě blonďatou čupřinu. Ani jeden z nich nebrečí. Rázem jsem si je zamilovala.

Jejich matka se vysmrká a vyskočí. „Jsem strašná hostitelka. Co si o mně asi tak pomyslíte? Dostala jste se k nám dobře? Nedala byste si šálek čaje?“

„Ne, děkuji, paní Eliasová…“

„Prosím, říkejte mi Clare. Určitě máte žízeň. Nebo hlad. Nemáte hlad? Mám tu moc dobré…“

„Paní…, Clare…, nic mi nenoste. Vážně. Určitě se mě chcete vyptat na spoustu věcí…“

„Ta ostatní děvčata byla tak hrozná,“ vyhrkne najednou a bezvládně se sesune zpátky na gauč, „a vy působíte tak mile a hlavně normálně. Už jsem začínala být zoufalá, to si ani neumíte představit. Ta první, co přišla na pohovor, byla po telefonu docela příjemná, jenže pak dorazila na rudých jehlách a v tak krátké minisukni, že jí byly vidět kalhotky. Určitě byla jinak moc hodná, jenomže… A ta další byla veganka, což by samozřejmě vůbec nevadilo, jenže byla tak strašně hubená, že jsem si vůbec nedovedla představit, jak by to zvládala, zvlášť když tu máme tolik schodů, a Marc navíc říkal, že bychom si nemohli dovolit kupovat jí všechny ty speciální bio fazole a věci, a navíc měla strašlivou rýmu…“

Přihodím si k nástupnímu týdennímu platu, o který si chci říct, další stovku.

„A pak tu bylo děvče, které neumělo ani slovo anglicky a nemělo řidičák, a po něm Ruska, která dělala celý pohovor oči na mého muže…“

„Clare,“ musím ji už konečně zastavit. „Nechcete vědět něco o mně?“

Zírá nepřítomně před sebe a trhá kapesník na kousíčky. Já to nechápu. Annabel mi říkala, že Clare Eliasová je megaúspěšná podnikatelka, která vlastní spoustu nóbl květinářství, a přitom si při rozhodování o nejdůležitější věci svého života neví vůbec rady a nejspíš si opisuje jména z ručně naškrábaných inzerátů, připíchnutých na nástěnkách ve fitku hned vedle nabídky rotopedů z druhý ruky a přemnoženejch křečků.

Úplně na ní vidím, že nemá vůbec ponětí, na co by se mě měla zeptat, tak jí krátce řeknu, kde jsem dělala dřív. Děti mi přitom jako zázrakem – aleluja…! usnou v náručí.

Naštěstí nemá dost zkušeností, aby se mě ptala, proč odcházím ze současného místa, a nepouští se ani do problematických záležitostí, jako jestli jsem zastánkyní dudlíků (furt lepší než palce) a bití (jo, ale jen abych zabránila malým ručičkám spálit se o sporák). Je vidět, že jsem v disciplíně Navazování vztahů s dětmi získala maximální počet bodů. Nesnáším, když mi přivedou děti a ode mě pak očekávají, že jim předvedu, jak to s nimi úžasně umím. Je to jako umělé páření, kdy k sobě šoupnou dvě zvířata a ty se zvědavě pozorují a říkají si, jestli jim to spolu bude klapat.

„Nemám děti uložit do dětského pokoje?“ zeptám se. „Možná byste mi pak mohla ukázat můj pokoj.“

„Váš pokoj?“

Zatraceně.

„Myslela jsem, že nabízíte bydlení u vás,“ řeknu opatrně.

„Tedy… to ne…, jsem si jistá, že jsem to té slečně v agentuře říkala…“

Já tu Annabel zabiju. Normálně to na mě nahrála.

Clare si nešťastně mne ruce. „Asi byste nezvážila…“

„Je mi líto,“ řeknu po pravdě, „ale vážně potřebuju místo s ubytováním.“

„Jistě, jistě, já to chápu.“ Zaváhá. „Možná bychom to mohli nějak vyřešit. Dům je na to rozhodně velký dost. Máme pět ložnic. Jenže jde o to… víte, musím se vám přiznat, že můj manžel nebyl celé té záležitosti s chůvou z počátku příliš nakloněný. Měla jsem v plánu pracovat prvních šest měsíců z domova a pak dát dvojčata do nějaké Montessori školky…“

Bože. Chudák ženská. Nemá nejmenší potuchy, co ji čeká.

Poznala jsem spoustu čerstvých matek, jako je Clare. Inteligentních, úspěšných ženských, které až doteď zvládaly svoje životy levou zadní. Dělají si seznamy a harmonogramy, vedou obří výzkumné projekty a po telefonu sjednávají obchody za spoustu milionů liber. Vánoční přání píšou už koncem srpna, mají pojištění neschopnosti splácet, důchodové připojištění a předmanželské smlouvy. Když pak otěhotní, zapíšou svoje ještě nenarozené děti do drahých soukromých škol a stráví hodiny na internetu prohlížením kočárků nejluxusnějších značek a bio příkrmů. Myslí si, že jim noční vstávání nebude vadit, protože už v práci kolikrát dělaly „celonočku“. Myslí si, že proplují hladce těhotenstvím, porodí mimino a budou pokračovat v předchozím životě s menším roztomilým novým doplňkem, jako by to byla asi taková změna jako koupit si nové auto.

A pak se jim to narodí.

Clare vypadá zmateně a otřeseně, jako oběť katastrofy. Nemůže uvěřit, co se jí stalo. Není takovou matkou, jakou si představovala, že bude, a chytá ji z toho panika. Je strnulá děsem z toho, že to nezvládne. A nejspíš to fakticky nezvládne. Některé na mateřství prostě nemají.

„Prosím, Jenno, prosím, přijměte to místo,“ žadoní. „Můžete tu s námi bydlet, cokoli si řeknete. A dám vám… dám vám dvojnásobek toho, co berete teď!“

„Clare,“ řeknu. „Kdy mám nastoupit?“

O dva týdny později se mi dostane přijetí, jaké by moje máma uchystala snad jenom členům královské rodiny. Clare mi uvařila odporný drahý čaj co chutná po cigaretách (nemám to srdce jí říct, že mám nejradši ten nejlevnější sypaný) a na talíř rozložila výběr drahých sušenek. Dvojčata nejsou doma – „Marc je vzal na dopolední procházku, říkala jsem si, že byste se asi napřed ráda ubytovala.“ Clare mi ukáže můj pokoj a pak taktně odejde, abych si mohla v klidu vybalit. Na parapetu jsou čerstvé kytky (nejspíš od ní z práce) a na komodě stojí košík s toaletními potřebami značky Lush. Dokonce mi na noční stolek do vějíře rozložila nejnovější čísla několika časopisů. Překvapuje mě, že mi do koupelny, co sousedí s mým pokojem, nedala bílý nadýchaný župan s mými iniciálami na kapsičce.

Svalím se na kraj postele s bílým lněným povlečením, na kterém jsou ještě vidět sklady, jak ho vytáhla nové z celofánu, a namáhavě polknu. Mám v krku knedlík. Byla bych skoro radši, kdyby na mě dvojčata rovnou přehodila, aspoň bych přišla na jiné myšlenky.

Říká se, že člověk partnera pořádně pozná teprve při rozvodu. Maggie mě nejdřív děsně prosila, ať u nich zůstanu, „už kvůli dětem“, jenže když jsem se přiznala, že už jsem si našla něco jiného, přestala předstírat, že jsme kamarádky.

„Ty sobecká mrcho!“ ječela na mě. „Jak jsi mi to mohla udělat? Po tom všem, co jsem pro tebe udělala. Co má ta ženská, co já nemám?“

„O vás nejde, Maggie, jde o mě.“

„Nečekej, že ti napíšu doporučující dopis! Už tě tu nechci ani vidět. Vypadni. No tak dělej, vypadni!“

Nemohla jsem se s Galenem a Tati ani rozloučit. Kolikrát jsem jí pomohla, když to potřebovala, dělala přesčasy zadarmo a rušila svůj program, jen abych jí vyhověla. Dva roky jsem milovala a opečovávala její děti a ona mě vyhodí jako starý kabát. Štve mě, že si děti budou myslet, že jsem je beze slova opustila. Poslala jsem jim oběma dárky na rozloučenou, ale nemám tušení, jestli jim je Maggie předá.

A na levačku, i když jinak, bylo i ranní loučení s Jamiem. Tak nějak divně se mi z toho svíral žaludek.

„Já to tu bez tebe nezvládnu,“ kňoural, když jsem si balila kufr. „Nenechávej mě tu, prosím.“

„Budu se vracet na víkendy,“ řekla jsem nervózně.

„To není totéž. Nechci tu být sám. Jestli mě máš ráda, Jenno, tak tu zůstaneš.“

Odvlekla jsem si tašku s věcmi ke dveřím. Nelíbilo se mi, jak moc mě potřebuje a jakou podrážděnost ve mně jeho závislost vzbuzuje.

„Odcházím právě proto, že tě mám ráda.“

Někdo nejistě zaklepe na moje dveře a zpoza zárubně vykoukne nervózní Clare. „Marc se vrátil, tak jsem myslela, jestli byste se s ním nechtěla jít pozdravit.“

Bývala bych se s jejím mužem poznala radši předtím, než jsem tu práci vzala, jenže jsem na tom nebyla tak, abych si mohla vybírat. Jestli to bude další chmaták, tak si s ním holt budu muset nějak poradit. Koneckonců budu pracovat hlavně pro Clare. Otce dětí člověk stejně skoro nevidí.

Marc Elias vzhlédne od svých Financial Times a zdvořile se usměje. „Vy budete Jenna.“

„Miláčku, nebuď neomalený,“ šeptne Clare a věnuje mi omluvný úsměv. „No tak, vstaň a pozdrav se s Jennou pořádně.“

„Nebyl jsem neomalený,“ ozve se její muž podrážděně.

„Pane Eliasi, nic se neděje…“

„Už tak přijdu pozdě do práce,“ řekne a odhodí noviny na stůl.

Teda, to je ale dlouhán. A mlaďoch: věkem má blíž spíš ke mně než ke Clare. Znovu na ni mrknu, rázem u mě stoupla v ceně. Jedno jí musím nechat, je úplně jiný, než jsem čekala. Myslela jsem, že bude vdaná za plešatého bohatého bankéře, ne za takového hřebečka k nakousnutí. Teď už chápu, po kom je Poppy vybarvená jako Italka.

„Moc se za Marca omlouvám,“ škubne sebou, když se ozve ostré zabouchnutí vchodových dveří. „Šel dneska do práce později, aby se s vámi setkal. Jindy je už v půl osmé v kanceláři a bývá trochu…“

„Vážně se nic neděje. Kde jsou dvojčata?“

„Dole, ještě spí. Vybalte si a já nám udělám šálek čaje. Dáváte si cukr? Mléko? Koupila jsem nějaké sušenky, ale pokud byste radši něco jiného, třeba nějaké koláčky, tak…“

„Prosím, Clare,“ zasměju se. „Jsem tu od toho, abych já pomáhala vám. Čaj si ráda dám, ale pak už to nechte na mně, ano?“

„Jistě, jistě, promiňte, nechtěla jsem se vám do toho vměšovat.“

„Do ničeho se nevměšujete,“ ujistím ji.

Vybalím si oblečení – džíny, trička, mikiny. Zásadně nenosím nic, co by mohlo zničit dětské blinkání a časté praní. Jdu za Clare do velké, vzdušné kuchyně v zadní části domu. Vypadá úplně jak v časopisu o bydlení, podlaha je z vápence, kuchyňská linka z javoru a nablýskané pracovní desky ze žuly. Na několika místech stojí vázy s kytkami a nad varným ostrůvkem visí naleštěné měděné hrnce a pánve. U okna s výhledem na dlážděný dvorek stojí dvě velká, měkká rudá křesla. V jednom z nich sedí Clare a děti v houpacích lehátkách si jí spokojeně hrají u nohou.

„Teď zrovna vypadáme jak na fotce do časopisu,“ vydechne Clare nešťastně. „Tohle ale není běžný obrázek, to mi věřte.“

„Skoro bych řekla, že mě tu ani nepotřebujete,“ usměju se na ni.

„Ale potřebujeme, vážně vás potřebujeme… Jenno, prosím, nesmíte si to rozmyslet.“

„To byl vtip. Tak co, Rowane,“ přidřepnu si k chlapečkovi, který se začíná trochu kroutit, „jak se máme? Nesvítí ti sluníčko do očí?“

Přesně v tu samou chvíli se po něm natáhne i Clare. Jak se tak nad ním srazíme, vyhrne se mi levý rukáv.

Dívám se na dítě a cítím, jak Clare zírá upřeně na moje jizvy.

„Ten čaj už bude nejspíš studený,“ řekne a vstane. „Postavím na nový.“

Když chci vzít děti odpoledne na procházku, zeptá se mě Clare, jestli může jít s námi. „Mohly by plakat,“ vysvětluje. „Ještě si na vás neměly čas zvyknout.“

Venku se trochu přetahujeme o kočárek.

„Promiňte,“ cítí se Clare trapně, „to je síla zvyku. Vezte je vy.“

V nejistém tichu jdeme bok po boku na Sloane Square. Možná si není jistá, jestli mi může věřit, nebo se ještě nesmířila s tím, že se jí o děti bude starat někdo jiný. Nebyla by první máma, co se cítí provinile kvůli tomu, že spěchá zpátky do práce. Kdyby byli moji, tak bych za žádnou cenu nepřipustila, aby mě u nich nahradila nějaká cizí ženská.

Než dojedeme k obchoďáku Peter Jones, obě děti tvrdě spí.

Clare se rukou majetnicky opírá o stříšku kočáru. Dotknu se jí a jemně řeknu: „Myslím, že teď už to zvládneme sami.“

Zaváhá. Povzbudivě se na ni usměju, takže se konečně neochotně pustí. Krátce jí zamávám a namířím si to s dvojčaty ke King’s Road.

Cítím v zádech její pohled, dokud nás nespolkne okolní dav.

Měla jsem v plánu vyrazit si večer s Kirsty, upustit trochu páry a spláchnout ji pár skleničkami ginu s tonikem, jenže zatímco jsem byla s dvojčaty na procházce, Clare v kuchyni ukuchtila hostinu o čtyřech chodech, „na oslavu vašeho prvního dne u nás“. Stůl prostře pro dva. „Marc se zdrží v práci. Nechám mu něco v troubě.“

„Bacha,“ varuje mě Kirsty, když jí brnknu, abych se jí omluvila. „Máme svoje hranice, nezapomínej na to.“

„Je to jen teď pro jednou,“ zašeptám. „Nemůžu ji odmítnout, když si s tím dala takovou práci.“

„A co ten její manžel?“

„Ty ho neznáš?“

„Ne, jenom Clare. Stejně pořád nemůžu uvěřit, že děláš pro nejlepší kamarádku Fran! Svět je fakt malý.“

„No, mě to ani tak nepřekvapuje. Tyhle bohaté podnikatelky s chůvami se všechny znají.“ Nasadím přízvuk jako princezna Anna. „Ale zajisté, drahoušku, určitě se setkáme v Ascotu. Musím běžet, mám na druhé lince královnu. Mlask, mlask!“

„Teď jsi mluvila úplně jako Fran,“ zasměje se Kirsty. „No tak jaký teda je?“

„Pan Elias? Nabručený. Hezký. Mladý. Přesně můj typ.“

„Jenno…“

„Klid,“ pokračuju popuzeně. „Za koho mě máš? Přece víš, že na tohle nejsem.“

Pokud jde o ženáče, mám jedno pravidlo: nikdy si s nimi nezačínat. Jednak z loajality vůči jejich ženám, a pak taky proto, že chlap, co začne podvádět s vámi, dřív nebo později podvede i vás. Starého psa novým kouskům a tak dále…

„Myslíš, že někoho má?“ čte mi Kirsty myšlenky.

Vzpomínám na svůj první dojem z něj. I když si odmyslím Marcovu nenáladu, mám prostě pocit, že se k sobě nehodí. V tomhle případě se ani nedá říct, že by se protiklady přitahovaly, prostě mi k sobě nejdou.

„Já ti nevím. Je aspoň o deset let mladší než ona. Proč se na to ptáš?“

„Jen ti prostě říkám, abys byla opatrná,“ zopakuje mi.

Clare se u večeře konečně uvolní a není to jenom vínem. Tváří se, jako by jí už jen moje pouhá přítomnost zbavila obřího břemene. Nikdy mě nepřestane překvapovat, že ženy, co bez mrknutí oka zvládají stovku zaměstnanců, dokáže naprosto vyvést z míry jedno pidimimino (nebo v tomhle případě dvě). Co je na nich tak děsí?

Jdu spát a její manžel ještě pořád není doma. Zalezu si do povlečení z hustě a jemně tkané egyptské bavlny a říkám si, jestli je vážně tak dlouho v práci. Rozhodně tedy doufám, že nemá někde milenku. Nechci se dostat do křížové palby. Když se zaměstnavatelé některých mých kamarádek, co taky dělají chůvy, rozešli, nebylo to vůbec pěkné. Z člověka je pak rázem zčásti náhradní partner, zčásti psycholog a zčásti fackovací panák a zaplaceno nedostává ani za jedno z toho. Obě strany chtějí, aby si holka zvolila jejich roh ringu, a jí jde přitom jenom o děti.

O pár hodin později mě probudí dětský pláč. Prudce se posadím a poslouchám, ale v domě už je zase ticho. Pár minut čekám, ale slyším jenom vrčení radiátoru pod oknem. Zabořím se zpátky do polštáře. Clare k nim nejspíš vstala sama.

Náhle cítím, že se mnou v ložnici někdo je.

Zakryje mi ústa rukou.

„Ani slovo,“ zasyčí.

Daily News, pátek 2. května 1968

Vyhlášený svůdce nalezen mrtev

Hugo Foster-Jones,

bývalý olympijský vítěz a známý playboy,

byl nalezen mrtev ve svém domě v Oxforshiru.

Pan Foster-Jones (53), který na olympijských hrách v roce 1948 získal zlatou medaili v jezdeckých soutěžích a svého času vlastnil nemovitosti v hodnotě mnoha milionů, zemřel v důsledku jedné střelné rány do hlavy. Policie v souvislosti s touto událostí nepátrá po jiném pachateli.

Jeho tělo nalezla včera časně ráno jeho dcera Davina (17), která se nyní nachází v péči svých přátel.

Jde o poslední z řady tragédií, jež tuto rodinu postihly. Rebecca, manželka pana Fostera-Jonese, zahynula v roce 1953 při tragické nehodě soukromého letadla, v němž letěla na rodinnou dovolenou do Keni. Pan Foster-Jones utrpěl při pádu letadla zranění, jež ukončila jeho slibnou sportovní kariéru. Jejich dcera, jíž byly v té době dva roky, vyvázla bez zranění.

Pan Foster-Jones úspěšně podnikal v oboru stavebnictví. V době největšího rozkvětu jeho firmy v polovině šedesátých let dosahovala hodnota jeho majetku údajně 15 milionů liber. V poslední době však utrpěl výrazné finanční ztráty a o většinu svého majetku přišel.

Pohřeb se bude konat ve čtvrtek 8. května v kapli londýnského Bromptonského hřbitova.

3. kapitola – DAVINA

Pošetilé děvče. Pořídit si chůvu byl samozřejmě výtečný nápad – snažit se zvládnout dvojčata bez ní byl holý nesmysl –, ale co ji to jen napadlo vzít si takovou krasavici?

Jak mi Clare s oblibou připomíná, v podnikání a excelových tabulkách se skutečně nevyznám, zato se ale vyznám v mužích. Mají svoje potřeby, a o těch mladších to platí zejména. Přivést si do domu vysoce atraktivní dívku právě v době, kdy žena – upřímně řečeno – nevypadá právě nejlépe, je zaručeným receptem na katastrofu. Zvláště pokud zmíněná mladá dáma muži zároveň pečuje o domácnost, vaří mu a stará se mu o děti. Žena by nikdy neměla dopustit, aby si její manžel začal říkat, na co ji vlastně má.

Clare vyskočí z Range Roveru, nechá Marca zaparkovat a vyběhne schody ke vstupním dveřím.

„Davino, vypadáš báječně! A jak jsi opálená! Byla jsi někde za sluníčkem?“

„Vlastně ani ne, miláčku.“ Políbím ji na tvář. „Jen na prodloužený víkend na Nevisu, nic víc.“

„Davino! Já bych za pár dní v Karibiku zabíjela. Nesnáším Anglii v březnu, je tu tak lezavo.“

„To jsi mi měla říct, holčičko. Bartholomewovi by tě jistě rádi viděli…“

„Víš, že to nejde.“ Otočí se a postrčí tu krásku kupředu. „Tohle je naše nová chůva Jenna. Říkala jsem si, že by bylo pěkné, kdyby s námi strávila víkend a poznala naše příbuzné.“

„Moc mě těší, děvenko,“ řeknu. „Vítejte v Long Meadow.“

Dívka s úžasem vzhlédne k našemu domu. „To všechno je vaše?“

Jak milé. Člověk na to občas zapomene.

Marc se pachtí s dvojčaty do schodů. S plastovými autosedačkami v rukách připomíná pacholka s vědry s vodou. Přes rameno má přehozené dvě polstrované přebalovací tašky. Jako obvykle se tváří otráveně a naštvaně.

Vedu je do oranžérie, kde nám paní Lampardová i přes nevlídné počasí prostřela k obědu. Clare trvá na tom, aby se prostřelo i pro Jennu – „Nebude jíst v kuchyni, Davino, je to člen rodiny, ne nějaká služka!“ –, a co je ještě horší, když začnou dvojčata vřískat, vezme si je také ke stolu.

„Jsem si jistá, že by to Jenně nevadilo,“ zašeptám diskrétně.

Děvče vyskočí. „No jistě…“

„Jenno, posaď se,“ řekne Clare. „Je sobota, dnes máš mít volno. Pozvala jsem tě na Long Meadow jako našeho hosta.“

„Mně to ale vážně nevadí.“

Alespoň někdo tady ví, kde je jeho místo. Je mi záhadou, jak může Clare řídit úspěšný podnik. Člověk si musí od zaměstnanců zachovávat určitý odstup a Clare měla to svoje rovnostářské srdce vždycky přímo na dlani.

Jiné děti si domů nosily zaběhlá koťátka a nechtěná štěňata. Clare nám jako dítě vodila domů malé pobudy z místních sociálních bytů, které potkala ve vesnici a pozvala je na odpolední čaj. Paní Lampardová je v kuchyni nakrmila tousty a biskupským chlebíčkem a pan Lampard je pak odvezl zpátky do jejich ubohého panelákového příbytku (napřed je ovšem prohledal, jestli nám nesebrali čajové lžičky). Clare byla vždycky nešťastná, že ji na oplátku nepozvali k sobě.

Vím, že mě považuje za strašlivého snoba. Nikdy ji nenapadlo, že to od ní vůči nim nebylo fér – dát jim nahlédnout do světa luxusu, do něhož nemohli nikdy patřit.

Jenna bude jistě milá, byť poněkud obyčejná dívka (v uších má zlaté kruhy a na nohou laciné boty), se služebnictvem se však člověk nemá co přátelit. I když musím uznat, že Clare vypadá od chvíle, kdy konečně přišla k rozumu a zjednala si někoho k ruce, podstatě lépe. Bylo mi naprosto jasné, že mateřství nebude zvládat. Podobá se mi víc, než je ochotná přiznat. Já jsem jí to říkala.

„Miláčku, vážně bys nemusela kojit,“ pokárám ji jemně, když z halenky vytáhne obrovské, modrými žílami prokvetlé prso. „Vím, že je to teď taková móda, všude se o tom píše. Na umělém mléku ale není nic špatného.“

„To říkáš jen proto, že ty jsi kojit nechtěla,“ vrátí mi to Clare.

Nehodlám se omlouvat za to, že jsem ve výchově dětí nenacházela žádné potěšení. Jsem přesvědčená, že se kolem malých dětí dělá zbytečný povyk. Až na pár výjimek nejsou krásné, většina novorozeňat se podobá Churchillovi v době, kdy na tom už nebyl nejlépe. Řvou, ječí, zvrací člověku na oblečení a u stolu je z nich jeden asi tak nadšený jako ze sendviče plného červů.

A ani s věkem se to s nimi podle mého nezlepšuje. Jakmile se začnou přemisťovat, zanechávají za sebou mokrou, lepkavou stopu jako slimáci. Jakmile ovládnou základy řeči, začnou se dožadovat opakování těch samých přitroublých her a pohádek, až se vám chce křičet nudou. Kolikrát jim musíte udělat „vařila myšička kašičku“, aby byli spokojení?

Nikdy jsem děti nechtěla, můj první manžel však bohužel trval na tom, že je mou povinností dát mu dědice.

Manona Sterlinga jsem si brala z lásky. Jistě, byl zároveň nechutně bohatý, zjistila jsem však, že bohatství v mých očích dodává mužům na přitažlivosti.

Manon byl zapřisáhlý playboy, který se dokázal dlouhé roky šikovně vyhýbat jakýmkoli hovorům o manželství. Pak ale ve svých jedenapadesáti letech pocítil projevy vlastní smrtelnosti. Chtěl hezkou, vyspělou ženu, vedle níž by se cítil zase mladý a která by mu dala dědice, jemuž by předal své bohatství. Mně bylo dvacet, byla jsem výjimečné krásná a k tomu panna, ovšem bez prostředků, neboť můj otec, který mi dal okusit luxusu, pak všechny prostředky, za které by nám ho byl mohl dopřát, vyhodil za hazard.

Skvěle jsme se k sobě s Manonem hodili. Jeho těšilo nosit mě na rukou a mě těšilo, že mě na nich někdo nosí. Sex s mým čerstvým novomanželem byl příjemný a nenáročný. Během několika málo týdnů jsem čekala Clare.

Neměla jsem na vybranou, musela jsem to podstoupit. Byla to nejstrašnější zkušenost mého života. Manon – naprosto zamilovaný do všech stránek mého těhotenství – tvrdil, že jenom zářím. Jediné, co jsem viděla já, bylo to, jak jsem tlustá. Pokaždé, když jsem v zrcadle zahlédla své vzduté břicho (ach, kam se jen poděl můj osmapadesáticentimetrový pas!), jsem se otřásla. Jediné, co mě těch devět měsíců plných hrůzy drželo při životě, bylo přesvědčení, že je to naposled, co něco tak strašlivého zažívám.

Clare se narodila císařským řezem. Nic mě nemohl přimět podstoupit nedůstojný „přirozený“ porod (a mimo to odmítám věřit, že když se něco roztáhne na desetinásobek své běžné velikosti, může se to pak vrátit do původního stavu).

Možná bych si k ní byla získala o něco vřelejší vztah, kdyby nebylo dáno dopředu jasně na srozuměnou, že se ode mě čeká dědic – pod. jm., rod mužský. Pronásledovaly mě noční můry, že budu nucena podstupovat jedno těhotenství za druhým jako nějaká středověká chovná klisna, dokud neporodím syna. Nikdo si nedokáže představit, jak se mi o čtyři roky později, po porodu Alexandra, ulevilo.

Ani k jednomu z dětí jsem nic zvláštního necítila. Tedy, samozřejmě jsem si nepřála, aby se jim stalo něco zlého, to jistě ne, a když začali chodit do školy, tak jsem k nim docela přilnula, nebylo to však nic niterného. Rozhodně se ve mně neprobudily žádné mateřské instinkty, o nichž se dnes všude čte. Bez zaváhání jsem každodenní péči o své potomky až do doby, kdy nabyli jednoznačně lidské podoby, svěřila sérii k tomu účelu najatých chův. (Moje matka zemřela, když mi byly dva roky, a jak je vidět, dětství v péči chův mi rozhodně nijak neublížilo.)

Byl to naopak Manon, kdo trávil hodiny v dětském pokoji a věnoval svou lásku a pozornost svojí milované Clare. Proto bylo zvláště nepříjemné, když v jejích sedmi a Alexandrových necelých třech letech utrpěl rozsáhlou mozkovou mrtvici a zemřel.

Měla jsem svého manžela ráda (koneckonců je lepší být drahouškem starého muže, než otrokyní muže mladého) a neměla jsem v úmyslu spěchat do dalšího svazku. Jenomže pak se ukázalo, že Manon už nebyl tak nechutně bohatý, jak si všichni mysleli. Ve skutečnosti v posledních několika letech přišel o většinu svého majetku. Řada špatných investic, těžké ztráty na burze a obrovský nedoplatek na daních způsobily, že když se vyrovnaly všechny jeho finanční závazky, zbylo nám kromě domu v Pimlicu jen velmi málo. Nebýt jeho životní pojistky, na kterou správci pozůstalosti naštěstí nemohli, ocitla bych se i s dětmi na ulici.

Clare mi dává opakovaně najevo, jakou má nade mnou morální převahu, měla by si ale zkusit být na chvíli chudá. Nebyla jsem vychovaná k tomu, abych pracovala. Bez mrknutí oka dokážu uspořádat slavnostní večeři pro dvacet hostů a charitativní ples bych zvládla i ze spaní, ale nemám nejmenší tušení, jak bych si měla vydělávat na živobytí.

Clare neměla Guye nikdy ráda. Nebouřila se proti němu (to nebyl její styl), i přes její úzkostlivou slušnost však na ní bylo vidět, že svého nevlastního otce nesnáší. A jakou melodii nasadila Clare, takovou pískal i Alexander.

Díky bohu, že si Guy mohl dovolit dobré internátní školy.

Paní Lampardová podává oběd: studený kuřecí nářez a nové brambory pro Marca s Jennou a pro mě s Clare omeletu z bílků. Clare nad ní ohrnuje nos, ale jednou mi poděkuje. Během těhotenství se nafoukla až na velikost 38 a ta její chůva je opravdu moc hezká.

Sleduji, jak Jenna krájí nářez vidličkou. V duchu se nad tím ušklíbnu, pak si ale všimnu, že to nedělá z nevědomosti. Podle všeho má vymknuté zápěstí.

Nakloním se k ní a dotknu se její ruky. „Jak se vám to stalo?“

„Když byla minulý víkend doma, zakopla o konferenční stolek a upadla,“ odpoví místo ní Clare. „Říkala jsem jí, že by si to měla nechat v nemocnici zrentgenovat, jestli s tím něco nemá, ale nechce o tom ani slyšet.“

„Žijete s rodiči?“

„S přítelem,“ řekne Jenna.

„A co dělá?“

„Je instalatér…“

Clare ji přeruší. „Má vlastní firmu, Davino. Instalatéři si dneska přijdou na hotové jmění. Ten náš jel vloni na dovolenou na čtrnáct dní na Maledivy! Ani my si nemůžeme dovolit jet na Maledivy!“

„Děkuji ti, Clare. Náhodou vím, jak se dnes cení dobří instalatéři,“ pronesu kousavě. „A to vašemu příteli nevadí, že jste vzala místo, kde musíte zůstávat přes noc?“

„Ale ona nemusí…“

„Nevadí,“ řekne Jenna, zpříma se mi ale do očí nepodívá. Hm. Tak to vím, co znamená.

„A co vaši rodiče?“ ptám se dál. „Čím jste říkala, že je váš otec?“

„Davino.“ Clare se nervózně zasměje. „Přestaň ji tu podrobovat křížovému výslechu.“

Radši se nechci ani dohadovat, jak k té dívce moje dcera přišla. Nejspíš si její číslo utrhla z inzerátu vylepeného na lampě pouličního osvětlení. Copak ji nenapadlo prověřit si, z jaké pochází rodiny? Jak znám Clare, určitě jí přišlo „nevhodné“ a „předsudečné“ zjišťovat si, z jakého prostředí pochází a co má za sebou. Zajímalo by mě, kolik energie věnovala přípravám koupě každého ze svých květinářství a ověřování posudků těch, které v nich zaměstnala. A kolik času naproti tomu strávila hledáním ženy, jež bude utvářet charakter jejích dětí a formovat jejich mysl.

Clare to vůbec nechápe. Chůva určuje způsob, jakým se dítě dívá na svět, tvaruje základní aspekty jeho povahy. „Svěřte mi dítě do jeho sedmi let, a já vám z něj udělám člověka, jakého budete chtít.“

To, jak v tomto ohledu dopadla Clare, má z velké části na svědomí chůva Frieda. To ona ji pobízela k tomu, aby se ve skleníku hrabala v květináčích. Zprvu mi to připadalo zábavné. Clare měla od samého začátku smysl pro barvu a detail. Už v jejích dvanácti po ní všichni chtěli, aby jim aranžovala květiny. Bylo to docela milé, vyslat ji domů k některým z našich přátel, aby jim do váz elegantně nastrkala pár růží. Dělalo to dobrý dojem. Nikdy bych ale nečekala, že se to stane její profesí. Nejdřív ten diplom z ekonomie – vím, že dnes studuje na univerzitě kde kdo a za jistých okolností to mohlo být vhodné místo pro hledání budoucího manžela, jenomže Clare strávila celou vysokou školu studováním, kariéristka. A pak začala být posedlá tím, že si založí vlastní firmu. Štvala se do roztrhání těla, jen aby ji zvládla ufinancovat celou sama, skupovala malá políčka, aby si na nich mohla pěstovat, co potřebovala, nevzala si ani penny od Guye a nebyla ochotná využít jediného akru volných pozemků na Long Meadow. Musím přiznat, že když mi konečně oznámila, že někoho potkala, velmi se mi ulevilo. Koneckonců, bylo jí už jedenatřicet let. Pokud by s tím ještě chvíli otálela, zůstala by na ocet.

„Předpokládám, že se teď vrátíš do práce,“ povzdechnu si a přistrčím Marcovi plněná vejce. „Dětem se po tobě bude jistě stýskat.“

„Jenom na částečný úvazek, Davino. Dvojčata se budou mít s Jennou dobře, bude to, jako by s nimi doma bydleli tři rodiče místo dvou.“

„Říkal jsem Clare, že vážně nemusí…“

„Já ale chci, Marcu.“

Problémy v ráji. Já si to myslela.

Dnes se kvůli kariéře tolik nadělá. Když se mužům nedá na vybranou, jsou ochotni pracující ženu tolerovat. Naučili se s tím smířit jako s nutným zlem, to ale neznamená, že by se jim to líbilo. Bez ohledu na to, co vám budou tvrdit, touží muži jen po jednom – příjemném domě, hezké ženě a dětech, ke kterým by se mohli den co den vracet. Muži jsou jednoduší. Pokud chtějí být ženy se svými manžely skutečně šťastné, měly by tohle pochopit. Dobrého muže je těžké jenom najít, udržet si ho je pak už hračka. Stačí zahrnovat ho dobrým jídlem, úctou, porozuměním a spoustou sexu. Spoustou sexu a žádným sekýrováním. Vážně to není tak těžké.

Dovolím si parafrázovat nejslavnějšího amerického prezidenta (Jackie, to byla žena, která věděla, co muži chtějí): když se děvčata dnes vdávají, přemýšlejí o tom, co mohou jejich manželé udělat pro ně, ne o tom, co mohou ony udělat pro své manžele. Může se pak člověk divit, že jim jich tolik uteče s jejich chůvami?

Pohrávám si na talíři se zbytky omelety. „Miláčku, když máš teď někoho k ruce, neměla bys spíš věnovat trochu času sama sobě? Trochu cvičit, koupit si pár hezkých kousků oblečení. Vím, že jsi dřív, když jsi neměla žádné jiné povinnosti, trávila prací pro svůj podnik veškerý čas, ale teď už vážně není třeba, abys…“

„Davino, já mám svůj podnik a hodlám ho vést. Není to totéž, než být členkou okrašlovacího spolku místního kostela.“

„Jistě, zlato, já to chápu. Ale člověk je šéfem přece od toho, aby nemusel do kanceláře chodit každý den. Můžeš firmu řídit z domova. Byla by škoda, kdyby sis nechala utéct…“

„Ty si prostě nedokážeš pomoct, viď?“ vybuchne Clare. „Jako by nestačilo, že mě opravuješ i kvůli tomu, jak skládám ubrousky. Jestli si myslíš, že tu budu jenom tak sedět a ze všech lidí si nechám zrovna od tebe kázat, jak mám vychovávat svoje děti…“

„Clare, rozplakala jsi děti.“

Marc vezme Rowana a položí si ho na rameno. „Víš, že tě ve všem stoprocentně podporuju,“ řekne pevně, „v tomhle má ale tvoje matka pravdu. Nechci, aby ses příliš přepínala. Máš za sebou řadu hodně náročných měsíců, a tak když teď máme Jennu, měla by ses trochu uvolnit a odpočinout si, dokud to jde.“

Clare má slzy na krajíčku. „Dokud si budu dělat starosti kvůli Království květin, tak se neuvolním. Přece víš, jak moc pro mě moje firma znamená.“

„Neokusuj si nehty, miláčku,“ zašeptám. „To je moc ošklivý zvyk.“

„Bylo by to jiné, kdybys musela pracovat, Clare. Jenže já teď vydělávám dost, nějaký čas bychom to…“

„Jenže já potřebuju pracovat kvůli sobě,“ prohlásí Clare.

Já té své dceři vážně vůbec nerozumím.

„Bože,“ zasměje se Marc a vyskočí na nohy. „Celého mě poblinkal! Jenno, mohla byste ho na chvilku podržet?“

„Zrovna na tu novou košili,“ ozve se Clare vyčítavě. „Stála hotové jmění.“

„To je teď jedno. Jenom to otřu, uvidíš, že jí nic nebude.“

Zmizí v domě, aby se dal do pořádku. Neujde mi, jak rozladěně se Clare na Rowana podívala. Je ironií, že Marc vklouzl do své otcovské role jako po másle. To dělají zřejmě ty jeho arabské geny. Jak jsem vyrozuměla, je rodina v těchhle částech světa velmi důležitá. Alespoň pokud jde o děti mužského pohlaví.

Věděla jsem, že to bude katastrofa, hned jak mi Clare přivedla Marca ukázat. Jistě, je nepochybně velmi okouzlující a se ženami to umí – ne nadarmo má pět starších sester. Jenomže pro Clare není ten pravý. Vybrala si naprosto špatně.

Všimli jste si, jak určité typy dívek, například Italky, rozkvétají hodně brzy? I kdyby byly v patnácti sebekrásnější, v osmadvaceti už jsou odkvetlé, uvadají a nezadržitelně se mění ve své vlastní matky. To už jsou takové geny. No a podobně jsou někteří muži ve dvaceti zdánlivě otevření a svobodomyslní, jenomže ve třiceti se začnou prosazovat jejich geny a z liberála je rázem konzervativec. Stejně jako jejich otcové a před nimi jejich dědové začnou vyžadovat, aby na ně po příchodu domů čekala teplá večeře a aby po nich manželka sbírala špinavé ponožky. Marc své děti zbožňuje, mám ale takové tušení, že nebude ochotný odvádět všechnu tu špinavou práci – ženskou práci –, kterou skutečná výchova dětí obnáší.

Na tom samozřejmě není nic špatného. Až na to, že Clare nebyla nikdy ten typ, co by ochotně dělal Jane svému Tarzanovi. Propast, která je rozděluje, je den ode dne větší. Protiklady se přitahují, málokdy to však spolu vydrží.

Clare mě pochopitelně nechtěla vůbec poslouchat. Neustále mi opakovala, že mi na něm vadí jeho věk a původ. (No, nadšená jsem z toho nebyla, zvlášť když jsem si přečetla, co mi na něj zjistil soukromý detektiv, ale to sem nepatří.) Je to otázka vzájemné kompatibility. Člověk udělá většinou lépe, když se drží sobě rovných.

Nikdy jsem Marcovi jeho rodinu nevyčítala. Rozhodně nejsem rasista a on je alespoň křesťan. Jenomže pochází z úplně jiné kultury. Marc vyrůstal v Kanadě a je tedy naprosto civilizovaný, jenomže když dojde na lámání chleba, krev vždycky zvítězí. Clare si prostě zadělává na problémy.

Jenna vstane a láskyplně Rowana chová. „Co kdybych mu dala láhev?“ zeptá se Clare. „Aspoň byste tak mohla uklidnit Poppy.“

„Ale vždyť máš dneska volno.“

„Clare,“ pronese Jenna rozhodně, „tohle není práce, při níž člověk hlídá hodiny. Určitě se ještě mockrát stane, že naopak nebudu pracovat ve všední dny, hlavně si teď s tím přestaňte dělat hlavu. Já ho obstarám a všechno bude zase v pořádku.“

Je jasné, kdo má v tomhle vztahu navrch.

To je hned. Příliš mnoho matek dělá tu chybu, že chůvě hned na začátku jasně nesdělí, co od ní očekávají. Zoufale touží, aby si je oblíbila. Jenomže každý vztah, který je nejistý a špatně definovaný, si jenom koleduje o problémy. Familiárnost už se zpátky vzít nedá.

„Nesmíš dovolit, aby nad tebou měla převahu,“ říkám Clare. „Vím, že se ti tím snaží jenom pomoci, ale o to nejde. Musí vědět, kdo je tady šéf.“

„Davino, tady nejsme v seriálu o panstvu a služebnictvu. Máme jedenadvacáté století. Jenna a já jsme tým…“

„Jenna pro tebe pracuje,“ opravím ji. „Není tu z dobroty srdce nebo proto, že by ti chtěla pomoci. Možná má tvoje děti ráda, ale je to placená láska a rozhodně to neznamená, že má ráda tebe. Není to tvoje přítelkyně. Je tady, protože jí za to platíš.“

Clare se tváří ublíženě. „Tak to není. Dneska je všechno jinak. Jak už jsem ti řekla, jsme tým. A krom toho jsem zvyklá jednat s podřízenými, Davino. Jak už jsem ti ostatně také říkala. Už několik let vedu velmi úspěšný podnik.“

„To bohužel není totéž, drahoušku. Musíš uznat, že máš tendenci bratřit se s těmi, co zaměstnáváš.“

„Bratřit se? Bože, Davino. To je úplně orwellovské.“

Uzemním Clare přísným pohledem. „Kolik toho o tom děvčeti vůbec víš? Co například ty jizvy, co má na pažích? A to vymknuté zápěstí?! Pokud má problematický vztah, mohlo by se snadno stát, že se chaos, který ho nejspíš provází, přelije i do vašeho života. A také bys v tom všem měla myslet na Marca.“

„Jak to myslíš?“

„Je nějaký zamlklý, Clare. A také velmi napjatý. Nejspíš pro něj není snadné zvyknout si na to, že s vámi v domě bydlí někdo cizí. Přišel tím o veškeré své soukromí. Muži se po práci potřebují uvolnit v prostoru, kde je nic neohrožuje. Jejich dům je jejich hrad. Musíš si dát veliký pozor, aby nezačal mít pocit, že ho odsouváš stranou. Dost na tom, že se o tebe musí dělit s dvojčaty…“

„Toužil po dítěti stejně jako já!“

„Já bych řekla, že víc než ty.“

„A kdo za to může?“ Odstrčí prudce židli. Když slyším, jak drhne o starožitnou kachlovou podlahu, nechtěně přimhouřím oči. „Musela jsem si o mateřství všechno načíst v knihách nebo si na to přijít sama, protože od tebe jsem nic pochytit nemohla! Vždycky jsi mě jenom kritizovala a podkopávala mi sebevědomí, a to ještě v těch vzácných okamžicích, kdy jsi mě právě totálně neignorovala! Ano,“ zakřičí, když ji kývnutím hlavy taktně upozorním na Poppy, „vidím, že moje dcera pláče! Mám totiž oči, Davino! Možná nejsem dokonalá matka, možná budu nakonec naprosto nemožná, ale na rozdíl od tebe se aspoň snažím!“

Udiveně na ni zůstanu hledět. Mohu se jen domnívat, že to způsobují všechny ty hormony. Nebyla jsem „akční“ matka, jak se dnes říká – nechápu, odkud se ten strašlivý výraz vzal –, ale mám obě své děti přirozeně velmi ráda. Jako dospělé, jako vyzrálé osobnosti. Člověk by si myslel, že takový vztah bude vnímán jako hodnotnější než reflexivní emoce, vycházející ze zvířecích instinktů a sdílené DNA.

Naliju si sklenici vody a se zadostiučiněním sleduji, že se mi vůbec nechvějí ruce. „Prosím tě, Clare. Nechápu, kde se to v tobě vzalo.“

Ostře se nadechne. „Jistěže ne,“ řekne tvrdě. „Ani mě to nepřekvapuje.“

„Co je to venku za strašlivý hluk? Paní Lampardová by s tím měla něco udělat. A také by nám měla udělat další čaj.“

Vtom se otevřou dveře. „Promiňte, lady Eastmanová.“

„Prosím, Jenno, to není třeba. Říkejte mi prostě Davino…“

„Jen si tu nehraj na demokratku,“ ozve se za mnou ospalý hlas. „Zvlášť když jsi donutila Guye, aby za ten titul vysolil tolik milionů.“

„Alexandře,“ nabídnu mu tvář k políbení, aniž bych se k němu namáhala otočit.

„Ahoj, matko,“ řekne Alexander.

Tak, jako je Clare po svém otci, tak je Alexander jednoznačně po mně.

Ženy ho milují, alespoň zpočátku. Když to skončí, jako že to vždycky skončí – bez ohledu na to, jestli „to“ trvá dny (někdy), pár týdnů (nejčastěji) nebo pár měsíců (jednou) –, mají za sebou kompletní paletu shakespearovských emocí od pobláznění přes zamilovanost, posedlost a žárlivost až po nenávist a zoufalství. Jedno nebohé dítě se jako Ofélie vrhlo do řeky. Podle mého zašla ve své poctě nesmrtelnému bardovi příliš daleko.

Alexander si je svého smrtonosného účinku na ženy vědom. S neupřímnou bezstarostností si nad tím myje ruce. „Nikdy nelžu,“ namítá, „vždycky jim říkám, že je opustím.“

Což je právě to, co je na něm přitahuje.

Musím přiznat, že jeho amorálnost v podstatě obdivuji. Alespoň je upřímný. Nesnáším pokrytce. V mých očích jsou nejhoršími hříšníky ti, kdo si hrají na svaté. Alexander pomocí svého šarmu dosahuje úspěchů v posteli i v podnikání a zásadně nepředstírá, že by myslel na něčí jiný prospěch kromě svého. Ne že by se snažil někomu záměrně škodit. Pohybuje se tak někde ve středu, byť jen z pouhopouhé lenosti. Alexander přivedl své umění vždy vším hladce proplout k nedostižnému mistrovství, nějak si ale nedovedu představit, že by měl jednou zestárnout.

„Tenhle víkend jsem tě nečekala,“ kárám ho, když se skládá do nejbližší židle.

„Co ti budu povídat. Pocítil jsem touhu spočinout v náručí své rodiny.“

Upřeně zírá na chůvu. Tenhle výraz znám.

„Znáte se s Jennou?“ zeptám se a bedlivě ho při tom pozoruji. „Nastoupila jako chůva k tvojí sestře.“

Děvče se prudce začervená. Alexander je tu sotva pár minut. Tak bouřlivá reakce je výkon i na něj.

Uznávám, že je okouzlující, ten můj syn. Jako padlý anděl. Má dlouhé údy, elegantní pohyby, bezstarostné chování, husté tmavé vlasy a ledově modré oči, třpytivé a pronikavé jak diamanty. To, že je na první pohled problémový, k němu všechny ty můry jen o to víc přitahuje.

„Lady… chci říct Davino…,“ zakoktá se.

„Buďte opatrná, moje milá,“ řeknu dívce jakoby nic. „Je právě tak nebezpečný, jak vypadá.“

Alexander vytáhne z vnitřní kapsy saka stříbrnou placatku, kterou podědil po svém otci. Je už poměrně dost opilý, i když to poznají jen ti, kdo ho hodně dobře znají. Prozrazuje ho nepatrné chvění ruky a skelný lesk v modrých očích.

Pít začal ve čtrnácti, zpočátku jen o školních prázdninách a o svátcích. Do roka nám začaly chodit stížnosti ze školy, a když mu bylo šestnáct let, dostal se do ošklivého konfliktu se spolužákem. Hoch z něj vyvázl se zlomeným nosem a Alexander s obviněním z napadení. S bezstarostností sobě vlastní k tomu řekl jenom to, že si to zasloužil. Guy se vypravil do školy, věnoval podstatnou částku na tamější knihovnu a celá záležitost se v tichosti zametla pod koberec.

Opilství se dalo přehlédnout, s drogami už to bylo horší. Guyovy peníze zmírnily Alexandrovu vinu, když ho nachytali, jak kouří jointa, když ho však týden po jeho sedmnáctých narozeninách přistihli, jak prodává kokain, nebylo už v naší moci s tím cokoli udělat.

Škola po delším přesvědčování souhlasila, že to nenahlásí policii, Alexandra však s okamžitou platností vyloučili. Guy mu zmrazil veškerý přísun peněz a odmítl ho jakkoli finančně podporovat, dokud se Alexander nedá dohromady. K našemu velikému překvapení nás poslechl a našel si (zákonnou) práci.

Od první chvíle se zdálo, že teleshoppingový kanál ShopTV vymysleli jen proto, aby pro něj Alexander mohl pracovat. Všechno, čeho se byť jen dotkl, se proměnilo ve zlato. V pětadvaceti se stal šéfem marketingu, a teď, ve svých třiatřiceti, vedl celou televizní síť s jednou rukou založenou za zády.

Takže mu ta druhá zůstává volná na pachání všemožných alotrií.

„Kdepak máš manžílka?“ zeptá se mě, aniž by spustil oči z Jenny.

„Guy je pracovně v Londýně,“ odpovím mu krátce.

„No jistě. Jinak by tu sestřička určitě nebyla.“

„Xane,“ pronese Clare varovně.

„Jsi v mém domě hostem, Alexandře. Tak si laskavě uvědom… Pane bože, může mi někdo vysvětlit, co je to za ryk?“

„Já jsem se o to právě snažila,“ vydechne Jenna.

Rozrazím francouzské dveře vedoucí na terasu. Paní Lampardová k mému údivu běží přes trávník na kroket s hbitostí, o níž jsem se domnívala, že ji ztratila už před mnoha desítkami let. Lampard a dva správci v dálce jódlují jako na rodeu. Zpoza živého plotu se ozývá hluboké zvířecí hekání a frkání a v bazénu cosi divoce šplouchá, jako by se tam topilo stádo slonů.

„Alexandře?!“ žádám vysvětlení.

„Měl jsem menší nedorozumění se stromem,“ zakloní hlavu a dopije zbytek obsahu své placatky.

Vyřítím se ven. Sotva zajdu za roh domu, vidím, že Alexander svůj dovozový červený Mustang omotal kolem letitého dubu u paty příjezdové cesty. Auto do něj narazilo takovou silou, že rozmetalo přilehlý plaňkový plot na kusy. Stará dřevěná brána je rozražená vpůli a zběsile se houpe v závěsech.

Po býkovi, který je obvykle na pastvině za ní, není nikde ani vidu.

Paní Lampardová si podkasá sukně a proběhne kolem mě. Alexander se za mnou dá do smíchu.

Já ho snad zabiju, pomyslím si neradostně cestou k bazénu. To zvíře má obrovskou cenu. Jestli z něj budeme muset nadělat bifteky, tak osobně dohlédnu na to, aby Alexandrovi zakázali přístup do všech hospod a barů v celém Oxfordshiru.

V bazénu zahlédnu Marca. Svlékl si košili a jeho svalnatá postava vězí až po pás v plovoucích exkrementech. Býk mlátí kopyty v hlubokém konci bazénu. Děs z vody způsobil, že se do bazénu důkladně vyprázdnil, a tak se vzduchem line pronikavý zápach. Marcovi se podařilo chytit ho za ohlávku a teď se ho snaží odtáhnout na mělčí konec. Vzpomenu si, že vyrůstal v Quebeku. Tam je to samá farma a kovboj. Lampard a správci na něj povzbudivě pokřikují a mně dojde, že můj prvotní dojem byl správný: tohle je skutečně rodeo.

Clare mě odstrčí z cesty. „Lamparde, běžte na opačný konec a dělejte tam co nejvíc hluku,“ křičí na muže. „Nažeňte ho ke schodům.“

Marc má situaci zjevně pod kontrolou, Clare si však i přesto sundá boty, hodí svému manželovi další lano a pokřikuje na něj, co má dělat. Marc ji ignoruje, snaží se býka uklidnit a trpělivě ho táhne na mělčinu. Správci ho plácají po bocích. Býk ještě jednou mocně zaryčí a pak po schodech vyběhne na pevnou zem.

„Postarejte se, aby to auto odtáhli dřív, než se vrátí můj manžel,“ nařídím Lampardovi a jdu se podívat po synovi.

Chůva je v oranžérii a u nohou jí v autosedačkách spí dvojčata. „Je všechno v pořádku?“ zeptá se a jemně jimi při tom pohupuje.

„Samozřejmě. Moje dcera si to vzala na povel. Kde je Alexander?“

„Alexander?“

„Můj syn,“ řeknu netrpělivě.

„Myslím, že odešel.“

Teď mi lže. Jistě, Alexander možná zmizel jako příslovečná pára nad hrncem, ale to děvče mi v něčem lže. Tyhle věci já vždycky poznám.

Něco mi na něm nesedí. Clare si toho jistě nevšimla, ta se nikdy nenaučila soudit knihy podle jejich obálek. Moje dcera ji určitě přeplácí, ale i tak, jak si mohla chůva dovolit (právě, v tom se vyznám) hodinky od Cartiera? Vím, že některé ženy nacházejí potěšení v péči o malé děti, nenechají se odradit vší tou únavnou a duchamornou nudou, ale třebaže je Jenna zjevně svědomitá – to je poznat z toho, jak profesionálně se dokáže o děti postarat –, necítím z ní všespalující potřebu o někoho pečovat, kterou by člověk u děvčete, které si jako své zaměstnání zvolilo náhradní mateřství, očekával. Je příliš chytrá, než aby ji mohlo uspokojovat stavění domečků z lega a utírání zadečků.

A pak je tu to, jak se podívala na Alexandra. Mám neodbytný pocit, že to nebylo jenom tak.

Takže když mi Clare o čtyři dny později zavolá z policejní stanice v Chelsea a řekne mi, že Jenna zmizela a dvojčata vzala s sebou, příliš mě to nepřekvapí.

Clare Eliasová

Cheyne Walk č. 97, Chelsea, Londýn SW3 5TS

Guyi,

myslím, že jsem ti už několikrát zcela jasně řekla, že od tebe nic nechci. O celé záležitosti mlčím kvůli matce, ne kvůli tobě. Žádný finanční obnos nemůže odčinit to, co jsi spáchal. Prosím, přestaň se snažit mě podplatit. Bez problémů dokážu naši hypotéku splácet sama. Pokud se ji ještě někdy pokusíš umořit, nebudu mít na vybranou a budu se muset obrátit na svého právního zástupce.

Prosím, už mě nekontaktuj.

Clare

4. kapitola – CLARE

„Ježíšikriste! Ta ženská je ale mrcha!“ vybuchne Marc cestou z Long Meadow.

„Marcu!“ snažím se ho usměrnit. „Pas devant les enfants!“

„Když už musíš mluvit jako nafoukaný snob, tak si dej aspoň záležet na přízvuku.“

Spolknu ostrou odpověď. Marc je takhle protivný po každé návštěvě u Daviny a já se mu ani nedivím. Chová se k němu jako k cizinci, jako k občanovi druhé kategorie. Můžu ho utěšit jenom tím, že se stejně ohavně chová i ke mně.

Nemá cenu se kvůli tomu rozčilovat. Davina se nezmění. Kdybych po ní chtěla, aby byla jinou matku, než jakou je, jenom bych si zadělala na zklamání a zlomené srdce. Vím, že mě má ráda, svým způsobem. Neubližuje lidem záměrně. Neměla jsem se na ni utrhovat. Musím se nad to povznést.

Jak ale může být tak… tak chladná? Teď, když jsem se sama stala matkou, jsem konečně pochopila, že Davina jí nikdy v pravém smyslu toho slova nebyla.

Celé dětství mě učila se bez ní obejít. Když mi bylo šest let, dokázala jsem dojít na autobus, který mě odvezl od základní školy domů do Pimlica, překonat těch patnáct metrů od zastávky k našemu domu a odemknout si dveře našeho bytu. Když mě v mých devíti letech poslala do internátní školy, měla jsem vlastní bankovní účet.

„To je… to je vždycky taková?“ zeptá se Jenna, vmáčknutá na zadním sedadle mezi autosedačky dvojčat.

„Ano,“ odfrkne si Marc, „vždycky. Nechápu, jak z tebe s takovou matkou mohl vyrůst aspoň z poloviny slušný člověk, Clare. Ani se nedivím, že Xan pije.“

„Marcu.“

„Promiňte,“ ozve se znovu Jenna, „ale Marcu, nemohl byste otevřít okénko?“

„Do háje. Smrdím, co?“

„Trošku,“ zachichotá se.

Má na sobě jenom bílé tričko a boxerky (naštěstí dostatečně volné a dlouhé), zbytek jeho mokrých šatů trůní zabalený do igelitového pytle v kufru. Jak šlape na plyn a náš Range Rover poskakuje po Davinině hrbolaté příjezdové cestě až na hlavní silnici, je vidět, jak mu na nahém stehnu hrají svaly. Už jsem zapomněla, jak moc se mi líbí. Nespali jsme spolu už tak dlouho, že mám mezi nohama pavučiny.

„Jak se, pro boha živého, ten zatracený býk do toho bazénu vůbec dostal?“ chce vědět.

„Jak Xan boural, povalil branku u jeho ohrady.“

„Jak ho znám, tak to udělal schválně, jen aby naštval tvou matku.“

„Máš nějaké sourozence?“ zeptám se přes rameno Jenny.

„Ne. Jsem jedináček.“

„Neumím si představit, že bych byla sama. Vycházíš s rodiči dobře?“

„Jednou za měsíc,“ prohlásí Jenna suše.

„Davině neměli nikdy dovolit, aby se rozmnožovala, natož pak dvakrát,“ pronese Marc temně. „Bez urážky, miláčku – samozřejmě, že jsem rád, že tě měla –, ale ta ženská má v sobě asi tolik mateřského instinktu jako upír.“

„Aspoň vím, po kom to mám,“ povzdechnu si.

„Vy jste úplně jiná!“ ozve se zprudka Jenna a vzápětí se silně začervená. „Promiňte, nechtěla jsem takhle vybuchnout, ale vy se k dvojčatům chováte naprosto báječně. Je na vás vidět, jak moc je milujete.“

Na okamžik mě zachvátí známý pocit viny. Obě svoje děti miluju, to je jasné. Ale s Poppy je to nenucené, přirozené jako samo dýchání. Rowana se musím každičký den znovu učit milovat.

„Nikdy nepoznám, proč pláčou,“ říkám Jenně. „Ty na to máš šestý smysl…“

„To je tím, že to dělám mnohem déle než vy, nic jiného v tom není. Nebuďte na sebe tak přísná. Napodruhé už vám to půjde mnohem snáz.“

„To je mi nápad,“ zašeptá Marc a položí mi ruku na stehno.

Odstrčím mu ji a moje touha je rázem ta tam. „K tomu mě už nikdo nedonutí.“

„Vím, že jsme říkali, že chceme dvě… Kriste na nebi!“

Prudce strhne volant, aby nepřejel osobu, která se těsně před námi vypotácela z živého plotu. Range Rover vletí doprostřed silnice, auto, které se proti nám řítí z protisměru, to musí vzít přes trávník, aby se nám vyhnulo, a řidič na nás vztekle troubí. Marc dupne na brzdy a zajede k obrubníku. Ve tváři je bledý vzteky. Otočím se na sedačce a sleduju, jak k nám klopýtá Xan, jako by vůbec netušil, že jsme kvůli němu právě málem bourali. Vykasané cípy košile mu pleskají o stehna a na tváři má široký úsměv, jako by to celé byl jeden velký vtip.

Marc stáhne okénko. „Co to tu, sakra, vyvádíš?“

„Potřebuju odvoz, kámo,“ zakření se Xan.

„S žádným ‚kámou‘ na mě nechoď. Jestli si myslíš, že tě po tomhle někam povezu…“

„Prosím, Marcu,“ zašeptám. „Jestli ho tu necháme, tak ho ještě někdo přejede.“

Marc zatne zuby. Hlavou kývne dozadu do auta. „Budeš muset jet v kufru. Vzadu není místo.“

„Bezva.“

Vystoupím, počkám, až se můj bratr vyškrábe na jedno ze sklopných sedadel v kufru auta, a dohlédnu na to, aby si zapnul bezpečnostní pás. Za pár minut spí. Pozoruju ho ve zpětném zrcátku. Vypadá, jako by mu bylo dvanáct.

Já se s Davininým lhostejným chováním dokážu vypořádat. Občas to zabolí, ale už jsem na to zvyklá. Vždycky se snažím si připomenout, že jí ve dvou letech zemřela matka. Její otec se pak rozhodl, že ji nebude posílat do školy, ale že raději zůstane doma – s ním a s armádou služebnictva, které ji dnem i nocí obskakovalo. Davina je povrchní a nezodpovědná a naprosto sobecká, ale může se tomu člověk divit? Nedokážu ji nenávidět. Pokud něco, tak je mi jí líto.

Nikdy jí ale neodpustím to, co provedla Xanovi.

Nikdo, kdo viděl film Sofiina volba, na něj nemůže zapomenout. Na ten drásavý okamžik na nástupišti nádraží v Osvětimi, kdy velitel nacistického koncentračního tábora Sofii přikáže, aby si pro jedno ze svých malých dětí zvolila život, a pro to druhé smrt.

„Nechtějte to po mně,“ žadoní Sofie a objímá svoje děti, „nedokážu se rozhodnout.“ Jenomže když pak velitel řekne mladému nacistovi, aby je poslal do vyhlazovacího tábora obě, pustí svou dceru, zavolá na něj „Vezměte si moji holčičku!“ a musí sledovat, jak její plačící dítě odnášejí pryč, vstříc jisté smrti.

V době uvedení Sofiiny volby do kin mi bylo jen nějakých devatenáct, dvacet let a mateřství pro mě bylo jen vzdáleným zábleskem kdesi na horizontu mé budoucnosti, i tak mě ale ta scéna dlouhé týdny budila ze spaní. Copak by matka mohla takhle volit mezi svými dětmi? Copak by ji následný smutek a pocit viny nedohnaly k šílenství?

Jenomže… jenomže já bych si zvolit dokázala.

„Připadá ti to s Poppy… snazší?“ zeptá se mě Marc jednoho pondělního rána váhavě.

Obratně si uváže kravatu. „Rowan nemůže za to, že trpí na koliky. Není to jeho vina.“

„Vždyť já vím,“ řeknu rychle. „Však já mu to nemám za zlé. To byl jen takový povzdech.“

„Měl těžší vstup do života než Poppy, tak je jasné, že mu bude chvíli trvat, než se srovná.“

Vždyť už jsou mu čtyři měsíce, pomyslím si.

Marc se natáhne pro sako. „Já vím, že by bylo fajn, kdyby se Rowan zklidnil, ale i on z toho vyroste, neboj se, pediatr to říkal. A do té doby to nějak vydržíme,“ usměje se na mě. „Zatím jsme to zvládli, tak to zvládneme i dál, ne?“

Nikdo neví, co jsem oné noci málem udělala. Někdy se i mně samotné podaří na to zapomenout. Říkám si, že jsem ve skutečnosti ten polštář Rowanovi na obličej nepřitlačila, že i kdyby Marc býval nepřišel dolů s Poppy… – škytající a uslzenou, protože ji vzbudil nářek jejího bratra –, odhodila bych ten polštář stranou, popadla synka do náručí, celého ho zlíbala a utišila jeho zoufalý pláč, jak se na dobrou matku sluší a patří. To se mě jen na okamžik zmocnilo šílenství, tak je to. Bylo to jen takové hnutí mysli a trvalo jen zlomek vteřiny.

A přesto se bojím zůstat se svým synem o samotě. Miluju ho, ale přitom se bojím toho, co bych mohla udělat, čeho bych byla schopná. Jak si můžu být jistá, že mě zase nepřepadne to… hnutí mysli?

Četla jsem o laktační psychóze, poporodní depresi, spánkové deprivaci. Vím, co dokážou s člověkem udělat. Samozřejmě, že jsem ve skutečnosti nechtěla udusit svoje dítě! Já Rowana miluju! Nikdy bych mu záměrně neublížila.

Věřit se mi ale nedá.

Když se natáhnu do kočárku pro Poppy, Rowan se ani nenamáhá plakat. Ví, že si ho nevezmu, dokud nenakojím jeho sestru.

„Stejně je to škoda, že jsi to s tím kojením u Rowana vzdala,“ řekne Marc, když se usadím do houpacího křesla a odepnu si přední díl kojicí podprsenky. „Co ty víš, třeba by to bývalo pomohlo.“

„Vždyť mě nechtěl. Chtěl jen tu svou láhev.“

„Ty jsi mu chtěla dávat z láhve.“

„Prosím tě, Marcu. Ty to říkáš, jako bych ho odstavila schválně.“ Zavinu Poppy těsněji do přikrývky. „Přece víš, jak moc se mi kojení Poppy líbí. Snažila jsem se to naučit i s Rowanem, jenomže když si v nemocnici zvykl na láhev…“

„Tak jsi to úplně vzdala.“

„S Poppy jsem to nevzdala,“ překvapuje mě jeho tón. „A Rowanovi každý den odstříkávám…“

Marc zabouchne dveře šatní skříně trochu energičtěji, než by bylo třeba. „Stejně nechápu, proč ses musela tak honem vracet do práce. Je to tvoje firma, takže pravidla určuješ ty. Nehrozí ti, že by ti neposlali výplatu, kdybys tam nešla. Podle mě si teď všichni myslí, že nechceš být s vlastními dětmi.“

Zůstanu na něj zírat. Nejdřív ten výbuch u Daviny a teď tohle. Marc mě dřív v mojí práci tak podporoval! Přece ví, jak moc pro mě znamená. Oba Království květin potřebujeme, pokud máme bez problémů splácet tu novou obří hypotéku a mít se přitom dobře. Dlouhé roky jsme pracovali od nevidím do nevidím, po večerech i o víkendech, ve snaze vybudovat si kariéru, abychom se dostali tam, kde jsme teď. Netrávili jsme spolu kvůli tomu tolik času, kolik by se nám bývalo líbilo, ale ani jeden z nás si nestěžoval. Brali jsme to jako cenu, kterou je třeba zaplatit za to, abychom byli oba úspěšní. Založení rodiny jsme řešili dlouhé roky, plánovali jsme kdy a jak vše nejlépe zorganizovat, aby nám nenarušilo život a finančně nám neublížilo. Tak proč se ke mně Marc najednou chová jako neandrtálec?

„Dobře,“ pronesu ostře. „Tak co kdybys doma zůstal ty, staral se o ně a já bych chodila do práce? To by ses ale o ně musel starat dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu, Marcu, ne se s nimi jen pomazlit třicet minut těsně před spaním, když už jsou oba vykoupaní a ospalí, a o víkendu je vzít na hodinku nebo dvě na procházku do parku. To bychom pak viděli, jak bys zvládal fungovat každý den jen se třemi hodinami spánku.“

„Nejsi jediná, kdo se kvůli nim celou noc budí, Clare.“

„Jenomže jsem jediná, kdo k nim skutečně vstává.“

„Dal bych nevím co za to, abych mohl zůstat doma s dětmi, místo abych se celý den dřel v kanceláři,“ pronese Marc zatrpkle. „Ženské nechápou, jaké mají štěstí, že mají na vybranou.“

„Na vybranou?“ rozčílí mě to. „Tak tomu říkáš?“

Upřeně na sebe přes hlavičku naší Poppy hledíme. Mám pocit, jako by se mi drolila pevná půda pod nohama. Takhle se mnou Marc ještě nikdy nemluvil. Kdy se z nás stal jeden z těch uštěkaných párů, které se dohadují, kdo měl vynést odpadky a kdo je unavenější?

Okamžikem narození dětí přestal náš život v podobě, na jakou jsme byli do té doby zvyklí, existovat.

Marc sice nakonec souhlasil, abych Jennu najala, ve skutečnosti mi to ale neodpustil. Snažila jsem se mu vysvětlit, jak jsem byla zoufalá, popudlivá, plná obav a úzkostí, jak jsem pokaždé, když se děti rozplakaly, měla pocit, jako by mi někdo dal facku. Pokoušela jsem se mu popsat, jak je to všechno nekonečné, to, jak neustále něco chtějí, ten zmatek kolem nich i to, že mě nepřetržitě potřebují. „Přece jsi to chtěla,“ podivil se Marc překvapeně. „Chtěla jsi mít dítě, chtěla jsi na čas zůstat doma.“

Nejhorší na tom je, že má pravdu, že jsem tohle opravdu chtěla. Jenomže jsem netušila, co všechno to obnáší. Ano, chtěla jsem děti, jenže když jsem si představovala mateřství, představovala jsem si miminko, ne sebe s miminkem. Netušila jsem, kolik práce kolem takového miminka je, natož pak kolem dvou. Ale ze všeho nejvíc, ještě víc než to věčné nevyspání, nepřetržitou péči a úsilí, které mě stojí prostě jen nějak přežít den, nesnáším ten pocit, že mě neustále někdo potřebuje. Nesnáším to věčné opakování, tu duchamornou nudu. Moje matka měla pravdu. Nezvládnu to. Já, která vždycky vím, co chci, jsem od narození dvojčat nejistá a snažím se z toho utéct. Dělala jsem všechno, co mi v knížkách doporučili, postavila jsem se k péči o děti stejně jako ke všemu ostatnímu, co mě v životě potkalo: všechno jsem si načetla, nastudovala a stala se na to odbornicí. Jenomže místo úspěchu, kterým jsem byla za své úsilí až doposud pokaždé odměněna, mě čekalo selhání. Selhala jsem.

Napadl mě jediný způsob, jak to napravit: najmout si skutečného odborníka, někoho, kdo se v tom opravdu vyzná a uspěje tam, kde se to mně nepodařilo. Marc je přece také profesionál, podnikatel. Tak to jistě pochopí, ne?

„Promiň, nezlob se,“ řekne Marc nečekaně a podrbe se rukou na tváři. „Nechtěl jsem kvůli tomu na tebe tak vyjet. Jen jsem trochu ve stresu. Mám to teď v bance pěkně šílené. Samozřejmě pracuj, když si to tak přeješ.“

„Je to jen na pár dnů v týdnu.“

„Já vím. Uvidíme se večer.“

Odejde, aniž by mi dal polibek na rozloučenou, i když Poppy při odchodu vlepí pusu na čelíčko a Rowanovi pocuchá jeho blonďatou kudrnatou svatozář.

Během pár minut se u vchodových dveří objeví Jenna. „Marc se netvářil zrovna dvakrát nadšeně,“ obrátí oči v sloup. „Tvářil se, jako by mu všichni ubližovali. Rowane, zlatíčko, ty jsi ještě pořád nedostal snídani? Musíš mít hrozný hlad!“

„Jen dokojím Poppy…“

Zvedne mého syna. „Nespěchejte, udělám mu láhev. Jinak je všechno v pořádku?“

„Ano, jistě.“ Zaváhám. „No, vlastně jsme se s Marcem trochu chytili.“

„No jo, to my s Jamiem o víkendu taky.“

„Nelíbí se mu, že jsem se vrátila do práce.“

Jenna si odfrkne. „Já bych chtěla vidět jeho, kdyby měl vyměnit fondy na reprezentaci a firemní auto za vyměňování podělaných plenek.“

Okamžitě lituji, že jsem se jí svěřila. Nemám právo kritizovat svého manžela před chůvou.

„Je toho teď na něj moc,“ řeknu rychle, „je recese… a v bance je to náročné…“

„Jamie je taky takový. Prostě chlap,“ prohlásí a zlíbá Rowanovi bosé palečky na nohou.

Když se tak dívám, jak jí můj syn spokojeně brouká v náručí a vztahuje k ní ručky, cosi mě hořkosladce bodne u srdce, na prsou. Jsem ráda, že ji děti mají rády, tak jsem to i chtěla. Ale stejně.

Ale stejně.

Vytáhne mu tričko, přitiskne mu rty na kulaté bříško a začne mu na něj pusou bublat. „Jamie si myslí, že by rodinu měl zajišťovat mužský, jenže když teď přivedl firmu na buben, najednou mu utrácení mých peněz nevadí.“

„Jenže o to právě jde,“ pokračuji ve svěřování, „Marc takový nikdy nebyl. Vždycky byl na moji práci pyšný. Slyšela jsem ho, jak se s ní vychloubá před svými přáteli. Má pět starších sester, umí si žen vážit. I když,“ dodám zamyšleně, „co se jeho sestrám narodily děti, přestaly všechny pracovat.“

„Takže mi dáte padáka a zůstanete přece jen doma?“

„Kriste, jen to ne. Ne! Bez práce bych se zbláznila.“

„No tak to si na to asi bude muset nějak zvyknout, co?“

„Asi ano,“ usměju se.

„Musíte mu dát jasně najevo, že se nic nezměnilo, Clare. Já to vídám v jednom kuse – muži si vezmou úžasně úspěšnou ženu, pořídí si s ní děti a najednou čekají, že zůstane doma a promění se v dokonalou hospodyňku. A když to některá nakrásně udělá, tak mu přijde nudná a začne šukat s chůvou.“

Uznávám, že používá poněkud – no, řekněme – barvité výrazy, rozhodně mi tím ale zvedne náladu.

„Tak to bych tě měla vyhodit, když máš v úmyslu utéct mi s manželem.“

„No jo, ale když to neudělám, tak s ním zkysnete navždycky.“

Rozesměju se. „Jenno, co já bych si bez tebe počala?!“

„Připomenu vám to, až si vám příště budu říkat o zvednutí platu.“

Myslí si, že si dělám legraci, ale vážně, co bych si bez ní počala?!

Poslouchám, jak cestou dolů žvatlá na Rowana. Se mnou se nikdy takhle nesměje. Jenna je moje zachránkyně, skála, o kterou se můžu opřít. Je u nás sotva dva měsíce a už si to bez ní nedokážu představit.

Vzpomínám si na den, kdy k nám měla nastoupit. Byla jsem doslova na pokraji nervového zhroucení, dvakrát jsem se běžela na záchod vyzvracet. Panikařila jsem, říkala, jsem si, že jsem ji možná neměla najímat, že jsem si měla najít někoho jiného. Udělala jsem strašlivou chybu. Co mě to jen napadlo, otevřít dveře našeho domova naprosto cizí osobě, svěřit naše děti někomu, koho sotva znám?

Pobíhala jsem po domě s vázami s květinami a vonnými svíčkami, připravila jsem talíře domácích sušenek, chtěla jsem, aby se u nás cítila vítaná, aby byla ráda, že je u nás. Měj mě ráda, měj ráda moje děti, žadonila jsem čerstvě nakoupenými časopisy, tělovými mléky a drahým čajem Lapsang Souchong, pomoz nám, naprav to, ať se to srovná.

Pak konečně dorazila. Byla klidná a sebejistá a vyzařovala z ní zkušenost. Sledovala jsem, jak se za ní Rowan otáčí jako květina za sluncem, a rázem jsem věděla, že jsem se rozhodla správně.

Jenna zavedla pořádek. Do týdne naučila dvojčata spát v jejich drahých postýlkách v dětském pokoji (i když to s Marcem o víkendech občas nezvládneme a dáme si je v kočárku k nám do ložnice). Dětský pokoj vypadá jako na fotce z časopisu pro maminky: plyšová zvířátka jsou srovnaná do zdánlivě nahodilých skupinek, pyžamka jsou pečlivě složená a prostěradla v postýlkách jsou vypnutá tak pečlivě, že kdyby na ně člověk hodil minci, odskočila by mu zpátky do ruky. I když se snažím ze všech sil (dokonce jsem si jednou v pátek večer, když odešla domů na víkend, pokojík vyfotila, abych ho mohla uspořádat přesně jako ona), nikdy ho nedokážu upravit stejně dokonale.

Jakmile se Jenna ujala dětského pokoje, dokázala jsem se já znovu ujmout vlády nad svým životem. Nechala jsem se ostříhat, dala jsem opravit tekoucí střechu, vyhodila jsem uklízečku (která místo práce pila naši drahou kávu a volala z našeho telefonu do Brazílie) a místo ní najala jinou, která aspoň ví, kam dáváme mop. Převzala jsem od Craiga účty Království květin a vyřídila si maily, všech 407. Vím, že až dnes dopoledne odejdu do práce, budou dvojčata spokojená, bude o ně postaráno a všechno poběží, jak má, i beze mě.

Nejvíc mě na tom překvapuje, jak moc mě těší Jennina společnost. Jistě, pocházíme každá z jiného světa. Nečekám, že by se z nás staly skutečné přítelkyně. Ale neměla jsem nikdy sestru a s Davinou se nedá o nějaké blízkosti vůbec mluvit. Ženská společnost se mi líbí.

Poppy se mi napůl bezvládně odtáhne od prsu. Zapnu si knoflíčky noční košile a snesu ji dolů do kuchyně. Před měsícem by mě děsila byť i jen představa, že bych se měla před víceméně cizím člověkem ukázat napůl nahá a bez make-upu, jenomže od té doby jako bychom s Jennou uzavřely jakousi nepsanou dohodu a vstoupily do intimního partnerského vztahu. Do partnerského vztahu, ve kterém, jak uznávám, není pro Marca místo.

Posadím Poppy do jejího růžového sedátka značky Bumbo a naliju si sklenici pomerančového džusu.

„Jenno!“ zvolám, když si všimnu zhmožděniny, kterou má na tváři. „Jak se ti to stalo?“

„Vzala jsem za dvířka kuchyňské linky a praštila se o ně,“ řekne až moc rychle.

Sleduju ji, jak rozebírá Rowanovu láhev a skládá ji do sterilizátoru. Minulý týden si přibouchla ruku do dveří auta. Týden před tím si spálila paži o žehličku.

„Ty jsi doma samá nehoda,“ říkám opatrně.

Zasměje se. „Měla jsem v sobě trochu moc vodky, nic to není.“

„Jenno…“

„Musím jít. Dvojčata potřebují vykoupat.“

Nedokážu ji přimět, aby se mi svěřila. Jistě, možná se pletu. Možná vážně tráví víkendy na večírcích, opíjí se a v jednom kuse někam padá. O mém životě už toho ví spoustu, kdežto já o tom jejím pořád nevím skoro nic.

Neptala ses.

Najednou se zastydím. Marc zůstává v posledních týdnech v kanceláři až do večera, a tak jsme si s Jennou vytvořily takový příjemný rituál. Projde si kuchařky, co máme doma, najde recept, na který by měla chuť, a během dne umyje, nakrájí a připraví všechny ingredience, které jsou k jeho přípravě potřeba. Když pak přijdu domů, rychle uvařím – Jenna umí podle všeho vařit jenom pro děti – a Jenna nám otevře láhev levného vína. Je to prima, jen tak si u večeře popovídat. Až s ní jsem si uvědomila, jak moc mi chyběla přítomnost někoho, s kým bych si mohla promluvit.

Ani na okamžik jsem při tom nepomyslela na to, jestli mi taky nechce něco říct. Provinile se rozhodnu, že ji napříště budu víc poslouchat. Přála bych si, aby se mi taky svěřovala. Přála bych si, abychom byly přítelkyně.

Před odchodem do práce ještě vyběhnu nahoru políbit dvojčata.

„Tyhle oblečky neznám,“ řeknu překvapeně. „Odkud je máme?“

Zdá se, že ji potěšilo, že jsem si jich všimla. „Byla jsem o víkendu nakupovat. Když jsem je uviděla, nemohla jsem je tam nechat.“

Panebože! To snad raději měla. Poppy oblékla do odporného kompletu s obrázkem Hanny Montany a Rowan má na sobě kostkované tričko a černé džíny. Doufám, že s nimi nikam nepůjde. Ještě by si někdo pomyslel, že jsem jim tohle oblékla já.

Nebuď takový snob, nařídím si. Jsi stejně hrozná jako Davina. Je to od ní milé.

„To jsi neměla,“ hubuju ji. „Hned ti je zaplatím.“

„Ne, prosím. Já jsem jim to chtěla koupit. Ráda jim něco kupuju.“

„Stejně bys ale neměla, nebo alespoň ne moc často.“

Odvrátí se ode mě. „Ráda pro ně nakupuju,“ zopakuje.

„Za dvě minuty začíná Sex ve městě,“ volá na mě z obývacího pokoje Jenna.

Do dřezu dám odmočit pekáč a ostatní nádobí skládám do myčky. „Nedala by sis hrnek rooibosu?“

„Nedopijeme radši ten Pinot?“

Pomoc. Nejsem zvyklá tolik pít, ale nechci ji odmítnout.

„Marc tenhle seriál nesnáší,“ stočím se na pohovce do klubíčka.

„A spolu s ním všichni heterosexuální chlapi na téhle planetě. O to právě jde.“

Ve dveřích zachřestí klíč a z haly se ozve tupé žuchnutí, jak si Marc odložil aktovku na příruční stolek. „Bože,“ vydechne hlasitě, „dnešek stál totálně za hovno.“

Poslouchám, jak přechází do kuchyně a míchá si svoje obvyklé pití (whisky s trochou vody, bez ledu). „Ta finanční krize nás bude stát balík,“ volá na mě. „Další dvě americké banky nahlásily obří ztráty, takže letos budeme zase bez prémií… Jenno. Nevěděl jsem, že jsi tady.“

„Ahoj, Marcu.“

Spustím nohy z pohovky, aby si mohl vedle mě sednout, k ničemu se ale nemá.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ prohlásí odměřeně.

„O čem?“

„Nemohli bychom jít nahoru a probrat to tam?“

„Ale my se díváme na Sex ve městě,“ ozve se Jenna.

Marc se zachmuří. Odložím skleničku. „To nic, Jenno. Uvidíme se ráno.“

„Copak nepozná, kdy má odejít?“ syčí Marc vztekle cestou do schodů. „Vždyť už je po desáté! Kdy máme mít ve vlastním domě trochu času jen sami pro sebe?“

„Pšššt! Vždyť tě uslyší. Nekřivdi jí, Marcu. Sotva jsi přišel domů. Dělala mi společnost.“

„Stejně by se měla naučit, že potřebujeme určité soukromí.“

Víno mi dodává na odvaze, a tak ho obejmu pažemi kolem pasu. „K čemu bychom,“ špitnu mu do ucha, „takové soukromí asi tak potřebovali?“

Ztuhne. Cítím, že mě chce odstrčit, jenže pak z něj všechno napětí rázem vyprchá a naopak si mě přitáhne ještě blíž. „Paní Eliasová,“ zašeptá mi do vlasů, „nemáte tušení, jak moc jste mi chyběla.“

Ty jsi mi taky chyběl.

Teplou vláčnost po vínu náhle a nečekaně vystřídá ostrá, spalující touha. Sevřu mu tvář do dlaní a políbím ho. Můj polibek je horký a drsný a přitiskne mu rty na zuby. Chci v sobě cítit svého muže, říká. Chci, aby mě teď hned ošukal.

Marc padne po zádech na postel a strhne mě na sebe. Na břiše cítím jeho povzbudivou erekci. Jedním tahem mi vykasá sukni, kalhotky mi stáhne ke straně a prsty mi neomaleně vrazí do rozkroku. Vrhnu se na sponu jeho opasku a osvobodím mu penis. Popadne moje tričko, prudce mi ho přetáhne přes hlavu a z podprsenky vyklopí moje ztěžklé prsy. Bradavky mě brní vzrušením. Marcovi skápne na hruď trocha mateřského mléka. Uchopí jeden z mých rozhoupaných prsů do dlaně a hladově saje.

Mezi stehny se mi rozlije neodbytné vlhko. Pojmu ho do sebe a divoce na něm jedu. Zakloním se, aby do mě mohl proniknout ještě hlouběji.

Ale to už mě Marc přetočí na záda a začne divoce přirážet. Orgasmus ve mně vybuchne takovou silou, až zalapám po vzduchu. Během několika vteřin se udělá i Marc a zřítí se mi na hrudník. Ani si nestačil svléknout košili.

Když se ho chci zeptat, o čem to se mnou chtěl vlastně mluvit, zjistím, že už spí.

Když ráno scházím dolů, abych si udělala snídani, nemůžu se ubránit vědoucímu úsměvu. Tělo mám bolavé na těch správných místech a příjemně mi tam tepe.

Jenna dává dvojčatům snídani: rýžovou kaši rozmíchanou v odstříkaném mléku. Když vstoupím do kuchyně, povinně ke mně vzhlédne, po obvyklém úsměvu ale není ani stopy. Vypadá unaveně a tak nějak naštvaně.

Dám vařit kávu, Jenna na ni podle všeho dnes ráno zapomněla. „Vstala jsi brzy.“

„Je čtvrt na devět,“ prohlásí odměřeně.

Provinile se začervenám. „Nějak jsem si nevšimla. Marc nejspíš při odchodu do práce vypnul chůvičky. Jenno, moc se omlouvám.“ Natáhnu se pro misku s kaší. „Já jim to dám…“

Prudce mi ji vytrhne. „Už jsme stejně vstali.“

„Zaplatím ti přesčas,“ slibuji. „Nebo si místo toho můžeš vzít volno jindy, jestli chceš.“

Dokrmí dvojčata a schválně co nejvíc nahlas vyškrabává z misky zbytky kaše do koše na odpadky. Je na mě pořádně naštvaná. To ji tak vytočilo, že musela vstát dřív? Bože. Nechci, aby si to vylévala na dvojčatech. A co když se rozhodne odejít a dá výpověď? Bez ní bych to nezvládla, nechci se vrátit zpátky k…

„Vlastně proč ne, Clare,“ otočí se Jenna náhle. „Chci si dneska večer někam vyrazit, tak skončím dřív a vyberu si to náhradní volno, jestli to nevadí. Tak v pět? Aspoň se budu moct připravit a umýt si vlasy.“

Chtěla jsem se dneska v Království květin zdržet, projít s Craigem účetnictví a pokud možno přijít na to, jak to že nám to nesouhlasí.

Prokristapána. Sama jsi jí to volno nabídla, i když sis tedy nemyslela, že si ho vybere tak brzy. Nemůže za to. Nemohla to vědět. Těžko po ní můžeš chtít, aby pracovala ráno, v poledne i večer, ne?

„Ne, ne, jistě že nevadí. Chystáš se do nějakého příjemného podniku?“

„Ve Stockwellu otevřeli nový klub, tak se tam chci mrknout.“

„To bude určitě… prima.“

„Budu tu ráno na sedmou, jako obvykle. Kdybych se v noci nevrátila, tak si o mě nedělejte starost.“

Nasadím nepříliš přesvědčivý úsměv. „Nechápu, jak to můžeš zvládnout, celou noc být vzhůru a celý den pracovat. To já bych tedy nezvládla.“

„Ono je to asi snazší, když je člověk mladý,“ pokrčí Jenna rameny. „No nic, radši už půjdu. Ať dneska stihnu skončit na čas.“

Auvajs. Brala jsem to tak, že je mi více méně podobně jako Jenně, ona to ale vidí jinak. Ve svých sedmatřiceti jí musím připadat stará jako Metuzalém.

Davina měla, jako obvykle, pravdu. Nikdy nebudeme přítelkyně.

„Připadám ti stará?“ ptám se Craiga.

Tahá kbelíky s rozkvetlými třešňovými snítkami dál od únikového východu. „Drahé děvče, když je člověku tolik, co mně, připadá mu mladá i Elizabeth Taylorová.“

„To jsi mi tedy moc nepomohl,“ povzdechnu si.

„Drahoušku, ty budeš věčně mladá. Jako Helena Trojská. Kdybych nekopal za jiný tým, už bych po tobě dávno vyjel. Co tě to najednou popadlo, řešit jak vypadáš?“

Nikdy jsem nepochopila, proč si Craig v práci hraje na afektovaného homosexuála, když je ve skutečnosti šťastně ženatý, má tři krásné dcery a další miminko na cestě. Možná má pocit, že se to od mužů zaměstnaných v květinářství tak nějak očekává, asi jako od holičů.

„Ani ti nevím,“ nasadím nešťastný tón. „Nějak je mi dneska sebe samé líto.“

„Byla jsi minulý týden u Daviny?“

„No, byla…“

„A tvoje chůva je mladá, volná a nezadaná?“

„Nezadaná tak docela není, ale jinak máš pravdu…“

„No tak vidíš. To je odpověď.“

Noční kluby a večírky mě nikdy moc nebavily. Netančím ráda a nesnáším stav, kdy jsem opilá a přestávám se ovládat. Neumím si představit nic horšího než se táhnout na druhý konec Londýna do nějakého starého skladiště, kde hraje muzika, z níž se mi může rozskočit hlava, a ráno pak vstát a jít do práce. Ani za nic bych se nechtěla vrátit k randění a líbání žabáků. Jsem ráda, že jsem se vdala a usadila. Nemám nejmenší důvod na Jennu žárlit…

„Craigu,“ upoutá náhle cosi moji pozornost, „není tamhleto nevěstin závoj?“

Schová se za polici se srdcovkami. „Ne.“

„Ale je… Počkat… to je kapradí?“

„Jistěže ne… No tak dobře. Je.“ Rozhodí teatrálně pažemi. „Ano, koupil jsem nevěstin závoj a kapradí, objednal jsem balík rychlených růží, prodávám chryzantémy, zhřešil jsem, mea culpa, no tak mě zastřel!“

Zůstanu nevěřícně zírat. „Craigu, co se to tu, pro všechno na světě, děje?“

Hlasitě vydechne a sesune se na odřenou stoličku za pultem. „Podívej, děvče, však já moc dobře vím, že jsem se tím zaprodal, že je to proti našemu přesvědčení, jenomže poslední dobou se nemůžeme dostat z mínusu. A není to jen o pár liber, jen nějaká drobná nesrovnalost. Je to o pořádný balík. Nechtěl jsem ti přidělávat starosti, když jsi byla doma, tak jsem trochu omezil náš výběrový sortiment.“

„Jak moc jsi ho omezil?“ chci vědět.

„Vím, že ozdobné pryšce a laskavce jsou božské, ale kupuje je jen vybraná skupinka zákazníků. Lidé mají rádi nevěstin závoj a kapradí a růže…“

„Jenže právě pro tyhle vybrané zákazníky tady jsme!“ zvolám. „Craigu, vždyť to víš.“

Základ našeho inventáře nikdy netvořili tahouni jako karafiáty a chryzantémy. Máme svoji estetiku a ta buď našim zákazníkům vyhovuje, nebo jdou jinam.

Rozhlédnu se po obchodě. Tohle byla první provozovna Království květin. Ze všech svých obchodů mám tenhle maličký ve Fulhamu vůbec nejradši. Velikostí je to spíš jen takový přerostlejší stánek, i tak je ale plný nádob se zajímavými, podivnými a starodávnými květinami, které se z jeho útrob přelévají až ven na chodník. Od začátku jsem byla rozhodnutá nabízet jen zboží vypěstované ekologicky. Žádné rychlené květiny od pěstitelů ze Sun Valley, ani náklaďáky holandských tulipánů. Místo toho jsem si uvázala na krk strašlivou bankovní půjčku, koupila několik akrů půdy a z posledních peněz pořídila tenhle obchod a sazenice svých oblíbených květin. Prodávala jsem, co mi vyrostlo a co jsem nakoupila od dalších drobných pěstitelů, jako jsem byla já. Sortiment jsem obměňovala podle ročního období: na jaře jsem nabízela máky a stračky, v zimě jmelí a cesmínu. Trvalo mi to dvanáct let a vyžádalo si to hodně tvrdé práce, nakonec jsem ale své firmě vydobyla pověst luxusního zakázkového květinářství. Všechno je otázka květin. Bílé kaly, temně fialové hyacinty, papouščí tulipány, nahloučené do broušených váz, se stonky sestřiženými na krátko, aby vynikly květy. Kytice, charakteristické pro naši síť, jsou monochromatické a prosté, neobsahují víc než jeden či dva druhy květin. Nikdy jsem neusilovala o široký trh. Měla jsem zacíleno na nejvyšší příjmové kategorie. Naše aranžmá jsou drahá, ale stojí za to.

Nechápu, jak někdo může říct, že za květiny nemá cenu utrácet, protože „stejně zvadnou“. Když si dáte drahé jídlo, jak dlouho se po něm budete cítit sytí? Moje kytice vydrží deset dnů a zvednou vám náladu pokaždé, když se na ně podíváte. I vadnoucí růže může být krásná.

„Jak jsme se do téhle situace dostali?“ zeptám se Craiga, „Výsledky za poslední čtvrtletí přece vypadaly dobře.“

„Přišla recese. Postihlo to všechny.“

„Naše klientela je přece bohatá. Tu to nemohlo zas až tak postihnout.“

„Máme tu spoustu konkurence. Minulý měsíc otevřeli tady za rohem další supermarket…“

„Nám přece nemohou levné květiny z velkoobchodu konkurovat. Nikdy jsme nevydělávali tím, že bychom řešili cenu jednotlivých květů. To nás přece nemohlo zas až tak ovlivnit…“

„Těmhle věcem já nerozumím,“ pokrčí Craig navztekaně rameny. „Jenom vidím celkovou bilanci.“

Syknu na něj, aby byl zticha, protože do obchodu přichází zákazník. Za jiných okolností by ho obsloužila Molly, prodavačka v naší fulhamské pobočce, mám však ve zvyku strávit každý týden několik hodin prodáváním v některém ze svých obchodů. Udržuji si tak kontakt s našimi klienty a zůstávám v obraze.

„Přejete si?“

„Květiny,“ odpoví stručně.

Na pohřeb je v něm příliš zloby. A na lásku taky, leda by svou vyvolenou hodlal umlátit k smrti bílými kalami. Jeho zachmuřená, zahořklá osobnost vyplnila celý prostor jako dým.

Chvilku váhám a pak vykročím k řadě skvostných růžových pivoněk.

„Ty ne. Už tak má tajemství víc než dost.“

Překvapeně k němu vzhlédnu. Neznám mnoho lidí, kteří by se vyznali ve viktoriánské květomluvě, a i když teď asi budu znít jako Davina, rozhodně neznám žádné takové Američany. Z Jihu, soudě podle jeho měkkého přízvuku.

„Tak tedy žluté tulipány?“ zkouším to.

„Beznadějná láska a oddanost? To sotva. A opuštěnost taky ne,“ pronese suše, když se natahuji po váze se sasankami.

Craig se může samou úslužností přetrhnout. „Co byste si tedy představoval?“ zeptá se nedočkavě.

Zamračený Američan dlouho nic neříká.

„Lilie,“ pronese nakonec. „Lilie a jasmín.“

Nevinnost a štěstí. Mám neodbytný pocit, že to nemyslí jako kompliment.

Pod jeho zatrpklým dohledem propletu jasmín s liliemi do těsně vázané svěží kytice. Přesně kvůli tomuhle mám svůj podnik, svou práci tak ráda. Tyhle květiny nepřijdou do ruky někomu, kdo by si k nim jen krátce přivoněl, šoupnul je do vázy a dál už si jich nevšímal. Moje aranžmá se stane součástí něčího příběhu.

Zvědavě sleduji, jak Američan platí a bez jediného slova odchází.

Je mi jí líto, ať je to, kdo chce.

Kvůli bombě nahlášené na trase Circle Line se domů dostávám až za deset minut šest. Čekám, že Jenna už bude nervózně stepovat u dveří, aby se mohla nachystat a vyrazit do světa, a tak mě trochu překvapí, že celý dům tone ve tmě. Nejspíš na chvilku někam vyrazila.

V kuchyni krátce zaváhám před skřínkou s alkoholem a pak si naliju hodně malý gin s tonikem. Nikdy jsem nepila sama. Připadá mi to tak nějak… nedůstojné.

Skopnu si boty, usadím se do měkkého křesla vedle nezapáleného krbu a nohy si složím pod sebe. Jsem vyčerpaná, ale tak nějak příjemně. Moje dnešní únava pochází z náročné práce, ne z tichého zoufalství. Nechápu, jak jsem si kdy mohla myslet, že bych se o dvojčata mohla starat sama. Nejsem na praktické mateřství stavěná. To ale ještě neznamená, že bych je měla méně ráda, ne?

Vytáhnu si z kožené aktovky šanon a začnu jím listovat. Nevím, proč nám najednou tak klesly zisky, odmítám ale přizpůsobit své obchody zájemcům o karafiáty s kapradím, kteří by se stejně dobře spokojili i s hrstí plevelu ze záhonu před garáží, jen kdyby byla zabalená v celofánu. Craig to myslí dobře, já jsem však svou firmu založila pro zákazníky, kteří chápou, jak důležitá je spolupráce s přírodou, pro zákazníky, kteří vědí, že pěstování květin mimo jejich přirozenou sezónu, jejich rychlení, jde proti řádu věcí, pro zákazníky, kteří vědí, že květiny mají mnohem hlubší význam, pro zákazníky, jako byl ten podivný rozhněvaný Američan.

Nejspíš jsem usnula, protože mě vyleká zvuk rozhoukaného autoalarmu, který ke mně náhle dolehl z ulice. Vyskočím na nohy a složka letí k zemi. Dívám se na hodiny. Čtvrt na devět! Kde ta Jenna jenom je? A kde jsou dvojčata?

Snažím se potlačit paniku, která se mě okamžitě zmocnila. Nejspíš šla k nějaké kamarádce, ztratila přehled o čase, k tomu ta doprava…

Nezvedá mi telefon. Volám jí čtyřikrát po sobě a mám čím dál větší strach. Davina má pravdu. Co o ní vůbec vím?! Je u nás sotva pár měsíců. Mohlo se stát naprosto cokoli…

To je nesmysl. Přece Jennu znám.

Zavolám Fran, protože si najednou vzpomenu, že se Jenna zná s její chůvou Kirsty. Mohly spolu někam vyrazit a zapomněly zavolat…

Až na to, že Kirsty neví, kde Jenna je, i když se měly před hodinou setkat.

„Je už skoro devět,“ pronese Fran opatrně. „Všechno je určitě v pořádku, Clare, ale pokud se brzy nevrátí, tak bys asi měla zavolat Marcovi. Je to zodpovědná dívka, ale něco se mohlo stát.“

„Jako co třeba?“

„No, třeba se mohla ztratit.“

„To je nesmysl! Jsme v Londýně, ne v začarovaném lese! Proč mi nebere telefon? Něco není v pořádku, Fran. Zavolám na policii.“

„To bude asi nejlepší,“ připustí Fran.

V kanceláři už Marc není a mobil spadne rovnou do hlasové schránky. Rozhodnu se, že na policii nebudu volat, jen by mě odbyli shovívavým uklidňováním. Vypravím se tam osobně. Tak mě budou muset vyslechnout.

K mému překvapení mě policie bere od prvního okamžiku velmi vážně, což mě znepokojí ještě víc. Se slzami na krajíčku jim říkám všechno, co vím. Je toho povážlivě málo. Jenna by dokázala popsat můj život do těch nejintimnějších podrobností. Seznámila se s mými přáteli, s mou rodinou, mohla by vám o mně říct tisíc věcí, od značky parfému, který používám, až po to, jaké nosím kalhotky, zato já o ní pořád nevím skoro nic. Policistka, která se mnou sepisuje protokol, je příjemná, když jí však musím přiznat, že neznám adresu Jennina trvalého bydliště, zahlédnu v její tváři náznak zloby. Dokonce ani nevím, jestli se Jenna opravdu jmenuje tak, jak mi řekla. Mohla by s mými dětmi zmizet z povrchu zemského a já bych vůbec nevěděla, kde a jak ji hledat.

Pro jistotu zavolám i matce, ale ani tam Jenna samozřejmě není. „Já jsem ti to říkala,“ prohlásí kousavě. „Varovala jsem tě. Nejspíš utekla s tvým manželem do Maroka. Jsou si věkově mnohem blíž než ty s Marcem, takové věci se stávají…“

„Marc nesnáší horké podnebí,“

„Je to Arab,“ odsekne mi Davina, „klidně mohl…“

Zavěsím. Za celých sedmatřicet let jsem své matce ani jednou nezavěsila, ale tentokrát odmítám ty její nehorázné nesmysly poslouchat.

Z útrob policejní stanice ke mně dolehne jakýsi hluk. Vzhlédnu a spatřím Jennu, jak se uličkou kolem seržantčina stolu snaží protlačit mně neznámé dvojité golfové hole.

Vrhnu se ke svým dětem a i s kočárkem je beru do náruče. Je mi zle úlevou a po tváři se mi řinou slzy. Na nějaký hněv nebo otázky nemám ani náladu, ani energii.

Za Jennou vejde do služebny Xan. Pouhá jeho přítomnost je odpovědí na většinu mých otázek. Mělo mě napadnout, že s tím má něco společného, ať už se stalo cokoli.

A pochopitelně je opilý.

Trochu se zapotácí, a tak ho policista, který stojí za ním, chytí v podpaží. V tu chvíli si všimnu, že má na zápěstích pouta. Nijak zvlášť mě to nepřekvapí.

„Nazdárek, Clare,“ zavolá na mě zvesela. „Věděla jsi, že Marc podvádí…“

A bez sebe se sveze k zemi.

Soukromé & Důvěrné

LÉKAŘSKÁ ZPRÁVA

Datum: 14. 12. 2000

Pacient: Jenna Kemenyová, nar. 10. 10. 1982

Zpráva č.: NH882282C

Jennino fyzické zranění se dobře zahojilo, je však třeba brát zřetel na její duševní a citové rozpoložení. Je jí pouhých osmnáct let a podle všeho dosud nepochopila celkový dosah zranění ramene, které utrpěla. Až na ni dolehnou veškeré jeho důsledky, může u ní nastat dlouhodobější období vzteku a depresí.

Bohužel nemá příliš podpory ve svém okolí. Její vztah s rodiči se zdá být dobrý, z charakteru jejich komunikace však lze usuzovat, že měli Jennu dosti pozdě a nyní věnují svou pozornost spíše jeden druhému a svému podnikání (pohostinství). V životě své dcery se příliš neangažují. Jenna momentálně žije se skupinou dalších mladých lidí v pronajatém bytě ve Stockwellu.

Při poslední kontrole (13. 12. 2000) jsme si všimli řady částečně zhojených drobných řezných ran na předloktích. Tvrdila, že se pořezala o rozbitý skleněný tác, nelze však vyloučit sebepoškozování.

Na další kontrolu je objednaná po Novém roce, tak uvidíme, v jakém stavu se bude nacházet.

Caroline Johnsonová,

psychiatr pro dorost a mládež

5. kapitola – JENNA

„Vem si mě,“ řekne Xan.

„Neříkej nesmysly.“

Vykloní se z okénka auta a zpomalí, abych mu stačila. „Pojď se mnou na rande, nebo to nabořím do stromu.“

Nevšímám si ho a jdu dál po cestě k domu, jen si přehodím Rowana na druhý bok. Xan za mnou začne túrovat motor toho svého nesmyslného rudého amerického sporťáku. Dám Rowanovi čistý dudlík. Nebudu s Xanem ty jeho hloupé hry hrát. To jsem se naučila už dávno: zásadně si nehodlám nadělat na vlastním prahu.

Když se za mnou ozve ohlušující rána, doprovázená skřípěním plechů, vyděsí mě to tak, že malého skoro pustím.

Prudce se otočím. Xanův Mustang je na konci cesty omotaný kolem kmene mohutného dubu. S výkřikem sleduju, jak se jedna z jeho větví láme, řítí se na kapotu, projíždí vysypaným čelním sklem a míjí řidiče sotva o pár centimetrů.

Z pastviny se ozývá řev býka.

Xan vykopne dvířka a vyklopýtá z auta. „Sakra, je to mnohem snazší, když holky souhlasí.“

„Jsi magor,“ vydechnu.

Býk znovu zaryčí a vyrazí k proražené bráně. Xan se opírá o vrak svého auta a klidně si zapaluje cigaretu. Vyrazím nervózně k domu a za zády slyším jeho smích. Nejradši bych se dala do běhu, jenže se bojím, že by mě býk mohl začít nahánět. Sakra, neměla jsem Rowanovi ráno dávat nic červeného.

Vběhnu do oranžérie, kde jsme obědvali. „Promiňte, lady Eastmanová.“

Clare vyskočí. Ve tváři je bílá a pěkně vytočená. Je vidět, že co jsem tu nebyla, daly si s paní matkou co proto.

„Prosím, Jenno, to není třeba. Říkejte mi prostě Davino…“

To už se kolem mě protáhne Xan a pošle mi přes hlavu své matky vzdušný polibek. „Jen si tu nehraj na demokratku,“ dívá se mi do očí, když se jí místo pořádné pusy jen tak zlehka otírá rty o tvář. „Zvlášť když jsi donutila Guye, aby za ten titul vysolil tolik milionů.“

„Alexandře, to je ale milé překvapení.“

„Ahoj, matko.“

Jako by nic se sveze do židle a výmluvně na mě dál zírá. Šíleně zčervenám. Ať toho nechá. Ještě si toho někdo všimne.

Davina mu nalije šálek čaje, Xan ho ale ignoruje. „Tenhle víkend jsem tě nečekala.“

„Co ti budu povídat. Pocítil jsem touhu spočinout v náručí své rodiny.“

„Znáte se s Jennou?“ zeptá se ho Davina. „Nastoupila jako chůva k tvojí sestře.“

„Těší mě.“

Zvenku k nám dolehne zděšený křik. Do háje. To ten zatracený býk. „Lady… chci říct Davino….“

Zabodne do mě ledově chladné modré oči. „Buďte opatrná, moje milá, je právě tak nebezpečný, jak vypadá.“

Atmosféra by se dala krájet nožem. Poslouchám, jak se handrkují. Máma s tátou se občas šíleně seštěkají a já jim v tom dokážu taky slušně asistovat, ale takhle se teda nehádáme. Jako bychom se vyloženě nenáviděli. To je rodinka pěkně na pytel.

„Pane bože, může mi někdo vysvětlit, co je to za ryk?“ vykřikne Davina.

„Já jsem se o to právě snažila,“ zamumlám.

Davina rozrazí francouzské dveře. Před trávník se k nám nese řev býka, doprovázený pokřikováním a šploucháním. Sakra, doufám, že sem nepřiletí a nenapadne nás.

Clare mi vrazí Poppy a odběhne za svou matkou. Přehazuju si děti z ruky na ruku a říkám si, co se to tam doprčic děje.

Xan otevře jednu ze skříněk, vytáhne láhev whisky, která v ní byla vzadu schovaná, a dolije si svou stříbrnou placatku. Usadí se do křesla a nohy si vyloží na nažehlený lněný ubrus svojí matky.

„Mám takový pocit, že nejsi moc ráda, že mě vidíš,“ poznamená.

„Však se taky moc nesnažíš, aby tě lidi rádi viděli.“

Xan se zasměje. „Když jsme se viděli posledně, tak ti moje návštěva zas až tak nevadila.“

„To jsem neměla moc na vybranou,“ vpálím mu to zpátky.

Prudce zrudnu. Pokaždé, když si vzpomenu na noc, kdy se mi Xan vloupal do pokoje, se začnu stydět tak, až úplně hořím.

Jen bůh sám ví, proč jsem tehdy nezačala ječet a nevyhodila ho ven. Nějaký chlap ti uprostřed noci vleze oknem do pokoje, Jenno, přikryje ti pusu dlaní, vleze si k tobě do postele a ty mu to prostě jen tak dovolíš?!

Nezapomínejte ale na polehčující okolnosti. Tak zaprvé se mi tak ulevilo, že to není Marc, který si přišel vrznout, že jsem se zapomněla bát. Zadruhé jsem hned poznala, že je to bratr Clare. Viděla jsem ho na fotkách v obýváku. A zatřetí… zatřetí je tak zatraceně nádherný. Vy byste snad vyhodili z postele mužského, který vypadá jako mix Daniela Craiga a Ashtona Kutchera?

Takže místo abych začala ječet, že mě chce znásilnit, jsem si jen přitáhla peřinu až k bradě, aby neviděl vytahané staré tričko, které jsem měla na sobě (a především aby neviděl, co jsem pod ním na sobě neměla) a posunula se ke straně, aby měl víc místa.

„To nemůžete, sakra, zazvonit a přijít po schodech, jako každý normální člověk?“ vyjela jsem na něj.

„Jsou tři ráno,“ poznamenal.

„No právě.“

„Hele, když jsem tu byl posledně, tak jsem se trochu nepohodl s Marcem. Našel mi pod postelí moje zásoby – jen pár extází, nic velkého. No tak mi každopádně přišlo jednodušší vlézt sem oknem a pěkně v klídku tu počkat do rána, až odejde do práce.“

„Mým oknem,“ zasyčela jsem.

„No dobře, dobře, tak se omlouvám. Nechtěl jsem tě vyděsit. Kluk, co mě měl odvézt, mi ujel, neměl jsem u sebe ani floka a nechtělo se mi jít těch osm kilometrů k sobě do Fulhamu pěšky. Tak jsem si řekl, že přespím tady.“ Smutně se usmál. „Úplně jsem zapomněl, že si Clare najala chůvu. To od ní bylo hezké, že ti dala nejlepší pokoj pro hosty.“

„Nechci být nepříjemná,“ řekla jsem odtažitě, vstala z postele a otevřela dveře pokoje, „ale asi byste už měl jít. Jsem tu dneska první den. Určitě jste moc fajn, ale kdyby vám to nevadilo, radši bych se nenechala vyhodit ani zavřít na zbytek života do lapáku v Hollowayi. Ven určitě trefíte sám…“

„Moc pěkné tričko.“

Zakryla jsem si rukama houštinu v klíně a prudce jsem zčervenala. „Prosím, odejděte.“

Bratr Clare se líně zvedl z mé postele a namířil si to ke dveřím. V poslední chvíli se ale zastavil a zůstal stát tak blízko, že jsem cítila teplo sálající z jeho kůže.

Rukou mi zajel mezi stehna. Když pak do mě strčil prsty, úlekem jsem vyvalila oči. Jeho druhá ruka si našla moje prso a štípla mě do bradavky tak silně, až to zabolelo.

Dál se mi díval zpříma do očí a palcem našel můj klitoris. Zalapala jsem po dechu, jak mi ze slabin až do konečků prstů na rukou i na nohou vystřelil horký šíp touhy. Kdyby mě v tu chvíli hodil na postel a chtěl mě opíchat, klidně bych mu to dovolila. A on to moc dobře věděl.

S temným úsměvem ve tváři mě pustil a olízl si prsty.

A byl pryč.

Při té vzpomínce mám najednou mezi nohama horko. Skloním se, abych děti usadila do autosedaček, a zrudlé tváře schovávám do vlasů. Nenechám toho nafoukaného parchanta vyhrát. Jestli si myslí, že mě bude dál takhle ponižovat, tak se teda pořádně plete.

Davina se vrátí tak tiše, že ji neslyším přicházet, o to víc mě pak její přítomnost vyděsí. Po Xanovi už v tu chvíli není ani stopy.

„Je všechno v pořádku?“ zeptám se nervózně.

„Samozřejmě. Moje dcera si to vzala na povel. Kde je Alexander?“

„Alexander?“

„Můj syn.“

„Myslím, že odešel.“

O pět minut později se vrátí i Marc a Clare. Clare vypadá normálně, zato Marca jako by něco pozpátku protáhlo živým plotem. Na sobě má těsné bílé tričko a přiléhavé boxerky. Mám co dělat, abych mu nezkontrolovala výbavu. Není ani zdaleka tak pěkný jako Xan, ale i tak by stál za hřích. Nechci, aby si Clare myslela, že mám zálusk na jejího manžela. Tuhle práci potřebuju.

Davina se s námi ani nepřijde rozloučit. Když se Marc vyřítí s autem z příjezdové cesty, je ještě pořád tak vytočený, že málem srazí Xana, který se právě vypotácel na silnici.

Kdyby záleželo jenom na Marcovi, klidně by ho přejel a ještě přes něj zacouval, Clare ho ale přinutí zastavit, vyskočí z auta a pomůže Xanovi dozadu do kufru. Chová se ke Xanovi vyloženě mateřsky, a když jsem teď poznala Davinu, už i celkem chápu proč. Ta ženská má v sobě asi tolik mateřského citu jako masožravý virus. Clare možná není dokonalá matka, ale aspoň má srdce na správném místě.

Koukám na Xana, který v kufru okamžitě usnul. Je jenom dobře, že o mě nemá skutečný zájem. Stejně by to neklapalo. Nehledě na takové ty věci, jako jsou peníze a třídní příslušnost. Krom toho je totálně v prdeli.

Opatrně ho přikryju svým svetrem.

Sakra. Tohle je přesně to, co mi na místech, kdy člověk u lidí i bydlí, vadí. Jako by přespával v kanclu.

Překulím se na bok a mrknu na fosforeskující číslice. Šest deset. Do háje. Doufám, že Clare vstane a dojde si k nim. Já jsem hotová.

Zacpu si uši polštářem. Poznávám Rowanův pláč. Když pláče Poppy, zní to naštvaně, kdežto v Rowanově naříkání je slyšet osamělost.

Každému, kdo má všech pět pohromadě, musí být jasné, že jejich matka má radši Poppy. Nedá se říct, že by Clare Rowana vyloženě neměla ráda, jenom neví, jak na něj. Je to škoda, protože co se teď zbavil těch kolik, je to úplný andílek. Dokáže proležet hodiny na hrací dece a spokojeně si tam broukat. Poppy je samozřejmě taky kouzelná, ale má složitější povahu. Má v jednom kuse žízeň, a když je vzhůru, vyžaduje vaši výhradní pozornost.

Do háje. Nemůžu tu jen tak ležet a poslouchat, jak Rowan brečí.

Odhodím peřinu a natáhnu si tepláky. Clare nejspíš ještě leží v posteli a v rámci postkoitální blaženosti neví o světě, pomyslím si naštvaně. Zdi jsou tu jak z papíru. Je to skoro stejný děs jako poslouchat juchání vlastních rodičů.

Nežárlím na ně, to ne. Taky bych si mohla užít, kdybych chtěla. Jenom mě štve, když vás ženská odhodí jako posmrkaný kapesník, sotva se ve dveřích objeví její chlap.

Právě proto jsem nikdy u žádných lidí nebydlela. Člověk pak přesně neví, kdy mu končí pracovní doba. Clare miluje takovou tu holčičí sounáležitost, to, jak si spolu vaříme a pak koukáme na holčičí pořady, jako bychom měly dívčí mejdan s přespáním, jenomže ona není moje nejlepší kamarádka. A najděte mi někoho, kdo by chtěl trávit volno se svojí šéfkou…

Odšourám se do dětského pokoje a vytáhnu Rowana z postýlky. Do pytle, zase má průjem. Jasně žluté kadění mu proteklo plenkou až na povlečení.

Když si mě Poppy všimne, zvedne se na koníka a začne taky brečet.

„Je mi líto, Poppy, ale budeš muset počkat,“ odbydu ji stručně.

Nemůžu Rowana nikam odložit, dokud je samá sračka, takže nemám na vybranou a musím ho držet, než se mi napustí vana. Tím pádem jsem taky celá od kadění. Vsadím se, že mi to svinstvo nadělá na oblečení fleky.

Miluju svoji práci. Miluju svoji práci. Miluju svoji práci.

Rychle Rowana vykoupu, dám mu ten parádní kostkovaný obleček, co jsem mu koupila minulý víkend, a jdu přebalit jeho sestru. Taky ji musím vykoupat, což znamená, že musím vypustit špinavou vodu, umýt všechno to kadění, co zůstalo na vaně, a znovu ji napustit. Konečně můžeme jít dolů. Mám pocit, jako bych uběhla maraton.

Zrovna jim dávám snídani (kaši s umělým mlékem; mám jim ji rozmíchávat v mateřském mléku, jenomže to bych do Rowana nikdy nedostala, Clare to ale nemusí vědět), když se se samolibým výrazem v obličeji konečně uráčí sejít dolů.

„Vstala jsi brzy,“ prohodí zvesela.

Poppy plácne rukou do kaše v misce. „Je čtvrt na devět,“ odseknu jí a utírám si z obličeje vystříknutou kaši.

Úsměv jí zmizí z tváře. „Nějak jsem si nevšimla. Marc nejspíš při odchodu do práce vypnul chůvičky. Jenno, moc se omlouvám. Já jim to dám…“

Vytrhnu jí misku z ruky. „Už jsme stejně vstali.“

„Zaplatím ti přesčas. Nebo si místo toho můžeš vzít volno jindy, jestli chceš.“

Vyškrábu zbytky z misek dvojčat do odpadků. Clare je milá, není ani zdaleka tak děsná jako Maggie Hasselbachová, jenomže jí pořád nedochází, jak moc se má. S Marcem se seznámila, když jí nebylo o moc víc než teď mně, a jak je dneska na tom: má za manžela výstavního hřebečka, dvě nádherné děti, tenhle úžasný dům určitě za několik milionů, nemluvě o autě za šedesát táců, co jí parkuje venku. Není to fér. Taky bych se chtěla nechat každý měsíc ostříhat u Nickyho Clarkea nebo mít tolik hadrů, že by zaplnily celou jednu volnou ložnici. A k tomu má ještě vlastní firmu. Může zůstat doma, kdykoli ji to napadne.

A já zatím myju zadky jejím dětem, krájím jí cibuli a dělám, co mi řekne. Všechen můj majetek by se mi vešel do dvou kufrů, za přítele mám totálně neschopného kluka a nezbývá mi skoro ani na nájem. Za tři roky mi bude třicet a není to nikde vidět, nic nemám.

Jediné, co na rozdíl od ní mám, je svoboda. Takže si ji hodlám sakra užít, dokud ještě můžu.

Prudce se otočím. „Vlastně proč ne, Clare, chci si dneska večer někam vyrazit, tak skončím dřív a vyberu si to náhradní volno, jestli to nevadí.“ Nehodlám jí dovolit, aby si to rozmyslela. „Tak v pět? Aspoň se budu moct připravit a umýt si vlasy.“

„Ne, ne, jistě že nevadí. Chystáš se do nějakého příjemného podniku?“

„Ve Stockwellu otevřeli nový klub, tak se tam chci mrknout.“

„To bude určitě… prima.“

„Budu tu ráno na sedmou, jako obvykle,“ dávám jí to pěkně sežrat. „Kdybych se v noci nevrátila, tak si o mě nedělejte starost.“

Když pak sejdu dolů, zjistím, že už odešla do práce. Zavolám Kirsty a pak se vydám do spíže, podívat se po něčem poživatelném. To se snáz řekne, než udělá, protože Clare je takový ten typ, co má v lednici ovesné koktejly a tofu, kdežto já jsem spíš na Red Bull a mraženou pizzu. Nakonec se mi podaří vyšťárat koblihy, co si minulý týden ze soucitu koupila na charitativní akci ve prospěch místní nemocnice. Udělám si hrnek čaje a usadím se s nimi k televizi, kde právě běží show Jeremyho Kylea. Téma je Moje sestra mi přebrala milence a teď po mně chce švédskou trojku! Paráda.

Sleduju, jak se dvě laciné peroxidové blondýny přetahují o plešatého tlusťocha, kterému rostou chlupy z uší, když vtom se ozve domovní zvonek.

„Ta skořicová poleva vypadá super,“ řekne Xan a otře mi cukr z horního rtu. „Dodává ti šmrnc.“

V rozkroku se mi rozlije vlna chtíče.

Xan se kolem mě protáhne do obývacího pokoje a svalí se na pohovku. „Doufám, žes těch koblih neměla moc. Myslel jsem, že bychom zaskočili na oběd.“

Zamrkám. „To nejde. Mám tu dvojčata…“

„Tak je vezmi s sebou.“

„Ne. Musím vyřídit spoustu věcí a krom toho si myslím, že by se to Clare moc nelíbilo.“ Vrátím se do haly a významně otevřu vstupní dveře. „Ne. V žádném případě.“

„No tak. Vím, že by se ti chtělo.“

„Už jsem ti řekla, že nemůžu.“

„Slibuju, že o tom nikomu neřeknu.“

„Tomu tak budu věřit.“

Xan se zasměje a přistrčí mi vláčný čokoládový dort. „Užila by sis to mnohem víc, kdybys prostě udělala, co ti řeknu.“

„To možná jo, jenže bych pak nejspíš skončila v lochu.“

Vzdám to a natáhnu se pro dezertní vidličku, jenže než si stihnu nabrat, chytí mě Xan za ruku a otočí mi ji vnitřní stranou předloktí vzhůru. Opatrně přiloží prsty na pestře zbarvenou modřinu, která mi obkružuje zápěstí. „Má dost pevný stisk,“ prohlásí, „ten tvůj přítel.“

Odtáhnu se od něj. „Neuvědomuje si, jakou má sílu.“

„Já myslím, že uvědomuje. A moc dobře.“

Otevřu pusu, abych to popřela. „Otevřela jsem nešikovně dvířka kuchyňské linky a praštila se o ně.“ „Žehlila jsem prádlo, jenže vtom zazvonil telefon a tak mě vyděsil, že jsem se popálila.“ „Přibouchla jsem si ruku do dveří auta.“ Už jsem si tak zvykla omlouvat Jamieho útoky smyšlenými historkami, že mi všechny ty lži samy skáčou na jazyk. Minulý víkend se máma nějak zmínila o půlkruhové jizvě, co mám na koleni, a já to začala honem vysvětlovat: nesla jsem pár lahví do kontejneru na tříděný odpad, uklouzla jsem na mokrém listí a tak nějak divně jsem spadla…

„Tu sis udělala, když ti bylo sedm,“ podívala se na mě máma podezřívavě. „Spadla jsi u táboráku u Browniových, ty si to nepamatuješ?“

Radši se věnuju dvojčatům, utřu jim nosy a očistím ruce. Jamie za to nemůže. Vím, že přesně to samé říkají všechny chudinky, co si od svých chlapů nechají pravidelně dělat monokly, v našem případě to tak ale fakt je. Psycholožka říkala, že Jamie trpí posttraumatickým stresovým syndromem. Jako vojáci, co sloužili v Iráku nebo v Afghánistánu. Když ho popadne ta jeho slepá zuřivost, tak vůbec neví, co dělá. Podle mého mě při tom vůbec nevidí, jen se tam k tomu prostě tak hloupě připletu.

Jasně, že ho to neomlouvá – i když vlastně svým způsobem ano. Co mám dělat, vykopnout ho, když je na dně?

Xan se zhoupne na židli. „Příště ti něco zlomí,“ prohlásí lakonicky. „Zápěstí, žebro nebo vaz.“

„Ty si taky něco zlomíš, jestli se na té židli nepřestaneš houpat.“

Jen se na mě ušklíbne. „Promiň, chůvo.“

Kdo si sakra myslí, že je? Jen proto, že jeho matinka bydlí v zámku a posílala ho do nóbl školy… Proč tu teda je, když jsem tak pod jeho úroveň? To on přišel za mnou. Jestli mu to tak vadí, tak si může jít zase chlemtat šampaňské ke ctěné paní Snobové, a ne se se služebnictvem cpát v Pizza Expressu. Blbeček jeden nafoukaná.

Odstrčím se od stolu. „Musím se s dvojčaty včas vrátit domů.“

„Počkej. Nechoď.“ Zhoupne se zpátky a přední nohy židle s tupým žuchnutím dopadnou na podlahu. „Slibuju, že už si ty kecy nechám, Jenno. Jen mě to štve, nic víc. Nevím, proč by měl někdo mlátit tak nádhernou holku, jako jsi ty, ale to je tvoje věc. Jedno mi ale řekni. Promiň mi to klišé, ale miluješ ho?“

Tak nádhernou holku…

Koukej si to vyhnat z hlavy, Jenno. Nic tím nemyslel.

„Nemůžu Jamieho opustit,“ řeknu úsečně. „To bys nepochopil.“

Trochu mě překvapí, že na mě už dál nenaléhá. Místo toho vstane, hodí na stůl čtyři dvacky a popadne kočárek s dětmi. „Tak pojďme.“

Venku mávne na taxík a začne do něj kočár nakládat.

„Co to děláš?“ chci ho zastavit. „Odtud už to domů v pohodě dojdeme.“

„Potřebuješ se trochu uvolnit,“ prohlásí Xan. „A já znám místo, kde se ti to určitě povede.“

O třicet minut později máme pod sebou celý Londýn. Město zahaluje šedavý opar a na hnědé hladině líně tekoucí řeky se třpytí poslední mdlé paprsky dne. Při pohledu z nebe, daleko od dopravy a davů a hluku, je všechno mnohem klidnější a krásnější než na zemi. Londýn najednou vypadá jako obraz, co má Clare nad krbem, od jednoho z těch impresionistických malířů, Maneta, Moneta nebo jak se jmenoval. Tak nějak elegantně a nadčasově.

„Londýnské Oko,“ vydechnu a kochám se pohledem na obzor, který se nám s pohybem obřího ruského kola postupně ukazuje. „To je fakt trapnost nad trapnost.“

„Jen neříkej. Poznám, že se ti to líbí.“

Snažím se (neúspěšně) potlačit úsměv. Má pravdu. Líbí.

Držím Rowana u vypouklého skla, aby dobře viděl na řeku. Ustrašeně na mě mžourá a odmítá se dívat jinam než mně do obličeje.

„Rowane, koukni! Podívej se na ty krásné lodičky! Ne, ty trdlo, ne na mě, tamhle dolů!“

„Taky bych si z těchhle dvou výhledů vybral ten samý, co on,“ řekne Xan.

Poppy se mu v náručí nešťastně kroutí. Strčí jí ukazováček do pusy a zlehka jí přejede po růžových dásních. „Rostou jí zuby.“

„Co ty víš o zubech?“

„Divila by ses, co všechno já vím.“ Povytáhne levé rameno. „Dělej. Sáhni mi do zadní kapsy.“

Zajedu mu rukou do džín. Důvěrný kontakt mi zrychlí pulz.

„Neboj, jen jí tím natřu dásně,“ zasměje se, když při pohledu na stříbrnou placatku zaváhám. „Nehodlám ji opít. Je to přece moje neteř.“

Poppy nejdřív semkne oči a prská, pak ale otevře pusinku a chce nášup. Úplně jako její strýc.

Kolo nás pomalu snese zpátky na zem. Při vystupování z prosklené kabinky mrknu na hodinky. Tři čtvrtě na pět. Sakra. Ráno jsem měla před Clare tolik řečí, že chci dneska skončit včas, a teď přijdu pozdě. Ta se z toho zblázní.

Narovnám si Rowana na boku do pohodlnější pozice a vyrazím k parkovišti kočárků u pokladny, abych tam vyzvedla Clařino drahé Bugaboo. Kdybychom si vzali taxíka, tak bychom nedorazili zas až tak pozdě.

Najednou mě Xan sevře pevně kolem pasu. „Nezastavuj se,“ zasyčí mi do ucha.

„Cože?“

„Běž dál. Nezastavuj se a neotáčej se.“

„Jak to myslíš? Musím dvojčatům vyzvednout kočárek.“

„Kriste, Jenno! Vem si jiný. Tenhle,“ ukáže na levné skládací golfky na konci řady. „Ten Clařin je tak desetkrát dražší, ne?“

„To sice je, ale stejně…“

To už ho ale Xan vytahuje z řady, posazuje do něj Poppy a zapíná jí pásy. Jsem tím tak vyvedená z míry, že se vůbec nestíhám bránit a upnu do kočárku i Rowana.

„Přestaň se rozhlížet,“ zašeptá Xan. „Do háje, nápadnější už fakt být nemůžeš.“

Z nedalekého průchodu na Xana zírá Hispánec s náušnicí v obočí a v horním rtu. Na okamžik si myslím, že utíkáme právě před ním, ale pak zahlédnu policii. Zástupem turistů a rodin s dětmi se prodírají čtyři muži v levných oblecích a s očima na stopkách se rozhlížejí do všech stran. Trčí z davu jako bolavý palec.

Xan se skloní ke kočárku a schovává si obličej. Když s ním vyrazím pryč z přeplněného náměstí, dlouze dvojčatům cestou urovnává deky.

„Ne tak rychle,“ sykne krátce.

„Ty máš v patách poldy?“ ptám se polohlasem. „Do háje, Xane, co jsi provedl?“

„S někým si mě spletli. Nezastavuj se.“

Podaří se nám bez povšimnutí dojít do úzké boční uličky. Když se Xan opatrně ohlédne přes rameno, nikdo nezačne křičet na poplach.

„Sakra,“ narovná se konečně. Jsem z toho ještě pořád v takovém šoku, že nemůžu vůbec mluvit.

Zahneme zpátky na hlavní. Do kopce se plazí taxík s rozsvícenou cedulí. Xan mu nebezpečně skočí do cesty a vztyčenýma rukama mu dává najevo, aby zastavil. Taxikář zajede k chodníku a zhasne ceduli. Začnu děti vyndávat z kočárku a přitom si všimnu, že se mi třesou ruce.

„Promiňte, slečno,“ ozve se za mnou něčí hlas.

Nechápu, že mě Clare z fleku nevyhodila.

Já bych to teda na jejím místě udělala. Když se s námi setká na policejní stanici, neřekne ani slovo. Objedná taxíka pro Xana, aby ho odvezl zpátky do jeho bytu ve Fulhamu, a mě pak i s dvojčaty odveze domů, aniž by se jedinkrát podívala mým směrem. Choulím se vedle řidiče a tak se stydím, že nejsem schopná slova. Technicky vzato nebyla moje chyba, že Xana zatkli, kdybych ale já svěřila někomu svoje děti a on s nimi skončil na čtyři hodiny v policejní cele, nejspíš bych měla sto chutí roztrhat ho na kusy.

„Hrozně moc se omlouvám…,“ vykoktám ze sebe, když parkujeme před domem.

„Jenno. Jsem už dneska hrozně unavená a ty určitě taky. Probereme to ráno.“

Natáhne se na zadní sedadla Range Roveru, opatrně uvolní autosedačku s Poppy a odnese spící miminko ke vstupním dveřím. Bez dalšího slova odnesu i Rowana.

V domě je tma. Marc tu podle všeho ještě není, i když už je po desáté.

„Věděla jsi, že Marc podvádí…“

Uložím dvojčata do postýlek, v uších mi ale pořád zní Xanova poslední opilecká hláška. Bůh ví, co teď Clare asi prožívá. Musí z toho být zničená. Ledaže… no jasně, ledaže by to už věděla. Netvářila se jako někdo, kdo se právě dozvěděl, že mu manžel zanáší. Třeba se dohodli, že budou mít otevřené manželství. Nechovají se k sobě zrovna nějak vřele a zamilovaně. Vím, že spolu spí, ale nikdy jsem neviděla, že by se drželi za ruce nebo se líbali. I tak se mi ale nezdá, že by mu Clare tolerovala poměr. Přijde mi, že by to nebyl její styl.

„Buď tak hodná a dohlédni ráno na to, abych vstala,“ řekne mi Clare úsečně, když sejdu dolů. „Když jsem večer dlouho vzhůru, tak se mi pak špatně vstává a mám hned ráno důležitou schůzku s právníkem. S firemním právníkem,“ dodá suše. „Příští dva dny strávím v práci, budeme společně procházet naše účetnictví.“

Zčervenám. Přísahám, že umí číst myšlenky.

„A Jenno?“ Dojde ke dveřím a zhasne. „Být tebou, tak se od Xana držím dál,“ řekne.

Jsou to už dva týdny a já ještě pořád nepřišla na to, co se mezi Marcem a Clare děje. Každé ráno odchází do práce dokonale upravená, blond vlasy má stažené do elegantního uzlu, nehty vybroušené a vyleštěné do dokonalých světle růžových oválků. Její obvyklou pracovní uniformu, sestávající z nudných šedých nebo černých kalhot a kašmírových svetříků v pastelových barvách, nenarušuje jediný zbloudilý vlas nebo přehlédnutý záhyb. (Když mi Annabel řekla, že mě posílá na pohovor k majitelce květinářství, představila jsem si zemitou hipísačku se záplavou tmavých kudrnatých vlasů v dlouhých rozevlátých sukních, holinách a s ulámanými nehty. Nikdy by mě nenapadlo, že taková zahradnická bohyně bude vypadat jako Clare.)

Clare se daří udržovat zdání, že všechno klape, jenže když s někým žijete pod jednou střechou, všechno se vám utajit nepovede. Nikdy jsem je neslyšela se hádat, na to je příliš diskrétní, ale nemohla jsem si nevšimnout, že když teď Marc přijde domů, a že to bývá pěkně pozdě, nenamáhá se usmát nebo se zvednout a jít ho přivítat, jako to dřív dělala. Nenamáhá se uvařit mu večeři, když přijde až poté, co jsme se s dvojčaty najedli. V domě už nejsou vázy s řezaným kytkami. Už si ani nevzpomínám, kdy mě naposledy uprostřed noci vzbudilo vrzání matrace na druhé straně zdi.

Takhle to tedy vypadá, když se člověk dostane mezi dva mlýnské kameny. Nevím, co je horší, jestli víkendy s Jamiem nebo dny od pondělka do pátku tady. Vrátila bych se k našim, jenomže ti asi minutu poté, co jsem odešla z domu, proměnili můj pokoj v mámin nový ateliér. Jasně, že mě rádi vidí, ale po třech dnech na rozkládací pohovce vím, že už bych měla jít. Vadí mi, jak na mě pořád dohlíží.

Jednou ráno, zrovna když dávám dvojčatům snídani, přijde Marc dolů a tváří se pěkně napjatě. Clare jde za ním. Vypadá unaveně a nesoustředěně, jako by vůbec nespala. Vidím na nich, že zas vedli jednu z těch svých „diskusí“.

Marc si nalije kávu. „Chceš taky?“ zeptá se Clare škrobeně.

„Ano, díky.“

„S mlékem?“

„Černou, kdyby ti to nevadilo.“

Úplně mě praští do očí, jak slušně se k sobě chovají. Jako dva úplní cizinci.

Cpu kaši do dvojčat tak rychle, že ji málem nestíhají polykat, jen abych mohla utéct z toho dusna v kuchyni. Nezažila jsem, že by ticho mohlo být tak ohlušující. Prokristapána, řekněte už někdo něco.

„Mohla byste mi podepsat souhlas pro doktora?“ požádám Clare. „Jdeme dneska dopoledne na další várku očkování.“

Mrkne rychle na Marca, ten ale předstírá, že ho úplně pohltily zprávy ve Financial Times. „Nebudeš ho potřebovat. Půjdu tam s tebou.“

„Já myslela, že potřebujete být brzy v práci.“

„To počká.“

Marc se sarkastickým výrazem ve tváři poskládá noviny, neřekne ale ani slovo.

Clare vypadá, že má slzy na krajíčku. Je mi jí děsně líto. Ať už se mezi nimi děje cokoli, doufám, že to brzy vyřeší, už kvůli dětem. A nechci být nepříjemná, ale ani pro mě to není procházka růžovým sadem. Je to jako byste přišli k někomu na večeři a hostitelé se pár vteřin před vaším příchodem do krve pohádali. Až na to, že já tu pak musím zůstat na noc a žít v tom dvacet čtyři hodin denně.

Clare cestou na kliniku nic neříká, jen tajuplně šeptá do mobilu „Budu v bance v jedenáct. Ne, nemá o tom nejmenší tušení,“ a rozčiluje se kvůli husté dopravě. Nechápu, proč tam s námi jela.

Doktor se jako obvykle zdržel na operačním sále. Clare přechází po čekárně neuroticky sem a tam a já se snažím uklidnit Poppy, která je neobvykle plačtivá a nenaložená. Xan měl asi pravdu, nejspíš jí rostou zuby. Kdyby tu nebyla Clare, tak bych to udělala jako jindy a namočila jí dudlík do sáčku s cukrem. Takového mlsouna jsem ještě nezažila.

Konečně nás pozvou do chladné vyšetřovny, kde dvojčata svlékneme do plenek, aby je mohli zvážit, změřit a všelijak je prohmatat. Nakonec jim děsně hubená sestra s našpulenými rty sundá plenky a strčí jim do zadečků teploměry. Není divu, že obě děti projeví svůj nesouhlas brekem.

„Jsou nějací přecitlivělí,“ pronese opovržlivě.

„Však si zkuste, jak by vám bylo příjemné, kdybyste měla něco zastrčené v pozadí,“ řeknu polohlasem. „Áá, vidím, že už máte, tak to pardon.“

Clare se snaží potlačit úsměv.

Vzápětí do místnosti lehkým krokem vejde vysportovaný, hladce oholený asi padesátiletý lékař.

„Báječné plíce!“ haleká přes jejich pláč. „Dobrá práce, maminko.“

„Děkuji,“ řekne Clare nejistě.

„Tak co, už jsme odstavení? Jíme tuhou stravu?“

Mluví na Clare, ta se ale bezmocně obrací na mě.

„Začali jsme je odstavovat asi před týdnem,“ řeknu. „Většinu věcí už jí, ale ráno a večer před spaním dostávají ještě mléko.“

„Kolik plenek mají na den?“

Znovu se podívá na Clare. A ta se znovu podívá na mě.

„Řekla bych, že každý asi tak šest.“

„Spí celou noc v kuse?“

„Ano,“ odpovídám. Připadám si jako asistentka břichomluvce. „Rowan se už zbavil těch kolik, co míval.“

„Výtečně, výtečně. No, maminko, odvedla jste skvělou práci. Lásku a péči, to je to, co dětičky potřebují ze všeho nejvíc. Nemůžou potřebovat, aby jim maminka někde schůzovala nebo se snažila řídit zemi, že ne? Chtějí ji mít pěkně u sebe doma, že ano.“

Do prdele.

„Máte děti, pane doktore?“ zeptám se mile.

„Ano, čtyři.“

„To je krásné. To jste na ně jistě pyšný. Řekněte mi,“ pokračuju, „nebýváte tady spoustu hodin? Nejspíš i o víkendech a po večerech. Je to určitě veliký závazek.“

„Musím být neustále na příjmu,“ přisvědčí zvesela.

Přestanu se usmívat. „A na kolika jejich sportovních odpoledních jste byl?“ chci vědět. „Nebo měl taťka pokaždé moc práce se zachraňováním světa? To byla pro vaše děti určitě obrovská útěcha.“

„Jenno,“ pronese Clare tiše.

„Tak mi tu nevykládejte o lásce a péči,“ nasadím bojovný tón. „Nikdo by ty děti nemohl milovat víc než Clare.“

Vrhne na mě vděčný pohled. Doktor si odkašle a popadne injekci.

Poppy se nebrání, zato Rowan se vzpíná a kroutí hned, jak ho vezmu do náručí. Lékař mu otře stehýnko čtverečkem s dezinfekcí, a když mu píchne injekci, Rowan se hne. Jehla zajede hlouběji, než měl doktor v úmyslu a Rowan se rozkřičí bolestí.

Clare vmžiku přeběhne na druhý konec místnosti a s očima potemnělýma bolestí mi ho vezme z rukou. Chodí s ním sem a tam, hladí ho po zádíčkách a něco mu šeptá do ouška.

Když konečně přestane škytat, otočí se ke mně s tak upřímným výrazem překvapení a radosti, že mě to úplně dojme. „Nesnesu, když ho něco bolí,“ zašeptá.

„Já vím,“ přikývnu.

Nejde o to, že by Clare neměla Rowana ráda, jenom o tom nevěděla. Sledovala jsem ji, jak bere do náručí Poppy a zažívá při tom nával přirozené, nekomplikované lásky, i to, jak jí vzápětí mizí úsměv z tváře, když ji dožene pocit viny, že to nemá stejně i s Rowanem. Byla přesvědčená, že se z ní stane druhá Davina. Říkala jsem jí, že maminkám občas trvá, než si ke svým dětem najdou cestu. Vykládá se o tom hromada blbostí, ale ve skutečnosti prožívá každá žena svoje mateřství jinak. Jenže Clare mě neposlouchala a spoustu měsíců tak sama sobě ubližovala.

Díky jednomu jedinému okamžiku je všechno rázem jinak. Teď už by si mezi dvojčaty nedokázala zvolit, stejně jako by nedokázala rozetnout napůl Měsíc. Vidím jí to v očích.

Najednou mám v krku knedlík. Nevím, co říct, a tak Clare neobratně obejmu, jako bych říkala: Viděla jsem to. „Všechno to zvládnete,“ řeknu jí. „Vy, Rowan a Poppy.“

Z kliniky odcházíme trochu jako holky, co spolu byly v kině na holčičím dojáku. Jsme uslzené, přitom ale šťastné a trochu se za to stydíme. Něco jsme spolu prožily, pomyslím si. Škoda, že si nejsme s mámou tak blízké, abych jí mohla brnknout a říct jí o tom.

Jak se tak lopotíme dolů ze schodů, dvě babči nám uhnou stranou a počkají, až se kolem nich i s kočárkem vymotáme.

„Jé, dvojčátka!“ zvolá jedna z nich. „Podívej, Joan. Ta jsou ale krásná!“

Druhá nám nakoukne do kočáru a pak se usměje na Clare. Okamžitě poznala, která z nás je jejich matka, i když kočárek tlačím já. „Určitě jste na ně moc pyšná!“

Clare zrůžoví radostí a stiskne mi rameno. „To jsme.“

Už mám zase slzy na krajíčku. Nemusela mě do toho zahrnovat. Babky si teď nejspíš myslí, že jsme lesby, ale co je mi po tom. Poprvé mi dojde, že když Clare říká, že jsme tým, myslí to vážně.

Až na to… až na to, že dvojčata přes to všechno nejsou moje.

Krmím je, utírám jejich kadění a blinkání, hraju s nimi přihlouplé hry s měkkými míčky a zpívám jim nekonečně pitomé dětské písničky. Chodím jak strašák v odporných teplácích a teniskách, aby nevadilo, když mě ohodí, a mám nehty ostříhané úplně nakrátko, abych je nešťastnou náhodou neškrábla. Odkroutím si všechnu tu dřinu, ale když dojde na lámání chleba, nic z toho nemám.

Jenže tak to prostě je. Dvojčata nejsou moje a nikdy moje nebudou. Nakonec si mě nebudou ani pamatovat. Je to jako cpát prachy do pronajatého bytu, místo abyste si koupili vlastní, který vám zůstane navždycky.

V takovýchhle chvílích si říkám, jak dlouho ještě vydržím dělat chůvu. Pokaždé, když se musím rozloučit s některým ze „svých“ dětí, přijdu o kus sebe sama. Jednou se ukáže, že už ze mě nic nezbývá.

Dojdeme k autu a připoutáme děti do autosedaček. Společnými silami složíme levné golfky, které jsem ukradla u Londýnského Oka. Chovají se jako škodolibé rozkládací lehátko, několikrát už jsem si o ně sedřela kůži na kloubech.

„Musím už konečně koupit nový kočár,“ vydechne Clare a zabouchne kufr auta. „Z tohohle bych se zanedlouho zbláznila.“

„Je to moje vina, že jsme přišli o to Bugaboo. Zaplatím ho.“

„To je nesmysl. Stojí hotové jmění. Jestli ho někdo zaplatí, tak Xan.“

Ticho mezi nás vrazí klín.

Polknu. „Clare. Víte, to, jak Xan na té policejní stanici říkal, že vás Marc podvádí. Tak to…to určitě nebyla pravda. Byl opilý a nemyslel to tak. Marc by určitě neměl poměr…“

„Jenno,“ vydechne zhluboka. „To já přece vím.“ Nastartuje auto, a když se na mě podívá, oči má neproniknutelné, chladné a tvrdé jako dva modré křemeny. „Bohužel jde o něco mnohem, mnohem horšího.“

Coares

Coares & Co.

Strand č. 220

Londýn

WC2R 0QS

Londýn

www.coares.com

SOUKROMÉ & DŮVĚRNÉ

p. Marc Elias

Cheyne Walk č. 97Tel.: 020 7753 3000

SW3 5TS

2. března 2009

Vážený pane Eliasi,

odpovídáme Vám tímto na Váš dopis ze dne 28. února 2009.

Jsme připraveni poskytnout Vám krátkodobou půjčku dle Vašich požadavků v celkové výši 750 000 liber se splatností jeden rok, zajištěnou portfoliem Vaší manželky. Přiložené dokumenty je třeba opatřit Vaším podpisem i podpisem Vaší manželky.

Nabízená půjčka nepodléhá poplatku za zprostředkování. Naše úroková sazba vychází z úrokové sazby centrální banky, k níž je připočítáno 6%. Aktuální roční úroková sazba činí 4,25 %. Výše této sazby se může v průběhu období, na něž se půjčka sjednává, měnit.

Vyplněné a podepsané listiny zašlete v co nejbližším termínu na naši adresu. V případě jakýchkoli dotazů se na mě můžete obrátit na telefonním čísle 020 7597 2638.

S pozdravem,

Joanna Yeatesová,

osobní bankéřka

Telefonické hovory mohou být z důvodu zkvalitňování služeb nahrávány.

6. kapitola – MARC

„Tak co, už jsi ji ošukal?“ zeptá se Felix.

Monitor zčervená. „Počkej, až se dostane na dvě stě!“ zakřičím do telefonu. „Jdi do háje,“ pošlu Felixe přátelsky někam.

„No neříkej mi, že tě ta chůva odmítla.“

„Ale houby, neodmítla. Říkal jsem na dvě stě.“

„Ty jsi ztracený případ,“ zavrtí Felix hlavou a otočí se zpátky ke svému stolu. „Manželka tě má pěkně pod pantoflem, Eliasi.“

Přestanu ho vnímat a napjatě sleduju monitor. Na burze jsou to dneska hotová jatka, Voyage se ale zatím drží. Zdravotní a důchodové připojištění dneska táhne. Jasná otázka demografie. I na trhu, kde se hlavně prodává a ceny jdou tím pádem dolů, se dá vydělat slušný balík peněz, když člověk neztratí hlavu.

„Kristepane!“ vykřiknu a vyskočím ze židle. „Co se to, do prdele, děje?“

„Co jako, brácho?“

Zaklapnu mobil a nečekaně tak ukončím hovor se svým makléřem.

„S Voyage!“ zařvu a ukážu na monitor. „Co se to, do prdele, děje s Voyage?“

Felix popadne klávesnici a zuřivě něco píše. „Hromadná žaloba v Mississippi. Zrovna to zveřejnili. Kvůli nějakému léku na cholesterol, co způsoboval záchvaty.“

„To je blbost. Voyage v léčivech nejede. Je to čistě jenom pojišťovna.“

„Tady píšou, že vloni v létě koupili indickou farmaceutickou společnost GITA. Koupili ji pod cizím jménem.“

Zhroutím se na židli. Pád ceny se zastavil, ale i tak jsem v tom už za čtyři sta litrů. Právě jsem přišel o čtyři sta tisíc liber.

„Co je, brácho? Něco ti tam zahučelo?“

„Čtyři sta tisíc.“

„To jsou drobáky. Hamish přišel v pátek o tři mega.“

Nejistě se zasměju. „Ne banky. Moje.“

Felix hvízdne. „Tak to je síla.“

„Vypadalo to tak jasně,“ prohrábnu si vlasy rukou. „Voyage vykazovala už roky solidní výsledky. Nepovedlo se mi pár obchodů, tak jsem myslel, že to srovnám z roční prémie, jenomže po tom loňském propadu se mi to už prostě nepovedlo. Potřeboval jsem se z toho vyhrabat, tak jsem šel i do rizikovějších věcí. Voyage měla být sázka na jistotu. Vypadalo to tak jasně.“ Zopakuju.

„No tak tam ty peníze nech a prodej to, až se trochu zvedne. Kolik jsi v tom utopil celkem?“

„Jedna osm.“

„Kristepane, Marcu!“ vykřikne Felix. „Jedna celá osm milionu?“

„Letos je to všechno jak podělaná horská dráha,“ odseknu mu. „Semlelo nás to všechny.“

„To jo, ale my do toho šli s cizími penězi. Trh je na tom teď bledě, teď nemá cenu investovat, kámo. Na co jsi myslel?“

„Hele, dej mi pokoj,“ rozčílím se. „Každý jednou vydělá a jindy prodělá.“

Felix mě poplácá po rameni. „No jo, jasně. Aspoň že máš manželku, co tě z toho vytáhne, až to všechno skončí v loji. Radši by ses měl té vaší chůvě aspoň prozatím vyhýbat širokým obloukem.“

„Stejně má prsa rozpláclá jako dvě volská oka,“ zalžu.

„Tak se mi to líbí.“ Zaváhá. „Hele, brácho. Lyle má dneska pánskou jízdu ve Spearmint Rhino. Nechceš si to ještě rozmyslet a jít taky? Mohl bys tam trochu utopit ty svoje smutky.“

„Jo. Jasně, proč ne. Aspoň si to trochu užiju, dokud ještě můžu. A moje geniální žena tak aspoň bude mít příležitost vydělat dalších pár milionů, než se vrátím domů,“ dodám zahořkle.

Jedna celá osm milionu. Felix má pravdu. Na co jsem to, sakra, myslel?

Zírám do skleničky s whiskou. Nic z toho by se nestalo, nebýt Clare. Jen jsem chtěl dokázat, že taky dovedu přispět něčím do rozpočtu.

Začalo to vloni v létě, kdy jsem dostal jeden horký tip. Clare byla čerstvě těhotná a na poslední chvíli, těsně před pádem trhu s půjčkami, jsme získali obří hypotéku na nový dům. Občas se nám nedostávalo hotovosti. Nebyli jsme vyloženě zoufalí, ale trocha peněz navíc by se hodila. Ten tip byl dopředu jasný vývar. Můj zdroj byl spolehlivý jako nikdo, obchodoval jsem s ním snad tisíckrát. Z právního hlediska jsem se pohyboval trochu moc blízko zakázaných vod – v bance se absolutně netoleruje obchodování na základě interních informací –, jenže mi tvrdil, že bych za šest měsíců mohl dosáhnout stoprocentního zisku. Z poslední roční odměny jsem si ulil nějakých dvě stě litrů do obligací. Bylo mi jasné, že Clare by s tím v žádném případě nesouhlasila, ve věcech, které jí připadají „pokoutní“, je naprosto úchylně zásadová, jenže jsem si říkal, že ty peníze zdvojnásobím a vrátím zpátky dřív, než si toho vůbec všimne. Tak jsem tomu kšeftu věřil, že jsem dokonce vyhodil osmdesát tisíc za zbrusu nový Range Rover.

Jenomže pak společnost, do které jsem investoval, požádala o právní ochranu před věřiteli, stala se další obětí krachu finančního trhu. Můj zdroj byl na mrtvici, ale škoda už byla napáchaná. Dvě stě dvacet tisíc v háji.

Clare jsem to nemohl říct. Dvojčatům bylo sotva pár týdnů, hormony s ní cloumaly jak blázen a krom toho jsem nechtěl jako zlobivý školáček běžet honem za maminkou a přiznat se, že jsem si chtěl vzít tajně sušenku a někdo mě při tom načapal. Clare nesnáší riskování, nikdy by to nepochopila. Do háje, kdyby mě poslouchala, tak mohla dávno mít stovku květinářství po celé zemi.

Živím se tím, že celé dny hraju na burze. Jsem šéfem oddělení evropských investic, mám pod sebou čtyřicet lidí a na tlačítkách zrychlené volby výkonné ředitele a jednatele největších hedgových fondů. Bance přináším spoustu peněz. Byl jsem si jistý, že nějakých mizerných dvě stě tisíc dokážu vydělat jako nic, jenže jsem potřeboval nějaký vklad. Kvůli recesi jsme letos mohli na roční prémie zapomenout a obchodování s cizími akciemi bylo taky čerstvě mimo zákon, takže jsem byl v pytli. Clare měla vlastní portfolio u firmy Coares, jenomže na jeho vrub bych si mohl půjčit, jenom kdyby mi to taky podepsala. Zato dům byl na moje jméno, Clare měla pocit, že tak bude líp chráněný pro případ, že by Království květin šlo ke dnu.

Zatahal jsem za pár nitek, lehce pokoutně získal druhou hypotéku – sice se smrtící úrokovou sazbou, ale copak jsem měl na vybranou? – a byl jsem zpátky ve hře. Po prvních pár obchodech jsem měl všechno zpátky. Začalo se mi dařit. Chtěl jsem dát Clare k narozeninám šek na milion. Nebyla jediná, kdo v naší rodině umí podnikat.

Jenže pak jsem v dalších pár obchodech zase prodělal. Tak už to v téhle branži chodí. Proto taky člověk musí mít sakra odvahu, aby se v ní udržel. Na burze se moc ženských nevidí.

Zatracený Voyage! Kdyby to dopadlo tak, jak jsem čekal, mohl jsem být na svém.

Kopnu do sebe panáka, v hlavě mi duní hlasitá hudba. Jedna osm. Jedna osm. Jestli z toho fofrem nevycouvám a těch akcií se nezbavím, tak bych mohl dopadnout ještě mnohem hůř, ale jak to mám sakra vysvětlit Clare?

Kolem ramen se mi ovinou ženské ruce, provázené nepříjemným pachem levného parfému a zvětralého potu.

„Zlato, vypadáš, že by ses potřeboval uvolnit,“ zapřede mi do ucha. „Máš tu úplné uzly. Jsi tak napjatý, zlato. Uměla bych ti od toho odpomoct.“ Prsty s ostrými nehty mi hnětou ramena, pak mi po stranách hrudníku sklouznou na břicho a míří mi do slabin.

Odstrčím ji a nakloním se k Felixovi. „Padám odtud,“ zakřičím přes muziku.

„Nebuď baba, Eliasi,“ křičí na mě Felix s očima upřenýma na šlapku. „Už jsem jí zaplatil, tak ať za to předvede, co umí.“

Dívka se opře dlaněmi o kolena a hluboce se předkloní, aby mi nabídla výhled na svoji štěrbinu. Felix se k ní natáhne, zastrčí jí za tanga další bankovku a dívka se k němu začne vinout. Zaboří jí obličej do silikonového výstřihu. Dívka se na mě podívá. Její pohled je bez zájmu, mrtvý.

Prudce vstanu a davem lidí se proderu ke dveřím. Nalil jsem do sebe láhev šampaňského a bůh ví kolik panáků, ale vůbec mě to neotupilo.

Dělal jsem to jen kvůli Clare. Kvůli nám.

Hrozně dlouho nemůžu chytit taxíka. Když dorazím k domu, překvapí mě, že se uvnitř ještě svítí. Podívám se na hodinky a zjistím, že ještě není ani deset. V klubu mi přišlo, že je mnohem víc.

V předsíni odhodím aktovku. Třeba kdybych to Clare pořádně vysvětlil, tak by pochopila, co mě k tomu vedlo. Mohla by mě z toho snadno dostat. Pár milionů je pro její rodinu jen umrněné kapesné.

„Bože, dnešek stál totálně za hovno,“ houknu na Clare cestou do kuchyně. Naleju si pořádnou lampu. Do tohohle rozhovoru se mi fakt nechce.

Musíš to skousnout. Už se nemáš kam jinam obrátit.

Povolím si kravatu a vejdu do obývacího pokoje. „Ta finanční krize nás bude stát balík. Další dvě americké banky nahlásily obří ztráty, takže letos budeme zase bez prémií…“

Do prdele, do prdele, do prdele. Do prdele.

„Jenno. Nevěděl jsem, že jsi tady.“

„Ahoj, Marcu.“

Čekám, že se zvedne a zmizí, jenže ona si tam dál jakoby nic sedí a kouká na televizi. To mě vytočí. Neměl jsem souhlasit s tím, aby s námi bydlela. Už tu nemám ani špetku soukromí. Když si chci v noci dojít pro sklenici vody, musím si na sebe něco hodit, protože bych ji mohl potkat na chodbě. Je to jako mít doma pořád nějaké hosty. Místo abychom se s Clare normálně pohádali, se strojeným úsměvem na sebe šeptáme skrz zaťaté zuby. Nemůžeme si mezi sebou vyčistit vzduch, jak jsme byli zvyklí.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ řeknu Clare ze všeho toho stresu ostřeji, než jsem chtěl.

Zamračí se. „O čem?“

„Nemohli bychom jít nahoru a probrat to tam?“

„Ale my se díváme na Sex ve městě,“ řekne Jenna.

Vážně toho chci tolik, když si představuju, že si po šíleném dni budu moct pár minut soukromě promluvit se svojí ženou?

Kašlu na to. Ve skutečnosti potřebuju spíš ještě jednu skotskou a třicet minut jenom pro sebe, bez telefonů a vyrušování. Bez toho, že by mi někdo lezl do zadku a chtěl po mně, aby něco bylo hotové pokud možno už včera. Potřebuju jen trochu klidu a ticha, abych se uvolnil.

Co rozhodně nepotřebuju je přijít domů a najít svou ženu přikovanou k televizi, kde dávají pochybnou americkou slátaninu namířenou proti chlapům, a vedle ní chůvu, jak sedí v mém křesle, pije moje víno a chová se, jako by jí to tu patřilo.

Clare se konečně laskavě zvedne. „To nic, Jenno. Uvidíme se ráno.“

Já ti o žádné pitomé milosti nestojím.

„Copak nepozná, kdy má odejít?“ řeknu. „Vždyť už je po desáté! Kdy máme mít ve vlastním domě trochu času jen sami pro sebe?“

Clare mě strká do schodů. „Pšššt! Vždyť tě uslyší. Nekřivdi jí, Marcu. Sotva jsi přišel domů. Dělala mi společnost.“

„Stejně by se měla naučit, že potřebujeme určité soukromí.“

Clare mě obejme pažemi. Nepříjemně mi to připomene tu holku ve strip klubu. „K čemu bychom takové soukromí asi tak potřebovali?“ zašeptá.

Nejradši bych jí řekl, kam si má to svoje přiopilé svádění strčit, jenže i přes moji náladu, skotskou a „jedna osm“ se mi okamžitě postavil a teď mě bolestivě tlačí v kalhotách. Nemůžu si pomoct. Clare od porodu dvojčat hodně zhubla, na můj vkus až moc, ale i tak mě dokáže rozpálit.

Jako první mě dostal její hlas. Když tehdy ve čtyři ráno vyskočila z té své omlácené staré dodávky a začala se do mě navážet, jediné, co jsem slyšel, byl její přízvuk. Tak zatraceně nóbl.

Nikdy jsem nepoznal ženu, jako byla Clare Sterlingová. Tou dobu jsem byl ve Velké Británii asi dva roky. Vysokou školu ekonomickou v Torontu jsem vystudoval na červený diplom. Jako vedlejšák jsem už na škole dělal spolužákům makléře a slušně si tím přivydělával. A dařilo se mi i po škole. Hned po promoci jsem jako neobyčejně schopné a nadějné zázračné dítě nastoupil do Kanadské centrální banky, která mě vzápětí poslala do své londýnské pobočky, abych to tam dal trochu do pohybu. Byl jsem zelenáč, zelenější než čerstvě posekaný trávník. Do Kanady jsem přijel, když mi byly čtyři roky, a od té doby jsem ji neopustil. Rodiče utekli z Libanonu, aby táta nemusel během občanské války narukovat. V Kanadě pak začal být natolik paranoidní, že nikomu z nás nedovolil nikam vycestovat. Mluvil jsem plynně francouzsky, arabsky a anglicky, jenže pokud šlo o ženy, nebyl jsem takový světák, za jakého jsem se vydával. Všechny moje předchozí přítelkyně byly jednoduché, obyčejné holky z venkovských oblastí Quebecu s růžovými tvářemi a lesklými koňskými ohony. Na pátém rande se mnou šly do postele, když mi ho měly vykouřit, tak se jim zvedal žaludek a o Vánocích mě zvaly k sobě domů, abych se seznámil s jejich rodiči.

Londýnské holky byly jiné. Pily pivo, zvracely na ulici, zapomínaly si brát kalhotky a samy si kupovaly kondomy. Chodil jsem s několika najednou a nezdálo se, že by to některé z nich vadilo. Manželství a děti byly to poslední, co je zajímalo.

Clare byla úplně jiná liga, to jsem poznal na první pohled. Ten její přízvuk, oblečení – oblékala se hezky, ale přitom ne přehnaně konzervativně –, to, jak na malíčku nosila zlatý pečetní prsten. Pracoval jsem s řadou londýnských bankéřů, takže už jsem věděl, že ten prsten značí „rodinu“. Málem jsem se počůral, kdy mi řekla, že její máma má šlechtický titul, i když, jak mi honem vysvětlovala, k němu přišla tak, že její nevlastní táta zahrnul toho správného vládního úředníka tím správným množstvím finančních darů. Můj děda byl rybář v Tyru a žil i zemřel v chatrči o jediné místnosti.

Chozením s Clare jsem se rázem vyhoupl do elitního klubu mezi Felixe, Hamishe a všechny ostatní. Najednou jsem byl jedním z nich. Třešinkou na dortu pak bylo, že se mi opravdu a upřímně líbila. Měla svůj plán. Byla ambiciózní, věděla, co od života chce i jak toho dosáhnout. Alespoň to jsme měli společné.

Věkový rozdíl mezi námi mi nevadil ani v nejmenším. Jasně, líbilo se mi, že jsem sbalil starší holku, rozhodně jsem v ní ale neviděl svoji mámu, jak to tak často bývá. Až mně bude sedmdesát, tak jí potáhne na osmdesátku. No a co? Vyrůstal jsem s pěti staršími sestrami, tak v tom nevidím problém. Nebo jsem ho přinejmenším tehdy neviděl. Musím přiznat, že mi poslední dobou začíná lézt na nervy, jak mi Clare dává ustavičně najevo, že ví všechno nejlíp. Když mi bylo třiadvacet, tak mi to její velení nevadilo, ale teď mi, sakra, bude za pár měsíců třicet. Měla by mi trochu popustit otěže.

Přitáhne si mou hlavu a rty mi drtí žhavým, roztouženým polibkem. Nevzpomínám si, kdy naposledy byla takhle nadržená. Pustím peníze z hlavy. Svojí ženě si o ně rozhodně říkat nebudu. Seženu je někde jinde.

Zabořím jí tvář do vlasů a přeju si, abychom byli aspoň na chvíli zase jen sami dva. „Paní Eliasová, nemáte tušení, jak moc jste mi chyběla,“ šeptám vášnivě.

Vyhrnu jí sukni, stáhnu jí kalhotky stranou a drsně do ní vrazím prsty. Vyjekne, ale je mi to jedno. Strhnu ji vedle sebe na postel. Rozepne mi kalhoty, posadím si ji obkročmo na ptáka a prudce jí stáhnu tričko. Z cecíků jí kape mléko, tak se přisaju a lačně hltám. Líbilo se mi, když byla těhotná a když teď kojí moje děti. Líbilo se mi, jak chodila s obřím břichem, které všem říkalo: Můj muž mě ošukal.

Jede na mně jako na koni, už chce mít zase navrch. Přetočím ji na záda a začnu do ní drsně vrážet ptákem. V ložnici jsem byl vždycky kápo já a vím, že to tak má setsakra ráda.

Udělám se do ní. Doufám, že má v sobě tolik vína, aby si nevzpomněla, že ještě nezačala brát prášky. Chci, aby byla brzy zase těhotná. Kdyby bylo po mém, dala by mi tucet dětí.

Když je po všem, položí mi hlavu na rameno a spokojeně se ke mně přivine. Asi se taky udělala.

„Marcu? O čem jsi to se mnou chtěl mluvit?“

Bože. Proč chtějí ženské po sexu vždycky něco řešit? Dělají to celé naopak, jako by si natahovaly ponožku přes botu.

Předstírám, že ji neslyším. Zakrátko usne a já zůstanu zírat na fosforeskující zelené číslice na budíku vedle postele. Vím, že za pár hodin budu muset vstát, ale nedokážu zabrat. Ten dnešní sex byl fajn, to jo, jenže jsem si tím nevyčistil hlavu tak, jako jindy. Dokonce jsem ještě naštvanější než předtím. Clare se od porodu změnila, a to ne zrovna příjemným způsobem. Sledoval jsem, co děti udělaly s mými sestrami, všechny je zmírnily a zjemnily, dokonce i naši divošku Raniu, bože, měli jste ji vidět v šestnácti. Byla zralá na kriminál. Táta ji chtěl dokonce poslat zpátky do Libanonu, jen aby se trochu srovnala. Jenže pak potkala Antoina, pořídila si kluky a úplně rozkvetla.

Clare byla vždycky dominantní (moje máma o ní říká, že je to pěkná generálka, pracující ženy neměla nikdy v lásce), dřív mi to ale nevadilo. Nikdy by nedosáhla toho, čeho dosáhla, kdyby v sobě neměla něco tvrdého a drsného. Vím, že by byla skvělou mámou, to se pozná už z toho, jak obskakuje ty svoje kytky. Myslel jsem si, že až budeme mít rodinu, tak zvolní. S dětmi si člověk nemůže nic moc plánovat. Pořád se děje něco, co nečekal. Rania je s těmi svými třemi v jednom kuse na pohotovosti, jsou pořád samý úraz.

Jenomže Clare se o to ani nepokusila. Povolala posilu ze zálohy a míč na ni přehrála. Platí cizí osobě, aby dělala matku jejím dětem. Občas mám pocit, že jí víc záleží na té její firmě než na mně, Rowanovi nebo Poppy.

Vytáhnu jí ruku zpod hlavy. Ve svalech mi bolestivě mravenčí, jak se do nich vrací krev. Pramen vlasů se jí svezl přes obličej a zachvívá se jejím dechem.

Její skutečnou rodinou je Království květin.

Celé dva týdny se snažím vymyslet, jak se z té noční můry vysekat, nic mě ale nenapadá. V bance mi znovu nepůjčí, už tak jsem dům zatížil druhou hypotékou a při současné ekonomické situaci mi nikdo takhle velkou půjčku neposkytne. Jsem posraný strachy, opíjím se do němoty, snažím se na to všechno zapomenout, jenže si tím vysloužím jen šílenou kocovinu a výčitky od Clare, když udělám tu chybu, že to na ni zkusím.

Nakonec už mi nezbývá čas. Když vás váš makléř vyzve, abyste složili jistinu na marži, tak buď zaplatíte, nebo jste v háji. Na sehnání hotovosti mi zbývá čtyřiadvacet hodin, a tak udělám, co musím, a znovu si je vezmu od Clare. Kde jinde jsem je měl asi tak sebrat?

Přece to není to samé, jako bych měl s někým poměr, prokristapána. Vůbec se to nedozví. Stačí mi pár slušných obchodů a mám to zpátky. Přísahám, že až bude po všem, tak už nikdy nebudu takhle riskovat. Vyrovnám svoje účty a jednou provždy odejdu od hracího stolu.

Pro jednou se vracím domů střízlivý. Při odemykání nasadím pokerový výraz. Nikdy jsem Clare nelhal, ani jsem jí nic schválně nezatajil. Každý večer se při návratu domů děsím, že mi to pozná na očích.

Vůbec jsem si s tím nemusel dělat hlavu. Ani se nenamáhá na mě podívat.

Místo toho nastaví Jenně skleničku, aby jí dolila víno. Jak je tak od dveří sleduju, začne to ve mně pěkně vřít. Od té záležitosti s Xanem před pár týdny jsou jako siamská dvojčata. Měl jsem dát tomu parchantovi do huby. Moje děti nikdo nebezpečí vystavovat nebude. Clare ho jako obvykle hájí. „Bylo to jen hloupé nedorozumění.“ Hovno nedorozumění. Kdyby to bylo na mně, tak ho šoupnu pod zámek a zahodím klíč.

Naliju si v kuchyni pití. Zbytky večeře jsou ve dřezu. Podívám se do trouby. Je studená. Jako obvykle mi nic nenechaly. I s kočkou by zacházely líp než se mnou.

Slyším je, jak se u toho přiblblého seriálu hihňají jako dvě puberťačky. Nejradši bych jim dal oběma pár facek. Dokonce si začaly být podobné. Clare má na sobě džíny – ani jsem netušil, že nějaké má – a chůva si stáhla vlasy do přísného uzlu, jaký nosí moje žena. Sakra, ta holka má dokonce perlové náušnice.

„Jdu se osprchovat,“ řeknu odměřeně.

„Dobře,“ odpoví Clare.

Vodu si pustím tak horkou, jak to jen snesu, a stojím pod ní tak dlouho, dokud ze mě všechno to napětí aspoň trochu nevyprchá. Před rokem byl můj život dokonalý. Jako nic jsem vydělával spoustu peněz, měl jsem krásnou a pozornou ženu, dvě děti na cestě a fantastický dům. Život byl super. Představoval jsem si, že to tak zůstane, i když už budou děti na světě. Jenomže místo toho se k nám nastěhovala ta zatracená kukačka a můj život se začal rozpadat na kusy. Připadám si ve vlastním domě jako páté kolo u vozu. Musím se z téhle pasti rychle vyhrabat, jinak přijdu o práci i střechu nad hlavou. A jestli Clare zjistí, že jsem si půjčil peníze na vrub její firmy, tak ji ztratím.

Když přijde Clare nahoru, stojím v šatně a utírám se ručníkem.

„Nemusel jsi být na Jennu tak nepříjemný,“ vyštěkne na mě. „Bývalo by stačilo říct jí prostě ‚ahoj‘.“

„Kriste. To se teď musíme bavit o chůvě?“

„Pomáhám jí dát dohromady měsíční rozpočet,“ dodá Clare, jako bych neřekl ani á. „Neumí vůbec zacházet s penězi. Ty její hodinky od Cartiera ji stály šest měsíčních platů.“

Zahodím mokrý ručník do koše na prádlo. „Proč se v tom takhle angažuješ? Co je nám do toho, za co Jenna utrácí.“

„Patří do rodiny, Marcu. Stará se nám o děti.“

„To byla tvoje volba,“ zavrčím.

Clare na mě zírá, jako bych byl hovno na podrážce jejích bot. Zatraceně, co ode mě chce? Co je mi po tom, že si chůva přečerpala účet? Už tak mám svých problémů víc než dost.

„Fakt to není tvůj problém.“ Natáhnu si boxerky a zalezu do postele. „Vím, že z toho máš lepší pocit, když ji bereš jako člena rodiny, ale pravda je jiná. Je to tvoje zaměstnankyně, stejně jako Molly a Craig a všichni ostatní, kterým platíš za to, že pro tebe dělají. To ty ses rozhodla, že chceš chůvu, tak se teď nesnaž zahánět svůj pocit viny tím, že z vašeho vztahu děláš něco, čím není.“

„Já nemám důvod cítit se provinile,“ řekne ostře.

„Když myslíš.“

„Prostě jen chci, aby Jenna byla spokojená, aby pak byli spokojení i Poppy a Rowan.“

„Chceš, aby tvoje děti byly spokojené? Super. Tak propusť chůvu a starej se o ně sama.“

Clare stráví v koupelně víc času než obvykle. Když si vleze do postele, přikrývka se začne pravidelně otřásat, takže mi dojde, že pláče.

Chtěl bych ji utěšit, ale něco mi v tom brání.

Musím přiznat, že mi udělalo dobře, že je i jindy tak neochvějná Clare Eliasová stejně zranitelná jako my ostatní.

Příštích pár dnů odchází Clare ráno z domu dřív, než mi vůbec zazvoní budík. Když se i třetího dne vzbudím a postel vedle mě je prázdná, pozoruju při holení zamyšleně svůj odraz v zrcadle. Něco není v pořádku. Clare už několik týdnů není ve své kůži. Nejde jen o to holčičí kamarádění s Jennou a házení mojí večeře do koše. Jsem s Clare ženatý dost dlouho na to, abych poznal, že používá zdvořilost jako zbraň. Probrala se mnou letní dovolenou, dává mi vyčistit obleky a ráno mi podává manžetové knoflíčky, ale když se s ní pokusím pořádně promluvit, zdvořile se přede mnou uzavře. A v těch několika málo případech, kdy byla svolnější a kdy jsme spolu šukali, mi bylo jasné, že to hraje. Musím vědět, jestli to ví.

„Jenno,“ uvažuju nahlas, když vejdu do kuchyně, „je s Clare všechno v pořádku?“

Zvedne Rowana ze židličky a dá ho do ohrádky k Poppy. „Jak to myslíte?“

Dávám kávu do kávovaru. Nechci do toho chůvu zatahovat, ale musím zjistit, co Clare žere. Pokud mi přišla na ty peníze, tak kdo ví, čeho všeho bude schopná. Nechci jednoho večera přijít domů a zjistit, že vyměnila zámky.

„Je poslední dobou taková… duchem nepřítomná,“ říkám opatrně. „Jako by ji něco trápilo. Tak jsem myslel, jestli se ti třeba s něčím nesvěřila.“

„S čím jako?“

„No, já nevím. S holčičími věcmi.“

„Jo tak, s holčičími věcmi.“

„Má nějaké starosti? Třeba v práci?“

„Co já vím, tak ne,“ řekne Jenna a otírá židličky dvojčat. Narovná se a podívá se mi zpříma do očí. „Máte na mysli něco konkrétního, Marcu?“

Zamrkám.

„No, měl jsem toho poslední dobou trochu moc,“ řeknu vyhýbavě. „Netrávím s Clare a s dvojčaty tolik času, kolik bych chtěl.“

„Sotva vás vidí.“

Mrcha jedna. „Koukni, Jenno, já naše děti miluju. A miluju svoji ženu. Nic bych si nepřál víc než přijít domů v pět a užít si s nimi koupání. Dal bych nevím co za to, abych mohl dneska vzít děti místo práce do parku nebo do zoo.“

„Tak si vemte dovolenou.“

„To není tak jednoduché.“

Najednou jsem hrozně unavený. Nemám sílu se s ní dohadovat. „Jenno, v mojí profesi se dovolená považuje za projev slabosti. Je to hra mladých chlapů, a pokud tomu člověk nedává všechno, nemá tam co dělat. Zvlášť teď, když je na tom naše ekonomika tak, jak je. Neumíš si představit, pod jakým jsem tlakem. Každý den si cestou do práce říkám, jestli si už o polední pauze nebudu vyklízet stůl. Člověk je jen tak dobrý, jak dobrý byl jeho poslední obchod. Stačí, aby do vody ukápla jediná kapka krve, a začnou se k tobě stahovat žraloci. Vyhodí tě v pátek, aby z toho ostatní neměli depresi. A když přijde pondělí, nikdo po tobě ani nevzdechne.“

Ulevilo se mi, že jsem to konečně mohl někomu říct. Přiznat, jak šíleně jsem vyděšený. Na Clare bych to takhle vybalit nemohl. Už tak mnou pohrdá víc než dost.

„No tak dejte výpověď a najděte si něco jiného.“

Krátce se zasměju. „Co jako?“

„To já nevím. Třeba místo v normální bance.“

„Myslíš za přepážkou? Nebo že bych doplňoval peníze do bankomatů?“

„Nemohl byste třeba vést nějakou pobočku? S vašimi zkušenostmi…“

„A vydělávat ročně padesátku hrubého? To by nám nepokrylo ani základní výdaje.“

Rozpačitá pauza. Vstanu a naliju si kafe. Padesát litrů musí Jenně připadat jako výhra v loterii. Co by asi řekla, kdyby věděla, že dlužím skoro dva miliony? Je to cifra jak z Monopolů, dokonce i pro mě.

Jenna vytáhne Poppy z ohrádky. „Clare jde určitě jenom o to, abyste byl šťastný,“ řekne nejistě.

„Clare nemá tušení, jaké to je, když člověk v něčem neuspěje. To by absolutně nedokázala pochopit. Za celý život neudělala jedinou chybu.“

„Takže si připadáte trochu… no…,“ Jenna zaváhá.

„Nemožný? Neschopný?“

„Ne, ne, to jsem nemyslela. Jen jsem si říkala, že si asi přejete, aby nemusela tolik pracovat.“

Poppy se Jenně nespokojeně kroutí v náručí. Dlouhé tmavé řasy má slepené slzami, a tak ji chůva něžně hladí po zádech. „Není jí něco?“ zeptám se. „Má nějaké zarudlé tváře.“

„Myslím, že jí jen rostou další zuby, to nic není. Měla dneska velikou žízeň, to u toho taky bývá. Zítra jí bude líp.“

„Clare měla radši zůstat doma…“

„Marcu, vážně to nic nebude. Dětem rostou zuby v jednom kuse a taky mají v jednom kuse rýmu. Nemůže si brát pořád volno. Krom toho si platí mě, abych se jí o ně starala.“

Neunikne mi určitá jízlivost v jejích slovech. Dává mi to pěkně sežrat: Pracuju pro Clare, ne pro vás. Možná je novou nejlepší kamarádkou Clare, já jsem ale ještě pořád její manžel. Pokud si Jenna nechce hledat novou práci, měla by se začít chovat trochu jinak.

„Byl bych radši, kdyby se o děti starala jejich matka,“ prohlásím odměřeně. „Za rok nebo dva půjdou do jeslí a pak do školky. Snad by to ty zatracené kytky do té doby vydržely.“

Jenna se kousne do rtu. S mírným pocitem viny dopiju kávu. Neměl jsem na Clare takhle nasazovat. Rozhodně nemůžu potřebovat, aby se mi tenhle rozhovor jednou jako bumerang vrátil a podrazil mi nohy. Ale jsou to i moje děti, na což mají Clare s Jennou tendenci zapomínat.

Ale co. Udělalo mi dobře, že jsem si mohl konečně ulevit.

Popadnu aktovku a vyrazím do kanceláře. Pro jednou stojí paní Štěstěna při mně, mám nejlepší den za posledních několik měsíců. Klaplo mi několik potenciálně riskantních obchodů, takže jsem na konci obchodovacího dne vydělal bance několik milionů a ze svého osobního dluhu smáznul 220 litrů. Kdyby se mi takhle vedlo i dál, tak bych to možná – ale opravdu jen možná – mohl přežít.

O něco dříve než obvykle vystoupám z metra do nezvykle vlahého květnového podvečera. Předzahrádky kaváren a restaurací jsou plné lidí, všichni si chtějí užít letošní první opravdové letní teplo.

Zvedne mi to náladu. Cestu domů si v duchu přehrávám svůj ranní rozhovor s Jennou a uvědomím si, že jsem byl ke Clare nespravedlivý. Když pominu, že jsem ji neměl pomlouvat před chůvou, musím uznat, že spousta z toho, co jsem prohlašoval, není pravda. Clare od začátku jasně říkala, že se práce nevzdá – i když tvrdila, že prvních šest měsíců zůstane doma –, a byl jsem to já, kdo chtěl v průběhu hry změnit její pravidla. To já jsem tajně doufal, že se po narození dětí změní. Není její chyba, že se nezměnila.

Musím se Clare přiznat a říct jí, co jsem provedl, jinak naše manželství čekají vážné problémy. Už to dál s takovým pocitem viny a starostmi nevydržím.

Ticho podvečera rozrazí houkání sirény. Kolem mě se na červenou prořítí sanitka a nohu mi málem přejede dodávka, která vyskočila na chodník, jen aby jí uhnula z cesty. Nevím, jak jí to řeknu. Znám Clare, bude to chtít honem všechno zatáhnout. Jenže pokud bychom chtěli všechny ty dluhy naráz splatit, museli bychom prodat dům. A i pak by nám ještě pěkně dlouho trvalo, než bychom se finančně vzpamatovali. Museli bychom si najít něco menšího, v míň luxusní čtvrti. Taky bychom museli propustit Jennu a Rowan by nemohl jít na Eton. Bože. To je ale bordel.

Když před naším domem zahlédnu sanitku, dojde mi, že se stal nějaký průšvih.

Předmět: Poppy Eliasová (důvěrné)

Datum: 26/05/2009 11:24:36

Od: <fsharpeova@princesseugenie.co.uk>

Pro: <hcarter@princesseugenie.co.uk>

Harry,

Clare Eliasová u nás byla před pěti měsíci oficiálně hospitalizována kvůli zánětu dělohy po traumatickém porodu dvojčat, v její lékařské kartě je však naznačeno, že délka její hospitalizace byla dána také jejím špatným psychickým stavem hraničícím s poporodní depresí. Dr. Johnson je momentálně na dovolené, takže si to nemohu ověřit, ale podle zprávy porodní asistentky měla matka problémy s kojením, a pokud ji nechali samotnou s dítětem, vykazovala známky značného neklidu. Za těchto okolností se domnívám, že by nemocnice měla zasáhnout, byť by se později ukázalo, že ne zcela oprávněně. Další možnou pachatelkou by mohla být chůva. Na příjmu projevovala o svou svěřenkyni přiměřené obavy, nechovala se však výrazně úzkostlivě či zoufale, jak by takové situaci odpovídalo. Domnívám se, že mnohem pravděpodobnější kandidátkou na Münchausenův syndrom v zastoupení je matka, a z této domněnky bych doporučovala dále vycházet.

Navrhuji předat tento případ Diane a rozhodně doporučuji bezodkladně se situací obeznámit odbor sociální péče.

Frances

7. kapitola – CLARE

„Věděla jsi, že Marc podvádí?“

Ne, že tě podvádí. Že podvádí. Zvláštní, jak jsem si toho rozdílu ihned všimla, jak jsem hned věděla, jak to myslí.

Když pak Xan vystřízlivěl, všechno mi vypověděl. Jeho kamarád, zaměstnaný v jednom z velkých investičních fondů, se doslechl o Marcových ztrátách na burze. V City o tom podle všeho věděl každý druhý. Jenže pak všechny dluhy zničehonic vyrovnal. Xan měl tušení, že to nebude jen tak, a požádal svého známého ze Státního úřadu pro boj proti podvodům, aby se na to mimo pracovní dobu trochu podíval. Nevěděl, jak mi to říct, tak si radši vyrazil do světa a opil se namol.

Jenna je ještě pořád poměrně mladá, a tak jí nevěra přijde jako to nejhorší, co může člověka potkat. Skoro si přeju, aby mi Marc byl nevěrný, to bych si aspoň dokázala rozumně vysvětlit: Je o tolik mladší než já, muži se nechají snadno svést, nic to neznamenalo, byl to jen takový úlet.

Dlouhé měsíce odčerpává z mojí firmy finance. Mám dojem, že jsem věděla, že to má na svědomí Marc, už dávno před tím, než jsem si nad účetní knihy sedla se svým účetním. Vůbec se po sobě nesnažil zamést stopy. Ani ne za dva měsíce dokázal sprovodit ze světa celý náš roční zisk. Nemůžu to samozřejmě tvrdit se stoprocentní jistotou, ale myslím, že vím, proč ty peníze potřeboval: v jiném životě by byl Marc jedním z těch zoufalců s popelavou tváří, co se houfují kolem bookmakerů a žijí ustavičnými nadějemi a nereálnými sny.

A jako by nestačilo, že okradl moji firmu, když jsem začala hledat ještě hlouběji, objevila jsem druhou, naprosto lichvářsky úročenou hypotéku – a to jsme měli co dělat, abychom zvládali splácet tu první. Ohrozil střechu nad hlavami našich dětí. Copak si vážně myslel, že na to nepřijdu?

Dokud mi to Xan neřekl, neměla jsem tušení, jakých výšin jeho dluh dosahuje. Jeden milion osm set třicet tisíc liber. Takové číslo si skoro ani neumím představit.

Málem jsem ho okamžitě opustila. Cítila jsem se podvedená, nechápala jsem, jak mohl takhle riskovat všechno, co jsme za ty roky společně vybudovali. Brala jsem to tak, že jde o naše společné peníze. Nepatříme k párům, co mají oddělené bankovní účty, co spolu vyrazí na dovolenou a pak se o všechny výdaje pěkně půl na půl podělí. Jak můžete někomu slíbit, že s ním budete sdílet svůj život, dokud vás smrt nerozdělí, a přitom s ním nesdílet ani hloupý bankovní účet?

Proto jsem se také rozhodla to spolknout a nic neříkat. Až na to bude Marc připravený, tak za mnou přijde a ke všemu se mi přizná. A mezitím – no, mezitím jsem všechen kapitál a finanční zdroje své firmy tiše přesunula mimo jeho dosah.

Problém je v tom, že jsem na něj strašně naštvaná. Nemůžu se na něj skoro ani podívat, natožpak s ním spát. Chci mu odpustit. Jen nevím, jestli to dokážu.

Craig do mě šťouchne loktem a pěkně mě tím vyděsí. „Je tu zas,“ zašeptá.

Ten podmračený Američan Cooper Garrett. Craig říká, že k nám už skoro měsíc chodí třikrát týdně a pokaždé nechá poslat květiny té samé ženě. Nejčastěji lilie. Sem tam růže. Jednou tulipány. A vždycky bílé.

Už jsme tu takové zákazníky měli, muže, kteří se na sebe snažili upozornit poněkud nákladným způsobem a nechali svým vyvolným každý den posílat květiny. V případě tohohle Američana a obdarovávané ženy jménem Ella Stuartová je to ale jiné. Ať už je mezi nimi cokoli, klasický milostný vztah to rozhodně není. Na chvilku se přestanu věnovat svým vlastním povinnostem a sleduji ho, jak přechází po obchodě. Pod jeho drsnými, ošlehanými rysy bouří hněv. Nejspíš i smutek. A rozhodně vášeň. Kolik z nás ji dokáže vzbudit? Vím, že mě Marc svým způsobem miluje, jako svou ženu a matku svých dětí. Nepochybuji o jeho upřímnosti, dokonce ani teď ne. Byla to ale pro něj při našem prvním setkání vážně coup de foudre, láska na první pohled? Určitě tam byla přitažlivost, to ano, zájem, touha, to všechno cítil, tím jsem si jistá, vášeň v tom ale nebyla. Ať už je ta zmíněná Ella kdo chce, má z pekla štěstí.

„Jste tady,“ řekne Američan a zprudka se ke mně otočí.

Odložím světle zelené tobolky popínavé srdcovnice, která mi právě dorazila z Jižní Ameriky. Je to nádherná, křehká květina, která se v chladném podnebí téměř nedá vypěstovat. Stejně jako láska, pomyslím si, a vzápětí se v duchu zasměju, jaké klišé mě to nad ní napadlo.

„Moc často neprodávám,“ řeknu. „Pracuji spíš v kanceláři. Ale občas…“

„Vám to chybí.“

Neznámý muž, který se tak dobře vyzná v květomluvě, mě znovu překvapí. Hněv a nepřátelství, které z něj minule vyzařovaly, ustoupily a na jejich místo nastoupila melancholie. To je snad ještě horší. Smutek ztmavil jeho modré oči do barvy půlnoční oblohy. Co ztratil, že ho to naplňuje takovým zoufalstvím?

Zahledí se kamsi vlevo za mou hlavu. „Já to mám takhle s piánem.“

Bezděčně zaletím pohledem k jeho rukám, položeným na prodejním pultu. Jsou silné a hranaté, a tupé a mozolnaté konečky prstů vypovídají o muži, zvyklém na těžkou fyzickou práci. A přesto jeho dlouhé prsty, rozložené na prodejním pultu, působí elegantně. Úplně vidím, jak z věkem zažloutlých kláves piána vyluzují melancholickou melodii. Je samý protiklad, tenhle Cooper Garrett. Chodí ve vybledlých džínách a ošoupaném koženém kabátu skoro na zem jako venkovských farmář, na zápěstí má ale drahé Breitlingy a na nohou vysoké boty z měkké, poddajné kůže. Řekla bych, že mu bude tak kolem pětačtyřiceti, i když na první pohled působí starším dojmem. Hluboké vrásky, které z obou stran obepínají jeho široká ústa jako dvě závorky, a věčně podmračené čelo mu přidávají roky a ubírají jeho jinak klasicky řezané pohledné tváři s hranatou čelistí na přitažlivosti. Tenhle muž se moc často neusmívá.

Je na něm ale něco, co vzbuzuje důvěru. Člověk má pocit, že by u něj byl v bezpečí.

Nejistě se usměju. K mému překvapení můj úsměv opětuje. Úplně ho to promění. Modré oči má rázem zářivé, teplé a průzračné jako vody Karibiku. Cosi neznámého mě k němu přitahuje. Chtěla bych si s ním ještě chvíli povídat. Chtěla bych poznat jeho příběh. Chtěla bych ho znovu přimět k úsměvu.

Craig nadšením tiše vykvikne. Vím, že to hraje, a jeho nesmyslné chování mě rázem probere, jako by mě někdo polil kbelíkem ledové vody.

Zrudnu a otočím se k policím s květinami. „Bílé tuberózy, prosím,“ řekne rozvážně. „Poslat stejně jako posledně. Váš kolega má adresu.“

„Do nemocnice princezny Eugenie,“ doplní Craig.

„Ona je v nemocnici?“ zeptám se překvapeně.

„Je v kómatu,“ povzdechne si Craig. „Srazilo ji auto, když se snažila zachránit svou dceru.“

„Nevlastní dceru,“ zachmuří se Američan.

Bezmyšlenkovitě uvážu úhlednou kytici. To málo, co jsem se dozvěděla, ještě víc podnítilo moji zvědavost. Jaký má k té ženě vztah? Snubní prsten nemá, to už jsem si stihla všimnout, ani to ale nemusí nic znamenat. Na druhou stranu kdyby byli svoji, tak by jí neposílal třikrát týdně květiny. Jak do toho zapadá to dítě, ta nevlastní dcera? A co je příčinou smutku, který mu sedí na jeho širokých ramenou a je stejně hmatatelný jako jeho cestami potřísněný kabát?

Cooper Garrett krátce pohlédne na květiny, úsečně na mě kývne a je pryč.

„Áá, upokoj se, moje rozjitřené srdce,“ vydechne Craig. „Tohohle chlapa je pro ženskou škoda. Co myslíš, že je ta žena zač?“

Craig si s tím svým hraním na teplého Grahama Nortona jednoho dne ukousne víc, než dokáže spolknout.

„Nemám potuchy. Jak to, že toho o něm tolik víš?“

„Protože se ptám, drahoušku.“

Zametu ustříhané stonky tuberóz a vlákna rafie. „Můžeš dohlédnout na to, aby ty květiny byly v nemocnici do pěti hodin?“

„Samozřejmě. Mohli bychom teď projít ty čtvrtletní výsledky? Price už nám poslal všechny podklady…“

„Promiň, ale nemám na to kdy. Musela jsem odložit schůzku s účetním, abych mohla jít s Jennou a s dvojčaty k lékaři. Podívám se na to příští týden.“

„Klidně to vezmu za tebe, jestli…“

„Ne,“ řeknu ostře.

Craig se zatváří překvapeně. „Ne,“ snažím se o normální tón. „O nic nejde. Klidně to počká. Určitě jsi měl pravdu. Recese postihla všechny, a když tomu dáme trochu času, určitě se to zlepší. Nemá cenu dělat si s tím zbytečně hlavu.“

Jako by nebylo už tak dost ponižující, že mi manžel bez mého vědomí vybral peníze z firemních účtů… Neměla jsem o tom Jenně říkat, a rozhodně není třeba, aby se o tom dozvěděl i Craig.

„Spíš asi půjdu domů,“ řeknu a překvapím tím sama sebe. „Chtěla bych strávit trochu času s dvojčaty. Stýská se mi po nich,“ dodám.

Není tohle mnohem lepší než mateřská péče, kdy je matka k dětem uvázaná za nohu a nemůže se od nich hnout? Našla jsem svým dětem někoho, kdo se o ně s potěšením postará, a mně pak zbude už je jen milovat, dávat jim ze sebe to nejlepší, užívat si s nimi skutečně kvalitně prožitý čas. Nejen že jsem je svým návratem do práce o nic nepřipravila, ale dokonce jsou na tom takhle lépe, než kdybych zůstala doma. Skoro jako by místo dvou rodičů měli tři.

Když kolem šesté vcházím do dveří, Jenna se právě chystá dvojčata koupat. „Dala jsem jim po večeři sladkou tečku,“ prohlásí mimochodem.

„To vidím,“ odpovídám při pohledu na svoje děti, upatlané od čokolády Cadbury. „Já je vykoupu.“

„To není třeba, já to…“

„Udělám to ráda,“ zarazím ji.

Jenna jde do koupelny s námi, podle potřeby mi podává dětské mýdlo a houbičky, směje se na děti, které sedí ve vaně chodidly proti sobě a sem tam se vzájemně kopnou. Když se Poppy zakousne do houby, všimnu si, že má zase trochu zarudlé tváře, ale jinak se nezdá, že by některému z nich něco chybělo.

„Marc neví, o co přichází,“ povzdechnu si.

Vytáhnu Rowana z vany, zabořím mu tvář do úžlabí krčku a vdechuji sladkou mléčnou vůni svého dítěte. Jak já ho miluju, úplně stejně jako jeho sestru. Tak bych se nakonec přece jen nedokázala rozhodnout, stejně jako Sofie. Díky bohu. Nejsem divná, nejsem nenormální matka. Jen mi to chvíli trvalo, nic víc.

„Já myslela, že Marc dneska přijde dřív,“ řekne Jenna a zabalí Poppy do osušky.

„Nechával mi vzkaz na mobilu. Prý má nějaké jednání.“

„A to jen tak dovolíš, aby mu to prošlo?“

„Co se stalo, nedá se odestát,“ povzdechnu si ztěžka. „Musím mu dát šanci to napravit.“

„Jak to můžeš brát s takovým klidem? Ukradl ti peníze z firmy…“

„Nikdo není dokonalý, Jenno. Všichni děláme ústupky těm, které milujeme, nemám pravdu?“

Ruka jí podvědomě vyletí k nejnovější modřině, jež se jí skví na čelisti. Začervená se a beze slova tak přizná, že se mnou souhlasí. „Jak si pak ale může stěžovat, že pracuješ?“ ozve se po chvilce. „Měl by ti být vděčný, že toho tolik vyděláš.“

Vyhýbavě pokrčím rameny. Za jiných okolností bych s ní souhlasila, teď mě ale spíš mrzí, že jsem jí toho tolik svěřila. Občas zapomínám, že Jenna ve skutečnosti nepatří do rodiny.

Vypustí vodu a posbírá gumové kachničky a plastové rybky. „To kdyby můj táta řekl mámě, že nemůže pracovat, tak by na něj pěkně vyjela.“

Zabalím Rowana do jeho bleděmodré osušky s hrošíkem a nesu ho do dětského pokoje. V patách mi jde Jenna s Poppy, zabalenou do růžové varianty s ledním medvědem. Položíme je proti sobě na přebalovací pult, společně je namažeme Sudocremem a dáme jim pampersky, bodýčka a dupačky. Je pondělí, a tak Jenna roztáhne prstíky čtyř malých ruček do čtyř vějířků a já na nich ostříhám dvacet miniaturních nehtíků. Přidržím jim hlavičky, aby jim mohla dát do pusy Calpol na zklidnění dásní. Jsme dokonale sehraný tým, dvě synchronizované matky. Škoda, že se v tom nedá soutěžit na olympiádě.

„Marc je hrozně staromódní,“ pokračuje Jenna, když se usadíme na levnou pohovku, kterou jsem koupila místo toho nemožného vyřezávaného houpacího křesla, a dáme dvojčatům večerní láhev. „Je horší než můj táta.“

„Jeho matka byla doma a vychovala šest dětí. Prostě se jen vrací k modelu, který doma viděl.“ Hladím hlasitě hltající Poppy po tváři. „Nejde o to, že bych se nechtěla o dvojčata starat, Jenno. Mám je moc ráda, ale mám ráda i svou práci. Nedokázala bych se jí vzdát. Vždycky když vyrazím z domu, mám pocit, jako by mě to rvalo na dva kusy. Marca žádný takový pocit viny nepronásleduje,“ dodám naštvaně. „V něm se nic nepere. Nikdo nečeká, že odejde z práce a zůstane doma s dítětem. Muži to mají tak jednoduché.“

Když se můj manžel vrátí domů, jsme už s Jennou po večeři a já jsem dokonce i v posteli. Poslouchám, jak dole klopýtá a nadává, když do něčeho vrazí. Teď tam rozbil nějaké sklo a ve mně se vzedme vlna zlosti. Copak nestačí, že hraje ruskou ruletu s naším domem? To se z něj ještě musí stát opilec?

Konečně se vypotácí nahoru a zaleze do postele. Nakloní se nade mě, zpocenou rukou mi přejede po hýždích a vydechne na mě oblak whiskových výparů. Ani se nehnu. Doufám, že si bude myslet, že spím, a nechá toho.

„Clare?“ zašeptá hlasitě. „Jsi vzhůru?“

Snažím se dýchat co nejpomaleji a nejpravidelněji.

Nemotorně mě popadne za prso. „Au!“ vyjeknu a odstrčím mu ruku.

„Jsi vzhůru?“

„Vidíš, ne?!“

„Chyběla jsi mi,“ blekotá. „Jsi moje nejlepší kamarádka, Clare, víš to?“

„Ano,“ povzdechnu si a znovu ho odstrčím.

Jeho ruce jsou teď ještě neodbytnější. „Miluju tě. Chci se jen přitulit, nic víc. Snad nechci tak moc, ne? Mám za sebou děsně dlouhý den.“

„Marcu, já si teď zrovna nepřipadám moc sexy…“

„Nikdy jsi nebyla krásnější,“ odfukuje Marc.

Tuhle větu mají snad muži natrénovanou, nebo co. Ve skutečnosti znamená děsně, ale fakt děsně to chci, a koho by zajímala krbová římsa, když se právě hrabe pohrabáčem v ohništi?

Jsem svědomitá manželka. Dbám na to, abychom s Marcem spali každý víkend, i když na to třeba nemám zrovna náladu (najděte mi ženu s malými dětmi, která by nedala přednost hodině spánku). A když na mě přijde lehkovážná nálada, přihodím mnohdy i rychlovku v neděli ráno ve sprše. Většinou to stačí na to, aby byl po zbytek týdne milý, a pokud se někdy stane, že si Marc řekne o přesnídávku mezi hlavními jídly, nikdy neodmítnu. Když se do toho dáme, tak se mi to líbí (Marc je zkušený a pozorný milenec), i když musím přiznat, že ne tolik, jako nejnovější kniha, kterou jsem si koupila podle seznamu bestsellerů v Timesech. Sex už pro mě prostě nemá takovou přitažlivost jako dřív. Marc za to nemůže, je to čistě ženská záležitost.

Dnes bych ovšem svému manželovi nevyhověla, ani kdyby mi nedýchal do obličeje kyselé výpary, netočil mi bradavkami jako knoflíky na regulaci hlasitosti a nelepil se mi na stehno svým nevábným, zpola ochablým penisem. Jsem na něj příliš naštvaná, než abych nějakou rozkoš byť jen předstírala.

„Ne, děkuji, Marcu. Děkuji za nabídku,“ dodám zdvořile, „ale dnes raději ne.“

Druhý den ráno mám už v sedm hodin schůzku s jedním pěstitelem v Islingtonu. Když odcházím z domova, všichni ještě spí. Ulevilo se mi, že se s Marcem nepotkám u snídaně. Pomalu mi docházejí konverzační témata, která by se netýkala věci, o které dávno vím a přitom musím předstírat, že neexistuje. Pořád čekám, že za mnou přijde a řekne mi, co udělal, on se to však podle všeho rozhodl řešit tak, že si někam vyrazí, nehorázně se opije a po návratu domů po mně vyjede.

Občas se chová jako dítě. Hrozně mi připomíná Xana. Pamatuju si, že když bylo Xanovi asi pět let, ostříhal Davině všechna poupata jejích milovaných růží, pak ale zpanikařil a snažil se je přilepit zpátky kancelářskou lepicí páskou. Marc se snažil vše napravit jediným způsobem, na který připadl. Je to hlupák, ne hajzl. Kdybych o tom nebyla tak nezvratně přesvědčená, už bych ho dávno opustila.

V poledne běžím místo oběda domů, abych se podívala na dvojčata, ta ale právě spí. „Přestaň se o ně bát,“ řekne Jenna. „Nezapomněli, kdo jsi. Běž si nechat udělat ten melír, my to tu zatím zvládneme, fakticky.“

A tak jdu do salonu Nickyho Clarkea, čekání si krátím usrkáváním kapučína a četbou Harper’s Bazaaru a mám obrovské výčitky svědomí, že někomu platím za to, aby se staral o moje děti jen proto, abych mohla podniknout něco tak marnivého. Chůva je téměř pochopitelná, pokud dřu, abych nás zachránila před bankrotem, jak mám ale omluvit tohle?

I když musím připustit, že můj nový účes vypadá bezvadně, říkám si v duchu, když recepční podávám kreditní kartu (na celkovou částku se radši nedívám), a v mém podnikání, jako dneska ostatně v každém, je vzhled velmi důležitý.

Když vracím peněženku do kabelky, všimnu si na mobilu, že mám zmeškaný hovor.

Čtyři hovory.

„Ještě před hodinou jí nic nebylo,“ řekne Jenna. „Dala jsem je oba spát. Pak začal Rowan plakat, tak jsem se na ně šla podívat, a Poppy tam takhle ležela.“

Moje holčička visí Jenně bezvládně v náručí. Oči má napůl zavřené a obrácené v sloup. Je tak bledá, až se zdá, jako by byla z vosku. Chtěla bych si ji vzít, ale bojím se jí dotknout (Jsi špatná matka, útočí na mě můj vnitřní hlas), abych tím její stav ještě nezhoršila.

„Nemůže to být tím očkováním?“ chci vědět. „Všechna ta publicita kolem vakcín MMR…“

„MMR ještě nedostali. Naposled dostali třetí dávku DTP proti záškrtu, černému kašli a tuberkulóze. Ani jeden z nich neměl na první ani druhou dávku žádnou reakci.“

To jsem nevěděla. Byla jsem s nimi na posledním očkování a stejně nevím, jaké vakcíny lékař mým dětem dal.

Od chvíle, co se narodily, se jich snažím zbavit. „Prosím, přestaňte brečet, ať se můžu trochu vyspat.“ „Vezmi si je, Jenno, potřebuju pracovat.“ Jak může být spánek nebo práce důležitější než trávení času s mými dětmi? Přece jsem neotěhotněla nechtěně nebo neplánovaně. Rozhodla jsem se mít dítě. Dvojčata miluju. Co je to se mnou, že před nimi v jednom kuse utíkám?

Zasloužím si přijít o dítě. Je to karma. Přála jsem si, aby jedno z nich zemřelo, a teď…

„Kde je ta zatracená sanitka?“ Přejdu k oknu. „Hrozně jim to trvá. Měly bychom vyrazit do nemocnice autem.“

„Musíme počkat na sanitku, Clare, nemůžeme riskovat, že uvízneme někde v zácpě.“

„Mohla klidně umřít, zatímco jsem si nechávala dělat hlavu. Měla jsem tu být. Ani jsem neslyšela mobil.“

„Poppy neumírá, Clare,“ řekne Jenna pevně. „Vím, že je to těžké, ale musíš se uklidnit. Bude v pořádku.“

„A tím jseš si jako jistá?“ křičím na ni.

„Ano,“ prohlásí Jenna neústupně.

Je bledá, ale klidná. Přinutím se chovat podobně.

„Už slyším houkačku,“ řekne náhle.

Popadnu Rowana a obě seběhneme po schodech na chodník. Sanitka mezitím zastavila vedle řady parkujících aut. Zvedneme děti, jako bychom se brodily vzdutými vodami rozbouřené řeky a chtěly jimi pronést ten nejcennější poklad, a protáhneme se mezi auty. Jenna předá Poppy zdravotníkům, kteří ji obratem odnesou do zadní části sanitky, takže mi zmizí z očí.

Marca, který stojí v šoku na chodníku, si všimnu až ve chvíli, kdy mě popadne za loket.

„Clare! O co to tady sakra jde?“

„O Poppy,“ setřesu jeho ruku. „Je jí zle. Nevíme, co jí je, musíme ji dostat do nemocnice. Díky bohu, že jsi doma, aspoň se budeš moct postarat o Rowana. Zatím mu nic není, ale kdyby mu začalo…“

„Ne!“ vybuchne Marc. „Prokristapána, Clare, o Rowana se může doma postarat Jenna! Poppy je i moje dcera! Pojedu s tebou!“

Nemám čas se s ním hádat. Předám Rowana Jenně a vyškrábu se dozadu do ambulance. Při pohledu na moje drahé děťátko na nosítkách s miniaturní kyslíkovou maskou na bledé tvářičce se mi málem zastaví srdce. Zabolí mě na hrudi. Nemůžu ji ztratit. Nesmím. Zavřu oči a modlím se k Bohu v naději, že mi odpustí. Budu lepší máma, budu s nimi trávit každou minutu. Prosím, neber mi ji.

Jeden ze záchranářů se přese mě natáhne, aby zabouchl dveře. „Pane, kdyby vám to nevadilo, pojeďte za námi svým autem,“ řekne Marcovi.

„Ani mě nenapadne,“ zavrčí Marc a protlačí se k nám.

Je mi špatně strachy, záchranář se na mě ale příjemně usmívá, jako bychom vyráželi na vyhlídkovou jízdu po památkách. Deka se mu chytí do zipu. Jak se ji snaží vyprostit, skřípne si do něj prst a polohlasem zanadává. Na hřbetu pihaté ruky má kuličkovým perem napsané telefonní číslo.

Sleduju, jak vytahuje desky s formulářem a pracně ho začíná vyplňovat. Přestane mu psát pero, a tak se ho snaží rozepsat na okraji papíru. Když to nepomůže, párkrát jím zaklepe a zkusí to znovu. Pořád nepíše, a tak nesnesitelně pomalu po kapsách hledá jiné. Chce se mi na něj křičet, ať dělá, dělejte! Moje dítě tu možná umírá a on hledá propisku!

Konečně najde jinou, zapadlou v kapse sedačky vedle něj, a začne se mě vyptávat. Bere nějaké léky? Má na něco alergii? Měla někdy nějaký záchvat? Řeknu mu o očkování, škoda, že tu není Jenna. Nevím, jestli Poppy posledních pár dnů hůř jedla. Nevím, jestli její plenky poslední dobou vypadaly jako obvykle. Nevím ani, jak obvykle vypadají.

„Já nevím,“ zopakuju znovu a pláč mám na krajíčku, když se mě zeptá, jak dlouho už má Poppy takhle popraskané rty. Vůbec jsem si toho nevšimla. Jak to, že jsem si toho nevšimla?

„Jak to, že to nevíš?“ udeří na mě Marc.

„Promiň. Jenna nic neříkala…“

„Ty jsi její matka! Ty bys to měla vědět!“

Dorazíme na pohotovost a já musím na ty samé otázky odpovědět sestře na příjmu. Poppy odvezou do malé kóje obehnané látkovými závěsy, kde musím ty samé otázky a odpovědi projít ještě jednou s mladým lékařem, který jí prohlíží. Když je opakuju popáté staršímu lékaři a pak pediatrovi, mám co dělat, abych nedala průchod své frustraci. Nechci nikoho rozčílit. Chci, aby si mysleli, že jsem dobrá matka. Chci, aby pro mě měli pochopení, i když moje pětiměsíční dcera leží na posteli napůl v bezvědomí a na krku a na pažích má drobné, ale jasně patrné podlitiny. Jak to, že jsem si jich nevšimla už dřív?

Marc znovu vybuchne, vyskočí z kovové židle a začne po kóji rázovat sem a tam. „Už mám těch přiblblých otázek dost!“ řve. „Kdy už začne někdo něco dělat?“

„Marcu,“ snažím se ho uklidnit a nervózně se ohlížím na skupinku lékařů, postávající před zástěnami. „Určitě dělají, co mohou.“

„Sakra, copak nečteš noviny?“ houkne na mě. „Nedovolím, aby se z mojí dcery stala položka v nějaké statistice! Ať sebou ti felčaři koukají hnout a přijít na to, co jí je, nebo tady bude o pár pacientů víc!“

V hrudi se mi vzedme vlna vzteku. Jak nám asi tenhle hloupý machistický výbuch pomůže? Marc by mě měl správně uklidňovat, dodávat mi naději a říkat, že všechno dobře dopadne. Místo toho se chová jako vyděšený puberťák a ještě zhoršuje už tak nastalý chaos a zmatek. Když se já budu starat o něj, kdo se postará o mě?

Zatahám ho za paži. „Marcu, prosím tě. Takhle to jenom zhoršuješ.“

„Zhoršuju? Copak ono to může být ještě horší?“

Jeden z lékařů se konečně odlepí od skupinky a přijde za námi. „Pane Eliasi, paní Eliasová,“ řekne pevně. „Nemůžeme začít vaši dceru léčit, dokud nezjistíme, co jí je, takže jí provedeme nějaké testy, abychom na to přišli. Věřte mi, že si stejně jako vy přejeme, aby se jí udělalo lépe.“

„Má nějaké jméno!“ otevře si na něj Marc pusu. „Jmenuje se Poppy! Poppy!“

„Jaké testy?“ zeptám se.

„Všechny, které nás napadnou, dokud nezjistíme, co jí je. Vím, že je to pro vás velmi náročné, paní Eliasová, ale snažte se mít s námi trpělivost,“ dodá, když mi sestra jemně položí ruku na rameno. „Potřebovali bychom od vás zjistit ještě nějaké podrobnosti. Nebojte se, dojdeme pro vás hned, jak budeme něco vědět. Pane Eliasi, vy tu můžete zůstat se mnou.“

Podívám se nejistě po Marcovi. „Běž,“ štěkne po mně. „Já tu na ni dohlédnu.“

„Nedala byste si šálek čaje?“ zeptá se mě sestra, když mě dovede do malé oddělené čekárny. Na podlaze jsou vyšlapané kobercové čtverce a u zdi tvrdé, ale jinak praktické plastové židle. Potrhané plakáty na zdech vyzývají přítomné, aby si dávali pozor na meningitidu a chřipku.

„Ne, děkuji,“ odpovím zdvořile.

Pokládá mi znovu ty samé otázky, tentokrát v nich ale cítím jakýsi podtext, kterému tak docela nerozumím. Skoro jako by se mě snažila nachytat.

„Takže,“ řekne konečně, „vaše dcera byla dnes s vaší chůvou, je to tak?“

„S Jennou,“ doplním.

„S Jennou. Jak dlouho pro vás pracuje?“

„Nastoupila, když bylo dvojčatům osm týdnů, takže asi tři měsíce.“

„A říkáte, že s ní doteď nebyly žádné problémy?“

„Jaké problémy?“

Sestra ťuká propiskou o desky s formulářem. „Nechovala se třeba nějak neobvykle nebo nepředvídatelně? Nepozorovala jste u ní prudké změny nálady, citové výbuchy nebo tak něco?“

„Ne…“

„Nepije? Neužívá drogy?“

„Samozřejmě že ne! Poslyšte, co to má…“

„Tak nějaké známky sebepoškozování? Bulimie, anorexie, něčeho podobného?“

Potlačím vzpomínku na řadu vybledlých jizev, které má Jenna na předloktí. „Ne, nic takového. Je báječná a dvojčata ji milují. Prověřila jsem si její doporučení. Svěřila bych jí svůj život.“ Nechtěně zvednu hlas. „Co přesně se tím snažíte naznačit?“

„To jsou jen zcela běžné otázky, paní Eliasová. Není třeba, abyste se kvůli nim rozrušovala. Takže kromě vaší chůvy Jenny máte k vaší dceři přístup už jen vy s manželem?“

„Ano. Marc tedy bývá většinu času v práci, takže se s ní pořádně vídá jen o víkendech…“

„Rozumím.“ Něco si zapíše do formuláře a vstane. „Určitě byste si nedala šálek čaje?“

„Prosím vás, mohla bych už konečně jít za Poppy?“

„Vydržte, zjistím, jak na tom je. Někoho vám sem pošlu.“

Klín mám plný kousků ubrousku, který jsem nevědomky rozcupovala. Vím, kam tím ta sestra mířila, čtu noviny. Jmenuje se to Münchausenův syndrom v zastoupení: postižený se při něm snaží upoutat pozornost prostřednictvím nemocného dítěte. Lékaři si myslí, že je Poppy nemocná, protože jí někdo záměrně ubližuje. Nejspíš matka nebo chůva, to si myslí.

Jenna by dvojčatům nikdy neublížila a já jsem to taky nebyla.

Jenže jsem poslední dobou tak unavená – tak vyčerpaná –, že si někdy nepamatuji ani to, co jsem měla k snídani. Co když jsem… z náhlého popudu…

Konečně se otevřou dveře. Vrhnu se Marcovi do náruče, zoufale toužím po tom, aby mě uklidnil. Nejistě mě pohladí po vlasech a pak se ode mě odtáhne. „No tak, Clare. Vzpamatuj se. Tohle nikomu nepomůže.“

Za Marcem vejde do místnosti i onen starší lékař, který s námi už mluvil. Pokyne nám, abychom se posadili, sám si ale nesedne. Na levé straně hrudníku má tmavomodrou nití vyšito Dr. Gardner.

„Vaší dceři je už mnohem lépe,“ řekne bez otálení. „Nabyla vědomí, prozatím jí ale podáváme tišící prostředky. Teď ji převezeme na jednotku intenzivní péče. Dostala infuzi a bedlivě ji sledujeme. Dáme vám vědět hned, jak zjistíme něco dalšího.“

„Co jí tedy bylo? Měla nějaký záchvat nebo co?“ chce vědět Marc.

„To si nemyslíme. Byla extrémně dehydratovaná, což by…“

„Dehydratovaná?“ podivím se překvapeně.

„To znamená, že neměla v těle dostatek tekutin, které by…“

„Já vím, co to znamená,“ pronesu úsečně. „Jak mohla být dehydratovaná? Každý den vypije spoustu mléka a vodu i ovocné šťávy přímo miluje. Má snad něco s ledvinami? Nezpracovávají správně tekutiny?“

„To právě musíme ještě zjistit,“ řekne dr. Gardner klidně.

„Ale bude zase v pořádku?“

„Děláme všechno pro to, aby…“

„A co dlouhodobé následky? Nebude pak…“

„Paní Eliasová, vážně teď nevíme víc, než kolik jsme vám řekli,“ přeruší mě trochu netrpělivě. „Chápu, že jste z toho rozrušená, ale teď se nedá dělat nic jiného než čekat. Dobrá zpráva je, že zatím na naši léčbu reaguje velmi dobře.“

Vstanu. „Můžeme teď k ní?“

„Ano, samozřejmě. Prosím, počkejte tady, někdo vás za chvíli odvede na jednotku intenzivní péče. Vaše dcera už není v bezprostředním ohrožení života. Dojděte se na ni s manželem podívat a pak můžete jet domů. Zavoláme vám hned, jak…“

„Já nikam nepojedu,“ prohlásím neústupně.

„Jistě. No. Teď mě prosím omluvte.“

V napjatém tichu čekáme, dokud se do čekárny nevrátí tatáž sestra a neodvede nás na jednotku intenzivní péče. Chytím se zábradlí malé postýlky, v níž leží moje dcera. Za celý život jsem se tak nebála.

„Já to nechápu,“ šeptám ochromeně. „Že by to způsobilo to očkování? Všude se mluví o dětech, které onemocněly po dávce MMR. Třeba onemocní i Rowan…“

„Neříkala jsi, že mu nic není?“

„To ano, jenže do dnešního odpoledne nebylo nic ani Poppy,“ vzlyknu. „Marcu, jen se na ni podívej. Je tak maličká a bezmocná.“

Konečně ke mně vztáhne ruku. Sám vypadá jako ztracené, vyděšené dítě. Pevně se chytím ruky, kterou mi přes postýlku podal. Zabolí mě u srdce. Ten zbytečný zmatek kolem peněz nás od sebe už týdny vzdaluje. Vím, že to nemyslel zle. Jen chtěl být dobrým manželem a otcem a zaopatřit rodinu. Když to porovnám s tím, co bychom mohli ztratit teď, co na tom sejde?

Sestra nás vyvede na ochoz nad jednotku intenzivní péče. Přitisknu tvář na sklo a pozoruji, jak lékaři do mého dítěte píchají jehly a zavádějí nejrůznější trubičky.

„Vím o té hypotéce,“ řeknu tiše, aniž bych se otočila.

Cítím, spíše než slyším, jak se prudce nadechl.

„Vím o tom už několik týdnů,“ pokračuji. „A taky o těch penězích, co sis ‚vypůjčil‘ z Královstí květin. Předpokládám, že jsi tím potřeboval pokrýt nějaký nepovedený obchod.“

„Chtěl jsem ti to říct,“ řekne Marc ochaptěle. „Zkoušel jsem to.“

„Já vím. Je to i moje vina. Měla jsem moc práce a byla jsem příliš rozzlobená, než abych byla ochotná tě vyslechnout.“

„Nechtěl jsem tě takhle obejít, Clare. Hledal jsem v sobě odvahu přijít za tebou, ale…“

„Kolik teď dlužíš?“

„Povedlo se mi pár dobrých obchodů,“ řekne rychle. „Teď už jen necelý milion. Zvládnu vydělat i ten zbytek, když…“

„Vyrovnej to,“ řeknu.

„Když to teď vyrovnám, tak přijdeme i o ten zbytek.“

„Tak se obrátím na Coares a zlikviduju svoje portfolio. Když uhradím tu druhou hypotéku a zaplatím zbytek tvého dluhu, tak to jen tak tak zvládneme. Nebude to na nějaké velké vyskakování, ale zvládneme to. A když bude třeba,“ udělám obličej, „tak si promluvím s Davinou. To zvládneme, Marcu. Jsou to jenom peníze.“

„Nevím, co ti na to mám říct.“

Otočím se a poprvé se mu podívám do očí. „Slib mi, že už nás nikdy, za žádných okolností, takhle neohrozíš. Jestli ti chybí vzrušení z hazardu, tak si dojdi koupit lístek do loterie.“

„Samozřejmě, že ti slibuju, že už nikdy…“

„Už žádné lhaní, Marcu. A už nikdy mi nesáhneš na mou společnost.“

„Přísahám.“

Vím, že se chovám jako dominantní mrcha, ale potřebuju, aby to pochopil. Potřebuju mu znovu věřit. Nemůžu po něm pořád něco dávat do pořádku.

„A drž se dál od Felixe, Hamishe a těch ostatních. Na rozdíl od tebe nemají rodiny, na které by museli myslet. Možná by sis měl najít jinou práci, něco méně riskantního. Bezpečnějšího.“

„Ale já mám svoji práci rád…“

„Je to moc velké pokušení. Nezvládneš to, Marcu.“

Marc strnule přikývne. „Clare, je mi to moc líto. Vymklo se mi to z rukou, nevěděl jsem, co mám dělat. Bál jsem se, že mě opustíš, když to zjistíš.“

„To jsem vážně takový nelida?“

„Nechtěl jsem tě zklamat,“ zašeptá.

Teď mluví jako malý kluk. Vážně chci být vdaná za dítě? napadne mě.

Skleněné dveře se se zašustěním otevřou a dovnitř vběhne zdravotní sestra.

„Vezou nám sem trojčata. Budete muset na chvilku dolů. Dojdu pro vás hned, jak se sem budete moct vrátit.“

„Spíš bychom se měli vrátit domů,“ řekne Marc. „Poppy je tu v dobrých rukách a já bych rád zkontroloval Rowana. Byl bych radši, kdyby dneska spal s námi, abychom na něj mohli dohlédnout.“

„Tak jeď. Já tu zůstanu s Poppy…“

„Clare, můžeme tu být do deseti minut. Pojeď domů.“

Doma v posteli pak poslouchám, jak vedle mě můj manžel a syn oddechují. Zírám do stropu a nemůžu usnout. Musím se vědomě přinutit, abych uvolnila křečovitě zaťaté ruce a pustila přikrývku. Mám strach, že se každou chvíli ozve telefon a kdosi na druhém konci mi řekne, že moje dcera…

Nemůžu na to ani pomyslet.

Nakonec upadnu do neklidného spánku. Ve snu běhám sem a tam nekonečnými chodbami a všude hledám Poppy a Rowana. Cosi bezejmenného a děsivého mě pronásleduje, a čím rychleji utíkám, tím rychleji mě to dohání. Nemůžu svoje děti nikde najít. A pak se tam objeví Marc. Stojí na druhém konci rokle, přes kterou nevede žádný most, na rukou drží dvojčata a směje se mi.

Ze spánku mě vytrhnou hlučné rány. Někdo nám buší na vstupní dveře. Zvednu se na loket. Venku je tma a budík na toaletním stolku ukazuje 00:16. Marc vyklopýtá z postele a cestou si zavazuje pásek od županu. „Doufám, že to není zase ten tvůj povedený pan bratříček.“

Posunu Rowana do středu postele, obložím ho peřinami, vstanu a natáhnu si také župan. Zavrhnu první myšlenku, která mě v panice napadla – někdo z nemocnice –, dojde mi, že by k nám nikoho neposílali, že by jen zavolali. Zezdola ke mně doléhá změť hlasů, tak se nakloním přes zábradlí. Nedokážu rozeznat, co říkají, kolem žaludku se mi však začne šířit znepokojivý pocit.

K patě schodiště přijde Marc. „Clare, je tu policie. Měla bys radši přijít dolů.“

„Policie? Ale Xan tu není…“

„Nepřišli kvůli Xanovi,“ řekne Marc podivně tvrdým tónem. „Přišli kvůli tobě.“

Finanční a exekutorské služby Berrell

Balfour Road č. 7A, Hounslow, TW3 1JX

020 8570 7901

Paní J. Kemenyová

Binfield Road č. 69

Stockwell SW9 9EA

31. května 2009

Číslo účtu: 4587 3217 5924 2488

Vážená paní J. Kemenyová,

obracíme se na vás z pověření GE Capital Credit ve věci přečerpání limitu na výše uvedeném účtu/účtech. Celková dlužná částka činí ke dni 29. května 2009 7.031,42 liber. Z nedávného telefonického rozhovoru s Vaší dcerou jsme vyrozuměli, že se momentálně nacházíte na dovolené v Argentině a do Velké Británie se vrátíte až za tři měsíce. Vaše dcera nám nebyla schopna poskytnout Vaši přechodnou adresu ani jiné kontaktní informace.

Musíme Vás informovat, že pokud do sedmi dnů od odeslání tohoto dopisu nebude na účet složena minimální splátka ve výši 351,57 liber, budeme muset zahájit právní kroky k vymožení celé dlužné částky. Pokud nebude tato částka ve výše uvedené lhůtě připsána na výše uvedený účet, může dojít k postihu v podobě zabavení majetku, pokuty a záznamu v trestním rejstříku.

Pokud jste výše uvedenou splátku/splátky již odeslala, považujte prosím tuto výzvu za bezpředmětnou.

V případě jakýchkoli dotazů nás můžete kontaktovat od pondělí do pátku od 08:00 do 24:00 a v sobotu od 9:00 do 20:00 na telefonním čísle 020 8570 7901. Naši spolupracovníci Vám rádi pomohou.

S pozdravem,

vedoucí oddělení pro vymáhání pohledávek

Přílohy

8. kapitola – JENNA

„Otrava solí?“ zvolám. „Jak se to mohlo stát?“

„To je složité,“ prohlásí Marc vyhýbavě. „Lékaři říkali, že má v těle tolik sodíku, že se to nevejde do tabulek, neví ale proč. Ledviny jí fungují normálně a přesto má v těle hrozně moc soli. V podstatě je především silně dehydratovaná.“

„To nechápu. Poppy přece tolik pije, má pořád žízeň…“

„To je prý jeden z příznaků.“

Šoupnu Rowana do židličky a dám mu bryndák. „Já to pořád nechápu. Jeden z příznaků čeho?“

„Na to se právě snaží přijít.“

„Takže to je nějaká nemoc?“

„To nejspíš ne.“

„No tak co teda?“ řeknu netrpělivě. „Clare jim kupuje zásadně jenom bio potraviny, všechno čerstvé a bez konzervantů. Je tím naprosto nechutně posedlá, omlouvám se za ten výraz, Marcu, ale je. Z jídla se Poppy solí určitě otrávit nemohla.“

„Však oni si také nemyslí, že by to bylo z jídla.“

Konečně mi to docvakne.

„Chcete říct, že si myslí, že jí tu sůl dal někdo schválně?“

„Měla ji v těle v takové koncentraci, jako je v mořské vodě,“ řekne Marc. „Bylo jí tolik, jako by spolkla čtyři vrchovaté lžíce. Tolik by dítěti nikdo omylem nedal.“

„To je šílenost.“

Marc nic neříká.

„Kdo by mohl chtít Poppy ublížit? Já to nebyla, Marcu, přísahám, mám dvojčata moc ráda, nikdy bych jim neublížila, já…“

„Tebe taky nikdo neobviňuje.“

„Vždyť ji ale nespouštíme z očí! Pořád s ní někdo je, buď já, nebo Clare…“

„No právě,“ řekne Marc.

Zvedne se mi žaludek. Vím, že mají s Clare problémy kvůli těm penězům, nechce se mi ale věřit, že by mohla takhle ublížit vlastnímu dítěti. To je psycho.

„Kde teď je?“ zeptám se prudce.

„Chtěla s ní mluvit policie,“ přizná neochotně. „Přišli si pro ni uprostřed noci a ještě se nevrátila.“

„Je zatčená?“

„To ne, zatím nevznesli žádné obvinění, jen jí chtěli položit pár otázek.“

„Marcu, to musí být nějaký omyl!“ zvednu hlas. „Lékaři se určitě pletou. Clare by Poppy nikdy neublížila, to přece víte. Vždyť ji miluje!“

„Poslední dobou nebyla ve své kůži,“ řekne Marc polohlasem.

„Dvojčatům by ale nikdy neublížila. Řekl jste jim to tak, ne?“

Neklidně se ošije. „Clare nedokázala přijít mateřství na chuť. Když si vezmu, jakou má matku, je zázrak, že vůbec přežila vlastní dětství. Myslel jsem, že si na to zvykne, jenže…“

Poslední slova nedopoví a není schopen se mi podívat do očí.

To snad není pravda. Ten bezpáteřní hazjl! Je přece její manžel! Jak mohl uvěřit takové hovadině? Co to s ním sakra je?

Já jsem jenom její chůva, a přesto jsem si jistá, že to neudělala. Člověk si při práci s dětmi vypěstuje šestý smysl, takže pak lidi líp odhadne. Stačí mi přijít do třídy plné čtyřletých dětí a ihned poznám, který z těch cucáků bude u paní učitelky oblíbený a který bude okouzlující parchant, se kterým budou jenom samé problémy. Clare je neurotická a ve všem musí být po jejím, rozhodně ale není ten typ, co by svoje dítě zadusil polštářem, protože nechce přestat brečet. Na to je až moc vyrovnaná. Občas bych chtěla být trochu víc jako ona. Možná bych se pak nenechala zahnat Jamiem takhle do rohu.

„Spoustě ženských trvá, než si na dítě zvyknout,“ vyjedu na něj. „To ale neznamená, že si začnou dělat zásoby soli.“

„Nikdy si k Rowanovi nevytvořila ten správný vztah. Nemluvě o tom, že si ihned po návratu z nemocnice najala tebe. Nemohla se dočkat, až se jich zbaví…“

Praštím Rowanovou miskou se snídaní o stůl. „Neříkejte takové zatracené blbosti! Chcete mi snad tvrdit, že každá ženská, která se po porodu vrátí do práce, je ve skutečnosti vraždící maniak? Proberte se, Marcu! Máme jednadvacáté století. Ženské můžou taky dělat kariéru, jestli se vám to ještě nedoneslo!“

Na okamžik zavládne takové ticho, že byste slyšeli dopadnout špendlík. Marc udělá krok kupředu a rázem stojí těsně přede mnou.

„Kdo si, do prdele, myslíš, že jsi?“ zasyčí na mě.

Trhnu sebou. Možná jsem to trochu přeťápla. Klidně bych se na tuhle práci z fleku vyprdla, jenomže to poslední, co by teď Clare ještě mohla potřebovat, je přijít domů a být na všechno sama, zvlášť když je na tom Poppy pořád tak špatně.

„Omlouvám se,“ řeknu rychle. „Já to tak nemyslela. Jsem teď trochu ve stresu…“

Podívá se na mě, jako by mi chtěl jednu vrazit. „Zatracené ženské. Všechny držíte při sobě, co? Klidně v tom můžeš jet s ní.“

„To není fér! Jen jsem chtěla…“

Rowana naše zvýšené hlasy tak rozruší, že se rozpláče. Marc popadne jeho misku a mrští ji po mně. „Radši dělej, za co jsi placená, postarej se o mého syna a nepleť se do něčeho, do čeho ti, do prdele, nic není.“

„Ale co Clare? Sehnal jste jí právníka? Nemůžete ji nechat poldům…“

„O Clare se postarám,“ prohlásí příkře. „Je to moje žena a tohle je moje rodina. Není to tvoje věc, tak se do toho nepleť.“ Popadne aktovku a vyrazí ke dveřím. „A pokud se ještě někdy opovážíš mluvit se mou takovýmhle tónem, tak odtud vyletíš takovým fofrem, že se ani nebudeš stačit divit.“

„Marc byl úžasný,“ povzdechne si Clare. „Bez něj bych to nepřežila. Moc mi pomohl tím, jak mě podpořil.“

Ten hajzl si na pohovce neklidně poposedne. Aspoň že má v sobě tolik slušnosti, že se na mě neopovažuje podívat.

Dochází mi, že jsem si z něj udělala trvalého a velmi nebezpečného nepřítele. Při první příležitosti si najde záminku a donutí Clare, aby mě vyhodila.

K čertu s ním. Mě platí Clare a ne on. Tady velí ona. Chvíli mi trvalo, než jsem na to přišla, nakonec mi ale docvaklo, proč tak ochotně uvěřil, že něco provedla. On si totiž přeje, aby něco udělala. Přeje si, aby měla taky něco na svědomí, aby se kvůli tomu, co provedl, nemusel cítit tak mizerně.

„Škoda, že s tebou Marc nemohl jít na tu policii,“ nasadím nevinný tón.

„Nejdřív mě to taky mrzelo. Ale to už je teď všechno zapomenuté, miláčku,“ dodá rychle. „Jak jsi sám říkal, někdo musel zůstat doma a všechno zařídit. A ten Davinin právník odvedl skvělou práci. Jsem tak ráda, že jí Marc zavolal. Vím, že je to s ní občas trochu náročné, ale v kritických okamžicích je báječná.“

Marc jí zavolal? Tak to pardon, ten zatracený telefon jsem popadla do ruky já.

Clare mi stiskne ruku. „Hrozně se mi ulevilo, že už je to za námi. Vážně, Jenno, dostali mě do takového stavu, že jsem už nevěděla, čí jsem. Málem bych byla uvěřila, že jsem Poppy tu sůl vážně dala.“ Otřese se děsem. „Nejdůležitější je, že už je jí tak dobře, že nám ji zítra pustí domů. Na to se teď musíme soustředit.“

„To je skvělá zpráva! Clare, to se mi ale ulevilo. A co jí teda bylo?“

„To ještě nevědí,“ pronese nejistě. „Můj právník jim dal ale jasně najevo, že pokud nemohou dokázat, že jsem s tím měla něco společného, nemají důvod Poppy bránit v návratu domů. Nejspíš doufají, že se budu bát, aby mě u toho někdo nepřistihl, a tak už se znovu o nic nepokusím.“

Chudák ženská. Možná není dokonalá máma, rozhodně si ale nezaslouží, aby ji takhle hlídali. Pokaždé, když některé z dvojčat v budoucnu spadne ze stromu nebo ze skateboardu, na ni vytáhnou Poppyinu složku a budou se k ní znovu chovat jako ke zločinci. Už se toho nikdy nezbaví.

Má zatracené štěstí, že to nehnali dál. Kdyby nebyla dcerou lady Eastmanové, neměla kmotra v poslanecké sněmovně a za právníka velké zvíře, chodila by teď nejspíš dělat potřebu na kýbl spolu s partou tetovaných leseb a děti by si odvezla sociálka.

„Jenno, mohla bys se mnou na vteřinku do kuchyně?“ řekne Clare. „Marc chce v sobotu uspořádat menší večírek na oslavu Poppyina návratu domů a já musím do té doby zorganizovat tisíc věcí.“

Rozzářeně se usměje, únava, kterou má v očích, ale prozrazuje, že ve skutečnosti je všechno jinak. Na tohle teď fakt nemá náladu. Na co si to ten chlap zase hraje?

„Chtěla jsem se dneska odpoledne dostat do práce, ale asi na to nebudu mít čas,“ svěří se mi. „Od Marca je to moc hezký nápad, i když je tedy škoda, že s tím nepočkal, až budu mít v obchodech všechno vyřešené. Bude mi trvat řadu dní, než se tam dostanu a začnu všechno dohánět.“

„Řekni mi, co mám dělat. Mohla bych se tu o to na pár hodin postarat.“

„Jenno, to by bylo báječné,“ vydechne vděčně. Vytáhne smaragdově zelený v kůži vázaný diář značky Smythson – pro takový bych vraždila – a začne v něm listovat. „Nevím, kdo bude mít takhle narychlo čas. Marc se chce rozšoupnout, já si ale říkala, že by bylo lepší něco neformálnějšího. Myslím, že by se hodily ty černobílé šaty, co jsi měla u Daviny. Vlastně bychom to mohli celé pojmout v černobílém stylu, co myslíš?“

Myslím, že by mě Marc na potkání zastřelil, kdybych se mu na ten večírek vecpala.

„To je od tebe milé, Clare, ale já půjdu domů. Hlídala jsem i minulý víkend a…“

„Přece jsme ti zaplatili,“ řekne trochu nakvašeně.

„O to nejde. Jenže… jsem to slíbila svému příteli.“

„Vím, že máš mít v sobotu volno, ale tentokrát nebudeš muset pracovat, Jenno, budeš naším hostem.“

Jasně. A ty se ke mně budeš chovat stejně jako lady Koňská tlama.

„Víš, jde o to, že Jamiemu není poslední dobou moc dobře, takže…“

„Určitě to po tom všem, co se stalo, pochopí. A ty tak budeš mít příležitost setkat se s našimi přáteli a se všemi se poznat. Neměli jsme tu večírek už celou věčnost.“ Usměje se na mě, aby mě přesvědčila. „No tak, bude to zábava.“

Zábava? Je mi naprosto jasné, co to bude a zábava teda ani náhodou. Ženské se ke mně budou chovat povýšeně nebo se se mnou odmítnou bavit. Chlapi si budou povídat s mým výstřihem a k tomu mě štípat do zadku. V půlce večera Clare zapomene, že jsem tam jako „host“ a požádá mě, jestli bych nemohla všechny obejít s tácem s jednohubkami. Nahoře začne brečet jedno z dvojčat, takže vzácný sobotní večer strávím v dětském pokoji měněním pokaděných plenek. Někdy kolem půlnoci, až všichni odejdou, se Clare rozhodne, že bude mnohem lepší, když to tam „my“ uklidíme hned, než abychom to nechaly na ráno, takže budu do tří do rána klečet na jejich peršanu a snažit se z něj dostat fleky od červeného. Jasně. To bude fakt vodvaz.

„Můžeš mi to v pondělí všechno vylíčit,“ prohlásím neoblomně.

Ne že by mě doma čekal nějaký kopec švandy, pomyslím si v pátek utahaně. Jedu domů metrem, od stanice pak jdu kus pěšky a nohy za sebou táhnu s každým krokem pomaleji. Jsem vyčerpaná z organizování Clařina večírku. Jediné, na co mám náladu, je spánek. A ještě pořád jsem nepřišla na to, jak to Jamiemu říct. Měla jsem představu, že náš vztah pomalu ukončím, je to ale mnohem těžší, než jsem myslela. Snaží se ve mně vyvolat pocit viny a nutí mě slibovat mu věci, které nemyslím vážně. Už to vidím, že s ním skončím před oltářem a ještě v kostele budu přemýšlet, jak se ho zbavit.

Odemknu si a vejdu dovnitř. Všude je jako obvykle rozsvíceno, ale neslyším televizi, což znamená, že Jamie někam šel. Doufám, že není vedle v hospodě. Když se napije, bývá dost agresivní.

Dveře se zaseknou o hromadu pošty. Rychle ji proběhnu, jestli tam není něco zajímavého. No bezva, časopis od Svědků Jehovových a zvláštní nabídka od firmy Stannah, co vyrábí schodišťové výtahy pro mrzáky. Zbytek jsou výpisy z kreditky a jedna zlověstně vypadající hnědá obálka.

Strčím je v kuchyni do zásuvky, která je už tak narvaná neotevřenou poštou, a tašku s věcmi hodím v obýváku na podlahu. Sakra, vypadá to tam jak na skládce. Podlaha je zastlaná krabicemi od pizzy, do kuličky shrnutými špinavými ponožkami, plechovkami od piva a prázdnými krabičkami od jídla z donášky. Na pohovce jsou poházené noviny, na konferenčním stolku leží otevřený Playboy, zasněžený tuhými chomáči použitých kapesníků. Marc je sice ubožák, ale aspoň ho Clare naučila, jak se má doma chovat.

Odkopnu z cesty smradlavé tenisky a odpojím zbrusu novou konzoli Wii, která tu posledně nebyla – bůh ví, kolik ten krám stál –, abych o ty kabely nezakopla a nezlámala si vaz. Není tady vůbec k hnutí. Celý náš byt by se vešel do Clařiny jídelny.

Zhasnu světla, jdu do ložnice a ze všech sil se snažím přehlídnout plíseň v koupelně i černé chlupy, co trčí z levného mýdla ze supermarketu. Zvláštní, že než jsem se nastěhovala ke Clare, nic z toho mi nevadilo. Ta sprcha je děsná. Člověk by se rychleji poplival, než se pod ní osprchuje. To doma – totiž u Clare – mám sprchu přímo úžasnou. Má trysky ve stropě i ve stěnách a saunovací režim, takže když člověk chce, může se vydrbat v páře. Záchod tam splachuje napoprvé a v míse neplavou žádná hovna. Bože, chlapi jsou ale prasata.

Jak si tak v prochladlé ložnici suším vlasy ručníkem, zaslechnu z vestavné skříně divné mňoukání.

Zamotám se do tenkého ručníku s fleky od bělidla a letím ke skříni. Neříkejte mi, že si pořídil nějakou zablešenou kočku. Nechápejte mě špatně, mám zvířata ráda, ale na tohle teď fakt nemám čas. Jamieho za pár týdnů přestane bavit se o ni starat a já za ni budu muset platit účty u veterináře.

Kde vůbec je? Je už skoro jedenáct. Nemá cenu chodit domů včas, když tu pak není.

Otevřu dveře vestavné skříně a zaječím.

„Ale já tě potřebuju,“ prohlašuje Clare. „Naopak dneska do práce musím, a to naprosto nutně. Prosím, Jenno. Tvému příteli určitě není tak špatně…“

„Clare, vážně je. Je mi líto, ale nemá nikoho jiného, kdo by se o něj mohl postarat.“

„No a nemohla bys ho prostě něčím nadopovat a uložit ho do postele? Poslala bych pak pro tebe taxi. Nemusela bys u nás dneska spát, v šest budu doma…“

„Je mi líto, Clare, ale vážně nemůžu.“

„Přece to musí jít nějak zařídit,“ nedá se odbýt.

Bože, ať mi dají všichni pokoj, Clare i Jamie.

„Vážně to nejde…“

„Ty to nechápeš. Nemůžeš mě v tom takhle nechat. Potřebuji se do té práce dostat. Co mám podle tebe dělat?“

„Já to opravdu nedělám schválně,“ řeknu odměřeně. „Nenavedla jsem ho, aby byl nemocný.“

Povzdechne si. „No tak to se asi nedá nic dělat. Tak se vrátíš zítra? Vrátíš se, ne?!“

„Ano, vrátím,“ vydechnu.

Bylo by fajn, kdyby aspoň jednou myslela taky na mě. Vůbec jí nedochází, jaké stresy jsem ty poslední dny prožívala. Do háje, nejdřív málem umřela Poppy a pak si moji zaměstnavatelku odvedla policie! Jasně, že to pro Clare bylo mnohem horší, ale i tak dokázala v sobotu zorganizovat koktejlový večírek pro padesát lidí. Tak bych řekla, že se o svoje děti dokáže den dva postarat. Kytky jí mezitím nikam neutečou.

Slíbím jí, že jí ráno zavolám, a típnu telefon. Nekecala jsem jí, a kdybych si mohla vybrat, mnohem radši bych šla hlídat dvojčata.

Jamie ještě pořád sedí v křesle před televizí a ještě pořád má na sobě ty špinavé tepláky, co měl, když jsem ho v pátek našla skrčeného ve vestavné skříni. Málem jsem tenhle týden už podruhé volala záchranku, nakonec se mi ho ale podařilo přesvědčit, aby se vyplazil ven a vlezl si do postele. Celý víkend byl jak chodící mrtvola. Copak bych ho mohla v tomhle stavu opustit? Mám sto chutí zavolat jeho cvokaři, jenže jakmile si vás tihle lidi jednou zařadí do systému, je to peklo se z něj pak dostat. Kdyby ho poslali do cvokhausu, tak to vyplave pokaždé, až se bude někde ucházet o práci nebo o hypotéku, bude to tam mít do konce života. A to mu ani po tom všem, co mi provedl, prostě nemůžu udělat.

Při té myšlence mě začnou svědit jizvy na předloktí, a tak si po husté síti vzájemně se křížících čar přejedu prsty. Vím naprosto přesně, co si teď Jamie prožívá.

Těsně po té nehodě se mi taky chtělo zalézt si do tmavé skříně a v koutečku se tam schovat. Jedna pitomá ženská, co se místo řízení starala o ladění autorádia, vteřinové vybočení do pruhu pro cyklisty a celý můj dosavadní život šel v mých osmnácti letech do kelu. Začala jsem lidi z našeho klubu trénovat, protože mě nic jiného nenapadlo. Neuměla jsem si představit, že bych se plavání vzdala úplně, jenže pak jsem zjistila, že všechny, kterým zůstalo to, o co já jsem přišla, z hloubi duše nenávidím. Nenáviděla jsem ženskou, co mi zničila život, nenáviděla jsem holku, co mě nahradila v týmu, nenáviděla jsem všechny, co se mě opovážili politovat, a nenáviděla jsem i sama sebe za to, že se ze mě stala taková mrcha.

Když jsem se řezala, bylo to tak nějak lepší. Dodneška pořádně nevím, proč jsem s tím začala. Viděla jsem jeden film, Narušení se jmenoval. Jedině v podání Angeliny Jolie může psychotický cvok vypadat neskutečně sexy. Pochybuju, že by mě tím filmaři chtěli inspirovat, ale byla jsem zvědavá. A když jsem si pak přejela kuchyňským nožem po předloktí a sledovala, jak se za ním začínají objevovat krásné šarlatové řetízky, vážně to tu bolest a trápení, co jsem cítila, trochu rozpustilo, teda aspoň na chvíli.

Jednou večer mě při tom nachytala Anna Martindaleová, máma nejmladší plavkyně z týmu. Zapomněla jsem se v šatně zamknout a nestihla jsem si včas přikrýt ruce. Nic neříkala, jen si vedle mě sedla na lavičku.

„Mám leukémii,“ řekla po chvíli tiše. Počkala, až to strávím. „Rakovinu krve,“ dodala.

Nejspíš ve mně chtěla vzbudit pocit viny, že já tou svojí tak zbytečně plýtvám.

„Anno…“

„Říkám ti to jen proto, že bych potřebovala, aby se mi někdo postaral o Maeve,“ nenechala mě nic říct. „Je jí teprve osm. Chemoterapie bude nejspíš pěkně ošklivá, takže se jí nebudu schopná věnovat tak, jak by potřebovala.“

Nedokázala jsem nic říct. Jen jsem si zírala na nohy.

Stiskla mi prsty. „Maeve tě má hrozně ráda. Moc by ses na to hodila. A změna prostředí by ti nejspíš taky prospěla,“ dodala mírně. „Aspoň než se dáš trochu dohromady.“

Nevím, kde bych skončila, kdyby mě Anna nezachránila. Nemusela to se mnou riskovat, zvlášť když se její život právě ocitl v takovém zmatku, když jí do slova a do písmene visel na vlásku. I přes to všechno mi hodila záchranné lano. Maeve mě potřebovala, tak jsem neměla čas se litovat. Stačí jediný člověk.

Natáhnu se k Jamiemu a položím mu ruku na rameno. „Prosím, pojď nahoru. Osprchuješ se, převlékneš se do čistého. Užijeme si dnešek spolu, jenom ty a já…“

Setřese mou ruku a s nevrlým zabručením zatáhne hlavu mezi ramena.

Povzdechnu si. Nechci za něj všechno řešit, jenže tu nikdo jiný není. Jeho táta je mrtvý a jeho máma je bůhví kde. Má staršího bráchu na Novém Zélandu, jenže…

Zazvoní telefon, tak ho bezmyšlenkovitě zvednu.

„Jenna Kemenyová?“

„Ano?“

„Paní Kemenyová, obracíme se na vás v zastoupení GE Capital Credit. Rádi bychom s vámi hovořili o vašem dluhu ve výši sedmi tisíc čtyř set…“

„To se týká mojí matky,“ zalžu rychle.

„Mluvím ale s Jennou Kemenyovou?“

„Jmenujeme se stejně.“

„Rozumím. No a nevíte tedy, kdy bude paní Kemenyová doma?“

„Odjela na dovolenou,“ blekotám. „Do Argentiny. Vrátí se až za tři měsíce.“

Rychle se v duchu pomodlím, aby se moje extrémně slušná a rozumná máma, která za celý život neměla jediný dluh a spolu s mým tátou vede spokojeně vinárnu v Barnesu, o tomhle hovoru nikdy nedozvěděla, a zavěsím.

Do prdele. Sedm litrů! Jak se to mohlo stát? Nevěděla jsem, že je to tolik. Je fakt, že jsem už několik měsíců neotevřela jediný výpis. Je to moc depresivní. Sedm set nebo sedm tisíc, nemám šanci to splatit tak jako tak. Když mě neseženou, tak to nakonec vzdají, ne? Co je pro Visu nějakých sedm táců. Prostě si to odepíšou.

Jenže není moc příjemné, když vás někdo nahání kvůli penězům. To Clare určitě nikdy žádný exekutor nevolal. Marc jí ze společnosti zpronevěří několik milionů a ona i přesto…

Najednou mě něco praští. Vykřiknu, když mě srazí na podlahu. Kolem krku se mi sevře železný obojek. Po pár vteřinách začínám lapat po dechu. Snažím se ho odtáhnout, drápu, lapu po dechu, dusím se.

„Kdo to byl?“ zasyčí mi Jamie do ucha.

Nemůžu mluvit. Nemůžu dýchat. Začínám vidět rozmazaně.

„Kdo ti to volal?“

Utahuje mi šňůru od telefonu kolem krku jako železný kruh, kterým se dřív popravovalo. Měla sis pořídit bezdráťák, Jenno.

„Nikdo,“ vydechnu. „Jenom… banka…“

Sevření pomalu povoluje. Žádostivě nasaju kyslík, lapám po dechu jako ryba na suchu. Jamie klečí vedle mě, na mně. Drát mi ještě pořád tlačí na průdušnici. „Miluješ mě,“ prohlásí. „Řekni to.“

„Miluju… tě.“

„Slib mi, že mě nikdy neopustíš.“

„Slibuju.“

Tlak je náhle pryč. Jamie se s žuchnutím sveze po zdi, přitáhne si mě do náruče a hladí mě po vlasech. Po tvářích se mi kutálí slzy a z nosu mi jdou bubliny, jak ho mám najednou plný hlenů. „Nesnesu to, tak už to pochop,“ mumlá mi do vlasů. „Proč mě nutíš dělat ti takové věci? Proč chceš, abych na tebe žárlil?

„Já jsem nechtěla…“

„Ukaž mi, jak moc mě miluješ,“ zašeptá.

Prudce se otočím. Jamie si stáhne špinavé modré tepláky a boxerky a pyšně kouká na svoji erekci. Násilí ho vzrušuje. Sevře se mi žaludek. Bože, tohle nezvládnu.

Oči se mu zúží do štěrbinek. „No tak, dělej.“

„Pojď…, nebudeme na to spěchat,“ zdržuju. „Co kdybychom šli nahoru, dal by sis sprchu a…“

„Říkala jsi, že mě miluješ, ne?“

„To jo, ale…“

Popadne mě za vlasy a narve mi hlavu mezi nohy. Je cítit močí a kyselým pižmem. Vrazí mi ptáka do pusy a mně se zvedne žaludek. Bojím se, že kdybych hodila šavli, nejspíš by mě vážně zabil. Tentokrát zašel moc daleko. Nejen, že překročil všechny meze…, všechny meze už dávno zmizely v nenávratnu.

Dám mu, co chce. Snažím se nevdechovat jeho pach. Vím, že to není jeho chyba. Je nemocný. Nemyslí to tak.

Clare by se s něčím takovým nesmířila, napadne mě najednou. Marc by se nikdy neopovážil takhle se k ní chovat. Chová se k ní uctivě, i když ne úplně dobrovolně. Clare to po něm prostě vyžaduje.

Co jsem to za pitomého masochistického idiota? Měla bych přestat Jamieho věčně jenom litovat a omlouvat. Měla jsem odejít hned, jak mi dal první facku, a už po něm ani nevzdechnout.

Jamie náhle ztuhne, na poslední chvíli mi ho vytáhne z pusy a vystříká se mi do obličeje a do vlasů. Utřu si sperma z očí, cítím se pošpiněná a ponížená. Hnusně se zasměje, vstane a zvadlé péro si pomalu zastrkává do kalhot.

Všechny jizvy mě rozbrní. Nevím, koho nenávidím víc, jestli Jamieho za to, co mi udělal, nebo sebe za to, že jsem mu to dovolila.

„Přátelé, tohle je Jenna,“ představí mě Clare.

„Ahoj, Jenno,“ ozve se sborová odpověď a zároveň se na mě usměje půl tuctu vypulírovaných tváří s make-upem, co má vypadat, jako že to žádný make-up není. Perlové náušnice, kostýmy od Diora, boty do auta od Patricka Coxe a povinný nenápadně nápadný šperk od Tiffanyho, skoro jeden na kus. Clařin Mezinárodní krizový charitativní výbor. Co je náplní jeho práce, rozdávat chudákům v Dárfúru značkové kabelky?

Clare mě vezme v podpaží. „Pojď, představím tě pořádně.“

„Spíš bych měla jít připravit dvojčatům oběd,“ snažím se vykroutit.

„Jen klid, Jenno, oba spí a chůvička je zapnutá. Tak, Fran už znáš, tohle je Olivia, Poppy…“

„Ta původní,“ zasměje se Poppy.

„Candida, Georgiana – na tu buď zvlášť milá, Jenno, má okouzlujícího nevlastního mladšího bratra Ferguse a jeho otec je hrabě,“ škádlí mě Clare. „Když to zahraješ správně, mohla by z tebe být jednoho dne hraběnka Jenna.“

Další smích. Protože je naprosto směšné, že by si chůva mohla vzít někoho z jejich prostředí.

„Tak ty jsi ta slavná Jenna,“ ozve se unylý hlas jedné z nich. Jak že se jmenuje, Marina? Sabrina? „Tolik jsme o tobě slyšely.“

„Clare říká, že jsi jí zachránila život,“ dodá Poppy (ta původní). Zřejmě se usmívá, obličej má ale tak napumpovaný botoxem, že se to nedá poznat.

„No, dvojčata jsou skvělá, ráda se o ně starám.“

„Neumíš si představit, jaký je dneska problém najít slušnou chůvu,“ přidává se hubená blondýna. „Zvlášť pokud má mluvit anglicky.“

„Neříkala ti Olivia, co se jí stalo s tou poslední, Clare? Jednoho rána šla vyzvednut věci do čistírny a už se prostě nevrátila. Normálně ji nechala na holičkách, viď, drahoušku?“

„Emhm. Hotová noční můra,“ přikývne blondýna. „Měli jsme jet další týden s Tarkou na Nevis a to je jasné, že jsme k našim chlapcům nikoho jiného tak rychle nenašli. No jen si to představte!“

Pro tyhle ženy je mezinárodní krizí, když musí vzít děti s sebou na dovolenou.

Poppy na mě mrkne a pak se spiklenecky nakloní ke Clare. „Ty máš ale štěstí, drahoušku. Taky bych si přála, aby pro mě pracoval někdo jako Jenna.“

„Jenna nepracuje pro mě,“ řekne Clare chvatně. „Pracuje se mnou. Jsme tým.“

Vím, že to myslí dobře, ale byla bych radši, kdyby přestala předstírat, že jsme kamarádky. Ztrapňuje tím nás obě.

Candida otevře jeden ze sendvičů, vytáhne si z něj jako papír tenké plátky okurky a chleba odloží stranou. „Když ta anglická děvčata jsou tak drahá. Když dám Vicky plat, zaplatím jí benzín do auta, přesčasy, zdravotní pojištění a všechno to ostatní, zjistím, že vydělává víc než já. A taky jim člověk musí dávat nekonečné dovolené a nemocenské, je to nehoráznost.“

„Candido! To nemyslíš vážně!“ zarazí ji Clare, které je to jasně trapné. „Chůvy přece nejsou otrokyně. Tady chudákovi Jenně to určitě přijde všechno hrozně nudné. Radši si nechci vůbec domýšlet, co by o nás říkaly naše chůvy, kdyby se taky takhle sešly…“

Candida si jí ale nevšímá a dál si vede svou. „Představ si, že jsem včera Vicky nachytala, jak se s děvčetem od Georgiany baví po telefonu o výši svého platu!“

„Nebuď k ní nespravedlivá,“ řekne Clare. „Netvrď mi, že se s ostatními právníky u vás v komoře o svých příjmech nebavíš. Jsou to jen takové neškodné řeči…“

„Kdyby šlo jenom o tohle, tak by to nebylo tak hrozné. Jenomže pak se ukázalo,“ odmlčí se Candida, aby její řeč získala patřičně dramatický náboj, „že se ji Charlotte Hughes-Fosterová pokusila přetáhnout.“

Všechny zděšeně zalapají po dechu.

„Horatio a Alfie přece chodí do stejné třídy jako Ludgrove!“ zvolá Candida.

„Byla na naší svatbě,“ pokračuje Candida pobouřeně. „Myslela jsem, že jí můžu věřit. Kdyby měla poměr s mým manželem, tak bych jí to snad ještě odpustila. Stejně je to sukničkář. Ale chtít mi ukrást chůvu! Jsme spolu už roky! Jak jen mohla?“

„Co jsi udělala?“ chce vědět Poppy.

„No, pěkně jsme si na to s Vicky sedly a pořádně to rozebraly. Oběma nám došlo, že jsme se jedna druhé přestaly věnovat. Začaly jsme si být lhostejné a přestaly spolu komunikovat. Tak jsme se rozhodly, že na našem vztahu zapracujeme,“ dodá přesvědčivě. „Vyčlenily jsme si jeden večer v týdnu, který budeme trávit spolu, abychom měly čas se jedna na druhou soustředit. Mám dojem, že celá ta záležitost našemu vztahu nakonec jenom prospěje.“

Z chůvičky se ozve hlasitý nářek. Vydechnu úlevou a vyskočím na nohy. Žádná z žen si nevšimne, že jsem popadla chůvičku a odešla.

Mám sto chutí plivnout jim cestou do té jejich bio citronové limonády. Žádné z těchhle rozmazlených, bohatých, do sebe zahleděných ženských ani v nejmenším nesejde na bezejmenných holkách, kterým svěřují svoje drahocenné děti. Clare je milá, i ona ale zapomíná, že mám taky nějaký vlastní život. Co jsem se vrátila, ani jednou se mě nezeptala, jak na tom Jamie je. Přece to není tak, že sotva opustím její dům, zmizím v zákulisí a rozplynu se jako pára nad hrncem.

Dávám nahoře Rowanovi novou plenku, když se za mnou tiše zavřou dveře dětského pokoje. Vyleká mě to.

„Prosím, nenech se rušit,“ mávne Olivia rukou.

„Toaleta je hned vedle…“

„Ne ne, drahoušku, já jdu za tebou. Jsem ráda, že jsi tu sama, chtěla jsem si s tebou promluvit.“

Jakoby mimochodem zvedne z přebalovací komody pár růžových botiček. „Roztomilé. Já mám dva chlapce. Tolik bych si přála holčičku. Víš, Jenno, jde o to,“ změní rychle téma, „že nám to s mojí současnou chůvou neklape. Musím si najít jinou, tak jsem si říkala, jestli bys mi v tom nemohla pomoci.“

„No, mohla bych se poptat,“ řeknu nepřesvědčivě. „Možná by jedna moje kamarádka…“

„Ne, ne, drahoušku,“ zatrylkuje Olivia, „já bych chtěla tebe.“

Zaváhám, říkám si, jestli jsem to nějak špatně nepochopila. „Ale já pracuju pro Clare.“

„Jistě, já vím. A mám Clare moc ráda, děvenko, vážně, ale jsem naprosto zoufalá. Vím, že je to trochu ošklivé a až to Clare zjistí, tak se mnou kvůli tomu nejspíš nebude nějaký čas mluvit, ale co jsi k ní nastoupila, tak tě pořád jenom vychvaluje. Jsi chytrá a pohledná a nemáš zas až tak hrozný přízvuk…“

„Vážně nemůžu, je mi líto,“ řeknu rozhodně. Že nemám až tak hrozný přízvuk? Drzá mrcha. Aspoň nemluvím, jako kdybych spolkla kýbl kuliček na cvrnkání.

„Kolik ti platí, drahoušku? Dva tisíce? Dva a půl?“

„Vážně nemůžu…“

„Dám ti čtyři. A koupím ti auto. Když u nás vydržíš rok, tak si ho budeš moci nechat.“

Čtyři? Čtyři tisíce liber za měsíc?

„Neboj se, drahoušku. Oba moji hoši jsou milí, nenabízím ti nesmyslné peníze jen proto, že by to byly nestvůry. To se mnou bývají problémy, jestli jsi to ještě nepoznala. Postarej se o to, abych byla spokojená, a budeme spolu vycházet na jedničku.“

Rychle přemýšlím. Dvojčata miluju, mám ráda i Clare a s Marcem se nějak snesu. Tahle ženská má asi tolik morálních skrupulí jako krvežíznivá pijavice. Pracovat pro ni je určitě peklo. Klidně by si to mohla rozmyslet, po týdnu mě vyhodit a budu v loji.

Jenže čtyři tisíce měsíčně. Mohla bych zatáhnout svoje dluhy a vyplatit Jamieho. Kdyby měl dost hotovosti na vlastní bydlení, třeba by to současné nechal mně.

Když se to postaví takhle, není to těžké rozhodování.

MUDr. Jerrold P. Sloffin

Munster Road č. 17a

Fulham SW6 5AF

020 7336 5478

11/06/09

Vincente,

promiň, že se ti kvůli tomu Wimbledonu ozývám až teď. Laura nadšeně souhlasí, takže s námi počítejte. Doufejme, že se někdo z našich probojuje i do druhého týdne, abychom měli koho povzbuzovat!

Chtěl bych tě požádat o laskavost. Nemohl by ses podívat na jednoho mého pacienta s nevyléčitelnou chorobou? Jmenuje se Alexander Sterling a je to přesně ten typ, co se „cvokařům“ vyhýbá na sto honů, mám ale takové tušení, že ty bys u něj na rozdíl od řady jiných přece jen mohl pochodit – tedy pokud se mi podaří ho přesvědčit, aby za tebou zašel. Potřebuje soucitné ucho mnohem víc, než si myslí. Je to velmi chytrý mladík a prokoukne každý trik, který na něj člověk vyzkouší. Zkus ho do celého toho procesu zapojit, třeba by zrovna to pomohlo. Rozhodně by mu prospělo, kdyby někdo bojoval po jeho boku za jeho barvy. Jak jsem vyrozuměl, až na sestru, která má malé děti a má tím pádem svých starostí víc než dost, mu rodina příliš podpory neposkytuje. Je to celé obrovská smůla. Bude ho škoda.

Nezapomeň ode mě pozdravovat Joannu a chlapce.

S pozdravem,

9. kapitola – XAN

Kdyby na tomhle světě vládla nějaká spravedlnost, probudil bych se se šílenou bolestí hlavy a odpornou kocovinou z koksu, doprovázenou depresí, letargií a pondělní chandrou, i když je ve skutečnosti čtvrtek. A ty dvě holky u mě v posteli by mohly brečet, vydírat a na dveře by mi mohli bušit jejich rozzuření mužíčci/papínci (pořád si nejsem jistý tím, kolik jim vlastně je).

Ďábel se dneska naštěstí rozhodl dívat jinam.

Natáhnu ruku, abych se přesvědčil na vlastní oči. Ani se nezachvěje.

Odhodím pokrývku a vyšťouchám z postele dvě holky, co mě včera večer sbalily v baru Mahiki. Spokojeně odklopýtají domů, ani jedna si mi neřekne o číslo, ani jedna mi nenabídne svoje. To je ta výhoda, když člověk nechá lovení na ženských. Nejsou z toho žádné pocity viny, žádný smutek, žádné závazky. Všichni jsou spokojení.

V půl osmé už sedím nažhavený a plný života za stolem ve své nechutně obrovské nové kanceláři společnosti ShopTV. Během dopoledne zkontroluju výsledky prodejů ze včerejška, odsedím si pravidelnou denní poradu a domluvím podrobnosti s moderátory prodeje a zástupci firem, kteří budou v televizi představovat svoje zboží. Tenhle týden máme velkou akci s perlami, spojenou s premiérou nové řady kosmetiky pro péči o pleť – perly se musí nosit přímo na pleti, aby si uchovaly svůj lesk, bla, bla, bla. Výsledky prodeje v tomhle segmentu jsou horší než v loňském roce, ale jen o trochu. Vzhledem k tomu, v jakých ekonomických sračkách se všichni potácíme, jsem ještě pořád spokojený. Většina lidí si myslí, že když přijde recese, začnou ženy šetřit především na luxusním zboží, k překvapení všech se ale ukázalo, že to nejvíc postihuje domácí potřeby. Když si žena nemůže dovolit nové šaty, udělá si radost aspoň novými blyštivými náušnicemi a na pánve a hrnce se zvysoka vykašle.

Hodím na stůl grafy s výsledky sledovanosti. Dokážu prodat cokoli, ale když je to aspoň trochu slušný výrobek, jde to líp.

Zazvoní mi mobil. Podívám se na jméno volajícího a zakřením se. „Znamená to, že mi je odpuštěno?“

„Podle mě si to nezasloužíš,“ řekne moje sestra ostře.

„No tak, C. P. Ani ty nemůžeš vrčet věčně.“

„Neříkej mi tak. Víš, že to nesnáším.“

Náš drahý zesnulý otec byl katolík. Vybral Clare křestní jméno, velkoryse však Davině dovolil, aby jí vybrala jméno prostřední – tedy pod podmínkou, že bude figurovat v Butlerových Životech svatých. Hodiny a hodiny se těmi šesti v kůži vázanými svazky probírala, jen aby našla takové, které by ho co nejvíc rozčílilo. Až vymyslela Clare Perpetuu.

„No tak co, vezmeš mě na milost?“ zeptám se.

„To, že tě neobvinili, ještě neznamená, že jsi nebyl vinen,“ pokračuje Clare přísným tónem.

„No jistě. Naši hoši v modrém totiž nikdy neudělají chybu, viď?“

To byla ode mě podpásovka, ale nedokázal jsem si pomoct. Moje sestra je tak občansky uvědomělá, že když vidí, jak se někomu cizímu válí před domem odpadky, jde je hodit do popelnice. Nikdy jsem s ní nezažil, že by projela na oranžovou, natožpak na červenou. Rozhodně si nezasloužila, aby ji uprostřed noci tahali z postele poldové. Jako kdyby Clare dokázala ublížit vlastnímu dítěti! Je rovnější než pravítko. Zato já bych si zasloužil přitáhnout opratě. Jsem zatracenec, hříšník, chlap bez skrupulí a bez svědomí. Ovšem, jak bych rád zdůraznil, také bez záznamu v rejstříku, a to díky své výjimečné protřelosti a nevlastnímu otci s mnoha konexemi a špatným svědomím.

Clare je, naštěstí pro mě, spravedlivá, a tak nerozlišuje mezi svojí nevinností (skutečnou) a mojí (kterou se jim zatím jen nepodařilo vyvrátit). Znovu a znovu mě překvapuje, že dokáže i přes svou neuvěřitelnou počestnost něco vydělat.

„To teď nechme stranou,“ prohlásí rázně. „Volám ti, abych tě pozvala na večeři, ale jestli chceš dělat problémy…“

„Budu přímo hotovým ztělesněním slušnosti a dobrého vychování. Na něco se tě ale musím zeptat: jaká je pravděpodobnost, že mi tvůj okouzlující pan manžel bude chtít dát jednu mezi oči?“

„Neříkej nesmysly.“

„Vyhrožoval mi, že ze mě vymlátí duši, jestli se mu ještě někdy ukážu ve dveřích.“

„Protože jsi nám v obývacím pokoji kouřil marihuanu!“

Clare je zřejmě jediný člověk pod čtyřicet, který říká trávě „marihuana“.

„Už jsem se ti za to omluvil. Bylo to nedorozumění. Myslel jsem, že jsou to mentolky.“

„Prokristapána, Xane. Nejsem včerejší. Kuř si, co chceš, ale netahej mi to domů a netahej do toho mou rodinu a zaměstnance.“

„Zlato, já jsem do toho přece nechtěl Jennu namočit. Neměl jsem tušení, že mě sleduje policie. I když musím říct, že jsem díky tomu sám u sebe stoupl v ceně.“

„Až tě příště zatknout, tak za tebe žádnou kauci platit nebudu.“

„Beru na vědomí.“ Hodím si nohy na stůl, vezmu ze stolu gumičku a vystřelím ji na druhý konec kanceláře. „Jen abych měl jasno, mám to brát tak, že se ta maličkost, že ti tvůj oddaný pan manžel zpronevěřil pořádný kus majetku, už přehnala?“

„Bylo to jenom… nedorozumění. Nechci o tom mluvit. A nebudeš o tom mluvit ani ty, Xane, nebo na tu večeři radši rovnou zapomeň.“

„Mám takový dojem, že se v naší rodině všichni pořád jen podceňujeme,“ zauvažuju nahlas. „Neboj. ‚Diskrétnost‘ je moje druhé jméno.“

„No vidíš, a já myslela, že ‚průšvih‘,“ prohlásí uštěpačně a zavěsí.

Když si chci zastrčit mobil zpátky do kapsy, zachvátí mi celou ruku takové brnění, až mi z ní vypadne. Snažím se ho sebrat, svaly pravé ruky mě ale vůbec neposlouchají. Zanadávám a kopnu do něj, takže zajede pod stůl, kam na něj nedosáhnu. Nechám ho tam a levou rukou otevřu zásuvku. Prsty se mi sevřou kolem stříbrné placatky. Co je komu po tom, že ještě není ani poledne? Jestli mám ten dnešek nějak zvládnout, musím si dát pořádného panáka.

Když kolem sedmé dorazím ke Clare, jsem už příjemně vláčný. Na schodech trochu zakopnu, a co čert nechtěl, zrovna ve chvíli, kdy otevře dveře.

„Xane, ty jsi opilý?“

Chytnu se zábradlí. „To teprve hodlám být, C. P.“

„Člověk by musel být občas světec, aby s tebou měl dost trpělivosti,“ procedí Clare skrz zuby.

„Marc už je doma?“

„Ne, ještě ne.“

Jdu za ní do kuchyně, kde si v ohrádce spokojeně hrají dvojčata a vytrvale z ní na vápencovou podlahu vyhazují nejrůznější kostky. Z iPodu hraje Debussy a ve vzduchu voní jasmín a šafrán. Začenichám jako vlčák. „Karí s krevetami?“

„Tvoje nejoblíbenější.“

Neobratně ji obejmu. „Ty jsi moje nejoblíbenější!“

„Bylo by fajn, kdyby sis na to občas vzpomněl a přestal se tím svým pitím hnát předčasně do hrobu. Musí ti být přece jasné, že si o tebe dělám starosti…“

„Jenno!“ zvolám, když ze schodů sestoupí žena, která poslední tři měsíce vystupuje ve všech mých erotických snech. „Chyběl jsem ti, drahoušku?“

„Začala jsem chodit na střelnici.“

„Přede mnou nemusíš nic předstírat. Vím, co opravdu cítíš.“

„To by vysvětlovalo tu tvou neprůstřelnou vestu.“

Sakra, ta je ale sexy.

„Jenno,“ řekne Clare, „mohla bys dát Poppy hrnek s pitím?“

„Je trochu moc plný,“ řekne Jenna, když si ho od ní vezme.

„Však ona to zvládne.“

„Nemám toho džusu napřed trochu odlít?“

„Jenno, už jsem řekla, že to zvládne.“

Překvapeně se na svou sestru podívám. Obvykle se k zaměstnancům chová jako k členům královské rodiny, jen aby dokázala, že se nepovažuje za nic lepšího, než jsou oni, kdežto nás ostatní komanduje jako otroky.

Poppy sevře hrnek z obou stran doširoka otevřenými dlaněmi a napije se z něj, aniž by vylila jedinou kapku. Nestačím se divit. Poslední dobou už to ani já takhle dobře nezvládnu.

Clare vrhne na Jennu vítězný pohled. Docvakne mi, co se tu děje. Zuří tu válka o pozice. Clare si o sobě možná myslí, že je špatná máma, ale i tak chce, aby bylo Jenně jasné, kdo tady velí. Musím přiznat, že mě dost překvapilo, že si na tohle teritorium vůbec někoho pustila. Davina se má k mateřství asi tak jako Cruella de Vil k právům zvířat, tak jsem si vždycky myslel, že Clare bude jejím pravým opakem, taková ta správná angažovaná máma. Že bude péct domácí dorty k narozeninám, šít masky na maškarní, prostě pro děti dělat první poslední. Ať se v životě pustila do čehokoli, vždycky jí všechno šlo. Občas (i když musím přiznat, že ne moc často) je mi Marca docela líto.

My o vlku… Sotva v zámku cvakne klíč, vytáhne Jenna děti z ohrádky a vyrazí s nimi nahoru, aby je vykoupala. Cestou po schodech obdivuju její zadek v těsných džínách.

Marc jde rovnou ke skříňce s alkoholem v rohu kuchyně. Cestou na mě úsečně kývne. „Dáš si něco?“

Clare mele do pánve pepř. „Já myslím, že už měl dost.“

Nedělej mi matku.

„Většinou na mě nejlíp funguje skotská,“ řeknu.

Marc mi podá pořádnou skleničku. Dojde mi, že tohle gesto se u mého švagra rovná omluvě. To beru. Je fakt, že jsem mu na gauči kouřil trávu.

„Měl jsi dobrý den?“ zeptá se Clare manžela.

„Hektický.“

„Zavolal jsi tomu Michaelu Petersovi? Říkal, že to místo nemůže držet moc dlouho…“

„Sakra, Clare. Nemůžeš mě nechat aspoň chvíli vydechnout?“

Clare zatne zuby, otočí se k bublající pánvi a záda má ztuhlá spravedlivým rozhořčením. Mám svou sestru rád nade všechno na světě, ale občas má na nás hříšníky moc vysoké nároky. Marca už nebaví poslouchat pořád všechny ty její výhrady, kterými ho z těch svých morálních výšin, kde si rozbila stan, věčně zasypává. Jasně, zachoval se jako blbec, ale podle mě je to pod tím vším slušný chlap. Miluje svoje děti, miluje svou ženu. Jenom absolutně nechápe, co po něm chce.

Člověk by si myslel, že chlap s pěti staršími sestrami bude ženským rozumět. Na první pohled možná jo. Umí vybrat skvělý dárek k narozeninám – Clare má šperkovnici plnou jedinečných, neobvyklých kousků, jaké holky milují –, a po akci v ložnici se nejspíš taky hned neodvalí stranou a neusne, ale když jde o podstatné věci, není k ničemu. Většinu života ho obletovalo šest matek. Je zvyklý házet svoje problémy ženským do klína a prostě si počkat, až je za něj vyřeší. Clare tohle nikdy nepochopila. Myslí si, že když ji nechává všechno řešit, zřejmě mu nevadí, že vydělává čtyřikrát tolik co on a rozhoduje o všem podstatném. Nedošlo jí, že je to ve skutečnosti staromódní kluk, kterému se líbí, když se kolem něj motá maminka a pěkně se stará o domácnost.

U večeře je dusno. Clare vesele žvatlá bůhví o čem a ani na okamžik neodkládá masku dokonalé hostitelky. Jenna se drží při zdi a vůbec nezvedá hlavu (což s sebou ale přináší tu nepominutelnou výhodu, že se mi nabízí nerušený pohled do jejího úchvatného výstřihu). Marc odpovídá s vrčením a jednoslovně. Říkám si, že by bylo nejlepší přihodit do toho dušeného masa pár houbiček, aby nám trochu zvedly náladu.

„Mimochodem, volala jsem do autobazaru Hurst’s,“ řekne Clare Marcovi, zatímco mi podává česnekový naan. „Můžeš tam s Range Roverem zajet ve čtvrtek. Až se na něj podívají, tak můžeme…“

„Proč jsi to udělala?“ vyštěkne na ni Marc.

„Přece jsme si říkali, že v Londýně čtyřkolku nepotřebujeme. Je moc drahá a mohli bychom ušetřit…“

„Říkal jsem ti, že se o to postarám, Clare. Vyřeším to, až na to budu mít čas.“

„Každý měsíc, co nám stojí před domem, její cena klesá…“

„Prokristapána! No tak dobře! Ve čtvrtek tam s tím zajedu!“

Mrknu přes mísu se salátem na Jennu. Už chápu, proč pláchla hned, jak zaslechla v zámku Marcův klíč.

Odstrčí se od stolu. „Dám vařit kávu.“

„Pomůžu ti sklidit talíře,“ nabídnu se rychle.

V kuchyni hlasitě rámusíme nádobím. „To je to tu takhle pořád?“ zašeptám.

„V podstatě jo,“ odpoví mi Jenna taky šeptem.

Do prdele. Rozvod je to poslední, co bych Clare přál. Nerad to říkám, ale Davina měla pravdu. Marc je slušný chlap, ale k mojí sestře se absolutně nehodí. Dokonce i rozmazlený maminčin mazánek chce někdy dospět. Clare si až moc zvykla na to, jak za něj všechno dělá. Když se ke mně chová jako moje máma (a bůh ví, že to vzhledem k tomu, že mojí jedinou alternativou byla Davina, občas sakra potřebuju), je to jedna věc, ale nemůže se ke svému manželovi chovat jako k jednomu z dětí. Marc musí začít mít taky nějaké povinnosti a zodpovědnost a ona mu to musí dovolit.

Chudák ženská. Celý život měla pekelnou smůlu na chlapy. Nejdřív nám umřel táta, to jí bylo teprve sedm (a každý cvokař vám potvrdí, že tím je holka odepsaná na celý život), a pak do toho přišel Guy. Hajzl jeden stará. Neznám všechny podrobnosti, ale to léto, co jí bylo patnáct, se něco stalo. Odhaduju, že po ní vyjel, ona mu dala pár facek a pohrozila mu, že to řekne Davině, pokud se ještě o něco pokusí. A že naše Clare dokáže držet slovo. Muselo mu být jasné, že to myslí vážně.

Vzpomínám si, když chodila na Oxfordskou univerzitu. Většinu tříletého studia randila s vychrtlým asexuálním Indem, kterému připadalo, že má moc hubené nohy, tak nosil dvoje džíny, aby to zamaskoval. Když ji konečně nechal (a vyměnil za roztomilého blonďáčka), vystřídala postupně řadu neschopných ubožáků, které totálně zastrašovala. Chytré ženské mají tendenci přitahovat blbce, kteří si pak udělají životní program z toho, že je ponižují. Clare byla tak zvyklá potýkat se se složitými situacemi a vždycky z nich vyjít vítězně, že prostě neuměla v nejlepším přestat. Je naprogramovaná na to, aby byla úspěšná. Místo aby ve vztahu při prvních potížích sečetla ztráty, sebrala se a odešla, rozhodla se pokaždé radši bojovat a problémy řešit. Clare praští mísou se salátem o kuchyňskou desku za našimi zády takovou silou, až oba nadskočíme. „Jenno, nedávej rajčatové omáčky do plastových mis. Už jsem ti přece říkala, že dělají skvrny, které pak nejdou umýt.“

„Promiň, zapomněla jsem…“

„Copak musím dělat všechno sama, když chci, aby to bylo v pořádku?“

„Nech ji být, Clare,“ řeknu mírně.

Clare se chystá k další jedovaté výtce, ale pak se místo toho opře o linku a zhluboka vydechne.

„Máš pravdu. Promiň, Jenno. Asi je ti jasné, že se ve skutečnosti nezlobím na tebe, ale na Marca. V jednom kuse mě jenom vytáčí. To je tak nefér. To on přece udělal průšvih, ne já.“

Věnuju své sestře rychlý výmluvný pohled. Jenna má podle všeho přehled o všem špinavém prádle, které se v tomhle domě pere, a to doslova i v přeneseném slova smyslu. Celkem Clare chápu, ale i tak si myslím, že by se s takovými věcmi neměla chůvě svěřovat. Není to fér ani vůči jednomu z nich. Pokud by se o tom měla s někým bavit, tak se svým manželem.

Jenna se bezvýrazně pousměje, vezme konvici s kávou a vyrazí s ní do jídelny. Chytrá holka. Nevidím zlo, neslyším zlo, nemluvím zlo. Aspoň do doby, než bude jasné, kdo vyhraje.

Vezmu tác s šálky a talířky a vydám se za ní. Noha mi vypoví službu, takže se podnapile svezu na kuchyňský ostrůvek. Nebýt rychlé reakce Clare, pustil bych všechno na zem.

„Prosím tě, Xane,“ řekne tiše, „nejezdi dneska na noc domů. Moc jsi pil. Můžeš přespat v ložnici pro hosty.“

„Neboj, dám si kafe a budu v pohodě…“

„Jsi opilý,“ uzemní mě.

To možná jsem, pomyslím si, když ji následuju do jídelny. Jenže já budu ráno střízlivý a ty budeš mít pořád neschopného manžela, který tě štve a kterého nedokážeš zvládnout.

„Zatraceně,“ slyším její výkřik. „Ten ubrus je z Bruselu, Marcu!“

„Myslíš, že jsem na něj to víno vylil schválně?!“

„Kdepak, ty neděláš nikdy nic schválně, viď?“

Když vejdu do místnosti, vidím, jak se Clare papírovým ubrouskem neúspěšně snaží zabránit šíření skvrny. Marc obrátí oči v sloup. „Moje žena si zjevně myslí, že jsem se rozhodl záměrně ničit výrobky belgických krajkářek a tím jim vypovědět soukromou válku.“

„Můj muž si zjevně myslí, že si peníze nejspíš tiskneme.“

„Oba dva zjevně patříte do dětského pokoje,“ uzemním je.

„Bolí mě hlava,“ vykřikne Clare a odhodí špinavý ubrousek na stůl. „Jdu si lehnout.“

„Budu u sebe v pracovně,“ přirazí Marc svou židli hřmotně zpátky ke stolu.

Zůstaneme na sebe s Jennou přes všechnu tu změť špinavých ubrousků, prázdné skenice od vína a chladnoucí kávu koukat.

„A to se diví, že jsem se ještě neoženil,“ řeknu.

Jenna si povzdechne. „Je to jako bychom žili v Bagdádu. Akorát tu není taková zábava.“

„Proč nedáš výpověď?“ zeptám se, když uklízíme stůl.

„Vidím, že jsi vůči svojí sestře vážně loajální,“ řekne Jenna kysele.

„Neříkám, že bys měla.“ Vyliju kávovou sedlinu do výlevky a vypláchnu konvici. „Jen mě překvapilo, že jsi neutekla, to je všechno.“

„Hodlám z toho vytřískat peníze. Prodám svůj příběh bulváru News of the World.“

Zasměju se. „Teď ale vážně. Jak jsem tak vyrozuměl, hledá se snáz bohatý manžel než dobrá chůva. Vsadím se, že spousta jejích kamarádek by ti s chutí vypsala bianco šek.“

Jenna má najednou plné ruce práce se skládáním skleniček do myčky.

Přimhouřím oči. „A nějaká už to udělala, viď? Neříkej mi, že ti nabídla dvojnásobek peněz a tys ji loajálně odmítla.“

Zaváhá.

„Ale no tak. Neprásknu to na tebe. Hele, kašlem na nádobí. Vezmi z ledničky láhev vína a já vezmu skleničky.“

Trochu zavrávorám, když se pro ně natahuju. Jenna rychle postaví víno na linku a chytne mě v podpaží.

„Ta poslední skotská mi asi stoupnula do hlavy,“ zašklebím se.

„Myslíš ty poslední čtyři.“

Otevřu víno a jdu za ní do obývacího pokoje.

„Tak co, povíš mi, jak to bylo?“

„A vážně to neřekneš Clare?“

„Jasně, že jí to neřeknu. Za koho mě máš?“

„Jedna z jejích kamarádek mi nabídla místo. A taky o hodně, hodně víc peněz. Je už pár let rozvedená…“

„Takže by ses nedostávala do manželské křížové palby.“

Jenna se stočí na jednom konci Clařiny nehorázně drahé naducané pohovky a já se usadím na druhém. Naše prsty u nohou se dotýkají. Je vážně moc hezká, jako mladší Sandra Bullocková, taková ta poctivá holka odvedle, ale s nepatrným a přitom nepřehlédnutelným náznakem, že to v posteli bude pěkná dračice. Líbí se mi, jak se od té doby, co dělá pro Clare, začala jemněji malovat a omezila i ty laciné šperky. Vypadá teď mladší. A víc nóbl. I když ty svoje obrovské dudy prostě neschová. Díky bohu.

Nastaví mi skleničku a já jí naliju. „Mám Clare ráda a dvojčata vyloženě miluju. Jenže už mě nebaví dělat jim terč, do kterého se oba strefují. A ty peníze navíc by se mi fakt hodily.“

„Kdo je ta její údajná kámoška, co se tě snaží přetáhnout?“

„Olivia Coddingtonová.“

„Bože. Ta ženská je neuvěřitelná.“

Jenna si usrkne vína. „Musela jsem jí slíbit, že jí dám v pondělí vědět.“

Na okamžik se zamyslím. „No a co kdyby sis Clare řekla o zvýšení platu?“ navrhnu. „Řekni jí pravdu. Řekni jí, že jsi dostala lepší nabídku, že od ní nechceš odejít, ale že si nemůžeš dovolit pro ni pracovat, pokud ti nezvedne plat.“

„Jenže co když mě vyhodí?“

„Nevyhodí. A i kdyby. Jakmile se to dozví její kamarádky, budeš mít tucet nabídek, ještě než si stihneš zabalit kufr.“

Jenna se na mě usměje a já mám najednou erekci velikosti pomníku admirála Nelsona. Jak si tak na gauči poposedává, vyhrne se jí tričko a odhalí opálené zaoblené břicho s vytetovanými hvězdami kolem pupíku. Bradavky jí vystouply jako úchytky varhanních rejstříků. Není tu chladno, takže vím, že by si taky dala říct. Což celou věc ještě zhoršuje. Schválně zdržuje, zachovává si ode mě distanc, i když vím, že se jí chce šukat stejně jako mně. Nechávám rozhodnutí, jak to dopadne, jenom na ní. Je to pro mě neznámý pocit.

„Co se to u tebe doma vlastně děje?“ zeptám se zničehonic. „Bývá to docela dramatické, co?“

„Mně to dramatické nepřipadá.“

„S tím na mě nechoď.“

Sklopí pohled. „Vážně se nic neděje.“

Nakloním se kupředu a palcem jí opatrně přejedu po straně krku. To vypadá, že se ji ten hajzl pokoušel uškrtit. „Podle mě jsou tyhle modřiny něco, ne nic.“

„On to tak nemyslel…“

„Kecy.“

„Co ty o tom můžeš sakra vědět?“ vykřikne. „Ty arogantní šmejde! Kdo si myslíš, že jsi? Vůbec nevíš, o čem mluvíš! Nemáš ponětí, co si Jamie zažil!“

„No dobře, tak mi teda řekni, co si zažil, a pak spolu probereme, jestli vím nebo nevím, o čem mluvím.“

„Napadli ho, jasný? Šel na Štědrý večer zkratkou přes park a tam na něj vyskočili tři chlapi. Chtěl být včas doma, abychom spolu mohli jít na vánoční koncert. No a ti tři ho znásilnili. Chápeš? Znásilnili ho!“

Zírá na mě, čeká, že se začnu honem omlouvat a couvat: To jsem netušil, to je ale hrůza, Bože, to mě tak mrzí.

„A proto je v pořádku, že si to vylívá na tobě?“ řeknu klidně.

„Slyšel jsi, co jsem ti tu teď říkala?“

„Jo. Slyšel jsem, co jsi říkala.“

„Nemáš právo ho soudit! Vůbec nic o tom nevíš!“

„No tak ho znásilnili. Chápu. Je to na hovno, ale to se prostě stává, Jenno.“

„To se ti snadno řekne, když se to nestalo tobě.“

„Ale stalo.“

Znejistí. „Kecáš. Říkáš to jenom proto, abych…“

„Moje drahá matka mě v šesti letech poslala do internátní školy. Léta mě tam znásilňovali všichni kluci, kteří byli dost velcí a měli dost síly na to, aby mi stáhli kalhoty. Přestalo to, až když jsem přišel na to, že jim moje drogy poskytují ještě větší potěšení než můj zadek.“ Pokrčím rameny. „Jestli se mi to líbilo? Nijak zvlášť. Jestli mě to rozhodilo? Nejspíš jo, ale o nic víc než tisíce dalších studentů internátních škol. Začal jsem mlátit holky, aby mi z toho nebylo tak mizerně? Jasně že ne.“

Jenna dlouho nic neříká.

„Je… je tak vyděšený,“ zašeptá. „Bojí se tmy, davů, všeho. Má pocit, že kvůli tomu, co se mu stalo, už není takový chlap. Nevím, jak mu mám pomoct.“

„Není už takový chlap hlavně proto, že mlátí ženskou.“

Najednou se rozbrečí, z hrdla jí vycházejí strašlivé dusivé vzlyky. Na okamžik zaváhám a pak si ji přitáhnu do náruče. Snažím se nevšímat si měkkosti jejích prsou, která se mi opírají o hrudník, ani čisté citrónové vůně jejích vlasů, které mě šimrají na krku. Hladím ji po zádech a dělám, co můžu, abych vysílal bratrsky chápavé vibrace. Jde to ale dost těžko, vzhledem k tomu, že mi stojí jako stanová tyčka.

Po chvilce se mi v náručí otočí. Má neuvěřitelné oči: jasně zelené, protkané oříškově hnědými a zlatými nitkami. Tmavé řasy má slepené slzami. Cítím, jak jí pod tenkým upnutým tričkem buší srdce.

Rty má mírně pootevřené. Poznám, když žena čeká na polibek.

„Jenno?“ ozve se ze schodiště.

Odskočíme od sebe, jako bychom byli na péro.

Clare sestoupí na podestu do poloviny schodů. „Jenno, ráno budeš muset brzy vstávat k dvojčatům. Nemyslíš, že bys měla jít spíš spát?“

Popadnu svoji bundu. „Hele, radši půjdu. Uvidíme se.“

„Nepřespíš tady?“

„To by asi nebyl nejlepší nápad,“ prohlásím ne zrovna nadšeně.

Beru schody po dvou. Teprve když se moje nohy dotknout chodníku, se mi začne dýchat trochu líp. Zhluboka se nadechnu svěžího nočního vzduchu. Za jiných okolností bych neváhal, jenomže na téhle holce něco je. Nemůžu uvěřit, že to říkám, ale nechci jí ten život ještě víc posrat. Když je dopředu jasné, že by to nebylo natrvalo.

Vyrazím ke stanici metra, auto nechám zaparkované u Clare před domem. Jenna má už tak dost problémů. Aférka se mnou je to poslední, co by ještě mohla potřebovat.

„Zhoršuje se to,“ řekne mi doktor o dva dny později.

„Nemohl byste to radši trochu zaobalit?!“ říkám, zatímco zápolím s knoflíčky košile.

„Je mi líto, Alexandře. Taky bych si přál mít pro vás jiné zprávy. Doufal jsem, že budeme mít trochu víc času. Jak už jsem vám říkal, jakmile se příznaky začnou zhoršovat, jde o nezvratný degenerativní proces…“

„Rozumím,“ řeknu.

Když jsem před pár lety začal zakopávat a klopýtat, když jsem se najednou nedokázal strefit klíčem do zámku a nezvládl jsem si zapnout zip na bundě, říkal jsem si, že za to může až moc ponocování, až moc chlastu, až moc koksu, prostě všeho až moc. Jenomže pak jsem začal patlat slova, i když jsem nebyl opilý. Ve svalech na nohou a na rukou mi začalo škubat a chytaly mě do nich křeče. Jednu noc jsem se vzbudil tím, že jsem nemohl popadnout dech a skoro jsem se dusil. Říkal jsem si, že jsem svoje tělo prostě jenom vyčerpal, že bude stačit, když trochu zvolním, v hloubi duše jsem ale tušil, že je to něco víc.

ALS se diagnostikuje vyloučením všeho ostatního. Pokud nemáte Huntingtona, nemoc motoneuronu, roztroušenou sklerózu nebo Alzheimera, máte velmi pravděpodobně amyotrofickou laterální sklerózu. Většinou jde o náhodnou genetickou mutaci, Davina mi ale říkala, že její otec – můj dědeček – byl neohrabaný a často špatně vyslovoval, i když ho údajně nikdy neviděla pít. Vystřelil si mozek, když jí bylo osmnáct. Takže je dost pravděpodobné, že s ním sdílím ty samé podělané geny.

Podle všeho jsem v dobré společnosti. Mojí nemesis se říká také Lou Gehrigova choroba podle známého profesionálního hráče baseballu. Zemřel na ni herec David Niven a má ji i fyzik Stephen Hawking.

Jo a říkal jsem už, že se to nedá léčit?

Mám se na co těšit. Nakonec nebudu schopný stát ani chodit, sám vstát z postele nebo si do ní lehnout, používat ruce a paže. V pozdějších stádiích budu mít problémy s dechem, protože mi začnou ochabovat svaly dýchacího ústrojí. Většina lidí s ALS zemře na udušení, obvykle do tří až pěti let od nástupu prvních příznaků. Takže pokud budu mít štěstí, zbývají mi ještě tak dva roky.

„Chtěl bych vás k někomu poslat,“ řekne doktor a začne mi něco psát na lístek.

„Myslíte k cvokaři?“ vstanu. „Díky, ale jsem v pohodě.“

„Je vám čtyřiatřicet, Alexandře. Žádný mladý muž s touhle diagnózou nemůže být v pohodě. Musíte si s někým promluvit…“

Nazdárek, vodko, tohle je Xan.

Když to pro něj tolik znamená, tak si od něj ten papír teda vezmu, ale sotva vyjdu z kliniky, zmačkám ho do kuličky a zahodím ho na podlahu auta. (Jak dlouho budu ještě schopný řídit?)

Jenže já mu nelhal. Z nějakého důvodu jsem s tím skutečně v pohodě. Stejně mi nebylo souzeno, abych zestárnul. Umíte si představit, že bych se usadil s průměrnými 2,4 dětmi a důchodovým připojištěním?

Jediný, koho mi je kvůli tomu líto, je Clare. Zlomí jí to srdce. Neřekl jsem jí to, neřekl jsem to nikomu. Není třeba, aby se to dozvěděla dřív, než bude nezbytně třeba. Nepiju ani zdaleka tolik, jak si všichni myslí. Alkohol není příčinou toho, že zakopávám, padám a mumlám, je to moje výmluva, proč to údajně dělám.

A je mi líto i Jenny. Je to první holka, se kterou bych byl ochotný to zkusit. Naštěstí jsem se k ženským choval vždycky jako pěkný hajzlík, takže po mně nezůstane žádná zoufalá vdova ani dětičky bez otce, které by pro mě truchlily. Zdá se, že moje naprostá neschopnost vytvořit si trvalý a smysluplný vztah všem nakonec jenom prospěje.

Nehodlám tiše zmizet do noci. Neskončím jako vězeň svého těla, který nedokáže sám chodit, mluvit, chcát ani dýchat.

Auto nadskočí, jak to vezmu přes retardér trochu rychleji, než by bylo zdrávo. Na zadním sedadle mi pod bundou zarachotí puška mého dědy.

Stoppard and co.

Licencovaní účetní

Star House

Duncannon St. č. 24

Londýn WC2N 4NP

Tel.: 020 7798 9485

Fax: 020 7798 9480

e-mail: robert@stoppardandco.co.uk

1. června 2009

RMS/pjr/CE39

Paní Clare Eliasová

Cheyne Walk č. 97

Londýn

SW3 5TS

Milá Clare,

bohužel pro Tebe nemám dobré zprávy. I v případě, že odložíš své plány na otevření nových poboček v Hyde Parku a v Claphamu, budou výdaje společnosti stále výrazně převyšovat její současné příjmy. Tvůj manžel tento rok vybral z kapitálového účtu společnosti podstatnou sumu peněz, následovanou pravidelnými měsíčními výběry. Hotovost, kterou jsi na účet minulý měsíc převedla ze svého portfolia, pokryla přečerpání účtu a všichni věřitelé dostali zaplaceno. Kromě toho byla vyrovnána také bankovní půjčka pana Eliase, takže by teď celkové výdaje měly poněkud klesnout.

Přesto mi Tvoje finanční situace dělá starosti. Máš pouze minimální hotovostní rezervy, takže pokud by došlo k dalšímu poklesu příjmů, zbylo by Ti už jen velmi málo prostoru na další manévrování.

Vzhledem k trvalému oslabování ekonomiky Tě musím upozornit, že jsi extrémně zranitelná. Máš velké množství půjček, a pokud ceny nemovitostí ještě dále poklesnou, bude pro Tebe, pokud by taková potřeba nastala, velmi obtížné se některé z poboček zbavit. Pro si Ti dovoluji doporučit, abys z preventivních důvodů zvážila, zda by nebylo rozumné dát jednu či dvě na trh už teď. Z hlediska poměru nákladů a příjmů jsou ekonomicky nejméně ziskové pobočky ve Fulhamu a v Kensingtonu a pravděpodobně by se také nejsnáze prodaly.

Moc dobře vím, že jsi chtěla slyšet něco jiného. Vím, kolik práce a úsilí jsi do budování své společnosti vložila a mrzí mě, že Ti musím doporučit, abys nyní její část prodala. Ještě víc by mě ale mrzelo, kdybys měla přijít o všechno, a vzhledem k rozsahu půjček Tvého manžela žádné jiné realistické řešení Tvojí momentální situace nevidím.

Zavolej mi, až se Ti to bude hodit, a můžeme to ještě probrat.

S pozdravem,

10. kapitola – CLARE

„Craigu, prosím. Nerozmyslíš si to ještě? Teď se to tak nehodí…“

„Právě proto musím odejít,“ prohlásí Craig neblomně. „Mrzí mě, že jsem ti to musel říct po telefonu, ale v posledních týdnech jsi tu skoro nebyla…“

„Moje dcera byla nemocná!“

„A předtím měl Rowan koliky a předtím jsi byla v šestinedělí.“ Povzdechne si. „Co se to s tebou stalo, Clare? Království květin bývalo tvojí nejvyšší prioritou. Jenže když už sem poslední dobou nakrásně i přijdeš, tak myslíš na něco jiného. Říkal jsem ti, že přicházíme o spoustu peněz, a ty jsi místo řešení prostě jen strčila hlavu do písku. Uznávám, že tak poslední měsíc už to bylo mnohem lepší, ale i tak musíme rozšířit nabídku, jestli máme přežít. V době ekonomická recese se fakt nehodí nabízet exkluzivní zboží pro úzký trh, jenomže ty…“

„Tohle už jsme probírali,“ přeruším ho stručně. „Nehodlám se zaprodat. Království květin to zvládne. Odložíme na čas naše plány na rozšíření, utáhneme si opasky a počkáme, až se ta bouře přežene.“

„To nebude stačit,“ prohlásí Craig. „Koukni, Clare. Nerad ti to dělám, ale upřímně řečeno, myslím, že by se ti teď hodilo, kdybys mohla můj plat ušetřit. KvětinyKa! mi nabídli omezené partnerství a volné pole působnosti pro vlastní tvorbu. Mají velký zájem o některé moje marketingové nápady.“

Přecházím po kuchyni a šňůru od telefonu si namotávám na prst. „Craigu, já tě potřebuju,“ žadoním. „Nemůžu být v jednu chvíli na tolika místech, rozhodně ne v sedmi obchodech najednou. Jsi se mnou od samého začátku. Nikdo se v našem podniku nevyzná tak jako ty. Vím, že máme hodně rozdílné představy o tom, kam by mělo Království květin do budoucna směřovat, ale třeba bychom našli nějaký kompromis. Nechci tě ztratit. Jestli jde jenom o peníze…“

„Nemůžeš si dovolit platit mi víc.“

Potlačím záchvěv hněvu. Tohle je moje firma. Znám ji líp než svoje děti. Craig není zasvěcený do všeho, co se v ní děje, nezná pravou příčinu našich finančních potíží. Jak se může opovážit mi tu říkat, co si můžu a nemůžu dovolit?

Protože mě má na lopatě, proto.

„Dovol, abych sama posoudila, co si můžu dovolit. Poslyš, Craigu, pojďme si na to sednout a důkladně to probrat, třeba společně něco vymyslíme.“

„Já už jsem to místo vzal.“

„Už jsi jim podepsal smlouvu?“

„To ještě ne, ale…“

„Jedu tam.“ Mrknu na kuchyňské hodiny. Jenna má dneska zpoždění, v pondělí tu bývá obvykle v půl osmé a teď už je za deset minut osm. „Budu tam do hodiny. Nedělej nic, dokud nepřijedu. Můžeš mi slíbit aspoň to, Craigu?“

„No…“

„Aspoň mě vyslechni. Tolik si snad po těch dvanácti letech zasloužím, ne?“

Povzdechne si. „Slíbil jsem jim, že se u nich dneska odpoledne zastavím a všechno podepíšeme. Máš čas do té doby.“

Zavěsím telefon do držáku na zdi a uchlácholím dvojčata miskou křupek Cheerios. Rowan si je dvěma tlustými prstíky okamžitě nacpe do pusy, kdežto Poppy zjišťuje, kolik se jí jich podaří nacpat za pružný okraj plenky. Spokojeně se na mě usměje, hotové ztělesněné zdraví. Člověka by vůbec nenapadlo, jak špatně to s ní před týdnem vypadalo.

Pokaždé, když si na to vzpomenu, se mi udělá znovu zle. Ani v těch nejdivočejších nočních můrách jsem si nedokázala představit, že by se mi něco takového mohlo stát, že by moje dcera mohla ležet v nemocnici, možná i umírat, že by mě kvůli tomu mohla uprostřed noci vytáhnout z postele policie, odvézt mě na stanici a klást mi hloupé a nesmyslné otázky: „Žárlíte někdy na svou dceru, paní Eliasová? Jak jste prožívala smrt svého otce?“ A já přitom celou dobu myslela na Poppy, jedině na Poppy a na to, že si asi říká, proč s ní její máma není.

Marc měl jet se mnou. Nezůstal doma, aby mohl zburcovat jednotky a zavolat Davině. Zůstal doma, protože chtěl, aby to byla pravda.

To, že okradl moji firmu, že si vzal druhou hypotéku na dům, že ohrozil celou naši rodinu, to všechno jsem mu odpustila. Ale nevím, jestli mu dokážu odpustit i tohle.

Mám puštěnou televizi, ale zprávy v osm skoro nevnímám. Napjatě poslouchám, jestli už v zámku nerachotí Jennin klíč. Vážně už potřebuju běžet, cesta do pobočky ve Fulhamu mi bude autem trvat aspoň půl hodiny. Nemůžu nechat Craiga odejít, když teď všechno visí takhle na vlásku. Jestli se s Marcem… jestli už spolu… jestli se s tím nedokážu naučit žít…, budu potřebovat, aby byl klid aspoň v práci. Ještě že mám Jennu. Dokud ji tu mám, dokážu si se vším ostatním poradit.

Zatraceně, tak kde je? Ještě nikdy nepřišla pozdě. Doufám, že nepřestalo jezdit metro. To by pak byl zasekaný celý Londýn a neměla bych nejmenší šanci to stihnout…

Vzápětí se na zdi rozdrnčí telefon. Jednou rukou se po něm natáhnu a druhou odsunu láhev s kečupem mimo dosah Poppyiných zvědavých ruček. „Prosím.“

„Clare, tady Jenna…“

„Kde jsi? Je nějaký problém v metru? Jak dlouho ti to bude…“

„Dneska nemůžu přijít, moc se omlouvám. Jamie je nemocný, tak musím zůstat u něj. Vím, že je to dost narychlo, ale říkala jsi, že se dneska do práce nechystáš…“

„Ale já tě potřebuju,“ zvolám. „Naopak dneska do práce potřebuju, a to naprosto nutně. Prosím, Jenno. Tvému příteli určitě není tak špatně…“

„Clare, vážně je. Je mi líto, ale nemá nikoho jiného, kdo by se o něj mohl postarat.“

Ne! To mi nemůže udělat. Ne dneska, ne teď.

„No a nemohla bys ho prostě něčím nadopovat a uložit ho do postele? Poslala bych pak pro tebe taxi. Nemusela bys u nás dneska spát, v šest budu doma…“

„Je mi líto, Clare, ale vážně nemůžu.“

Na okamžik ji téměř nenávidím. Nemá tušení, co mi právě udělala. Co ta ví o skutečném životě? Jen si tak vším proplouvá, chodí na večírky a pořád se baví. Nemá žádné závazky, žádné povinnosti ani žádné skutečné starosti. Co je to drobný dluh na kreditce! Měla by si zkusit aspoň pět minut žít můj život!

„Přece to musí jít nějak zařídit,“ mám najednou slzy na krajíčku.

„Vážně to nejde…“

„Ty to nechápeš. Nemůžeš mě v tom takhle nechat. Potřebuji se do té práce dostat. Co mám podle tebe dělat?“

Nasadí naštvaný tón. „Já to opravdu nedělám schválně. Nenavedla jsem ho, aby byl nemocný.“

Myšlenky se mi rozběhnou jako krysy v bludišti, snažím se vymyslet, jak bych se z téhle pasti co nejrychleji dostala. Marc je v kanceláři, k Davině jsou to dvě hodiny autem, Candida, Poppy i Fran budou v práci. Fran! Třeba bych si mohla půjčit Kirsty.

Chce se mi křičet. Proč mě musela Jenna nechat na holičkách zrovna v tuhle chvíli? Co já vím, třeba její přítel není vůbec nemocný, třeba si jen chtějí zalézt zpátky do postele a celé dopoledne souložit na můj účet.

S vypětím všech sil se snažím zachovat si chladnou hlavu. Ani ji teď nesmím ztratit.

„No tak to se asi nedá nic dělat. Tak se vrátíš zítra?“

Projede mnou chlad. Co když prokoukla tu moji hru na harmonické manželství, kterou tu s Marcem hraju? Pokud uhodla, že to jde do háje, tak nebude chtít být součástí našich tahanic. Pro mě za mě už může mít klidně domluvené jiné místo. „Vrátíš se, ne?!“

„Ano, vrátím. Zítra ti zavolám,“ prohlásí Jenna stručně a zavěsí.

Fran má obsazeno, a tak navléknu dvojčata do kombinéz a kabátků, nasoukám je do auta a vyrazím. Doufám, že neodejde z domova dřív, než k ní dorazím.

Nejradši bych Jennu uškrtila. Nemá vůbec tušení, jak je můj život složitý. Vždyť se toho po ní zas tolik nechce, jen aby přišla včas do práce a postarala se o dvě děti. Nestane se jí, že by řadu nocí po sobě probděla a pořád dokola přemýšlela o tom, jak to všechno udržet pohromadě: práci, manželství, rodinu. Nepronásledují ji výčitky svědomí, že všechny tři šidí. Nemusí splácet žádnou hypotéku, nemusí vymýšlet, jak by svou firmu provedla čím dál rozbouřenějšími ekonomickými vodami, nemá manžela, kterého by musela uklidňovat a udržovat v přijatelné náladě, jen aby si mohla rozmyslet, jestli za něj chce být ještě vůbec vdaná.

V hloubi duše vím, že vůči ní nejsem spravedlivá. Chci nemožné: trpělivou chůvu, která by si nikdy nestěžovala, která by moje děti milovala jako svoje vlastní, vzhlížela ke mně, považovala nás spíš za svou rodinu než za své zaměstnavatele, dětem nedávala nikdy méně než sto procent – a navíc dbala na to, aby ji dvojčata neměla radši než mě.

Jenomže mě už unavuje se z toho všeho pořád sbírat.

Nechám dvojčata u notně vyplašené, ale jinak ochotné Kirsty (i když jsem z ní tu ochotu musela vypáčit hrstí dvacetilibrovek) a řítím se do obchodu ve Fulhamu, kde příslibem šíleného zvýšení platu, které si nemůžu dovolit, a vidinou volné ruky při realizaci některých jeho nových představ přiměju Craiga, aby u mě zůstal. Pak mu dám na zbytek odpoledne volno a domů pošlu dřív i Molly. Potřebuju být chvíli sama. Potřebuju být se svými květinami. Jsem uštvaná. Tolik lidí po mně něco chce a tahá mě do různých směrů. Dřív mi to nevadilo, jsem zvyklá organizovat spoustu věcí najednou, náhle si ale přeju, aby se mnou to břímě někdo sdílel. Aspoň na pět minut.

Probírám se vzadu jasně modrými lobelkami a přemýšlím, jak by šly použít. Vypadaly by báječně s pár šlahouny břečťanu. Představuji si červnovou nevěstu, jak s nimi kráčí k oltáři, jak živě vystupují na pozadí jejích bílých šatů. Já jsem měla kytici z břečťanu, z břečťanu, jmelí a bílých kal…

Zvonek mi dává vědět, že mám v obchodě zákazníka. Jdu k pultu a cestou si ze zápěstí odmotávám rafiová vlákna.

„Coopre,“ usměju se. „Jak se tenhle týden daří Elle?“

„Už ji propustili do domácího ošetřování.“

„Tak to mám radost.“

Krátce přikývne. „Cínie. Prosím,“ jako by ho to slovo napadlo až dodatečně.

Cínie. Věnuji mu rychlý, hloubavý pohled. Ve viktoriánské květomluvě symbolizovaly cínie nepřítomnost a také jejího citového průvodce, smutek.

Třeba musí znovu odcestovat. Pokaždé, když se u nás v průběhu posledních několika týdnů zastavil, aby své přítelkyni objednal květiny, jsem se o něm něco málo dozvěděla. Je novinář, či spíše spisovatel. Když se řekne „novinář“, představí si člověk námezdního pisálka s prsty od inkoustu. Cooper Garrett je na volné noze a píše pro řadu seriózních časopisů jako je Newsweek a Time (tyhle podrobnosti z něj vytáhl Craig; prý to byla asi taková dřina, jako když se člověk snaží vyždímat z kamene krev). Krom toho píše články z cest a drobné cestopisy. Ještě zajímavější mi připadá jeho nehonorovaná práce, kterou dělá pro řadu významných nevládních organizací, jako je Červený kříž a jeho sesterská organizace na Blízkém východě zvaná Červený půlměsíc. Cooper pro ně píše takové ty emotivní, trýznivě barvité texty a články, s jejichž pomocí získávají příspěvky. V osobním styku je tak nemluvný a tichý, že by člověka nikdy nenapadlo, jak výmluvný a přesvědčivý dokáže být v písemném projevu. Našla jsem si jeho věci na internetu a něco si přečetla. Vlastně jsem přečetla všechno, co se mi podařilo objevit.

Vytáhnu z kbelíku s vodou několik úchvatných cínií. Jejich temně oranžový střed přechází v ostře růžovou a na krajích okvětních lístků v jasně žlutou. Nejsou to moje nejoblíbenější květiny, rozhodně jsou ale veselé a v kombinaci s pozdními kočičkami budou vypadat skvěle.

„Tentokrát je nemusíte posílat,“ řekne. „Zanesu jí je sám.“

Neumím si představit, že by Cooper nechal svou ženu uprostřed noci odvézt samotnou na policejní stanici. Nebo že by se dostal do finančních problémů a přenechal jejich řešení Elle. Jistě, určitě mu musí odvézt věci do čistírny, když se vrátí z reportáže, ale vsadím se, že se nemusí starat o to, aby jeho život hladce plynul, jako by byl třetí dítě. Od prvního okamžiku na mě působí jako člověk, na kterého je v obtížné situaci spolehnutí. I když je snad trochu hrubšího zrna.

„Jak se daří vaší dceři?“ zeptá se náhle. „Poppy se jmenuje, viďte?“

Zaskočí mě to. „Už je jí mnohem lépe,“ odpovím. „Jak jste…“

„Od vašeho kolegy. Craiga.“

„To je od vás laskavé, že se na ni ptáte. Před pár dny nás hrozně vyděsila, teď už je z toho ale snad venku.“ Přeskočí mi hlas. „Měla v těle tolik soli, že si mysleli, že jsem jí ji dala schválně. Přišla si pro mě policie… byla to hrůza…“

Náhle se mi začnou po tvářích kutálet slzy. Snažím se je honem setřít. Je mi strašně trapně.

„Samozřejmě, že jste jí ji nedala,“ řekne Cooper rozhodně a jeho věcná jistota působí na moji pošramocenou sebeúctu jako nečekaný hojivý balzám.

„Zatím se jim nepodařilo najít jiné vysvětlení,“ řeknu bezmocně.

„Pak jsou to idioti,“ prohlásí úsečně. Soustředěně mě pozoruje a pak se otočí na patě. „Promiňte. Něco… už musím jít.“

Popadne cínie, vyrazí ke dveřím a nechá mě tam stát s otevřenou pusou. Je to vážně neobyčejný muž. Říkám si, že standardně dlouhý hovor s ním musí být pro Ellu Stuartovou poměrně náročnou záležitostí. Podle všeho jí je ale bezmezně oddaný. Už několik týdnů si k nám chodí pro květiny každý druhý den.

Marc mi za celých těch sedm let nepřinesl květiny ani jednou.

„Musel jsi být na mě před Xanem tak nepříjemný?“

Marc odhodí sako na postel. „Co na tom sejde. Ten chlap je ožrala.“

„Je to můj bratr! Alespoň jsi mohl…“

„To ty ses vyřítila nahoru kvůli rozlité sklenici vína,“ vyjede po mně.

„Bolí mě hlava.“

„To mě bolí hlava z tebe.“

V sebeobraně si ovinu paže kolem trupu. „Jak mi můžeš něco takového říct.“

„Bože. Pořád si jenom stěžuješ a rozkazuješ,“ ušklíbne se Marc. Sbalí ponožky do klubíčka a mrští jimi směrem ke koši na prádlo. Hlas přeladí do výsměšné fistule: „‚Najdi si jinou práci. Prodej auto.‘ Posloucháš se vůbec poslední dobou?“

„Já jsem nás do tohohle průšvihu nedostala.“

„Jasně, jasně. Dej mi pokoj, Clare. Nemám na to náladu.“

Vleze si do postele a otočí se ke mně zády. Zhasnu lampičku na čtení a nešťastně zírám do tmy. Ať udělám, co udělám, je to špatně. Marc mi vyčítá úplně všechno. Jak si může myslet, že bych Poppy někdy ublížila? Musí… musí mě vážně nenávidět, dojde mi a moje překvapení vystřídá šok. Žil se mnou sedm let, s výjimkou Xana mě nikdo nezná tak dobře jako on. A teď věří takové hrůze…, chce jí věřit… Kolik zášti vůči mně se v něm skrývá? A kolik už let?

Překvapuje mě ta rychlost, s níž se náš vztah rozpadl. Nevzpomínám si, kdy mě naposledy políbil, natož pak kdy jsme se naposledy milovali. Do narození dvojčat bylo všechno v pořádku. Nebo že by ne? Že by mě tak zaměstnávalo Království květin, že jsem si toho nevšimla?

Udělala jsem snad chybu v tom, že jsem od manželství očekávala totéž co Marc? Partnera, který by mi byl milencem i přítelem, kariéru, rodinu. Vážně jsem toho chtěla tolik?

Zvednu se na loket, Marcovo slabé zachrápání mi ale prozradí, že už spí. Jak může spát? Žaludek se mi kroutí úzkostí. Jak může spát, když je naše manželství v krizi?

Zabořím se znovu do polštáře a myšlenky mi neklidně těkají. Neslyšela jsem Jennu ani Xana jít nahoru. Jistě, mám Jennu moc ráda. Nejde o to, že bych si myslela, že by pro Xana nebyla dost dobrá. Jenže kdyby se dali dohromady, tak by to všechno příliš… zkomplikovalo. Zlomil by jí srdce a já bych jí pak musela pomáhat se z toho nějak sebrat.

Vyklouznu z postele, natáhnu se pro župan a po špičkách vyjdu na podestu nad schodištěm. Zezdola slyším tiché hlasy a pak, jak tak poslouchám, dlouhé, významné ticho. Představa, že by Jenna mohla líbat mého bratra – mého bratra, jediného muže, jehož loajalitou a láskou jsem si opravdu jistá –, mě náhle naplní temnou, nízkou žárlivostí.

„Jenno?“ zavolám ostře a sestoupím na podestu do půli schodiště. „Jenno, ráno budeš muset brzy vstávat k dvojčatům. Nemyslíš, že bys měla jít spíš spát?“

O pár okamžiků později bouchnou vstupní dveře. Okamžitě se za svou úzkoprsost zastydím. Nechtěla jsem Xana vyhnat, nechtěla jsem ho přimět odjet na noc domů. Rozhodně nebyl v stavu teď někam jet.

Odplížím se nahoru a zalezu si pod chladnou přikrývku. Vedle mě leží Marc, i ve spánku odměřený a neústupný.

Když konečně usnu, spím lehce a neklidně. Pronásledují mě sny, v nichž se můj život podivně prolíná a proplétá s životem Jenny. Když se pak v jednu chvíli natáhnu po Marcovi, promění se mi před očima v Jennu, která se se šíleným výrazem ve tváři bláznivě směje a v každé ruce třímá jednu slánku.

Probouzím se zmatená a vyčerpaná. Marcova strana postele je prázdná. Vstáváme den ode dne dřív, jen abychom se jeden druhému vyhnuli.

Když sejdu dolů, najdu Jennu v technické místnosti, jak strká prádlo do pračky. Vězí až po lokte v našem špinavém prádle, a to doslova i v přeneseném slova smyslu.

„Děkuju ti, že jsi včera večer uklidila kuchyň,“ řeknu nervózně. „Jsem ti za to vděčná. Mrzí mě, že ses dostala mezi…“

„To nic.“

S prásknutím zavře dvířka pračky a otočí knoflíkem. Následuju ji do kuchyně a není mi z toho vůbec příjemně. Jenna umí nasadit pěkně naštvaný výraz. Člověk má rázem pocit, že něco provedl, i když neví tak docela přesně co. Ale co, platím jí tolik, že by jí nemělo vadit uklidit sem tam pár hrnků a talířků. A navíc jí s tím pomáhal Xan. Nikdo nemůže říct, že bych ji vykořisťovala.

Jenna popadne houbičku ze dřezu a aniž by mi věnovala jediný pohled, začne utírat kuchyňskou desku. Neužitečně se kolem ní motám. Mám pocit, jako bych byla zpátky ve škole. Nikdy jsem pořádně nepochopila všechna ta nepsaná pravidla, která na školním hřišti platila. Nedokázala jsem přijít na to, proč mě moje nepočetné kamarádky zničehonic a bez zjevného důvodu vyloučily ze svého středu, jen aby mě po několika probrečených hodinách, kdy jsem se snažila zjistit, co jsem udělala špatně, stejně náhle a bez jediného slůvka vysvětlení vzaly znovu na milost. Nesnášela jsem to tehdy a nesnáším to i teď.

„Když Xan včera odcházel, byl… byl schopen řídit?“ zeptám se nejistě.

„Jel metrem. Říkal, že se tu za den za dva staví pro auto.“

Je na ní poznat, že má jednu z těch svých nálad. Rozhodnu se ji ignorovat a doufám, že ji brzy přejde. „Spala dvojčata celou noc?“

„Vstávala v sedm.“

Uklidí po Rowanovi a Poppy misky od snídaně, dá každému z nich do ruky piškot a začne energicky utírat už tak naleštěnou desku kuchyňského stolu.

„Nezapomněla si, že si mají jít dneska hrát k Olivii?“ odvážím se zeptat. „Není to daleko, ale kdyby pršelo, tak byste museli jet taxíkem. Nechci, aby Poppy prochladla.“

„Nezapomněla,“ prohlásí odměřeně.

Jdu jí z cesty, protože začíná řádit jako rozběsněný Viking. „Mohla bych ti je pomoct připravit, kdybys chtěla. Dneska mi bude stačit jít do práce až odpoledne,“ dodám a v tu chvíli si začnu v duchu říkat, proč do té práce vůbec musím. Mohla bych strávit odpoledne zahálením u Olivie na zahradě. S dětmi u nohou na piknikové dece bych si mohla vychutnávat mírné červnové sluneční paprsky, které by mi dopadaly na tvář, sklenku chlazeného Pinot Grigio v ruce a trávu mezi bosými prsty na nohou.

Vytáhnu Poppy ze židličky a nasaju její jemnou mléčnou vůni. Roste tak rychle a já si to nechávám všechno ujít.

Poppy se mi začne v náručí kroutit a natahuje se po Jenně. „Ma! Ma! Ma!“

Jako by mi někdo vrazil nůž do žaludku.

„To teď říká každému,“ prohlásí Jenna.

„Chce k tobě,“ podám ji chůvě.

„Tomu se říká piškotová láska,“ usměje se na ni Jenna. „Ví, kdo jí dává dobrůtky.“

Přinutím se k úsměvu, vyjdu nahoru a začnu se chystat do práce. Když pak sejdu znovu dolů, dvojčata už si hrají na podlaze v obývacím pokoji. Jenna oblékla Poppy jedny z těch hnusných naškrobených šatiček, co tak nesnáším, a Rowan má na sobě odporné černé džíny a miniaturního bombera. Proč jim tyhle hrůzy kupuje? Proč nemůžou vypadat jako miminka? Vždyť je jim teprve šest měsíců. Nechci, aby šli k Olivii v tomhle. Nejsou to Jenniny děti.

„Nevadilo by ti, kdybych je převlékla?“ řeknu náhle. „Dala bych jim radši něco pohodlnějšího.“

Záměrně si nevšímám jejího rozzlobeného výrazu a jdu s nimi do dětského pokoje. Ruce se mi třesou vzteky, když je pokládám na přebalovací stůl a svlékám jim škrábavé oblečení z laciných syntetických materiálů. Obléknu jim měkké obnošené tepláčky a trička v jemných pastelových barvách: levandulové, mátové a holubí šedi. Jako by Jenna nade mnou chtěla získat převahu. Dělá si, co chce, i když je to proti mým přáním. Měla by si uvědomit, že je tu jenom zaměstnaná. Jsou to moje děti.

Když se s nimi vrátím dolů, sedí u kuchyňského stolu a ruce má bojovně založené na prsou. Nemusím být zrovna telepat, abych pochopila, že se schyluje k problémům.

Okamžitě zalituju té dětinské přetlačované, kterou jsem s ní chtěla hrát. Neměla bych si na ní vybíjet svoji špatnou náladu. A Jenna je v tuhle chvíli ta poslední osoba, kterou bych si chtěla znepřátelit.

„Promiň, nemyslela jsem to zle,“ omluvím se jí. „Děti se budou u Olivie plazit na zahradě, tak jsem nechtěla, aby si zničily to pěkné oblečení, co jsi jim koupila. Chtěla jsem jim ho nechat na lepší…“

„Clare, musíme si promluvit.“

Tahle slova nikdy nevěstí nic dobrého – a je jedno, jestli s nimi na vás přijde váš partner nebo zaměstnanec. Posadím se proti ní.

„O to oblečení nejde,“ dodá rychle.

Zaváhá, promne si dlaň ruky palcem a pak si jí přejede po vnitřní straně předloktí, jako by jí bylo chladno. Všimla jsem si, že to dělá, když je nervózní nebo nejistá.

„Dostala jsem nabídku na jiné místo,“ vyhrkne. „Měla bych tam mnohem víc peněz a kratší pracovní dobu. Víš, jak moc mám dvojčata ráda a nechtěla bych od tebe odejít, ale… no…“

Zmlkne. Mám sto chutí ji zabít a zároveň se jí vrhnout k nohám a žadonit, aby neodcházela.

„Netušila jsem, že si hledáš jiné místo,“ řeknu opatrně.

„Tak to nebylo. Jsem u tebe spokojená, jenže…“

„Zjevně moc spokojená nejsi, když zvažuješ, že bys odešla.“

Prudce zčervená. „Tak to vážně není. Prostě se mi to naskytlo… no a tak jsem myslela, že bychom si o tom spolu měly promluvit, než něco podniknu.“

Dlaněmi setřu z desky stolu neexistující smítko. „Nevím proč,“ řeknu klidně. „Pokud od nás chceš odejít, tak ti v tom nemohu zabránit.“

„Ale já nechci!“

„Promiň, Jenno, ale já tomu nějak nerozumím. Pokud nechceš odejít, tak proč mi tu říkáš, že jsi dostala jinou nabídku?“

„Mám děsné dluhy, Clare,“ vydechne. „Nevím, jak je mám splatit. Nemám ani na minimální splátky na kreditky a na nájemném dlužím už za několik měsíců. V nájemní smlouvě jsme s Jamiem zapsaní oba, a když jsme se teď rozešli, tak ji bez jeho podpisu nemůžu vypovědět.“

„Ty ses rozešla s přítelem?“

Nešťastně přikývne.

Povzdechnu si. Tak to už se nedivím, že je tak rozrušená. V jejím věku má člověk po rozchodu pocit, že se mu zhroutil celý svět. „To jsem nevěděla. Kdy k tomu došlo?“

„Před dvěma týdny. Jak jsem měla těch pár dní volno.“

„Před dvěma týdny? A kde jsi byla na víkend?“

„U Kirsty, u Fran.“

„Prosím tě, Jenno, vždyť jsi mohla zůstat tady. Proč jsi mi o tom neřekla?“

„Měla jsi svých starostí dost.“

„Jsi pro mě jako člen rodiny, vždyť ti to pořád říkám.“

„Já vím, a vážně nechci odejít, jenomže…“

„Určitě to nějak vymyslíme.“ Promnu si unaveně oči. Nejdřív Craig a teď Jenna. Nevím, kde na to vezmu, ale nemám na vybranou. Nemůžu si dovolit přijít ani o jednoho z nich. Jenna mě občas pěkně vytočí, umí být pořádně panovačná a s chutí mi omáchá nos v mojí neznalosti, ale pokud jde o děti, umí to s nimi jako nikdo. Byla bych bez ní ztracená.

Třeba bych mohla ten její dluh zaplatit. Nemůže to být zas tak moc. „Kolik jsi dlužná?“

„Asi… no, dohromady asi šestnáct tisíc.“

„Šestnáct tisíc?“

Kousne se do rtu. Nepřekvapuje mě, že je jí to trapné. Jak mohla, prokristapána, nadělat šestnáct tisíc dluhů? Co si to kupovala, obrazy od Picassa?

„Jenno, kdo ti nabídl tu práci?“ chci vědět. „Někdo, s kým ses seznámila tady u nás, viď? Některá z mých takzvaných kamarádek. Počkat! Minulý týden jsme tu měly tu schůzi charitativního výboru. Byla to některá z nich, že ano?“

Je jí to nepříjemné.

„Tak která, Jenno?“

„Olivia,“ zamumlá.

„Olivia Coddingtonová? Moje kamarádka Olivia?“

„Neměla jsem nic říkat…“

„Ne ne, jsem naopak ráda, žes mi to řekla,“ prohlásím rozhodně. Až se zbytek výboru dozví, co mi provedla, protáhnou její jméno pěkným bahnem. A jestli si myslí, že po tomhle podpořím její přihlášku do vysoce prestižního londýnského klubu Hurlingham, jehož jsem členkou, tak se ošklivě mýlí. „Nevím, kolik ti nabídla, Jenno, ale musím tě varovat, že si u ní odpracuješ každý pětník. Oliviiny poslední dvě chůvy u ní vydržely sotva tři měsíce.“

„Já vím. Však já taky nechci odejít, jenomže ty peníze potřebuju. Nešlo by… nemohla bys… hrozně nerada si o to říkám, ale…“

Víc peněz. No jistě. Jenna už teď vydělává víc peněz než většina chův mých známých, protože s dvojčaty je prostě víc práce. A je u nás sotva pár měsíců, na zvýšení platu ještě rozhodně nemá nárok.

Potřebuji ji, jistě že ji potřebuji, přijít o chůvu by se mi teď zoufale nehodilo, jenže mi to celé přijde jako nepříjemný nátlak, skoro vydírání. Když jí tentokrát ustoupím, nebude se to celé za pár měsíců opakovat znovu?

„Dopřej mi přes víkend čas na rozmyšlenou,“ řeknu nakonec.

Zbytek dne v práci nepřemýšlím o ničem jiném. Možná bych měla nechat Jennu odejít. Nemůžu si dovolit nabídnout jí takový plat jako Olivia, a pokud se Jenna nechce o moje děti starat s láskou, ať se o ně nestará vůbec.

Třeba bych se o ně mohla starat sama, napadne mě zoufale. Marcovi by to rozhodně udělalo radost a i mě samotnou překvapilo, jak moc se mi stýská po chvilkách, kdy můžu být s nimi. Nikdy jsem nechtěla být takováhle máma. Třeba bych mohla Craigovi poskytnout víc samostatnosti, po které tak touží, a docházet do práce jen na půl úvazku. Dala bych děti do jeslí a nějak bych to zvládla…

Nikdy bych to nezvládla. Co se tady komu snažím namluvit? Stačí, když si vzpomenu, jak jsem se z toho málem zhroutila.

Teď už jsou ale starší. V osmnácti měsících můžou začít chodit do školky. Nechci, aby Poppy říkala Jenně nebo komukoli jinému mami. Chci být u toho, až se budou pokoušet o svoje první krůčky, svá první slovíčka. Proč jsem si vůbec pořizovala děti, když teď chci péči o ně svěřit někomu jinému?

Na konci celého toho dlouhého a náročného dne, kdy za mnou Craig, překypující novými nápady a vlastní důležitostí, co pět minut běhal do kanceláře a kdy mi Wendy, vedoucí mé pobočky v Islingtonu, prozradila, že je ve čtvrtém měsíci těhotenství, se mi uleví, že můžu konečně vyrazit domů a dát Jenně na víkend volno. Tenhle týden už jsem si svých problémů se zaměstnanci užila víc než dost. Těším se, že se budu pár hodin prostě jen radovat ze svých dětí.

Jenomže Rowan a Poppy to vidí jinak. Křičí, plivou jídlo, ve vaně se kroutí a pláčou a oba si dvakrát pozvrací čerstvě oblečené čisté dupačky. Jako by ze mě vycítili mou vlastní úzkost a ještě tisícinásobně ji umocnili. V půl osmé řádí jako draci a já mám sto chutí začít si zoufalstvím škubat vlasy. Co jsem si myslela? Tohle nezvládnu. Tohle bych nikdy nezvládla. Mateřství je z devětadevadesáti procent dřina, lopota a duchamorná nuda, kterou ten jediný zářný okamžik, kdy se na vás usmějí nebo řeknou vaše jméno, nemůže vyvážit. Je mi líto, ale prostě nemůže. Dám Jenně, co si řekne, jen aby u nás zůstala.

Když přijde Marc domů, zrovna uklízím mléko vylité z lahvičky, kterou Poppy mrštila na dvířka trouby. Ve spěchu, abych to nadělení co nejrychleji vytřela, zapomenu Rowana zavřít do ohrádky, takže se právě ve chvíli, kdy Marc vejde do kuchyně, chytí plastového ubrusu, aby se s jeho pomocí pokusil vstát. Mísa čokoládové pěny na zítřejší grilování u Fran letí ze stolu a celá se mi rozprskne na krémovou lněnou sukni značky Jigsaw.

„Prokristapána, Rowane!“ vykřiknu.

„Nemusíš na něj hned křičet,“ řekne Marc chladně. Zvedne svého syna z podlahy a s přehnanou trpělivostí ho konejší. „Je ještě maličký. Neudělal to schválně.“

„Starám se tu o ně sama už čtyři hodiny!“ zvýším hlas. „Taky mám za sebou celý den v práci, Marcu! To poslední, co po návratu domů ještě potřebuju, je uklízet po těchhle dvou monstrech!“

„Monstrech?“

Všechna ta frustrace, která se ve mně celý den hromadila, vybublá na povrch. „Jsou naprosto strašní! Sotva uklidním jednoho, začne něco vyvádět ten druhý. Je to naprostá noční můra…“

„To nedokážeš na pět minut obstarat dvě malé děti?“

„To není tak snadné…“

„Moje máma měla šest dětí mladších osmi let,“ řekne na to Marc. „A zvládala to…“

„To ale nechodila do práce!“

Pokrčí rameny. „To byla tvoje volba.“

„Kdybych neměla svou firmu, tak bychom teď byli na ulici,“ vypálím na něj.

Výhružně si stoupne až těsně ke mně. „A nenapadlo tě náhodou, že jsi mě ke všemu tomu riskování dohnala ty? Tím, jak ses pořád vychloubala, kolik vyděláváš a jak jsi úspěšná. Tak úspěšná, že se nechceš starat o vlastní děti…“

„Tak si to zkus sám!“ rozvzlykám se. „Je to strašné. Oni jsou strašní. Nenávidí mě. Když byly přes den s Jennou, tak se nic takového nedělo. Nemůžou mě vystát. Jsem hrozná matka. Neměla jsem si je pořizovat. Beze mě by jim bylo líp.“

Čekám, že mi to Marc začne vymlouvat, že to je nesmysl. Samozřejmě, že jsem dobrá máma, samozřejmě, že mě moje děti milují. Jen mám dneska špatný den, zítra bude líp.

Marc však na mě chladně pohlédne.

„Ano,“ řekne konečně. „Možná, že bylo. Nám všem.“

PGGH

13. 6. 2009

Ello,

jsem rád, že se ti ty pivoňky líbily. Nemusíš mi pokaždé volat a děkovat. Jako by se stalo.

Nemám tvoje nové číslo a chtěl bych tě naléhavě poprosit o jistou laskavost. Nejde o mě, ale o autorku těch krásných kytic, které oba tak obdivujeme.

Raději bych ti to vysvětlil osobně. Dej mi vědět, kdy by se ti to hodilo.

S pozdravem Cooper

Parsons green guest house

Langthorne Street č. 21, SW6 5RT

Rezervace: 020 7334 5809

rezervace@parsonsgreenguesthouse.co.uk

11. kapitola – JENNA

Jasně, já vím. Ta sladká limonáda a čokoládové sušenky byly dost nechutný trik. Teď mám kvůli tomu trochu výčitky. Dvojčata nejspíš včera po mém odchodu pěkně řádila. Jenomže nemůžu dopustit, aby Clare došla k názoru, že by to beze mě zvládla. Nechci u ní dávat výpověď a jít dělat k Olivii Bůhvíjaké. Jenže jsem finančně totálně v řiti. Potřebuju ty peníze někde sehnat. Clare si to může dovolit. Pokud bude opravdu chtít.

Kopnu do sebe koktejl. Kde ta Kirsty, sakra, je? Začíná se mi z toho horka a tequily a pachu zpocených, nemytých těl dělat trochu špatně. V hlavě mi to tepe spolu s rytmem muziky. Ať už sebou mrskne. Říkala, že si jde odskočit, ne tam porodit mimino.

Neměla jsem dneska večer radši nikam chodit. Vím, že se mi snaží zvednout náladu kvůli tomu rozchodu s Jamiem, ale vážně ještě nemám chuť seznamovat se s někým novým. Pořád je mi hnusně z toho, jak to skončilo. Šest let je na vztah dost dlouhá doba, i když stál na konci totálně za houby. Aspoň jsem měla mít tolik slušnosti a ukončit to osobně, a ne mu trapně nechávat vzkaz na záznamníku. Vím, že se Jamie poslední dobou choval jako magor, ale i tak to byl ode mě podraz. Ani se mu nedivím, že hned vyměnil zámky. Problém je v tom, že za ten byt ještě pořád platím nájem a nemám teď o víkendech kde být. Kirsty mi moc pomohla, to jo, ale nemůžu u ní na podlaze spát věčně.

Rozhlédnu se po dusajícím klubu. Kdybych si hledala někoho nového, tak by to rozhodně nebyl nikdo odtud. Pořád musím myslet na Xana. Zatracená Clare. Proč nás musela před pár dny takhle vyrušit? Všechny ty její kecy o tom, jak jsme si rovné a jaké jsme kámošky. Jo, jasně. Ale jen do chvíle, než to začne vypadat, že bych se mohla stát její švagrovou.

Občas se chová jako pěkná kráva. Třeba včera kvůli tomu oblečení dvojčat. Vypadali v těch oblečcích, co jsem jim koupila, naprosto parádně. Jenže ona je radši převlékla do nudných tepláků, aby mi ukázala, kdo z nás tam má navrch. Dokáže se nade mě pěkně povyšovat, když se jí to hodí. To mi pak začne vykládat, co dvojčata můžou a nemůžou pít, co můžou a nemůžou mít na sobě, v kolik hodin by měla jít přes den spát. No, jestli je taková skvělá matka, tak proč si mě teda najímala?

Pokud by vážně chtěla, tak by mi mohla bez problémů přidat. Má spoustu peněz. Ale ne, radši mě nechá žadonit. „Promiň, Jenno, ale já tomu nějak nerozumím. Pokud nechceš odejít, tak proč mi tu říkáš, že jsi dostala jinou nabídku?“ Bylo mi fakt trapně, když jsem jí musela říct, kolik dlužím. Nasadila pak takový výraz, jako bych byla jediná na téhle planetě, kdo si kdy přečerpal kreditky. Dneska mají dluhy všichni. Je horší než moje máma. Co je jí vůbec do toho?

Hrabu se v tašce a hledám mobil. Jestli se Kirsty co nevidět nevrátí, tak odtud padám.

„Potkala jsem úžasné fešáky,“ zachichotá se, když se konečně vynoří z davu pulzujících těl. Kývne na dva hřebce, kteří vypadají, jako by v posilovně i spali. „Co jim říkáš?“

Pokrčím rameny. Jsou v pohodě. Jen nejsou můj typ.

„Nebuď tak děsně kyselá,“ zasyčí Kirsty. „Zapomeň na Jamieho. Stejně to byl ubožák.“

Kdyby věděla, co mi ten večer udělal, tak by se na něj vypravila a uřízla by mu koule nožem na chleba. A já mám přitom výčitky svědomí, že jsem ho nechala! Vždyť už jsem ho ani neměla ráda! Chybět mi rozhodně nebude, tak proč jsem pokaždé tak pitomě slabá?

S Xanem z toho nemůže nikdy nic být. No vážně, co máme my dva společného? Můj život stojí za houby, ale tak blbě na tom ještě nejsem. Jde mu jenom o jedno, já jsem ale nikdy s nikým jenom kvůli sexu nechodila a teď s tím rozhodně nehodlám začínat. Clare neví, jaké má štěstí, že ji každý den večer může doma čekat pořádné číslo, když o to bude stát. Všechny holky nadávají, jaká je to po svatbě hrůza, chtěla bych ale vidět, jak by se tvářily, kdyby byly bez chlapa jako já.

Kirsty mi vrazí do ruky láhev Bacardi Breezer. „Tumáš. Dej si ještě.“

„Já už nechci pít.“

„Nemohla by ses už laskavě trochu odvázat?“

Zaváhám a pak si přiložím láhev ke rtům. „Tak teda ještě tuhle poslední,“ zamračím se. „A pak jdeme.“

Nějaký hajzl mi v hlavě rajtuje se sbíječkou. Nemůžu otevřít oči, šíleně to bolí. V puse mám pachuť cigaret a zvratků. Už ani nevím, kolikrát jsem včera večer hodila šavli, žaludek mám doteď naruby. Já tu Kirsty nenávidím. Už nikdy nebudu pít.

Něco mi zabzučí u ucha tak ostře, až se mi z toho rozcvakají zuby.

„To je tvůj,“ zahučí Kirsty.

Přetáhnu si přes bolavou hlavu polštář.

„Do prdele, tak to vem!“

Vymotám z peřiny ruku a snažím se telefon poslepu najít. Místo toho z Kirstyina nočního stolku srazím sklenici a několik knížek. Konečně ho nahmatám. Bez dívání ho otevřu.

„Mohla bych ti dát měsíčně pět set liber navíc,“ ozve se udýchaně Clare. „Vím, že to nejspíš není dost, ale máme to teď finančně hodně napjaté. Kdybys vydržela do Vánoc, tak bych ti pak snad mohla přidat ještě trochu, tedy podle toho, jak to půjde v…“

„Kolik je hodin?“ zavrčím.

„Kolik je? Moment. Tak kolem půl desáté, myslím. Ano, půl desáté a pět minut.“

V neděli? Copak se, sakra, zbláznila? „Nechci být nepříjemná, Clare, ale to to nemohlo počkat do zítřka?“

„Ano, jistě.“

„Tak fajn. Ahoj.“

„Počkej! A myslíš, že to spíš vezmeš, nebo nevezmeš?“

Překulím se na záda a čekám, až se se mnou pokoj přestane kymácet. Nezbavím se jí, dokud se nějak nerozhodnu. Čert to vzal. Stejně jsem pro tu mrchu Olivii nechtěla dělat. A pět set babek je pět set babek. „Tak dobře. Beru.“

„To je fantastické! Jenno, mockrát děkuju. Nebudeš toho litovat. Vím, že to u nás bylo poslední dobou, no, trochu složité, ale…“

„To je v pohodě.“

„No, pokud bys…“

Zaklapnu telefon. Potřebuju spát. Dalších dvanáct hodin by bylo fajn. A čtyřiadvacet by bylo ještě lepších.

„Co děláš, sakra?“ zaskuhrám, když ze mě Kirsty stáhne pokrývku.

„Jak vidíš, tak už jsem vzhůru,“ prohlásí naštvaně.

„A já umírám.“

„Vstávej. Smažená snídaně tě postaví na nohy. Dělám naprosto výbornou slaninu a vajíčka.“

Možná se mi při té představě mělo udělat špatně, místo toho ale najednou dostanu hlad.

„Nebude tvojí šéfce vadit, že tu jsem?“

„Fran? Ne. Ta by ti dala i vlastní postel, kdybych jí o to řekla.“

„Stejně nechápu, kde na to bereš tu drzost. Chováš se k ní, jako by to byla tvoje služka.“

Kirsty stáhne z věšáku za dveřmi flekatý župánek. „Nesmíš zapomínat, kdo v tomhle vztahu drží všechny trumfy, však ti to říkám pořád. Víš, jak je těžké sehnat dneska v Londýně slušnou chůvu? Zvlášť pokud má mluvit anglicky a mít řidičák. Stačilo by ti udělat takhle,“ luskne prsty, „a měla bys tucet jiných nabídek. Byla by totálně v háji, kdybys od ní odešla.“

Osobně si tím nejsem zas až tak jistá, ale nejsem v stavu se s ní hádat.

Následuju Kirsty dolů do kuchyně. Na sobě mám vypůjčené tričko, které mi jen tak tak zakrývá kalhotky. Tedy pokud se ten kousek krajkové nitě na zuby dá nazývat kalhotkami.

„Znám skvělý lék na kocovinu,“ prohlásí Kirsty trochu moc hlučně na to, v jak citlivém rozpoložení se zrovna nacházím. „Říká se tomu psí chlupy. Patří tam vodka, syrové vejce, rajčatová šťáva a…“

„U těch vajec bych skončila,“ snažím se ji zarazit. „Myslím, že bych…“

„Jenno!“

To se mi snad zdá. Copak od ní nebudu mít ani chvíli pokoj?

Musím přiznat, že Clare vypadá při pohledu na mě stejně překvapeně, jako já při pohledu na ni. Stáhnu si triko, jak nejníž to jde. „Co tady děláš?“

„Fran mě pozvala na pozdní nedělní snídani. Neříkala jsi, že jedeš na tenhle víkend domů?“

„To jsem chtěla, jenže to nešlo. Jamie mi nastrkal všechny věci do pytlů na odpadky a vyměnil si zámky.“ Pohlédnu opatrně na Fran. „Kirsty říkala, že vám nebude vadit, když u ní přespím.“

Fran mávne lhostejně rukou.

„Vypadáš hrozně unaveně,“ nasadí Clare úzkostný tón. „Nemáš pocit, že by na tebe šla nějaká nemoc?“

Kirsty si odfrkne. „Nebojte. Žádná nemoc to nebyla a krom toho se všeho ještě v noci zbavila.“

„Ach tak. Měla bys být opatrnější, Jenno. Takovéhle flámování je velmi škodlivé. Jediný víkend plný alkoholu ti může ublížit stejně, jako bys…“

„Víš ty co, já vlastně nemám hlad,“ řeknu Kirsty. „Spíš bych řekla, že byla chyba, že jsem vůbec vstala. Jdu si zase lehnout.“

„Mohla bych ti donést šálek zeleného čaje,“ volá za mnou ještě Clare.

Schovám se co nejrychleji pod přikrývku, aby mi ještě nezačala nabízet pampeliškový koktejl nebo domácí tofu. Ulevilo se mi, že nemusím od Clare odejít. Přiznávám, že jsem si dvojčata zamilovala a byla bych teď pěkně hotová, kdybych se s nimi měla rozloučit. Ale ta její ušlechtilost a jediný správný pohled na úplně všechno mě dokážou tak vytočit, že mám sto chutí vyběhnout ven a palicí si k snídani utlouct pár tuleních mláďat.

Bolí mě celé tělo, jako by mě přejel náklaďák. Cuká mi dokonce i v prstech na nohou. Přetáhnu si deku přes hlavu. Ať si Kirsty říká, co chce, zítra zahájím detox. Na tohle jsem už moc stará.

Když se následujícího dne ráno konečně vykutálím z postele, pořád ještě jedu na poloviční plyn. Plahočím se po Cheyne Walk, snažím se dostat do veselé a bezstarostné nálady jako Mary Poppins a moje játra mi do toho mávají bílým praporem. Doufám, že Clare bude dneska celý den v krámě. Jen co dám dvojčata spát, natáhnu se s nimi.

Zastavím se u obrubníku, abych přešla ulici, jenže vtom někdo zahvízdá na prsty tak silně, že z toho málem vyletím z kůže. Zatraceně! Jsem v takovém stavu, že mi i jen sebemenší šok může přivodit okamžitou smrt.

„Jenno! Počkej na mě!“

Z druhého chodníku ke mně přeběhne Xan a od hlavy k patě si mě prohlédne. „Že by nějaký vydařený večírek?“

„I tak by se to dalo říct.“

„Viděl jsem mrtvoly, které vypadaly líp než ty dneska.“

„Jdi do háje,“ povzdechnu si. „Co to, že jsi dneska vstal tak brzy?“

„Naopak jsem ještě nešel spát,“ prohlásí zvesela. „Jdu si pro auto.“

„Stojí tu už týden. Máš štěstí, že ti ho neodtáhli.“

Ukáže na modrou značku se symbolem vozíčkáře na zadním okně auta. „Zaparkoval jsem na kriplech.“

„Co kdyby to místo potřeboval někdo na vozíku?“ řeknu vyčítavě.

„Moje potřeba byla větší než jeho. Půjdeš se mnou na večeři?“

„Cože jestli?“

Založí si paže na hrudníku a opře se o Clařino černé lesklé litinové zábradlí. „Slyšela jsi. Na večeři. Na jedno z hlavních jídel dne, obvykle konzumované v pozdějších hodinách. Slovo večeře neboli anglicky dinner pochází z francouzského slova dîner totožného významu, jež je odvozeno z latinského disiunare s významem…“

„Ano, děkuji. Vím, co je večeře. Jen jsem chtěla vědět, proč na ni chceš jít zrovna se mnou.“

„Protože moje svědomí svádělo boj s mými slabinami a chtíč zvítězil.“

Pohled mi nedobrovolně sjede na bouli na jeho džínách. Xan sotva potlačuje smích. Zamračím se. Nemůžu si pomoct, za to může to slovo. Když někdo řekne slabiny, člověku to prostě nedá, no, a zkrátka se podívá.

„No tak. Tak aspoň na skleničku.“

„Tak to ani náhodou,“ pronesu procítěně.

„Dobře. Budeme celou dobu pít Evian, slibuju.“

Zaváhám. Jeho tyrkysové oči mě ponoukají. Do háje. Xan je narcisistický, nespolehlivý a arogantní, což je, jak každá žena ví, naprosto neodolatelná kombinace. Všechny víme, že nás to k hajzlíkům přitahuje, nejspíš za to může ta kombinace machiavelisticky lživého jednání a chování bezohledného, vzrušení hledajícího psychopata. Je to tak… já nevím… tak zatraceně sexy.

To už se ale otevřou vstupní dveře. „Xane!“ podiví se Clare. „Co tady děláš?“

Místo odpovědi zacinká klíči od auta.

„Jenn, nemohla bys jít rovnou dovnitř? Poppy se právě celá polila rybízovým džusem.“

„V pátek,“ zasyčí Xan, „v Orielu, v osm.“

„To jsem ráda, že jsi dneska přišla dřív,“ zabouchne Clare dveře svému bratrovi před nosem a postrkuje mě do kuchyně. „Musíme do nemocnice. Právě mi volal náš pediatr.“ V jejím hlase poprvé po mnoha týdnech zaznívá naděje. „Prý už asi vědí, co Poppy je.“

Pošlou nás na novorozeneckou jednotku intenzivní péče. Tam nás uvedou do malé čekárny bez oken, kde na každém stole leží krabice s papírovými kapesníky. Rázem tu místnost nenávidím. Tady nejspíš rodičům říkají, že jejich dítě zemře.

Po pár minutách se otevřou dveře a do místnosti začne couvat vysoká žena. Na ramena jí spadají vlnité zrzavé vlasy, připomínající spirálky rezavých pružin z matrace. Pravou nohu má v sádře a neohrabaně se potýká s párem berlí. Vyskočím a přidržím jí dveře. Kdyby na sobě neměla bílý plášť a kolem krku se jí nehoupal stetoskop, pomyslela bych si, že je to pacientka, která sem omylem zabloudila.

„Děkuji,“ vydechne s námahou, „ještě pořád jsem si na ně nezvykla.“

„Čekala jsem doktora Bryanta,“ řekne Clare nejistě.

„Já vím, však bych taky ještě správně neměla být v práci,“ přikývne žena, sesune se do jedné z přistavených židlí a o druhou si opře berle, „pak jsem se ale doslechla o vašem případu a prostě mi to nedalo.“

Clare se nakloní kupředu. „Podařilo se vám zjistit, co Poppy je?“

„V posledních pár letech se objevilo několik podobných případů. Nevím, jestli si vzpomínáte na případ Christiana Blewitta. Před nějakými šesti sedmi lety byli manželé Angela a Ian Gayovi obviněni z toho, že zabili chlapce, kterého měli svěřeného do pěstounské péče. Měli ho údajně otrávit solí. Skončili ve vězení, pak je ale propustili a veškerá obvinění byla stažena. Když mi Cooper řekl, co vás potkalo…“

Clare vypadá zmateně. „Cooper?“

Žena se zasměje. „Promiňte, ani se vám nedivím, že jste z toho zmatená. Měla bych vám to vysvětlit. Já jsem Ella Stuartová, pediatrička tady v nemocnici princezny Eugenie.“

„Vy jste Ella Stuartová?“

„Ano, jak vidíte, tak se úspěšně zotavuji,“ přikývne Ella, „a už se nemůžu dočkat, až se budu moct vrátit do práce. Stejně jako o většině příslušníků naší profese, i o mně platí, že jsem mnohem lepší lékařka než pacientka. Mimochodem, vážete překrásné kytice,“ dodá ještě. „Už dlouho jsem vám za ně chtěla poděkovat.“

„Nemáte zač,“ hlesne Clare nepřítomně. Ještě nikdy jsem ji neviděla takhle vyvedenou z míry. „Co to má ale společného s vaším snoubencem?“

„Cooper není můj snoubence, je to můj švagr.“ Úsměv jí zmizí z tváře. „Můj manžel v únoru zemřel a Cooper si přijel do Anglie pro nějaké jeho věci.“

„To je mi líto,“ řekne Clare tiše.

Elle chvíli trvá, než se vzpamatuje. „Jackson – můj manžel – nebyl ten typ, který by jen tak přihlížel, když měl pocit, že se někdo stal obětí bezpráví, a Cooper je právě takový. Požádal mě, zda bych se na ten váš případ znovu nepodívala. Nechtěl, aby vás to pronásledovalo dalších osmnáct let.“

„To je… to je od něj velmi laskavé,“ zašeptá Clare. Zdá se mi, že má slzy na krajíčku.

„V případě malého Christiana Blewitta se prokázalo, že měl vzácné onemocnění, provázené hromaděním sodíku v těle,“ pokračuje Ella. „Domnívám se, že by totéž mohla mít i Poppy.“

„A uzdraví se?“ zeptá se Clare vyděšeně.

Její první reakcí je starost o Poppy, ne úleva, že je mimo podezření. Jak si o sobě může myslet, že je špatná máma? Je svým dětem oddaná víc, než všechny ostatní matky, které znám.

„Pokud má to, co si myslím, pak ano, je to dobře léčitelné. Slyšela jste někdy o onemocnění zvaném diabetes insipidus?“ Natáhne si zlomenou nohu, aby si trochu prohnětla lýtko, a zamrká u toho bolestí. „Někdy se mu říká také vodní cukrovka, ale s běžnou cukrovkou, jakou všichni známe, nemá nic společného. Při onemocnění diabetem insipidem nedokážou ledviny kvůli nedostatku hormonu vasopresinu správně koncentrovat moč. Je to poměrně vzácná choroba, a právě proto ji asi nebyli schopni diagnostikovat, když ji k nám přivezli.“

„Dá se to ale léčit, ne?“ zeptá se Clare. „Uzdraví se?“

„Vyléčit se to nedá,“ řekne Ella mírně, „veškeré projevy tohoto onemocnění se ale dají poměrně snadno eliminovat. Poppy bude muset užívat modifikovanou formu vasopresinu a vy budete muset dbát na její důslednou hydrataci. Pokud má skutečně diabetes insipidus, tak bude v pořádku.“

Do háje, cítím se děsně. Věděla jsem, že Clare Poppy nijak neublížila, však jsem to taky Marcovi říkala. Jenže jak jsem jí pomohla, tedy krom toho, že jsem zavolala Davině? Vyhrožovala jsem jí, že od ní odejdu, a málem jsem se spustila s jejím bratrem. A zatím chlap, který ji sotva zná, přemluví špičkovou pediatričku, aby se na ten případ podívala a zjistila, co Poppy skutečně je. Chudák Clare. Musela zažívat peklo. Byla bez sebe strachy o Poppy a pak ji uprostřed noci vytáhli z postele a obvinili z toho, že se pokusila otrávit vlastní dítě! Co je proti tomuhle pár přečerpaných kreditek a bláznivý bývalý přítel?

Clare se snaží potlačit napůl smích a napůl pláč, který se jí dere z hrdla. „Říkala jsem jim, že jsem jí žádnou sůl nedala, ale nechtěli mi věřit.“

„Na to, aby měla v těle tolik sodíku, kolik se nám ho na testech ukázalo, byste do ní musela násilím dostat čtyři lžičky soli,“ přikývne Ella. „I kdyby ta sůl byla rozpuštěná v půl litru vody, vyvolala by zvracení i u dospělého, natožpak u malého dítěte. Měli mít tolik rozumu, aby začali hledat medicínský důvod, místo aby dělali takové děsivé závěry.“

Clare září oči. „Děkuji,“ hlesne.

Cestou ven řekne Ella Clare ještě něco. Pořádně jí nerozumím, všimnu si ale, že to má na Clare velmi zajímavý účinek – zrudne jako jahoda. Jsem zvědavá, a tak se natahuju, jestli bych ještě něco nezaslechla. Zajímalo by mě, co jí to povídala.

Připnu děti v autosedačkách na zadní sedadla Range Roveru. „Hodím vás na plavání,“ řekne Clare a nastartuje. „Potřebuju vyřešit nějaké problémy na pobočce ve Fulhamu, tak se tam zastavím a po hodině vás zase vyzvednu.“

„To nebude třeba, klidně dojdeme domů pěšky. Dneska je nádherně.“

Clare se za volantem otočí a usměje se na dvojčata. „Škoda, že nemůžu jít s vámi. Máš pravdu, je nádherný den. Ve venkovním bazénu to dneska bude prima.“

„No tak pojď s námi.“

Váhá, zjevně by ji to lákalo. „Nemůžu. Craig i Molly jsou nemocní. Někdo tam musí být, až nám přivezou nové zboží.“

„No tak já tam na to zboží počkám a ty můžeš jít zatím na plavání,“ navrhnu.

„Ne, nedělej si s tím hlavu. Půjdu s nimi jindy.“

„Pojď dneska,“ naléhám na ni. „No tak. Můžeš si půjčit moje plavky. Určitě by se jim moc líbilo, kdybys šla s nimi. Od příštího měsíce budou chodit do kurzu, kde se o ně bude starat už jen plavčice, takže tam s nimi nebudeš moct zůstat.“

„Hlavně už bych měla jet. Nebo přijdete pozdě.“

„Clare,“ řeknu mírně. „Svěřuješ mi svoje děti. Chceš mi snad tvrdit, že bys mi na hodinu nebo na dvě nemohla svěřit svoje kytky?“

Clare nadskočí a já si na okamžik myslím, že jsem zašla moc daleko.

„Vážně myslíš, že bys to zvládla?“ řekne konečně.

„Když zvládnu dvacet čtyři hodin denně tyhle dva draky? Neboj, bude to brnkačka.“

„Musíš všechno zboží zkontrolovat podle dodacího listu. Projdi všechna plata, to, že bude v pořádku to horní, ještě neznamená, že jsou v pořádku i ta pod ním. Všechno byť jen mírně poškozené pošli zpátky, rozhodně to nepodepisuj. A nepřijímej žádné náhrady, to je jeden z nejstarších triků, co se používají.“ Zatváří se pochybovačně. „Určitě to zvládneš, Jenno? Přece jen o květinách nic nevíš. Možná bych měla radši…“

„Vím toho dost, abych poznala, když se mě někdo snaží napálit,“ prohlásím rychle. „Měla jsem na starosti zásoby ve sportovním klubu. Zvládnu to.“

Ještě při parkování před fulhamskou pobočkou mě zasypává dalšími a dalšími instrukcemi. Souhlasně přikyvuju, ve skutečnosti ji ale vůbec neposlouchám. Jasně, mám dvojčata moc ráda, ale už se nemůžu dočkat, až se na pár hodin zbavím přebalování a utírání usoplených nosů. Copak to může být takový problém, spočítat pár tulipánů?

Kovová roleta obchodu je ještě pořád stažená. Uvnitř je chladno a šero. Nenamáhám se rozsvěcet, užívám si to zelenkavé příšeří. Krásně to tam voní, jako byste zabořili hlavu do největší kytice, jakou jste kdy viděli. Musí to být úžasné, pracovat na takovém místě. Jen si to představte, vracet se domů provonění růžemi a jasmínem, místo abyste páchli dětskými zvratky a kaděním.

Svalím se na vysokou židli za pultem a točím se na ní sem a tam. Ani se nedivím, že Clare ty svoje obchody tak miluje. Vládne tady takový klid a mír, a ne jen proto, že tu nejsou žádní zákazníci. Člověk má pocit, že je tak nějak víc uzemněný, spojený se skutečným světem. S živoucím, rostoucím světem.

„Ty máš ale kliku,“ povzdechne si Kirsty, když jí zavolám, abych jí řekla, co zrovna dělám. „Hector má dneska odpoledne oslavu narozenin. Fran k nám pozvala osm malých kluků a hádej, kdo je má všechny zabavit?“

„Tak jim ukaž prsa,“ navrhnu jí. „To by je mělo na chvíli zaměstnat.“

„To asi jo, prima nápad,“ pohlásí zamyšleně. „Pindíky si stejně objevili už někdy v deseti, ne?“

„Co tě vede. Rowan si s ním hraje pokaždé, když mu sundám plenku, a to je mu šest měsíců.“

Zvonek na dveřích mě upozorní, že někdo právě vešel, a tak rychle zaklapnu mobil. Do obchodu vkráčí vysoký zachmuřený muž v kabátě až na paty a rozhlíží se kolem, jako by mu to tam patřilo.

Vyběhnu zpoza pultu a snažím se ho včas zarazit. „Je mi líto, ale máme zavřeno.“

„Kde je Clare?“

„Dneska tady není.“

„Kdo jste?“ zeptá se neomaleně.

Nevychovaný americký blbec. „Pracuju pro Clare. Můžu jí vyřídit nějaký vzkaz?“

„To sotva.“

Pořád se nemá k odchodu. Významně na něj zírám, jenže on mi můj pohled vrací. Trochu mi připomíná drsnějšího, neoholeného Clinta Eastwooda, zato má ale nádherné pronikavě modré oči. Byl by docela pěkný, kdyby nebyl takový morous. A kdyby mu bylo o dvacet míň.

„Jak vám mohu pomoct?“ zeptám se tak neúslužně, jak to jenom dokážu.

„Pomoct?“

„Ano. Přál jste si něco?“

„Kamélie,“ řekne náhle. „Dejte mi pár kamélií.“

„Už jsem vám říkala, že máme zavřeno.“

„Ale jste tady, ne?“

Nepoznala bych kamélii, ani kdyby se na mě vrhla a kousla mě do zadku. „Vážně nemůžu…“

„Tamhle,“ řekne a ukáže na kbelík rudých květů, obklopených tuhými tmavozelenými listy. „Dejte mi je.“

„Ale…“

„Nemusíte je nijak vázat, sakra. Jen je pošlete… pošlete je Clare.“

„Od koho mám říct, že jsou?“ zeptám se s ohromnou dávkou trpělivosti, vzhledem k tomu, jakou zvědavost tím ve mně probudil.

„Ona už bude vědět.“

Hrabu se v papírech vedle pokladny, abych zjistila, kolik mu za ně mám naúčtovat. A jak se to vůbec dělá.

„Až s tím skončíte,“ řekne zvolna, „tak mi je připište na účet. Na jméno Cooper Garrett.“

Nemám čas tuhle zásadní informaci vůbec zpracovat, zvoní mi telefon. Do toho se do obchodu všourá vychrtlý mladík se svazkem papírů v ruce. „Zboží,“ hekne a utře si nos do rukávu.

Když zvednu hlavu, je Američan pryč.

Neměla jsem se do nich nechat od Clare uvrtat. Stojí asi tak milionkrát víc, než bych si mohla dovolit, i kdybych neměla šestnáctitisícový dluh.

Jenže když jsou ty šaty tak krásné. A sexy. A dělají mě úžasně hubenou.

Zatočím se před zrcadlem. Ocelově šedá plisovaná nádhera značky Azzedine Alaia mi od prsou hebce splývá přes boky, kde skryje nějaký ten špíček, a končí lichotivě v polovině stehen. Vypadají ohromně nóbl, šik a draze. Především draze. Budu za ně Clare viset peníze asi tak příštích dvacet let.

Jenže co jsem měla dělat, když mi odměnou za to, že jsem jí pohlídala krám, nabídla, abych s ní šla na soukromý výprodej značkových modelů?! Zvlášť když mi pak ještě řekla, že mi půjčí peníze, abych si mohla nějaký ten „pěkný kousek“ koupit, abych si trochu zvedla náladu. Kdybych bývala věděla, že si rozchodem s Jamiem vysloužím vstup do Značkového ráje, byla bych ho nechala už před lety.

Vklouznu do svých nových lodiček od Manola (nikdy by mě nenapadlo, že budu mít lodičky od Manola, ale jak říkala Clare, byly za babku, přesněji za tři sta čtyřicet babek) a jdu dolů. Připadám si jako Carrie ze Sexu ve městě, akorát bez koňského obličeje a splašených vlasů.

„Páni! Vypadáš fantasticky!“ zvolá Clare, když s otočkou vtančím do obývacího pokoje. „Marcu, že jí to moc sluší?“

Marc se ani nenamáhá vzhlédnout od novin. „Hm.“

„Jdete někam s Kirsty?“

Zrudnu. „Dneska ne. Mám rande.“

„Rande? Ale to je pěkné!“ Vidím na ní, že by dala nevím co za to, abych jí řekla, s kým, ale je příliš zdvořilá, než aby se na to přímo zeptala. „Doufám, že tě vezme do nějakého pěkného podniku.“

„Máme se sejít v centru,“ zamumlám. Nechci, aby mi kladla další choulostivé otázky, a tak dojdu k zrcadlu nad krbem a začnu schválně řešit účes. „Myslíš, že bych si je měla vyčesat nahoru? Mám je trochu přerostlé, tak nevím, jestli mi to takhle ještě sluší.“

„Rozhodně vyčesat. Učešu tě, jestli chceš.“

„To nemusíš, mám někde pár klipsů…“

„Neboj se, tohle fakt umím,“ chce mě Clare uklidnit. „Naučila mě to Davina. Při jedné z mála příležitostí,“ dodá posmutněle, „kdy o mě projevila alespoň mizivý zájem.“

Nemám srdce jí to odmítnut. Jdu s ní nahoru, a když mi pak začne kartáčovat a spínat vlasy, připadám si jako naprostá mrcha. Jako by nestačilo, že se za jejími zády scházím s Xanem… Všechno to nakupování a sesterské družení to celé ještě tisíckrát zhoršuje.

Clare mi stáhne vlasy do volného sexy uzlu, jen kolem obličeje mi nechá ležérně splývat pár pramenů, jako bych právě vstala z postele. Velkým měkkým štětcem mi opraví nedokonale nanesený make-up, a když se mnou skončí, málem se nemůžu poznat. Vypadám jako modelka z titulní stránky, s bezchybnou pletí a obrovskýma kouřovýma očima. Škoda, že to všechno skončí rozmazané na Xanově polštáři.

Povzbudivě mi stiskne rameno a skloní se ke mně, aby se naše pohledy v zrcadle setkaly. „Doufám, že si to krásně užiješ,“ usměje se na mě. „Zasloužila by sis to.“

Do háje. Víc výčitek svědomí už by ve mně ani vzbudit nemohla.

Když sejdeme dolů, Marc tam přechází jako lev v kleci. Jedou na víkend k Davině a už by chtěl vyrazit. Vystrká Clare ze dveří dřív, než mi stihne nabídnout odvoz. Vydechnu si úlevou. Pokud z toho bude něco víc než jen krátká aférka, budu to muset Clare vyklopit. Takovéhle pokoutní jednání prostě nesnáším.

Jsem skoro mezi dveřmi, když mi zavolá Xan. „Změna plánu,“ řekne. „Je tam čistý vzduch? Tak fajn. Jsem tam za pět minut.“

Za tři minuty se ozve zvonek u vchodových dveří. Zkontroluju se v zrcadle v předsíni, pošlu si letmý polibek pro štěstí a otevřu dveře.

Venku čeká policejní auto.

Ze zadního okénka vystrčí hlavu Xan. „Tak pojď,“ zakření se. „Naskoč si.“

„Co se děje? Zase tě zatkli?“

„Ó, vy malověrní.“ Vystoupí z auta a přidrží mi dveře. „Jeden kamarád mi dluží protislužbu. Tohle je Brendan a Lee. Už jsi někdy zažila policejní honičku?“

Založím si ruce na prsou. „Moc vtipné.“

„Myslím to vážně. Jsem na straně těch hodných. Aspoň teda po většinu času.“ Přejede mi prstem po nahé paži a já se zachvěju. „Vedu dost zhýralý život, jak ti Clare jistě ochotně potvrdí. Občas se zapletu s lidmi, kteří jsou příliš odporní i na můj pokleslý vkus, sem tam něco zaslechnu a sem tam to postoupím příslušným orgánům. Víš, jak mě ten minulý měsíc zatkli? Menší omyl ze strany chlapců v modrém. Zabásli mě při špatné sledovačce. Pravá ruka nevěděla, co dělá levá. No a tohle má být něco jako jejich omluva.“

Nastoupím do auta a nevím, jestli je Xan tajný agent, práskač, propuštěný trestanec nebo od všeho trochu. Tohle je nejdivnější první rande, jaké jsem kdy měla.

„Ta tvoje kočička je blbě oblečená,“ zašklebí se Brendan do zpětného zrcátka. „V tomhle ohozu moc padouchů nedohoní.“

„Jsem v přestrojení,“ odseknu mu.

Xan mi jede rukou po nahé noze. „Skvělý nápad.“

Ve vysílačce zapraská a auto se dá do pohybu. Čekám, kdy konečně nastane to slibované kvílení pneumatik a jekot sirén, následující dvě hodiny se ale jen trmácíme od jednoho nudného planého poplachu k druhému. Prasklé vodovodní potrubí, domácí hádka, dva puberťáci, co z rozestavěného domu házeli na ulici kamení.

Konečně přijde hlášení o probíhající loupeži v obchodě.

„Jak by se vám líbily pořádné blikačky a houkačky?“ zeptá se nás Brendan.

„Že se vůbec ptáš!“

Zapne světla a sirénu. Řítíme se po King’s Road, projíždíme na červené a ignorujeme přechody pro chodce. Mám pocit, že auto bere všechny zatáčky po dvou kolech, a křečovitě se držím sedadla, abych si zachránila holý život. Xan mi strčí prsty do kalhotek a já se ze všeho toho vzrušení málem udělám.

Vysílačka znovu zapraská a sdělí nám, že zloději uprchli z místa činu a teď se schovávají v podzemním parkovišti. Okamžitě se otočíme o sto osmdesát stupňů a zahučíme do mnohapatrového parkoviště, kolem kterého jsme právě projeli. U vjezdu nadskočíme na retardéru. K nízké zdi na druhém konci parkoviště běží dvě postavy.

„Zůstaňte tady!“ vyštěkne Lee.

To mi nemusí říkat dvakrát. Bez dechu sleduju, jak oba policajti vyskakují z auta a honí pachatele. Xan mi přitom k zbláznění pomalu dráždí klitoris. Téměř okamžitě prchající muže dopadnou, pořádnou silou je přirazí na zeď, strhnou jim ruce za záda a nasadí jim klepeta přesně jako ve filmech.

„Tak to vypadá, že se domů budeme muset dostat po svých,“ řekne Xan, pustí mě a otevře dveře auta. „Brendan a Lee budou potřebovat zadní sedadla pro padouchy.“

Do háje! Já už tak potřebuju ošukat!

Sednu si a narovnám si sukni. „Kde to vůbec jsme?“

„V nejtemnějším a nejhlubším Fulhamu.“ Zazubí se, když vidí můj výraz. „Neboj, ke mně domů je to už jenom kousek.“

O dvacet minut později vpadneme do jeho dveří. Potýkám se s přezkou jeho pásku, který pod zipem kalhot vězní působivou erekci. Snažím se mu strhnout košili z ramen, její knoflíčky při tom ale vezmou zasvé a hlasitě se rozeběhnou po podlaze. Stáhne mi šaty až pasu a ramínka podprsenky sesune na paže, aby mi osvobodil prsa. Připomenu si, jak dlouho budu tohohle Alaiu splácet, a tak se z něj rychle vysoukám, aby se nestal další obětí našeho chtíče.

S džínami u kolen mě napůl odnese, napůl se mnou odskáče do obývacího pokoje, kde mě nádherným, ale lehce bolestivým gestem hodí na starožitnou koženou pohovku. Celá zadýchaná se na chladivé kůži nedočkavě kroutím, roztahuju nohy, už to fakt chci. Shodí ze sebe zbytek oblečení, vklouzne mi mezi stehna a ptákem mi dotírá na kalhotky.

V poslední chvíli se zarazí. „Jseš si tím jistá?“

„Bože,“ lapám po dechu.

„Nebude to na dlouho,“ varuje mě. „Tohle není začátek nějakého vztahu.“

Chytnu ho oběma rukama za zadek a přitáhnu si ho k sobě. „Mohl bys mě laskavě už konečně ošukat?“

Zajede rukou pod pohovku a vzápětí slyším trhání obalu kondomu. Pochopím, že tahle pohovka má už něco za sebou. Je mi to jedno, vlastně je to docela sexy. Dospělých a trvalých vztahů mám teď zrovna tak akorát dost. Chci vášnivý, nekomplikovaný sex s mužem, který v tomhle jede už dost dlouho na to, aby naprosto přesně věděl, co dělá.

Xan na mě upře ty svoje tyrkysové oči, stáhne mi kalhotky a jediným hladkým, zkušeným pohybem do mě vjede. Žádná předehra není zapotřebí. Toužím jenom po tom cítit, jak ve mně pulzuje jeho pták. O pár okamžiků později se v několika bouřlivých vlnách doprovázených nadšenými výkřiky (jen ať si sousedi přijdou na své) udělám.

„Tak, a teď, když jsme si to základní konečně odbyli, přijde teprve ta pravá zábava,“ zašeptá mi Xan s tváří přitisknutou ke krku.

V neděli večer vrávorám po schodech ke vstupním dveřím Clařina domu jako John Wayne. Nedá se říct, že bychom celý víkend nevylezli z postele. Právě naopak: naprosto beze zbytku jsme využili kuchyňský stůl, umyvadlovou skříňku v koupelně, pohovku (čtyřikrát), schodiště, ledničku a (jednou) i postel. Mám puchýře, odřeniny a parádně rozjetou kvasinkovou infekci. V životě jsem nebyla tak uspokojená, tak bolavá, ani tak hladová.

Odemknu si. Dům je studený a tichý, Clare a Marc se ještě nevrátili od Daviny. V duchu za to vyšlu vzhůru rychlou modlitbičku. Rozhodně nemám zapotřebí, aby na mně poznala Xanovu košili a ustřižené džíny.

V předsíni zakopnu a loktem se praštím o dveře vestavěné skříně pod schody. Vyjeknu, poskakuju sem a tam a třu si brňavku, od níž mě rozbolela celá ruka. Rozsvítím a chci skříň zavřít, její dveře se ale o něco zarazí. Skloním se a vidím, že je to velká kožená kabela. Chci ji zastrkat zpátky do změti tenisových raket, deštníků, holínek a dětských krámů, jenže ji místo toho překlopím na bok, takže z ní jako po másle vyjede její obsah.

To si snad ze mě někdo dělá prdel.

Sednu si mezi všechny ty tenisky a míčky na bobek a nechápavě zvednu velký obdélníkový štos bankovek. Ještě nikdy jsem neviděla tolik peněz pohromadě. Prohrábnu prsty kratší stranu špalíku a rychle spočítám počet nul, které držím v ruce.

Tak sto tisíc amerických dolarů. Přinejmenším.

Proboha, proč má Marc v tašce do posilovny tolik peněz?

Fisher • Raymond • Lyon

Andrew Street č. 8–12 – Londýn EC4A 3EA

Tel.: 020 7668 3100 – Fax: 020 7668 3101

jméno@frl.co.uk

Pan M. Elias

Cheyne Walk č. 97

Londýn SW3 5TS

Číslo jednací: TDR/1653-1/ea

15. června 2009

Vážený pane Eliasi,

děkujeme Vám za Váš dopis ze dne 11. června 2009. Bohužel Vás nebudeme schopni při právních jednáních ve věci Vašeho manželství zastupovat.

Pokud byste si přál, abychom Vám doporučili jinou rodinnou právní firmu, neváhejte se na nás opět obrátit.

S pozdravem,

Nicholas Lyon

12. kapitola – MARC

Možná by to bylo jiné, kdyby mi kvůli těm penězům totálně neufikla koule.

Sakra, já přece vím, že jsem to zvoral. Nevyčítal bych jí, kdyby začala šílet a udělala scénu, když to zjistila. Byl jsem připravený na házení talíři, na slzy, na pár facek. Po dlouhých měsících, kdy jsem kvůli tomu v noci strachy nespal, jsem se skoro těšil, až to praskne. Bude na mě ječet, já se jí omluvím, ona to, doufejme, skousne a bude po všem.

Ale to ona ne. To se musela tvářit tak zatraceně nadřazeně a zklamaně.

Metro s rachotem vletí do ostré zatáčky, až se musím chytit koženého poutka, abych nespadl. Vsadil bych se, že tam nahoře, na těch jejích morálních výšinách, je krásně slunečno. Co si to Clare, do prdele, dovoluje? Říkat mi, že „nezvládnu“ svoji práci. Zakazovat mi Hamishe a kluky. Bože! Kdo si myslí, že je, dávat mi takhle domácí vězení jako osmiletému harantovi?

Felix má pravdu. Jsem fakt pod pantoflem.

Dřív se mi Clařina vševědoucí sebejistota docela líbila. No co, byl jsem na ni zvyklý. Vyrůstal jsem s ní. Jenomže když vám dá máma na prdel, je to jedna věc, a když vám ji žena natrhne pokaždé, když otevřete pusu, je to něco docela jiného.

Když jsem byl malý, starala se o celou domácnost máma. Vybírala záclony a rozhodovala o tom, jestli si můžeme dovolit nový gauč. Byla to ona, kdo na nás ječel, když jsme přinesli špatné známky, ne táta. O peníze se dalo říct daleko snáz tátovi než mámě. Za tátou jsme chodili i ve chvíli, kdy jsme to u ní měli rozlité a potřebovali jsme mít někoho na svojí straně.

Jenomže o věcech, u kterých o něco šlo, rozhodoval táta. Máma si mohla vybrat barvy výmalby a zařízení, dům ale vybral táta. V malých bitvách ji nechával ochotně vítězit, protože moc dobře věděl, kdo vyhraje válku.

Už jsem pochopil, že ženské dneska od manželství čekají něco jiného. Nevadilo mi, že Clare pracuje a že si buduje firmu. Tedy až do chvíle, kdy byla připravená na děti. Tak nějak jsem čekal, že až budeme mít děti, kytky se aspoň pro jednou ocitnou na vedlejší koleji.

Metro se s rachotem vřítí do stanice na Sloane Square. Lokty si skrz dav cestujících razím cestu na povrch. Prodavače novin u turniketu na jízdenky záměrně ignoruju a on mě taky. Britové jsou boží. Nikdo by neřekl, že jsme Štědrý den strávili společným výhledem na bobra mojí ženy.

Je vlahý večer, ve vzduchu je cítit příjemné letní teplo. Zahnu o pár ulic dřív a pomalou chůzí dojdu na nábřeží. Vydechnu si, že jsem přežil další páteční masakr. Dneska si museli vyklidit stoly další čtyři obchodníci. Clare si vůbec neumí představit, pod jakým jsem tlakem. Copak sakra nečte noviny? Jsou to jatka. Každé pondělí v našich zákopech chybí další tváře. Příště to můžu být klidně já.

Vyjdu po schodech a odemknu si. Z kuchyně se ozývá křik. Odhodím aktovku na stolek v předsíni a přijdu do naprostého chaosu.

Clare, zadělaná od nějakého čokoládového hnusu, řve na plné plíce na Rowana. Chudinka malý začne plakat a v rohu se vyděšeně a zmateně krčí Poppy. Zbytek té srágory kape z převrácené mísy na podlahu. Všude, kam se podíváš, jsou špinavé talíře a hrnky. Jako bychom byli v továrně na keramiku v Peckhamu a ne v baráku za několik milionů liber v jedné z nejdražších ulic v Londýně.

Popadnu svého syna dřív, než Clare začne něco horšího než jenom ječet. „Nemusíš na něj hned křičet. Je ještě maličký. Neudělal to schválně.“

Clare mi věnuje jedovatý pohled. Od samého začátku toho chudáka nenávidí. „Starám se tu o ně sama už čtyři hodiny!“ zvýší hlas. „Taky mám za sebou celý den v práci, Marcu! To poslední, co po návratu domů ještě potřebuju, je uklízet po těchhle dvou monstrech!“

„Monstrech?“

„Jsou naprosto strašní! Sotva uklidním jednoho, začne něco vyvádět ten druhý. Je to naprostá noční můra…“

Rowan mi nešťastně škytá v náručí. S Clare musí být něco v nepořádku, když nevidí, jak je bezmocný a zranitelný. „To nedokážeš na pět minut obstarat dvě malé děti?“

„To není tak snadné…“

Je mi líto, ale fakt nechápu, co má za problém. Většina ženských by dala nevím co za to, aby mohla sedět doma, starat se o děti a někdo jiný na ně vydělával. Nechápu, co je na tom Clare tak zatěžko. Chtěla děti, ale pokud jde o tu její firmu, není ochotná ustoupit ani o píď. Tyhle zatracené kariéristky chtějí všechno a pak nám vyčítají, že to nemají. Je to normální spiknutí, které jim už moc dlouho prochází.

Utřu Rowanovi usoplený nos. „Moje máma měla šest dětí mladších osmi let. A zvládala to…“

„To ale nechodila do práce!“

Mohl bych říct, že když Clare nechodila do práce, vypadalo to doma ještě hůř, ale nechám si to pro sebe. „To byla tvoje volba.“

„Kdybych neměla svou firmu, tak bychom teď byli na ulici,“ řekne jízlivě.

Hoď tam jinou desku, ty jedna panovačná mrcho.

„A nenapadlo tě náhodou,“ zavrčím na ni, „že jsi mě ke všemu tomu riskování dohnala ty? Tím, jak ses pořád vychloubala, kolik vyděláváš a jak jsi úspěšná. Tak úspěšná, že se nechceš starat o vlastní děti…“

Clare odhodí škrabku, kterou se snažila očistit tu svoji nemožně nepraktickou bílou lněnou sukni, do mísy se zbytky čokoládové pěny a znovu ji tak rozstříkne všude kolem.

„Tak si to zkus sám!“ zařve. „Je to strašné. Oni jsou strašní. Nenávidí mě. Když byly přes den s Jennou, tak se nic takového nedělo. Nemůžou mě vystát. Jsem hrozná matka.“

Hlasitě se rozvzlyká. Je jí jedno, že děti ze všeho toho zmatku a rachotu začínají natahovat. Zvednu i Poppy a snažím se před ní obě děti ochránit.

Co čeká, že jí řeknu? To je nesmysl, miláčku. Samozřejmě, že jsi dobrá máma, samozřejmě, že tě tvoje děti milují. Jen máš dneska špatný den, zítra bude líp.

To teda těžko. Od začátku stojí jako matka totálně za hovno. Nejdřív všechno to blbnutí kolem kojení a pak skoro hysterie, když se o ně měla doma postarat sama. Rowana v podstatě ignorovala. Ten chudinka má štěstí, že neumřel hlady. A doma to vypadalo, jako by nám tam spadl granát. Všude haldy špinavého prádla, dřez plný špinavého nádobí, v koupelně smradlavé pleny a v lednici vůbec nic k jídlu. Clare to prostě vzdala. Po většinu dnů byla ještě večer, když jsem se vracel z práce, v pokecaném županu. Do takového domova by se nikdo nevracel s nadšením.

Uznávám, že Jenna to u nás dala do pořádku, jenže Clare její nástup využila k tomu, aby se na celé mateřství zvysoka vykašlala. Pak jí ale začala chybět všechna ta pozornost, a tak si ji vynutila tou záležitostí s Poppy.

Říkejte si tomu Münchausen, deprese, nedostatek pozornosti – je mi jedno, proč to udělala, jedním jsem si ale jistý: že to v žádném případě nebyla nehoda. Rozhodně ji s nimi nemůžu nechávat o samotě. Jenna je pěkně drzá a umíněná mrcha, ale pro dvojčata by umřela. Nejradši bych se jí zbavil, ale potřebuju, aby na ně dohlížela, když tu nejsem. Aspoň do doby, než vymyslím něco lepšího.

Poppy a Rowan mi zaboří tvářičky do košile. Chladně svou ženu přes jejich hlavičky pozoruju. Pokud Clare čeká na uklidnění, tak ode mě se ho teda nedočká. V tuhle chvíli mi jde jenom o moje děti.

„Neměla jsem si je pořizovat,“ zaskučí Clare. „Beze mě by jim bylo líp.“

„Ano,“ řeknu konečně. „Možná, že bylo. Nám všem.“

Nechám ji dusit se v sebelítosti a odnesu si děti k sobě do pracovny. Položím je na hedvábný koberec před krbem. Vmžiku se přetočí na bříška, tlustými prstíky se dotýkají jasně barevných vzorů a něco jeden druhému žvatlají. Když tak sleduju, jak si spokojeně hrají, jsem na svou ženu čím dál tím naštvanější. Bože, co je na tom tak těžkého, Clare? Vyměníš jim plenky, dáš jim jablečnou přesnídávku, zazpíváš jim „Běžela ovečka“ a pak je dáš spát. Copak je to takový problém?

Zvednu telefon. „Hamishi? Promiň, že tě otravuju v pátek večer, ale potřeboval bych od tebe laskavost.“

„Rád bych vám řekl, že jsou vaše šance vyrovnané, to bych ale bohužel nemluvil pravdu,“ prohlásí Stephen Morton. „Pokud jde o svěření do péče, mají v naší zemi ještě pořád navrch ženy.“

„Přece jsem vám ale vysvětloval, že Clare děti nechce…“

„Podívejte, Marcu,“ vstane právník od ohromného mahagonového stolu, obejde ho a ležérně se posadí na roh. „Nechci vám brát iluze. Pokud bude vaše žena, jak říkáte, souhlasit s tím, aby vám soud děti svěřil do výhradní péče, tak to nebude problém. Jen vám chci vysvětlit, s čím bychom se mohli potýkat v případě, že by nám nechtěla vyjít vstříc tak, jak si představujete.“

Původně jsem Stephena Mortona nechtěl, je samolibý, nafoukaný a úlisný. Jenže Nicholas Lyon mě odmítl zastupovat, protože se jeho žena Malinche na škole přátelila s Clare. I když pokud vím, tak se od konce studií neviděly. Lyon je také zarytě konzervativní, což by mohlo být trochu nepříjemné, až by přišla na přetřes ta druhá hypotéka a moje výpůjčky z Clařiny firmy. Morton nad tím nehnul ani brvou. Doufám, že Lyon v patřičnou chvíli stejně zdvořile odmítne i Clare. Je ve svém oboru jednoznačně nejlepší, ale podle toho, co mi říkal Hamish, by měl být Morton těsně, ale opravdu jenom těsně hned za ním.

Právník přejde zpátky za stůl. „Musíme se připravit na nejhorší, i kdyby se mělo nakonec ukázat,“ dodá, „že to nebylo vůbec třeba. Mám tomu rozumět tak, že by vaše žena dokázala děti finančně zaopatřit i bez vaší pomoci?“

„Ano,“ přikývnu zahořkle.

„Soud bude chtít slyšet, že jste připraven vzdát se své práce a pečovat o ně na plný úvazek.“

Přimhouřím oči. „To by mi pak ale musela platit, ne?“

„Ano, pokud byste je měl ve výhradní péči, tak by vám musela platit alimenty a výživné.“

„A zůstal by mi dům?“

„Velmi pravděpodobně ano. V tomto ohledu je pro nás výhodné, že ho nechala napsat na vaše jméno, ne na své. Jí by samozřejmě zůstala její firma a také dostatek finančních prostředků na to, aby si našla jiné bydlení.“

„Stejně ji nic jiného než ta její zatracená firma nezajímá,“ prohlásím nasupeně.

Morton si přitáhne poznámkový blok. „Marcu, nezlobte se, že to říkám takhle otevřeně, ale tahle naše debata je čistě akademická. Pokud k tomu soudy nemají opravdu dobrý důvod, tak takhle malé děti otcům do výhradní péče prostě nesvěřují.“

„Pokusila se mou dceru zabít. Je to dostatečně dobrý důvod?“

Morton jako by na okamžik ztratil řeč.

„Mohl byste to, prosím, trochu rozvést?“ dostane ze sebe nakonec.

Začnu mu to líčit a jeho přehnaně okázalé zlaté plnicí pero celou dobu běhá po papíře. Popisuji mu podrobně náhlý úprk s Poppy do nemocnice i to, jak Clare vytáhla o půlnoci z postele policie. Nakonec ho seznámím s jejím posledním nesmyslným tvrzením, že to je slaná cukrovka, že se na ní policie dopustila nespravedlnosti a že má Poppy nízkou hladinu vaso-bůhvíčeho. Nevěřím z toho ani slovu a z Mortonova výrazu vidím, že on taky ne. Jsou to jen nějaké kecy, co si Clare vymyslela, aby mě svedla ze stopy.

Když skončím, opře se do křesla, pročítá si poznámky a zamyšleně si u toho bubnuju perem o spodní ret.

„Byla u ní ta poporodní deprese oficiálně diagnostikována?“

„Byla zralá na cvokhaus. V jednom kuse brečela, na všechny štěkala, bylo to jasné jako facka.“

„Ale oficiálně diagnostikovaná nebyla?“ Odloží poznámky a složí ruce na blok jako lékař, který se chystá oznámit závažnou diagnózu. „Marcu. Budu k vám upřímný. V záležitosti té chůvy a toho, že si ji vaše manželka najala, budeme muset našlapovat velmi opatrně. Bude to naprosto závislé na tom, kterého soudce dostaneme. Někteří mají na pracující matky velmi staromódní náhled, kdežto jiní… zejména pak ženy… určitě vám to nemusím vysvětlovat. Budeme muset improvizovat. Zato ta věc s tou solí,“ řekne, zvedne znovu blok a zamyšleně se zatahá za spodní ret. „Ta by mohla být ohromně zajímavá. Z našeho hlediska je trochu škoda, že nebyla oficiálně obviněná, ale rozhodně bychom mohli kout železo s tím půlnočním zadržením a odjezdem na policii. Budeme tvrdit, že není kouře bez ohně a tak podobně.“

Ten chlap se mi začíná líbit. To Lyon by se k takovýmhle podpásovkám nejspíš přemluvit nenechal, jenže v téhle záležitosti by mi byl ušlechtilý gentleman k ničemu. Potřebuju ostříleného bojovníka, který je pro vítězství ochotný udělat cokoli.

„Podívám se na ten Münchausenův syndrom a slanou cukrovku,“ udělá si poznámku na okraj papíru. „Pokud vyvstane jakákoli pochybnost o bezpečnosti dětí, mají soudci tendenci být radši opatrnější, což by nám v tomhle případě mohlo hrát do karet.“

„Podaří se nám dosáhnout toho, aby se s nimi nesměla vůbec vídat?“

„To bude trochu složitější. Všechny důkazy, kterými máme v úmyslu svou žádost o svěření do péče podpořit, jsou nepřímé, pokud se nám ale podaří vyvolat dost pochybností o té otravě solí a přihodíme k tomu ještě poporodní depresi a její neochotu se o děti osobně starat, jak dokazuje to, že si k nim navzdory vašemu výslovnému přání najala chůvu…, myslím, že by se nám mohlo povést dosáhnout svěření do péče. Jestliže se nám ale nepodaří prokázat, že vaše žena představuje pro vaše děti bezprostřední nebezpečí, pochybuji, že by se nám povedlo dosáhnout úplného zákazu styku. Pojďme to brát jedno po druhém.“ Přestane psát a podívá se mi zpříma do očí. „A ještě jedna věc. Potřebuji vědět, jestli je v tom někdo třetí. Je mi jedno, jak to je, jestli je nebo není, ale nechci, aby mě ve chvíli, kdy se budu snažit vybudovat případ na vaší starosti o děti, druhá strana na něčem nachytala…“

„Není,“ prohlásím rozhodně.

„A u vaší ženy?“

Chraplavě se zasměju. „To těžko. Leda byste počítal tu zatracenou chůvu.“

„I to se stává,“ prohlásí Morton nezúčastněně.

Podívám se na květiny, které má na stole. Kamélie. Jako ty, co Jenna před pár dny přinesla domů Clare.

Je fakt, že se mezi těmi dvěma děje něco divného, spojuje je jakési intimní, tajné pouto, které mě vylučuje z jejich středu. Sotva k nám Jenna nastoupila, vyštípaly mě z dětského pokoje, a to i přesto, že jsem to byl já, kdo se o Poppy první dva týdny jejího života staral. Ty dvě mrchy si vytvořily záhadný ženský svět plný tajných úsměvů a smíchu na můj účet. Vždycky, když jsem chtěl s dvojčaty něco podniknout, mě jemně, ale o to rozhodněji odehnaly. Tohle je náš svět. Nepotřebujeme tě.

Clare by mě s jiným mužem nikdy nepodvedla. Na to, aby si hledala jiného chlapa, je příliš rovná, příliš poctivá. Plus nemá a nikdy neměla moc ráda sex.

Ale se ženou? S Jennou?

Konečně mi to do sebe začíná zapadat. To, jak Clare ráno vaří druhou konvici kávy, jen pro Jennu, a jak naopak Jenna chystá mojí ženě rozpečenou housku s máslem, když ráno sejde dolů na snídani. Jak Clare koupí Jenně jako překvapení nový šátek, protože jí chce poděkovat, že jí vypomohla v krámě, jak Jenna Clare na oplátku vypere v ruce její kašmírový svetr. Jak češe Jenně vlasy, jak spolu vyrážejí na holčičí nakupovací tahy, jak si u láhve vína a u televize špitají důvěrnosti. Není divu, že jsme se se ženou přestali bavit. Ta zatracená kukačka mě vykopla z mého vlastního hnízda.

„Uvědomujete si, že pokud se do toho pustíme v tomto duchu, může to být pěkně ošklivé?“ ptá se Morton a zkoumavě mě u toho pozoruje. „Pokud s tím půjdeme k soudu, tak si určitě najme vlastní právníky, kteří budou kydat špínu zase na vás. Mohlo by to pro vás být dosti nepříjemné.“

„To přežiju,“ prohlásím. „Udělejte, co bude třeba, Mortone. Hlavně ať vyhrajeme.“

Naliju si druhou skotskou a povzbuzený alkoholem i rozhovorem s právníkem čekám, až se Clare vrátí domů. Jsem si jistý, že pokud moje drahá žena nebude ochotná spolupracovat, bude Morton více než rovnocenným soupeřem všem námezdním pistolníkům, které si na nás zjedná.

Já osobně jsem přesvědčený, že Clare bude souhlasit a tu výhradní péči mi podepíše, zvlášť když budu ochotný slevit a nechám jí dům. Stejně je zadlužený do posledního hřebíku. Netráví s dvojčaty vůbec žádný čas, takže to nejspíš uvítá jako šikovné řešení, aby se jimi nemusela už vůbec zatěžovat. Bez ohledu na to, co jsem nasliboval Mortonovi, nemám rozhodně v úmyslu vzdát se práce, takže po ní budu chtít jenom alimenty na děti. Dovolím jí rozumný styk, tedy pod podmínkou, že bude souhlasit s dohledem. A tím dohledem rozhodně nebude Jenna. Ještě štěstí, že tu ta lesbická svině dneska večer není. Rozhodně nepotřebuji, aby se nám do toho pletla.

Dopiju skleničku. Skoro se na to těším.

Slyším, jak se otevírají vstupní dveře a Clare volá moje jméno. Počkám, až si mě najde.

„Tady jsi,“ otevře dveře mojí pracovny a rozsvítí. „Proč tu sedíš takhle po tmě? A kde je Jenna?“

„Šla ven. Na další rande s tím svým záhadným ctitelem. Ještě že tu byla, když jsem přišel z práce – zaseknul se mi v zámku od vchodových dveří klíč.“

Clare se zatváří přísně. „Říkala jsem jí, že si nemůže vzít na dnešní večer volno.“

„Chtěl jsem, abychom měli dům jen sami pro sebe.“ Snažím se nasadit vřelejší tón, nechci vykročit špatnou nohou. „Měli bychom probrat pár věcí, Clare. Pojď dál a posaď se.“

„Radši bych si promluvila v obývacím pokoji.“

Jasně, Clare, hlavně ať máš pohodlíčko.

Svlékne si kabát. „Jen si udělám trochu čaje. Dáš si taky?“

„Radši bych ještě jednu skotskou, jestli mi ji naliješ.“

O pár minut později za mnou přijde do obývacího pokoje s mým pitím a hrnkem toho nechutného zeleného čaje, co pije. No výborně, drahoušku. Tomu říkám pořádný odvaz.

Když mi podá sklenici, všimnu si, že má na sobě krátké přiléhavé šaty, které jsem na ní ještě neviděl. Je to změna, vidět jí zase nohy, nesnáším ženské v kalhotách. Teď už je jasné, pro koho se tak vyparádila.

„Jaký jsi měla den?“ zeptám se, když se usadí do křesla proti mně.

„Náročný. Strávila jsem ho většinu v kolonách v autě.“

„Už ses rozhodla, jak to vyřešíš, až Wendy nastoupí na mateřskou?“

Zatváří se překvapeně. „Já jsem ti o tom říkala? Jenna to vyřešila za mě. Pamatuješ se na Lucy Gardnerovou?“

„Moc ne.“ Vytočilo mě, že je tu Jenna už zase s námi.

„Pracovala v obchodě v Putney a před nějakými šesti měsíci odešla do důchodu. Jenomže se doma začala nudit, a tak se ten den, co za mě Jenna byla v obchodě ve Fulhamu, stavila v práci, aby se mě zeptala, jestli by se nemohla vrátit. No a Jenna Wendy a Lucy přemluvila, aby se spolu podělily o jedno pracovní místo. Je to ideální řešení. Nevím, proč mě to taky nenapadlo.“

„Clare,“ řeknu netrpělivě, „musíme probrat jednu důležitou věc.“

„Marcu, prosím, neříkej mi,“ povzdechne si, „že jsi přišel o další peníze.“

Kriste! To mi to musí pořád připomínat?

„O peníze nejde.“ Mám co dělat, abych na ni nevyjel. „Podívej, oba víme, že nám to poslední dobou moc neklape. Jdeme si v jednom kuse po krku. Trápí mě to, a jsem si jistý, že tebe taky.“

Clare zaváhá. „Máš pravdu. Ano. Bylo to náročné.“

„Takhle už to dál nejde. Neprospívá to ani jednomu z nás, natož pak Rowanovi a Poppy.“

„Už si ani nevzpomínám, kdy jsme si naposled sedli a pořádně si popovídali,“ vydechne. „Jako bychom neměli ani vteřinku jen sami pro sebe.“

A kdo za to asi může?

„Marcu, vím, že se ti nelíbí, že pracuju, ale občas je to pro mě jediná šance, jak se dát trochu dohromady. Rozhodně jsem tě tím ale nechtěla odstavit…“

„Však já ti nic nevyčítám. Jen z toho chci najít nějaké východisko, aniž bychom se kvůli tomu museli hádat.“

Najednou má slzy v očích. „Poslední dobou jsi byl tak odtažitý…“

„Snažím se s tebou mluvit,“ nedaří se mi v hlase potlačit stopy hořkosti. „Jenže ty mě vůbec neposloucháš.“

„Umíš si vůbec představit, jak jsem teď musela dřít?“ zvedne Clare hlas. „Bylo to dost zlé už předtím, než jsi nás zadlužil, a teď je to ještě tisíckrát horší. Jestli se mi nepodaří z téhle kaše nějak vybruslit, tak můžeme přijít o všechno! Jsem vyčerpaná, Marcu. Nemám čas poslouchat tvoje nářky.“

„Nemáš čas na nic kromě té své zatracené firmy.“

„Kdyby nebylo mojí zatracené firmy, tak bychom teď byli na ulici!“

„Sakra, přestaň mi to už konečně předhazovat, Clare!“

Vstanu a vyčerpaně se opřu o krbovou římsu. Musíš na ni s klidem, Marcu. Takhle ji nepřesvědčíš. Pokud to bude nutné, půjdu klidně k soudu, bylo by ale mnohem jednodušší, kdyby se mi podařilo ji přimět, aby mi to podepsala v klidu i bez soudu.

„Nechci se s tebou hádat,“ řeknu unaveně. „Nechci skončit jako jeden z těch párů, co spolu nemluví ještě na svatbě svých dětí. Pojďme to co nejrychleji vyřešit, ať se pak můžeme oba hnout z místa. Už jsem se byl poradit, jak by to šlo nejlíp udělat.“

„Já taky,“ přizná Clare nečekaně.

Prudce se otočím. „Vážně?“

Clare se začervená. Nevzpomínám si, kdy jsem naposled viděl svou ženu vyvedenou z míry.

„Nechtěla jsem dělat nic za tvými zády, jenže jsem si říkala, že jeden z nás už musí něco podniknout,“ vysvětluje nejistě. „Doufám, že se na mě za to nebudeš zlobit. Domluvila jsem nám první schůzku na osmadvacátého…“

„Nám oběma?“

„No jistě. Na tyhle terapie se chodí zásadně v párech.“

„Já ale nemluvím o manželské poradně, Clare. Bože! Já mluvím o rozvodu!“

Ještě nikdy jsem neviděl nikoho zesinat, až teď Clare. Barva jí zmizí z tváří, úplně jak v animovaném seriálu. Najednou mám nutkání začít se smát a mám co dělat, abych to ubrzdil.

„O rozvodu?!“ zašeptá.

„Já myslel, že mluvíme oba o tom samém.“

„Rozvod,“ zopakuje znovu, jako by jí nedocházelo, co to slovo znamená.

„No tak, Clare. Neříkej mi, že tě to překvapilo. Měsíce jsme spolu skoro nepromluvili, natož abychom spolu spali. Jak sis představovala, že to dopadne?“

„Je v tom… je v tom někdo jiný?“

„Není, aspoň pokud jde o mě. A co u tebe?“

Nedokáže se mi podívat do očí. „Jistěže ne.“

Už to ve mně zase bublá. A co ty kytky, ty prolhaná mrcho? A to nemluvím o nových šatech a tom holčičím špitání a tajnostech. Ty a ta zparchantělá velkohubá lesba.

„Nechci, aby to skončilo nějakými tahanicemi,“ opustím předstíraný přátelský tón a přejdu k věci. „Pokud se dokážeme na všem dohodnout, aniž bychom do toho museli tahat právníky…“

„Ale vždyť dvojčatům je teprve šest měsíců! Potřebují nás, potřebují rodinu!“ začne panikařit a popadne mě za ruku. „Prosím tě, Marcu. To přece nemyslíš vážně. Vím, že to poslední dobou nebylo jednoduché, ale to už se tak někdy stává. Taky jsem z toho nebyla nadšená, ale to překonáme. Můžeme chodit do poradny, trávit spolu trochu víc času. Jenna si může vzít dvojčata i na některý víkend a…“

Setřesu ji ze sebe. „Dělám to pro Rowana a pro Poppy.“

„Jen si pomysli, jaké to pro ně bude, až budou starší, až mezi námi budou muset přejíždět sem a tam, trávit Vánoce jednou u mě, jednou u tebe… Marcu, to přece nemůžeš chtít…“

„Pořád lepší,“ prohlásím chladně, „než aby je někdo otrávil.“

„Jak to můžeš říct?“ zašeptá zděšeně. „Já jsem Poppy neotrávila! Přece víš, že jsem to neudělala. Ta lékařka říká, že má slanou cukrovku, to mi přece nemůžeš vyčítat!“

„Jedna doktorka, jeden názor. A krom toho se to všechno zakládá jenom na tvém tvrzení. Co já vím, klidně sis to mohla všechno vymyslet.“

„Přece tam se mnou byla Jenna! Taky to slyšela!“

„Té stačí zaplatit a řekne ti, co budeš chtít.“

„Nikdy bych neublížila ani jednomu ze svých dětí!“

„Vážně? Chceš mi tvrdit, že tě nikdy nic takového nenapadlo?“

Otevře pusu a pak ji zase zavře. Ve tváři má jednoznačně provinilý výraz.

To mě jenom utvrdí v mém rozhodnutí. Ať si to bude jak chce ošklivé, ať si jak chce prosí a žebrá, v žádném případě nedovolím, aby dostala moje děti, aby s nimi byla ještě někdy sama.

„Tohle nikam nevede,“ prohlásím drsně. „Mrzí mě, že je to pro tebe takový šok, Clare, ale já za to vážně nemůžu. Kdybys mi věnovala aspoň trochu pozornosti, tak bys viděla, že se k tomu schyluje. Běž si lehnout a vyspi se na to. Zítra můžeme probrat tvůj kontakt s dětmi, pokud tedy budeš trochu klidnější.“

„Jak to myslíš, můj kontakt?“

„No snad sis nemyslela, že bych ti je svěřil do péče?!“

„Jsou to moje děti!“ zalapá Clare po dechu. „Nemůžeš mi je vzít!“

„Prosím tě,“ odfrknu si pohrdavě. „Nepředstírej, že je chceš. Co se narodili, tak ti jde jen o to, jak by ses jich zbavila.“

„To není pravda!“

Prudce se k ní nakloním. Zděšeně přede mnou ucukne. Není to nic pěkného, ale udělá mi to fakt dobře. „Pro tebe byla přece vždycky nejdůležitější tvoje firma, ne, Clare? Sakra, která ženská čeká do sedmatřiceti, aby si pořídila děti?“

„Přece jsme si říkali… rozhodli jsme se…“

„Ty ses rozhodla. Ty totiž vždycky o všem rozhoduješ, že ano? Tentokrát to ale bude jinak. Myslíš, že ti nechám děti, aby ses je znovu pokusila zabít?“

„To je nesmysl! Já je miluju! Nikdy bych jim neublížila!“ Ostře se nadechne. „Máme jedenadvacáté století, Marcu. Miliony žen pracují a přece to neznamená, že by nemilovaly svoje děti. Nemůžeš mi dvojčata sebrat jenom proto, že chodím do práce.“

„Vybrala sis. Nech si svou firmu a já si nechám děti.“

Clare vyskočí z křesla s takovou silou, že mě přinutí udělat krok nazpět. Oči jí v bledé tváři žhnou jako kusy modrého ledu.

„Já. Ti. Svoje. Děti. Nedám,“ zasyčí. „Klidně se kvůli tomu vzdám třeba všech svých obchodů. V žádném případě ale nedopustím, abys mi je vzal.“

Dochází mi, že to nebude tak jednoduché, jak jsem si představoval.

Namířím si to ke dveřím. „Jsi nezpůsobilá matka. Opustila jsi svoje děti, a teď, když by se ti to hodilo, si myslíš, že si na ně můžeš dělat znovu nárok. Tak na to zapomeň. Až s tebou skončím, tak nebudeš smět s dvojčaty do jedné místnost, natož abys je dostala do péče.“

„To nemůžeš vyhrát! Žádný soud v téhle zemi nevezme matce dvě takhle malé děti!

„Aby ses nedivila,“ prohlásím a zabouchnu za sebou dveře.

Fisher • Raymond • Lyon

Andrew Street č. 8–12 – Londýn EC4A 3EA

Tel.: 020 7668 3100 – Fax: 020 7668 3101

jméno@frl.co.uk

Lady Davina Eastmanová

Long Meadow

Islip

Oxfordshire OX5 2RX

Číslo jednací: TDR/1708-1/ea

29. června 2009

Věc: Eliasová versus Elias

Vážená lady Eastmanová,

děkujeme Vám za Váš neobyčejně zajímavý dopis ze dne 27. června 2009. Na jednání o rozluce manželství Vaší dcery a Vašeho zetě nebude mít přímý vliv, rozhodně mu však bude přikládán patřičný význam při následných jednáních o svěření dětí do péče jednoho z rodičů. Jsem vám velmi vděčný, že jste mě na to upozornila.

V souladu s Vaší žádostí sdělím tuto informaci Vaší dceři pouze v případě, že nám nebude zbývat žádná jiná možnost. V takové situaci bych Vás pochopitelně zavčasu informoval, abyste měla v případě zájmu šanci obeznámit ji s ní Vy osobně.

S pozdravem,

Nicholas Lyon

13. kapitola – CLARE

„To je už potřetí, co jsem kvůli ní dostala pokutu za parkování,“ zuřím. „Nemusela si jít o ten pas žádat zrovna včera? Do Montrealu poletíme přece až v říjnu. Mohla si tam dojít kdykoli jindy. A už vůbec nemusela parkovat na vyhrazeném stání. Nemluvě o tom, že ta pokuta byla zvlášť mastná proto, že byl všední den a ona tím v ulici způsobila parádní zácpu.“

„Promiň, že ti do toho tvého soptění skáču, ale určitě ke mně nechceš jít na šálek čaje?“ zeptá se mě Fran mírně. „Nebo něco silnějšího?“

Posunu se, aby si mohla sednout na schody vedle mě. „Nemůžu. Díky Jenně tu teď musím počkat na toho zatraceného zámečníka. Nemůžu uvěřit, že jsme se kvůli ní ocitli všichni venku bez klíčů. Přece jsem jí říkala, že má klíče na stolku v předsíni.“

„Ale no tak, Clare. Copak už si nevzpomínáš, jaké to je být do někoho tak zamilovaná, že nevíš, kde ti hlava stojí?“

„Upřímně řečeno nevzpomínám,“ odseknu jí.

„To ti nevěřím. Do Marca jsi byla zamilovaná jako nikdy. Volala jsi mi po každém rande, abys mi přesně vypověděla, jak probíhalo. ‚Fran, když mě políbí, cítím to až v…‘“

„No dobře, dobře,“ okřiknu ji popuzeně. „Není třeba, aby to věděl celý svět.“

„Kam se to všechno poděje?“ povzdechne si Fran smutně. „Když jsme se s Rodem poznali, byl do mě úplný blázen. Trávili jsme celé víkendy v posteli, vylézali jsme z ní jen proto, abychom se poohlédli po dalších kondomech nebo abychom otevřeli poslíčkovi s pizzou. Jak se mohlo stát, že jsem ve čtyřiceti zkysla ve Fulhamu se třemi dětmi, povislým prsy, tekoucí střechou a zády, která mi vyhazují častěji, než si já vyhazuju z kopýtka.“

Žalostně se pousměju. „Taky to nechápu. Promiň, že jsem tak protivná, Fran, jen jsem momentálně naštvaná na Jennu, nic jiného v tom není. Nemůžu se zbavit pocitu, že mi tou záležitostí s Olivií dala nůž na krk.“

„Ta mrcha! Doufám, že jsi o tom všem řekla.“

„Myslím, že letos nebude vítaná v celé řadě provensálských letních sídel. Vzpomínáš si, jak jsme se nestýkaly s kamarádkami, o kterých jsme si myslely, že nám jedou po manželech? No tak teď nám dělají hlavu ty, co nám chtějí ukrást chůvy.“

„Kolik jsi musela Jenně dát, aby zůstala?“

„Víc, než si můžu dovolit.“ Zamračím se, když si Fran zapálí cigaretu. Omluvně se na mě pousměje, ale netípne ji. „Nevadilo by mi to tolik, kdyby mi byla aspoň trochu vděčná. Jenže místo toho je na mě celý týden naštvaná. Přece víš, jaká dokáže být, když má tu svoji náladu.“

„Ve srovnání se zatracenou Kirsty je to ještě pořád hotová matka Tereza,“ prohlásí Fran temně.

„Je to moje vina. Davina mě varovala, že se s ní nemám pokoušet spřátelit. Nechtěla jsem být jednou z těch strašných škrobených šéfek, na které si chůvy v jednom kuse stěžují. Možná, že jsem nestanovila jasné meze. Možná jsem se přece jen neměla chovat až tak přátelsky…“

Fran potahuje z cigarety. „Tuhle chybu děláme všechny, drahoušku. Ustupuju Kirsty mnohem víc, než jsem kdy ustupovala Rodovi. Jsme jako oběti domácího násilí. Měly bychom si založit podpůrnou skupinu.“

„Vymklo se mi to z rukou, Fran. Zpočátku mi nevadilo, že jsme si spolu ráno, když dvojčata spala, sedly a povídaly si. Myslela jsem, že to bude ku prospěchu věci, když budeme mít dobré vztahy. Jenomže když teď přijdu domů, bere to jako záminku, aby přestala pracovat, udělala nám čaj a my si s ním sedly a poklábosily si. Dokonce se tváří naštvaně, když jí řeknu, ať něco udělá, třeba vezme dvojčata k někomu na návštěvu, aby si tam pohrála.“ Popuzeně odháním cigaretový dým. „Přece u nás není jako host. Platím jí za to, že pro mě pracuje.“

„No nazdar. Tak to už máte vážně po líbánkách, viď?“

„Jak to myslíš?“

„Drahoušku, příště mi budeš říkat, že ti nerozumí.“ Olízne si palec a ukazováček a zmáčkne cigaretu, aby zhasla. „Prostě už pominulo to prvotní okouzlení, to je ale normální. Kdyby šlo o manželství, bylo by teď ve fázi, kdy sebou večer co večer plácneš ve starém županu k televizi a sex máte všeho všudy jednou do měsíce. Kouzelná aura hrdinky, která tě vysvobodila ze života plného špinavých plenek a zvratků, se rozplynula. Nebude trvat dlouho a začnete se dohadovat o to, jestli uklidí kuchyň a že tráví moc času telefonováním s přítelem.“

„No tak co mám tedy dělat? Koupit jí bonboniéru?“

„To je jenom na tobě. Došla jsi do bodu, kdy se budeš muset rozhodnout, jestli spolu zůstanete v dobrém i zlém, nebo se rozvedete.“

„Rozhodně vím, co by se víc líbilo Marcovi,“ povzdechnu si.

„Když už o něm mluvíme, proč jsi mu nezavolala, aby sem zajel a pustil tě dovnitř? Ten přece má klíče, ne?“

Uhladím si sukni na koleni. „Snažila jsem se mu dovolat, ale jeho sekretářka mi řekla, že šel na důležité jednání a nedá se mu tam volat. Stejně bych ho nechtěla tahat domů kvůli takové hlouposti.“ Zaváhám. „Poslední dobou… to s ním není úplně jednoduché.“

Fran nic neříká.

„Myslím, že bychom spolu potřebovali trávit víc času,“ dodám na jeho obranu. „Všechno se točí jen kolem práce a dvojčat, skoro jsme se v posledních týdnech neviděli. Už si ani nepamatuju, kdy jsme si spolu naposledy sedli a popovídali si.“

„Tak to jsi doma v pěkných kleštích,“ volí lehký tón. „Z jedné strany máš náladovou chůvu a z druhé ne právě jednoduchého manžela.“

„Jsou jako Skylla a Charibda,“ povzdechnu si.

„Hlavně jestli je Jenna jako skála a Marc jako tvrdý pilíř,“ zažertuje Fran.

„O tom mi už vůbec nemluv. No konečně!“ vyskočím, když k chodníku zajede dodávka s logem zámečnické firmy. „Nechám ti udělat taky jedny, Fran, aby se tohle už nemohlo opakovat.“

„Stačí, když mi dáš Marcovy,“ prohlásí Fran ironicky a taky vstane.

Tvářím se, že jsem to neslyšela.

„Jasně, že jsem si jistá, že to byla ona,“ zasyčím do telefonu. „Přece poznám vlastní chůvu!“

„No a co dělali?“

„Co myslíš, že asi tak dělali, Fran? Už jsem ti přece říkala, že se líbali! Měla jazyk u něj v krku. A ne, nemyslím si, že mu dávala dýchání z úst do úst.“

Slyším cvaknutí jejího zapalovače. „Hlavně když ji nepřivede do jiného stavu.“

„To není vtipné! Vždyť u toho byla dvojčata!“

„Myslím, že tohle trauma přežijí.“

„Ale je to moje chůva!“

„A on je tvůj bratr. Souhlasím, že je to trochu komplikované, ale není to přece konec světa. Xan není ten typ, který by se někdy oženil.“

Aspoň tohle je přinejmenším pravda. „Teď už vím, proč byla poslední dobou tak protivná,“ prohlásím. „Jak by řekla Davina, míří nad svoje postavení.“

„Clare Eliasová, snad mi nechceš tvrdit, že souhlasíš se svou matkou?“

„Jistěže ne,“ řeknu nejistě.

Nejsem přece snob. Nejsem! Od samého začátku jsem brala Jennu jako sobě rovnou. V mnoha ohledech je to moc milá dívka, je upřímná, loajální, praktická a šikovná. Prostě přesně taková, jakou by Xan potřeboval. Přála bych si, aby někoho potkal a usadil se, jenom by mu to prospělo. Jenže… ne Jennu.

Nemůžu si pomoct, ale ta představa mi zvedá mandle. Stydím se to přiznat, ale nevadí mi brát Jennu jako sobě rovnou, když je to moje volba. Když si ale představím, že by se stala mojí švagrovou a měla by stejné právo vstoupit do Long Meadow jako já…

Sevřu pevně volant. Jak se opovažuje? Vpustila jsem ji do svého domova, chovala se k ní jako ke kamarádce, a ona se mi odvděčí tím, že mi svede bratra. Jaký vzor tím dává dvojčatům? Nemluvě o tom, že to všechno podniká mně za zády. Vzala jsem ji na nákupy, půjčila jsem jí peníze na nové šaty, dokonce jsem ji učesala a namalovala! Musí mě mít za naprostou hlupačku. Já myslela, že jí můžu důvěřovat. Jak to mohla přede mnou takhle tajit?

Zahnu do Kensington Church Street a začnu hledat místo na zaparkování. Pro jednou stojí bohové na mojí straně: z velkého parkovacího místa poblíž restaurace, kam se chystám, vyjede jiný Range Rover, tak se tam ke zlosti hybridu, který se blíží z protisměru, honem nasunu.

Musím uznat, že to, že jsem Jennu zahlédla v pevném objetí s mým bratrem, mělo i jednu výhodu: na chvíli mě to rozptýlilo, takže jsem si přestala dělat takové nervy.

Na okamžik se zastavím. Nevím, proč jsem tady. Co mě to jenom napadlo?

Podívám se na lodičky s nezvykle vysokými podpatky, přiléhavé vlněné šaty, které mě Jenna přiměla koupit minulý týden na tom výprodeji – „Padnou ti jak ulité,“ říkala – a tepané stříbrné náramky, které jsem si navlékla na zápěstí. Takhle se za normálních okolností neoblékám, je to mladistvější a víc sexy než všechno moje ostatní oblečení dohromady. Neměla jsem si ty šaty brát. Ani ty nemožné podpatky. Neměla jsem dneska ráno strávit hodinu líčením, ani kvůli tomu chodit do salonu na cukrovou depilaci nohou.

Neměla jsem sem chodit.

Rozhodnu se, že se vrátím do auta a odjedu. Zavolám mu a vymluvím se na práci nebo na děti. Jenomže pak zjistím, že navzdory svému rozhodnutí nemířím k autu, ale do restaurace. Strčím do skleněných dveří, sdělím svoje jméno nepříjemně odtažité dívce u knihy rezervací, a když mě pak vede ke stolu, znovu si uhlazuji už tak dost hladké šaty.

Když mě vidí přicházet, tak vstane, k mé obrovské úlevě se mi ale nepokusí dát polibek na tvář, ani mi nepodá ruku.

„Už jsem se bál, že jste si to rozmyslela,“ řekne místo pozdravu.

„Taky že ano,“ přiznám. „Několikrát.“

Cooper krátce přikývne, jako by tím uznával moje právo na váhání.

„Nemám moc času,“ varuji ho předem.

Rozhlédne se po restauraci, jako by si teprve teď všiml toho, jak to tu vypadá. „Chcete tu zůstat?“ zeptá se mě bez servítků.

Vybrala jsem tuhle restauraci v Kensingtonu, protože je rušná a pulzuje životem, sem člověk chodí, aby viděl a byl viděn. Rozhodně jsem nezvažovala žádnou malou, diskrétní italskou restauraci ve vzdálené čtvrti města. Bylo dost pravděpodobné, že tu potkám celou řadu svých přátel. Už jsem si i připravila výmluvu: zašla jsem s Cooperem na oběd, abych mu poděkovala za to, že mi pomohl v té věci s Poppy, že přesvědčil Ellu, aby se na její případ podívala. Naše schůzka nemá žádný pokoutný či tajný důvod.

Cooper sem ale zoufale nezapadá, ční tu jako vlk v kleci s kanárky. Nepatří do uzavřených prostorů, do všeho toho luxusu a pozlátka. Má v sobě cosi divokého a živelného. Je to zvláštní, ale všichni ostatní muži v restauraci, navlečení do drahých obleků, doplněných ostentativně drahými hodinkami a ručně šitými botami, působí ve srovnání s tímhle mužem v hladce pleteném šedém svetru a džínách najednou tak nějak slabošsky a nedospěle.

Uvědomím si, že se mi tam vlastně taky nelíbí. Je to nóbl stylový podnik a fantasticky tam vaří. Byla jsem tam tisíckrát. A nesnáším to tam.

„Ne,“ prohlásím a srdce mi poskočí v návalu nezvyklého pocitu svobody, který mi velí, že můžu říkat věci tak, jak jsou, a můžu dělat jenom to, co mě opravdu těší. „Nechci tu zůstat. Chci se jít projít do parku.“

Protáhne se kolem servírky a nevěnuje pozornost jejím pohoršeným námitkám. Jdu za ním a snažím se s ním držet krok, jenže klopýtám v těch hloupých botách.

Cooper se zničehonic zastaví. „Zujte si je. Není to váš styl.“

Kdyby mi to řekl Marc, nejspíš bych se cítila ponížená a pěkně bych se štětila. Teď ale poslušně vyklouznu z bot a zůstanu stát na prašném, špinavém chodníku bosky. Cooper není arogantní, neříká mi, co mám dělat. Prostě jen konstatuje fakta. Vysoké podpatky nejsou můj styl. Stejně jako nebyla můj styl ta módní restaurace. Značkové oblečení, Marcovi oslnivě bohatí přátelé, naše drahé auto, chůvy a uklízečky a zahradníci, nic z toho není můj styl.

Když pak vejdeme do Kensingtonských zahrad, užívám si mezi bosými prsty na nohou chladivé doteky trávy. Mineme skupinku radostí výskajících dětí a dojdeme až k oranžérii a Kensingtonskému paláci. Dobrých deset minut se procházíme bez jediného slova. Lodičky se mi houpou v ruce a mně trochu šokovaně, ale přitom s úlevou dochází, že bych za tímhle mužem, kterého sotva znám, byla ochotná jít kamkoli. Nemá to nic společného s láskou, ani s touhou. To správné slovo je důvěra. Prostě mu důvěřuji. Poprvé v životě můžu přestat být ve střehu. Cítím, že se o něj nemusím starat, nemusím se o něj bát ani za něj nic rozhodovat. To on se teď stará o mě.

„Poslal jste mi kamélie,“ řeknu, když dojdeme na konec trávníku a znovu vykročíme po zpevněné cestě. „Ve viktoriánské květomluvě kamélie znamenaly ‚Můj osud je ve vašich rukách.‘“

Cooper se zastaví, zaboří ruce do kapes a hlavu stáhne mezi ramena, abych mu neviděla do tváře.

„Přijel jsem do Anglie za jistou ženou,“ řekne. „Byl jsem jí úplně… posedlý. Nedokážu to vysvětlit. Nevěděl jsem, jestli ji miluju nebo nenávidím.“

Ella.

Náhle znovu vyrazí. Stočíme se doleva k jezírku Round Pond, v jehož poloslaných šedavých vodách se zrcadlí podmračené nebe. Cooper tak dlouho nic neříká, až mám pocit, že úplně zapomněl na mou přítomnost.

Zastaví se u jedné z laviček, sedne si a nakloní se kupředu, aby se mohl lokty opřít o kolena. Posadím se vedle něj, dávám si ale pozor, aby mezi námi zůstal kus zelených latěk volných.

„Teprve až po příjezdu sem mi došlo, že o ni vlastně nejde,“ řekne. „Kdysi dávno jsem se kvůli bratrovi vzdal něčeho, na čem mi hodně záleželo. Nikdy jsem toho nelitoval a udělal bych to zas. Jenomže mému bratrovi nezáleželo nikdy pořádně na ničem.“ S námahou se pousměje. „Tedy v dobrém slova smyslu. Byl naprosto bezstarostný. Žij dneškem, to bylo jeho heslo. Všichni ho milovali. Nikdo ho ale nemiloval tak jako já.“

Připomene mi to mého bratra, jeho lehkomyslnou lhostejnost vůči důsledkům jeho jednání, vůči normálním milostným, přátelským a rodinným vazbám, jeho uvolněný, ležérní přístup k životu.

„Tak se člověk může chovat jenom tehdy, pokud za něj jeho povinnosti převezme někdo jiný.“

Cooper na mě překvapeně pohlédne. „Ano.“

„Musím přiznat, že to svému bratrovi závidím,“ povzdechnu si. „Vím, že jsem příliš upjatá a chci všechny a všechno neustále ovládat a řídit. Nechtěla jsem taková být, aspoň někdo by se ale zodpovědně chovat měl.“

„Nezkusila jste to aspoň někdy nechat na někom jiném?“ zeptá se mě Cooper.

Otevřu ústa a zase je zavřu.

„Nenechal jsem Jacksona dospět,“ řekne Cooper. „Tak jsem si zvykl se o něj starat, že jsem ho nenaučil, jak se má o sebe postarat sám.“

„Ale… když se pak oženil…“

„Kdyby se váš bratr oženil, přestala byste si o něj dělat starost?“

Zavrtím hlavou.

„Ella byla to jediné, na čem Jacksonovi kdy záleželo. Vzdal se všeho, jen aby mohl být s ní. Vzdal se svojí země, svojí práce a také dětí, protože odmítala mít děti. Jenomže pak mu to začala vyčítat.“

Seberu ze země kus oschlého chleba, rozlámu ho na kousky a začnu je po jednom házet kachnám.

„Myslel jsem, že jsem na ni naštvaný, jenže ve skutečnosti jsem nebyl schopný odpustit Jacksonovi.“

Zvedne hlavu a poprvé mi pohlédne zpříma do očí. Kobaltové oči mu pronikavě září. „Nebyla pravda, že bych ji nenáviděl. Myslím, že jsem to věděl celou dobu. A když jsem pak potkal vás, tak jsem poznal, že nebyla pravda ani to, že bych ji miloval.“

Rázem mám sucho v puse. Žaludek se mi svírá a bouří, jako bych jela na horské dráze. Pod koleny a za krkem cítím mravenčení.

„Zítra se vracím do Spojených států,“ pokračuje Cooper, „a pak pojedu kvůli jednomu rozepsanému článku do Afghánistánu. Nevím, kdy se zase vrátím do Anglie. Nikdy bych po vás nechtěl, abyste… byla nevěrná…“

„To bych ani nedokázala,“ zašeptám, ve vteřině je mi to ale jasné. Dokázala.

Zůstávám v práci tak dlouho, jak to jen jde, snažím se ten okamžik návratu do reality co nejvíc oddálit. Do reality a k Marcovi. Samozřejmě, že ho neopustím. To mě ani na vteřinu nenapadlo.

Zavřu se u sebe v kanceláři a najdu si číslo na manželskou poradnu, kterou mi doporučil můj praktický lékař, když jsem u něj nedávno byla kvůli vleklým bolestem hlavy. Objednám nás na 28. června, náhodou jim někdo odřekl. Radši se recepční neptám, jestli se ten pár usmířil, nebo rozvedl. Unaveně položím telefon, mám pocit, jako by mi hrdelní trest právě zmírnili na doživotí.

Rozhodla jsem se správně, říkám si při řízení cestou domů. Máme s Marcem dvě malé děti, jejichž štěstí závisí na tom, jestli z našich současných problémů dokážeme nějak vybruslit. Už kvůli nim bychom měli udělat všechno pro to, aby se nám to povedlo. Tohle je tvůj život, říkám si. V dobrém i zlém.

Do našeho chladného, setmělého domu vstoupím krátce po osmé. V první chvíli si říkám, kde všichni jsou, pak si ale pod dveřmi Marcovy pracovny všimnu tenkého proužku stříbřitého světla.

Otevřu dveře a rozsvítím. „Tady jsi. Proč tu sedíš takhle potmě? A kde je Jenna?“

„Šla ven. Na další rande s tím svým záhadným ctitelem. Ještě že tu byla, když jsem přišel z práce – zaseknul se mi klíč v zámku od vchodových dveří.“

Musím potlačit vlnu hněvu, kterou ve mně vyvolá vědomí, že je zase s Xanem.

„Říkala jsem jí, že si nemůže vzít na dnešní večer volno.“

„Chtěl jsem, abychom měli dům jen sami pro sebe.“ Usměje se, ale jeho oči zůstávají chladné. „Měli bychom probrat pár věcí, Clare. Pojď dál a posaď se.“

Já si ale nechci sednout a něco probírat. Nechci řešit tvoje problémy. Potřebuju chvíli pro sebe, abych mohla přemýšlet o tom, co se mi dneska stalo. Potřebuju přemýšlet o Cooperovi.

V dobrém i zlém.

Potlačím povzdech a rozepnu si kabát. „Radši bych si promluvila v obývacím pokoji. Jen si udělám trochu čaje. Dáš si taky?“

„Radši bych ještě jednu skotskou, jestli mi ji naliješ.“

Naliju mu jeho pití a sobě udělám šálek mátového čaje. Jsem v pokušení dát si do něj něco trochu ostřejšího, ale můj šestý smysl mi říká, že budu potřebovat mít čistou hlavu.

Marc se se mnou pár minut baví nezávazně o všem možném, zjevně si připravuje půdu, než přejde k věci. Usrkávám čaj a nervy mám napnuté jako špagáty. Prosím, Bože, ať nejde o další peníze. Nevím, kolik finančních ran ještě ustojíme, aniž bych musela nastavit ruku Davině.

Okázale si odkašle. Nadechnu se, abych byla připravená. Tak je to tady.

„Podívej, oba víme, že nám to poslední dobou moc neklape. Jdeme si v jednom kuse po krku. Trápí mě to, a jsem si jitý, že tebe taky.“

Snažím se skrýt svoje překvapení. Marc se do hovorů o pocitech příliš často nepouští. „Máš pravdu. Ano. Bylo to náročné.“

„Takhle už to dál nejde. Neprospívá to ani jednomu z nás, natož pak Rowanovi a Poppy.“

Třeba… třeba je tohle ten okamžik, na který jsem čekala. Pokud se nám podaří začít s Marcem znovu komunikovat, třeba se nám povede vzkřísit něco z toho pěkného, co z našeho vztahu s příchodem dvojčat vyprchalo.

„Už si ani nevzpomínám, kdy jsme si naposled sedli a pořádně si popovídali,“ vydechnu unaveně. „Jako bychom neměli ani vteřinku jen sami pro sebe.“

Marc se zachmuří a než se naděju, je tu zase ta samá obehraná deska, zas mluvíme o tom samém. O mé firmě. V jednom kuse jde o moji firmu.

Bylo by to tak snadné, uchýlit se k rozvodu. Zažila jsem spoustu žen, které odešly z manželství, protože nebylo dokonalé, jako by rozvod byl jen jakýmsi módním doplňkem současného životního stylu, ne až tou nejkrajnější možností. To nesmím dopustit. Hodlám za svoje manželství bojovat. Už kvůli dvojčatům.

Celá nervózní řeknu Marcovi o té manželské poradně. „Nechtěla jsem dělat nic za tvými zády, jenže jsem si říkala, že jeden z nás už musí něco podniknout,“ vysvětluji nejistě. „Doufám, že se na mě za to nebudeš zlobit. Domluvila jsem nám první schůzku na osmadvacátého…“

„Nám oběma?“

„No jistě. Na tyhle terapie se chodí zásadně v párech.“

„Já ale nemluvím o manželské poradně, Clare. Bože! Já mluvím o rozvodu!“

Žaludek mám rázem až v krku. Rozvod. Třebaže jsem o tom slovu celý den přemýšlela, jeho zvuk a to, jak mi je vmetl do tváře, zrovna když jsem to nejméně čekala, mě dezorientují víc, než bych kdy pokládala za možné. Začne mi hučet v hlavě, jako bych tam měla puštěnou pilu nebo hejno sršňů, a několik následujících minut nejsem schopná vůbec vnímat.

„No tak, Clare,“ doráží na mě Marc netrpělivě. „Neříkej mi, že tě to překvapilo. Měsíce jsme spolu skoro nepromluvili, natož abychom spolu spali. Jak sis představovala, že to dopadne?“

„Je v tom… je v tom někdo jiný?“

„Není, aspoň pokud jde o mě.“ Se strojenou nenuceností se opře o krbovou římsu. „A co u tebe?“

Přestože vím, že jde o čistě řečnickou otázku, že nemůže o Cooperovi v žádném případě vědět, nedokážu si pomoct a začervenám se. „Jistěže ne.“

Jeho hlas rázem nabere o deset stupňů mrazivější tón. „Nechci, aby to skončilo nějakými tahanicemi. Pokud se dokážeme na všem dohodnout, aniž bychom do toho museli tahat právníky…“

„Ale vždyť dvojčatům je teprve šest měsíců! Potřebují nás, potřebují rodinu!“

Marc jen pokrčí rameny. Kamenný výraz jeho tváře zůstává neměnný, i když ho prosím, aby si to ještě rozmyslel. Jak se na mě může dívat s takovým odporem? Jak může být tak chladný?

A pak mi začne docházet, že to myslí vážně. Naprosto vážně. Odchází ode mě. Nehodlá mi dát příležitost k obhajobě, nechce slyšet, jak to vidím já.

Jak mi to může udělat? Jak to může udělat našim dětem?

„Jen si pomysli, jaké to pro ně bude, až budou starší,“ naléhám na něj, „až mezi námi budou muset přejíždět sem a tam, trávit Vánoce jednou u mě, jednou u tebe… Marcu, to přece nemůžeš chtít…“

Založí si paže na hrudi. „Pořád lepší, než aby je někdo otrávil.“

Vůbec mu nerozumím, tomu muži, kterého jsem si vzala. Mám pocit, že ho vůbec neznám. Kdo je ten cizinec, který se tu na mě dívá s takovým opovržením a který mě obviňuje z nejodpornějšího zločinu, jaký existuje? Otrávit svoje vlastní dítě? Za jakého mě to má člověka? Vážně si myslí, že bych toho byla schopná?

Snažím se potlačit slzy. „Nikdy bych neublížila ani jednomu ze svých dětí!“

„Vážně? Chceš mi tvrdit, že tě nikdy nic takového nenapadlo?“

Hlavou mi probleskne vzpomínka tak živá, že málem slyším Rowanův pláč a téměř cítím polštář, který jsem tehdy svírala v ruce.

Zavřu oči. Jediný okamžik slabosti. Nic víc. Nikdy bych mu nic neudělala. Přísahám. Já svoje děti miluju. Jak dlouho ještě budu trestaná za šílenství, trvající pouhý zlomek vteřiny?

„Zítra můžeme probrat tvůj kontakt s dětmi, pokud tedy budeš trochu klidnější.“

Snažím se pochopit, co mi Marc říká. „Jak to myslíš, můj kontakt?“

„No snad sis nemyslela, že bych ti je svěřil do péče?!“

Jen se mě snaží rozrušit. Nemyslí to vážně. Jsem přece jejich matka. Vždyť je jim teprve půl roku, samozřejmě, že zůstanou u mě. Jako bych byla nezpůsobilá matka jenom proto, že mám práci! Kdyby to tak bylo, tak by polovina výdělečně činných osob v téhle zemi musela být dávno v blázinci.

Myslí si snad, že by jim byl lepším rodičem? Jakým příkladem bude asi tak svému synovi, když mi tu vyhrožuje, prská na mě, syčí a snaží se mě zastrašit svou výškou a silou. Nechce se mi věřit, že by chtěl mít dvojčata opravdu ve své výhradní péči. Do týdne by se zbláznil nudou. Je to jen taková póza. Ve skutečnosti mu vyhovuje dělat jim víkendového tátu, hodinku nebo dvě si s nimi pohrát, když jsou vykoupaní a dobře naladění, a když dojde na skutečnou práci, tak je zase vrátit. Vůbec neví, co skutečné rodičovství obnáší, jaký je to závazek. Kdyby to věděl, tak by tohle nemohl nikdy udělat. Nemohl by cupovat naše životy na kusy.

„Vybrala sis,“ štěkne po mně Marc. „Nech si svou společnost, já si ale nechám děti.“

Ne. Ne. Ne.

Vyskočím z křesla. Ruce mám zaťaté v pěst a vykročím proti němu s takovou silou, že musí udělat krok nazpět. Nedovolím tomuhle parchantovi, tomuhle tyranovi, aby mi tu takhle vyhrožoval. Nedopřeju mu to potěšení, aby poznal, jaký mám strach.

„Já. Ti. Svoje. Děti. Nedám,“ zasyčím. Říkám to velmi, velmi důrazně. „Klidně se kvůli tomu vzdám třeba všech svých obchodů. V žádném případě ale nedopustím, abys mi je vzal.“

„Jsi nezpůsobilá matka,“ vykročí Marc s úšklebkem na rtech ke dveřím. „Opustila jsi svoje děti, a teď, když by se ti to hodilo, si myslíš, že si na ně můžeš dělat znovu nárok.“

Zkamenělá šokem sleduju, jak odchází z domu a práskne za sebou dveřmi. Takhle se nedostane dovnitř, říkám si přihlouple. Nemá nové klíče.

„Však je to sakra dobře,“ prohlásí Fran rozhodně, když o dvacet minut později jako záchranná četa vkročí do dveří. Podá mi láhev šampaňského. „Je to blbec. Nejvyšší čas, že jsi ho vykopla na chodník.“

„Ale Fran,“ vzlykám, „co teď budu dělat?“

„Obávám se, že to nebude příjemné,“ prohlásí Nicholas Lyon. „Marc si najal Stephena Mortona, a to znamená, že se to může zvrhnout do pěkně ošklivých věcí.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptám se s obavami.

„Morton se obvykle uchyluje ke konfrontační taktice. Obávám se, že by se klidně snížil i k nasazení soukromých detektivů“, vysloví ta slova s takovým opovržením, jako by patřili do jednoho pytle s vyděrači a násilníky, „jen aby získal, co potřebuje.“

„Soukromých detektivů?“ zasměju se nervózně. „Nejsem tak zajímavá, aby u mě našli nějaké kostlivce ve skříni.“

Nicholas se neusměje. „To bohužel nebývá podstatné. Nepůjde o slyšení u trestního soudu, Clare, nebude muset svou záležitost dokázat nad veškerou rozumnou pochybnost. Spíš půjde o vyvažování různých možností a pravděpodobností. O různá tvrzení typu není kouře bez ohně a podobně. V rodinném právu nejsou věci černé a bílé, mají všemožné odstíny šedé, a stejně tak se v něm těžko rozlišuje, co je dobré a co zlé. A kromě toho, ať už to dopadne jakkoli, ztratí tím všichni a zejména děti.“

Jak jsem se tu ocitla, v kanceláři rozvodového právníka? Dvojčatům je sotva šest měsíců. Co se to s námi stalo?

„Vím, že je to náročné, ale musíme jednat co nejrychleji,“ řekne Nicholas mírně. „Druhá strana už podala žádost o rozvod, což znamená…“

„Vždyť odešel teprve před pěti dny?!“

„Já vím. Právě proto si myslím, že se na to tvůj manžel chystal už delší dobu. Byl na to připravený opravdu důkladně.“

On se na to chystal? Takže zatímco já jsem dělala všechno možné, abych poplatila všechny účty a jeho dluhy a pracovala do roztrhání těla, abych nás z toho dostala, Marc se radil s rozvodovým právníkem a chystal se na tohle?

Unaveně si promnu oči. „Tak co tedy chce?“

„Rozhodně chce podstatně víc, než dostane. To musí být Mortonovi jasné,“ prohlásí Nicholas rezolutně. „Tahá cifry z rukávu a doufá, že když nakonec sleví na částku, o kterou jim ve skutečnosti jde, tobě se tak uleví, že s ní budeš souhlasit. Tvému manželovi je třicet a má vlastní slušný příjem. Takže nějaké výživné nepřichází v úvahu.“

Přikývnu, jako by na něčem z toho záleželo. Otupělost mě zahalí jako kápě. Nebýt Fran a Jenny – hlavně ale Jenny, jejíž laskavost je až bolestná –, nevím, nevím, jak bych těch posledních pár dnů zvládla. Pořád čekám, že mi Marc zavolá a řekne mi, že je to celé hrozná chyba. Přece to nemůže myslet vážně, ne? Přece nemůže chtít zahodit posledních sedm let života a zničit Poppyino a Rowanovo štěstí kvůli… kvůli čemu?

„Je to celé jenom nedorozumění,“ řeknu náhle. „Jsem si jistá, že to nakonec neudělá. Jen mi chce něco dokázat, to je všechno.“

„Clare, chápu, že to musel být obrovský šok…“

„Já Marca znám. Je příliš hrdý, než aby přiznal, že udělal chybu. Mně to nevadí, klidně se mu omluvím jako první. Pokud bys…“

„Clare,“ přeruší mě Nicholas ostře. „Marc uvedl jako důvod k rozvodu tvoje iracionální chování. Tvrdí, že jsi labilní a nevypočitatelná, podléháš náhlým výbuchům vzteku a chováš se k němu silně nepřátelsky. Také tvrdí, že jsi mu několik posledních měsíců odpírala plnění manželských povinností a že když jednoho večera přišel domů, zjistil, že jsi nechala vyměnit zámky u vchodových dveří, abys mu zabránila ve vstupu do jeho vlastního domu.“

„To je nesmysl! Jenna toho dne nechtě zabouchla dveře a všechny klíče zůstaly uvnitř, takže jsem musela zavolat zámečníky…“

„To ještě není konec,“ varuje mě Nicholas. „Marc dále žádá svěření dětí do jeho výhradní péče a svoji žádost dokládá tvrzením, že jsi nezpůsobilá matka a pro dvojčata představuješ vážné nebezpečí.“

Věděla jsem, že to přijde, i tak mám ale pocit, jako by mi někdo dal pěstí do žaludku. Vážně to chce udělat. Vážně mi chce vzít děti.

„To nemůže,“ zašeptám. „Nicholasi, prosím. Že mi je nemůže vzít?!“

„Budeme s ním bojovat do posledního dechu,“ prohlásí Nicholas.

„Vždyť jsou to ale moje děti! Jsem jejich matka! Potřebují mě!“

„A přesně tak to i řekneme soudci.“ Krátce zaváhá. „Clare, budu k tobě upřímný. Marc není tak docela bez šancí. Ta otrava solí…“

„Vždyť jsem ti to vysvětlovala! Poppy má zvláštní druh cukrovky.“

„Marc si sehnal svědka, který trvá na tom, že jí někdo záměrně podával sůl. Má opis policejní zprávy, která je nejednoznačná, a dopis lékařky z nemocnice princezny Eugenie, která doporučuje celou záležitost předat odboru sociální péče. Tvrdí, že má celou řadu svědků, kteří jsou ochotni jeho obvinění podpořit. Netvrdím, že je něco z toho pravda,“ zvedne honem ruku na svou obhajobu, „ale nebudu ti lhát, Clare, musíme to brát velmi vážně.“

„Nemůžu dopustit, aby mi je vzal,“ naléhám na něj. „Ať si vezme všechno ostatní, dům i peníze. Já chci jenom svoje děti.“

Nicholas se štípne do špičky nosu. „Clare, doufal jsem, že to nebudu muset udělat. Nechci klesnout na Mortonovu úroveň, ale bohužel nemáme na vybranou. Marc už na nás nakydal spoustu špíny, a i když uděláme všechno pro to, abychom vše vysvětlili, úplně se jí už nezbavíme.“

„Můžu se zeptat Elly Stuartové, jestli by nebyla ochotná svědčit v můj prospěch. Určitě mi na to kývne.“

„Jistě, to by nám samozřejmě pomohlo, to jsem ale neměl na mysli.“

Vezme ze stolu jedny desky, otevře je, vytáhne z nich dopis a podá mi ho. „Obávám se, že budeme muset na oplátku nakydat trochu špíny my na něj.“

„Co to, do prdele, hraješ za hru?“ řve mi Marc do ucha.

Zjevně už dostal Nicholasův dopis. Pořád nemůžu uvěřit, že Davina tehdy vyslala do Kanady soukromého detektiva, aby jí jejího budoucího zetě prověřil, a pak na tom, co jí zjistil, více než sedm let seděla. Pro jednou jsem ráda, že je to taková podlá a podezíravá mrcha.

Oddálím si telefon od ucha. „Myslím, že se jí říká oko za oko,“ odpovím nevzrušeně.

Vzteky není málem schopný slova. „Ty prolhaná mrcho! Jak se opovažuješ o mně tvrdit, že jsem úchyl?! Chceš pošpinit celou rodinu, o to ti jde? To chceš udělat našim dětem? Myslíš, že pro ně bude dobré, když budou vyrůstat s představou, že je jejich táta sexuální zvrhlík?“

„Asi tak, jako kdyby vyrůstaly s představou, že se je jejich matka pokusila otrávit,“ vrátím mu to.

„Bylo mi jednadvacet!“ křičí Marc. „A ta holka vypadala na mnohem víc než na čtrnáct. Lámala do sebe panáky v baru, do háje! Jak jsem to měl asi tak vědět?“

Založím si telefon mezi ucho a rameno a zacouvám na volné místo u nás před domem. Jen co bude po rozvodu, tak se tohohle auta zbavím. Koupím si nějaké laciné, obyčejné, u kterého se při parkování nemusí točit volantem kolem dokola.

„Člověka to dokáže pořádně rozrušit, když se někdo snaží z nevinné nešťastné náhody udělat odporný zločin, že?“ říkám, zatímco vystupuju z auta a zamykám ho. „Pozval jsi mladou hezkou holku na parket, a než ses nadál, byl z tebe pachatel trestného činu se sexuálním podtextem se záznamem v trestním rejstříku. Lidé dokážou být tak úzkoprsí. Zvlášť soudci při slyšeních o svěření dětí do péče.“

„Tohle nevyhraješ,“ zavrčí na mě Marc. „Postarám se o to, aby se všichni dozvěděli, jaká prolhaná, podrazácká a psychotická matka jsi.“

Jak jsem s ním mohla žít, spát s ním, mít s ním děti a přitom si vůbec nevšimnout, jak je sobecký a krutý?

„Pokud to uděláš,“ řeknu mu, „tak se naplno dozvědí, jakého mají tátu. Žádný soud by nikdy…“

„Kdo tady mluví o soudu?“

„Jak to myslíš?“

„Kdy jsi je naposledy viděla?“

„Marcu, jak to myslíš?“ udeřím na něj vystrašeně. „Kde jsi?“

„Nemají každé pondělí mimiplavání, Clare? V Hurlinghamu?“

To mi vrátí krev do žil. Je ve Fulhamu, ve sportovním klubu Hurlingham. To znamená, že není tady, není v domě, u dětí, které jsem dneska musela nechat doma, protože se ráno probudily s teplotou.

Díky Bohu. Díky Bohu, díky Bohu, díky Bohu.

Vyběhnu po schodech a odemknu vstupní dveře. „Zavolám svému právníkovi,“ řeknu ještě Marcovi. „Řeknu mu, žes mi vyhrožoval, že mi uneseš děti. Budeš rád, když se po tomhle domůžeš aspoň návštěv s dozorem.“

Zaklapnu mobil. Z kuchyně ke mně doléhá spokojené žvatlání dvojčat a Jennin hlas, jak si s nimi povídá.

Vydechnu a s úlevou se opřená zády o zeď svezu k zemi. Nevím, jestli je Marc chtěl vážně unést nebo mě chtěl jenom vyděsit. Co by s nimi pak udělal, kam by odjel? Nemá peníze a nemá ani žádné jiné zázemí, takže by mu rychle došly možnosti. Marc si mnohdy řadu věcí předem vůbec nepromýšlí. Mohl být v pokušení provést nějakou hloupost. Nebylo by to poprvé. Ještě štěstí, že k tomu neměl příležitost.

Zvednu se a vejdu do kuchyně, kde Poppy po stole spokojeně rozmazává pastinákové pyré. Ze všech sil ji obejmu a je mi jedno, že pak budu muset dát kostým do čistírny.

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se Jenna.

„Teď už ano,“ pustím Poppy a ometu si ze saka drobky. „Kde je Rowan? Spí?“

„Když jsi odešla, tak mi připadal mnohem lepší. Podle mě žádnou teplotu neměl, nebo teda aspoň ne ve chvíli, když jsem ho měřila.“ Vytáhne Poppy ze židličky. „Nechtěla jsem, aby něco zameškal, tak jsem ho na to mimiplavání nakonec přece jen odvezla.“

Shirebank

www.shirebank.co.uk

Sl. J. E. Kemenyová

Binfield Road č. 69

Stockwell SW9 9EA

Běžný účet

Jméno: Sl. Jenna Emily Kemenyová

Číslo účtu: 48760929

Pobočka: Brixton Road č. 469, Londýn SW9 8HH

Bankovní kód: 21-48-35

IBAN: GB73 SHIR 2148 3548 7609 29

SWIFTBC: SHIRGB22

Výpis z účtu

19. července až 18. srpna 2009

Přehled

Počáteční zůstatek: 4.129,55 (*p)

Příjmy: 27.500,00

Výdaje: 3.485,18

Konečný zůstatek: 19.885,27

Pohyby na běžném účtu

Dat.

Popis

Poznámka

Výdaje

Příjmy

Zůstatek

19. 7.

počáteční zůstatek

-4.129,55 *p

21. 7.

inkaso J. Rowe

online bankovnictví

2.000,00

-6.129,55 *p

22. 7.

splátka úvěru Visa

online bankovnictví

100,00

-6.229,55 *p

22. 7.

drogerie Boots

platba

17,34

-6.246,89 *p

23. 7.

splátka úvěru Mastercard

online bankovnictví

100,00

-6.346,89 *p

24. 7.

L. K. Bennett

platba

189,94

-6.536,83 *p

26. 7.

Diesel

platba

59,99

-6.596,82 *p

26. 7.

Jigsaw

platba

149,99

-6.746,81 *p

27. 7.

WHSmith

platba

6,99

-6.753,80 *p

29. 7.

splátka úvěru GE Credit

online bankovnictví

100,00

-6.853,80 *p

29. 7.

splátka úvěru John Lewis

online bankovnictví

50,00

-6.903,80 *p

29. 7.

splátka úvěru M&S fin. služby

online bankovnictví

50,00

-6.953,80 *p

30. 7.

Top Shop

platba

29,99

-6.983,79 *p

30. 7.

výběr hotovosti

50,00

-7.033,79 *p

1. 8.

C. Eliasová

příjem

2.500,00

-4.533,79 *p

4. 8.

drogerie Boots

platba

24,99

-4.558,78 *p

4. 8.

Kate Kuba

platba

149,99

-4.708,77 *p

4. 8.

Zara

platba

64,98

-4. 773,75 *p

4. 8.

Jo Malone

platba

122,97

-4.896,72 *p

5. 8.

WHSmith

platba

6,99

-4.903,71 *p

7. 8.

inkaso O2

platba

48,52

-4.952,23 *p

9. 8.

M. A. C.

platba

75,00

-5.027,23 *p

13. 8.

Brasserie Chelsea

platba

87,50

-5.114,73 *p

17. 8.

A. Sterling

příjem

25.000,00

19.885,27

18. 8.

konečný zůstatek

19.885,27

Pozn.: *p – přečerpáno

Kontaktní údaje: SHIREBANK, tel: 0845-7-555-555, výpis č. 82

14. kapitola – JENNA

„Co tady děláš?“ chci vědět.

„Pronásleduju tě.“

„Vážně, Xane.“

„Vážně, Jenno.“

„Nech toho. Jestli nás uvidí Clare, tak se z toho zblázní.“

Xan se zasměje. „Jestli nás uvidí dělat co? Povídat si za bílého dne na veřejném prostranství před Marksem & Spencerem?“

Má pravdu. „To kdyby nás viděla dělat tohle,“ přitáhne si mě do náručí a dá mi francouzáka, kterého cítím až v prstech u nohou a ze kterého mi zvlhnou kalhotky, „tak to bych chápal, že by mohl být problém.“

Když konečně dostanu šanci se nadechnout, trochu mě překvapí, že mám vedle sebe kočárek a v něm spokojeně žvatlající dvojčata. Chvíli mi trvá, než mi dojde, že stojím uprostřed Kensington High Street a neužívám si v posteli v Xanově doupěti.

Pustí mě z objetí a začne po kapsách hledat krabičku cigaret. „Jenno, musíme si promluvit.“

Tahle slova nevěstí nikdy nic dobrého, ať už přijdou od milence nebo od šéfa.

Sakra. Věděla jsem, že to nebude trvat věčně, jen jsem doufala, že to bude trvat o malinko déle.

„Teď nikam nemůžu,“ řeknu, když Rowan hlasitě zanaříká. „Musím dát dvojčatům oběd.“

„Tak ke mně přijď večer. Zítra… odjíždím. Nějakou dobu tady pak nebudu.“

To se Clare nebude líbit, zvlášť takhle narychlo. Marc už zase dělá do noci a Clare není zrovna nadšená, když musí být doma sama. Smůla. Sice pro ni dělám, ale nejsem její otrok. Mám právo si večer někam vyrazit. I když jen kvůli tomu, abych dostala kopačky.

„Přijdu v osm,“ řeknu Xanovi.

„Tak prima. Poslyš, Jenno…“

Čekám.

Nakonec jen ledabyle pokrčí rameny. „Vlastně nic.“

Obrátím kočárek a vyrazím domů. Cestou přemýšlím o tom, jestli mě Xan vážně sledoval, nebo jestli jsme se tam potkali náhodou. Podle mě je schopný všeho.

Třeba se rozhodl říct o nás Clare, utěšuju se. Většinu času nám to fakt bezvadně klape, i když občas umí být pěkně náladový. V jednu chvíli se směje a vtipkuje a vzápětí je tichý a divný, jako by mu zrovna pošel pes. A pět minut nato je už zase v pohodě. Je to celkem sexy, když člověk neví, na čem s ním je, někdy z toho ale bývám docela vyčerpaná. Občas má člověk náladu vůbec jen na tu večeři a kino a úplně by mu stačilo, kdyby se všechno drama odehrávalo jenom na plátně.

Podívám se na nebe. Je zataženo, ale na déšť to nevypadá. Tak to ještě stihneme zaskočit do Kensingtonských zahrad nakrmit kachny.

Zaparkuju kočárek u jezírka Round Pond a hledám v košíku pod ním plastový sáček s tvrdým chlebem, který jsem vzala s sebou. Kousek od nás sedí na lavičce nějaký pár, zabraný do hovoru. Ona skloní hlavu, jako by se snažila schovat slzy, a zrovna když se na ně znovu podívám, bere ji on palcem pod bradou a zvedá jí tvář. Během řeči jí narovná límeček, jako by byla malé dítě, a mně se z té nečekané něhy jeho gesta až zatají dech. Trvá mi dlouhou minutu, než mi dojde, že tou ženou je Clare, a dalších pár vteřin, než v muži rozpoznám Coopera Garretta.

Hodím sáček s chlebem zpátky pod kočár a rychle uvolním brzdu. Je mi neskutečně trapně, jako bych ji přistihla nahou.

Nemůžu tomu uvěřit. Zrovna Clare. Ne že bych se jí divila, Marc je totální kokot. Já jen že byla vždycky tak čestná a rozvážná…, hotová Julie Andrewsová.

Květiny. Tajná dostaveníčka v parku. Ale, ale, paní Eliasová, copak to máte za lubem?

Musím se usmát, čímž poděsím dva staroušky, kteří sem přišli venčit psy. Jen do toho, holka. Celkem chápu, co se Clare na Cooperovi líbí. Je sice dost starý, ale pořád vypadá jako chladnokrevný akční hrdina. Je to svým způsobem celkem sexy. Umím si ho představit v Dobrodružství Poseidonu, jak vyvádí všechny z lodě, kdežto Marc je spíš takový ten bohatý srab, co se v Titaniku snaží podplatit stewarda, aby ho pustil do člunu se ženskými.

Clare se zdržela. Pokud má jenom trochu rozumu, tak si to s ním teď někde pořádně rozdává. Což nejspíš nemá. Clare je přesně ten typ, co se šíleně zamiluje, a pak to všechno zkazí tím, že si najednou vzpomene, že má vlastně svědomí.

Uložím dvojčata do postýlek a fofrem se chystám, abych mohla vyrazit ke Xanovi. Chci pro případ, že by mě náhodou nechtěl pustit k vodě, vypadat naprosto senzačně.

Zrovna když se snažím vecpat do lichotivě střižených džín a korzetového živůtku, ve kterém nemůžu skoro dýchat, zaslechnu ve dveřích zvuk klíčů. Vzápětí se ozve pěkná řádka výrazů, které by dvojčata neměla slyšet dřív než v jednadvaceti letech.

Fofrem si dopnu zip a běžím otevřít vstupní dveře.

„Co je to do prdele s tím zámkem?“ vyjede na mě Marc.

„Za to můžu já,“ snažím se popadnout dech. „Zaklapla jsem dveře a nechala klíče uvnitř, takže Clare musela zavolat zámečníka. Jenže tu máte takový ten superbezpečnostní zámek, takže do něj nemohl udělat nové klíče. Musel ho celý odvrtat a pak…“

Marc se kolem mě neomaleně protáhne. „To stačí. Kde je?“

„Ještě není doma.“ Mrknu nervózně na hodiny v předsíni. „Potřebovala bych za chvilku udejít…“

„Klidně. Běž. Já tu budu.“ Nepříjemně se usměje. „Stejně si potřebuju se ženou promluvit.“

Nelíbí se mi ten tón, jakým to řekl. Cestou nahoru doufám, že ji při něčem nepřistihl. Nejen že si zaslouží trochu si užít, ale navíc pokud by se rozešli, tak bych nejspíš přišla o práci. První obětí rozvodové války bývá vždycky chůva. Manžel je přesvědčený, že je na straně manželky (Což pochopitelně je, leda by s ním spala. Chlapi jsou neuvěřitelně líní. Co si budou hledat roštěnku jinde, když ji mají přímo pod střechou.) a manželka je naopak přesvědčená, že jí spí s manželem (Což je často pravda. Když si může dovolit chůvu, může si dovolit i pořádné šperky.) V obou případech je ale chůva každopádně v háji.

Otevřu skříň s oblečením. Co je mi po Clařině milostném životě, teď se musím postarat o ten svůj. Byla bych pomalu v důchodu, než by ze mě Xan tyhle džíny stáhnul. Musím si vzít něco… přístupnějšího.

Nakonec se rozhodnu pro sexy krátké černé koktejlky, stříbrné lodičky a žádnou podprsenku. Clare by řekla, že je to model pro lehkou děvu. Clare má podle mého názoru příliš vysoké mínění o mužském vkusu.

„Vypadáš neskutečně senzačně,“ prohlásí Xan obdivně, když mě vpouští do dveří. „Zdá se mi to, nebo ti v tom fakt vidím bradavky?“

„Zvýraznila jsem si je rtěnkou.“

„Do háje. Už se nemůžu dočkat, až tě budu mít v posteli.“

Jdu za ním do obývacího pokoje. Už tam má nachystaný kbelík s ledem a šampaňské. Nemůžu si nevšimnout, jak se mu při jeho otevírání třesou ruce. Žaludek se mi sevře. Marc má pravdu. Xan musí mít fakt vážný problém s pitím, když má takovéhle delirium tremens. Možná bude lepší, když mi ty kopačky dá. Nehodlám si od něj nechat zlomit srdce a ještě ho u toho přesvědčovat, aby nechal pití.

Jenže on to stejně udělá. Jako že mi zlomí srdce.

Podá mi úzkou křišťálovou klenici. Pozoruju, jak se v ní perlí řetízky bublinek, a cítím, jak se mi potí dlaně. Šampaňské se neotevírá jen tak pro nic za nic.

Aspoň má odvahu říct mi to osobně, ne mi jenom nechat vzkaz na záznamníku.

„Dáváš mi kopačky, viď?“ zeptám se klidně.

Xan zaváhá. „Ano,“ přizná nakonec. „Byl bych to řekl trochu jinak, ale…“

„Výsledek je stejný.“ Zvednu sklenici. „Na zdraví. Neboj, Xane, to je dobrý. Nebudu ti dělat scény.“

„Jenno, tohle s tebou nemá nic společného. Teda… jasně, že to s tebou má hodně společného, ale ne tak, jak si myslíš.“ Povzdechne si. „Teď to asi nepochopíš, ale dělám to pro tvoje dobro.“ Posadí se na koženou pohovku a poplácá místo vedle sebe na znamení, že si k němu mám přisednout. Odložím skleničku, Xan si položí mou hlavu na rameno a hladí mě po zádech. „Je mi to moc líto, drahoušku. Vážně mě mrzí, že to musím udělat. Víš přece, jak moc tě mám rád, ne?“

Pokrčím rameny, stydím se za stažený krk a slzy na krajíčku.

„Miláčku můj. Je to peklo, co?“ Otočí si mě tváří k sobě a zvedne mi bradu, aby mi viděl do očí. Jeho gesto se hrozně podobá tomu Cooperovu z parku. Divoce zamrkám, abych zahnala slzy. „Jsem do tebe blázen, Jenno. Kdyby nebylo všechno takhle v háji, tak bych si tě nejpíš býval vzal. Teda samozřejmě kdybys mě chtěla.“

Pokusím se o mdlý úsměv. „To je nějak moc ‚kdyby‘.“

„Hodná holka.“

„Je to… je to kvůli Clare?“

„Kvůli Clare?“ Ve tváři má upřímně překvapený výraz. „Myslíš, že bych zahodil to nejlepší, co mě kdy potkalo, jenom proto, že se z toho mojí sestře rolují podvlíkačky? Je mi úplně jedno, co si kdo myslí, to už bys mohla vědět. A krom toho, Clare by se s tím smířila. Má dobré srdce. Ze začátku by asi trochu ohrnovala nos, pak by to ale překousla.“

„Xane, v tom případě to nechápu…“

„Já vím. Nečekám, že to pochopíš. Ani já tomu pořádně nerozumím. Věř mi, že nějaké sebeobětování fakticky nemám v povaze.“ Zvedne mou skleničku a znovu mi ji podá. „Na, děvenko. Vypij to.“

„Asi to bude hloupá otázka,“ řeknu, „ale měla jsem co dělat, abych se do těchhle šatů nacpala. Tak mě napadlo, jestli bys mi z nich nechtěl pomoct ven?!“

Xan se málem udusí šampaňským.

„No co je.“ Natáhnu se po přezce jeho pásku. „To jsi nevěděl, že každá odsouzená má právo na poslední číslo?“

„Moje milá, ty jsi normální běhna,“ zašeptá, stáhne mi šaty a přisaje se mi na bradavku.

Osvobodím mu ptáka. „Couro.“

„Čuráku.“

„Děvko.“

„Parchante.“

„Miluju tě,“ povzdechne si.

„Taky tě miluju,“ vydechnu.

„Tak ti nevím, která z vás je horší,“ prohlásí Kirsty, „jestli Clare proto, že toho chcípáka nevyhodila už před několika měsíci, když zjistila, že jí čórnul několik milionů, nebo ty, že sis nechala dát od jejího bráchy kopačky a pak jsi ho stejně ojela.“

„Já jsem z toho aspoň vytřískala orgasmus,“ prohlásím. „Vlastně rovnou tři.“

„Takže spolu zase chodíte?“

Nadzvednu se na lokti a nervózně obírám její přikrývku. „To ne. Jsme spíš takoví kamarádi takyrádi. Já ti nevím. Fakt tomu nerozumím. Vím, že mě má rád. Nejdřív nadělal spoustu řečí kolem toho, jak se se mnou nechce rozejít, a pak to stejně udělal.“

„Třeba je jako Superman: má tolik práce se zachraňováním světa, že nemá na nějakou přítelkyni čas.“

„Dám ti vědět, až začne nosit přes kalhoty suspenzor.“

Kirsty se se skříženýma nohama usadí na polštáři. „Teď ale vážně, Jen. Jak to zvládáš, dobrý?“

„Už mi bylo i líp, ale zvládnu to. Od začátku jsem věděla, že to nebude na dlouho.“ Povzdechnu si. „Upřímně řečeno, po té věci s Jamiem už mě na sexy, ale přitom problémové chlapy nějak přešla chuť. Momentálně bych se spokojila s milým nudným učitelem nebo policajtem, který by byl hodný na svoji mámu a nezapomínal na moje narozeniny.“

„Tihle milí bývají vůbec nejhorší,“ varuje mě Kirsty.

„No tak zůstaneme samy s Clare. To bude teprve pohodička, ne? Dvě trapné ubožačky, samy doma nad kakaem. Možná bych se mohla dokonce pustit do pletení.“

„Jen se potřebuješ dostat zpátky do hry. Pojď si se mnou v pátek vyrazit. Na King‘ s Road otevřeli nový klub. Znám tam jednoho z vyhazovačů, určitě by nás tam protáhnul…“

„Na to fakt nemám náladu. Promiň. Krom toho teď nechci nechávat Clare doma samotnou. Je z toho Marca ještě pořád hrozně vedle.“

„Proč? Neříkala jsi mi, že má aférku s tím Američanem?“

„Nevím, jestli s ním něco má,“ řeknu ryche. „Když jsem je viděla, tak si jenom povídali.“

„Mrcha jedna nadržená,“ zasměje se Kirsty. „Vsadím se, že si to rozdávají v jednom kuse.“

Rozpačitě se zavrtím. Neměla jsem Kirsty nic říkat. Jestli se o tom zmíní Fran, tak Clare rozpaky umře. Už tak toho má naloženo víc než dost, pomyslím si ochranitelsky. Rozhodně teď nemůže potřebovat, aby celý ten její Gucci klan začal drbat o jejím milostném životě.

Vysoukám se z postele. „Víš, Kirsty, ji ten Marcův odchod fakt sebral. Už týden pořád jenom brečí. Pořád dokola mluví o tom, jak nechce, aby dvojčata pocházela z rozvrácené rodiny. Musela jsem slíbit Davině, že ji zítra třeba i násilím odtáhnu k tomu rozvodovému právníkovi. Podle mě se bojí, že by ho Clare vzala zpátky, kdyby za ní přišel.“

„Hele, teď máš Clare totálně na lopatkách. Měla by sis jí říct o zvýšení platu.“

„Ne vždycky jde jenom o peníze,“ odseknu jí. „Já mám Clare ráda. Občas dokáže být pěkně protivná, ale jinak je fajn. Nekouká na mě spatra. Potřebuje mě.“

Kirsty se zakření a dál si trvá na svém. „Právě proto je teď nejvhodnější chvíle si o to říct.“

Loučíme se docela chladně. Kirsty je občas až moc… tvrdá. Je to moje nejlepší kamarádka, to jo, ale myslím, že bych nechtěla, aby se mi starala o děti. Vím, že by se o ně postarala, všechno by zařídila, jenže jako jejich máma bych taky chtěla, aby je měla ráda.

Když se vrátím domů, je Clare už v posteli, i když ještě není ani deset. Koukám do tmy a poslouchám tlumené vzlyky, přicházející z vedlejšího pokoje. Rozchod s Xanem mě vzal víc, než jsem Kirsty přiznala, ale ve srovnání s tím, co se stalo Clare, je moje milostné trápení jen přechodná batolecí kolika.

Když pak ráno v sedm hodin zaklepu na její dveře, překvapí mě, že už je vzhůru a oblečená. Vypadá jako chodící mrtvola, ale aspoň se snaží.

„Určitě tam nemám jít s tebou?“ zeptám se. „Mohla bych dvojčata odvézt do Hurlinghamu…“

„To zvládnu. Nicholas Lyon je náš dávný přítel. A krom toho jsem si jistá,“ prohlásí rozhodně, „že se to brzy vyřeší. Byla to jen hloupá hádka. Marc se teď nejspíš vzpamatovává z kocoviny u Hamishe a v duchu si už dávno přeje, aby se mohl vrátit domů. Vůbec bych s tím Nicholase neobtěžovala, kdyby mě k tomu Davina nepřinutila.“

Horečnatě si na tváře nanáší zdravíčka.

„Mohla bych večer udělat špagety, kdybys chtěla,“ nabídnu se jí. „Je to kromě fazolí na toustu jediné dospělé jídlo, které umím.“

„Copak ty dneska nemáš rande?“

„Ne, už ne,“ tvářím se, jako by o nic nešlo.

Clare odloží kosmetický štětec a otočí se ke mně.

„Jenno,“ řekne opatrně, „vím, že teď asi nebudu ta nejlepší osoba, která by ti měla radit v milostných věcech, ale mám oči. Všimla jsem si, jak skvěle jste si s Xanem rozuměli. Pokud jste… pokud jste se vy dva… no, prostě by mi nevadilo, kdyby mezi vámi k něčemu došlo. Tedy ne že bych měla právo vám do toho mluvit, to jistě ne,“ dodá ještě chvatně. „Jen jsem ti tím chtěla říct, ať nedovolíš, abych vám něco zkazila. Příležitost být šťastný člověka v životě moc často nepotkává. Takže když taková přijde, musí se jí chopit a už nepustit.“

„Se mnou si nedělej hlavu,“ prohlásím rozhodně. „Teď máš svých starostí dost. Já už si s tím nějak poradím.“

Při odchodu z domu nevypadá dvakrát dobře. Je bledá, zranitelná a velmi, velmi nervózní. Doufám, že ten její Nicholas Lyon bude mít pořádně velkou krabici kapesníků. A stejně tak doufám, že se nenechá zastrašit a nedá tomu parchantovi Marcovi všechno, o co si řekne. Protože ona je tak hodná, až si tím někdy sama ubližuje.

Sedím zrovna v kuchyni a piju snad desátý hrnek kávy, když vstupní dveře prásknou s takovou silou, až se divím, že se nevyvrátí z pantů.

„Ten hajzl!“ hodí Clare kabelku na stůl. „On se na to chystal! Představ si, že už stihl podat žádost o rozvod a jako důvod udává moje iracionální chování! Moje!“

Překvapením málem pustím hrnek na podlahu. Ještě nikdy jsem ji neviděla takhle rozzuřenou.

„Tvrdí, že jsem nezpůsobilá matka! Tvrdí, že jsem se Poppy pokusila otrávit. Obviňuje mě, že jsem nevyrovnaná, chovám se k němu nepřátelsky a odmítám s ním spát. No, to poslední je pravda, ale ten zbytek! To je nesmysl! Neví ani, kterou stranou se dávají plenky, a teď je chce do výhradní péče!“

„To nemůže vyhrát. Je jim teprve šest měsíců, žádný soudce mu je nedá.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ běsní. „Po tom všem, co provedl! Promiň, Jenno, ale tohle je poslední kapka!“

„Co budeš dělat?“

Clare otevře telefonní adresář. „To ti hned řeknu, co budu dělat. Ukážu mu, zač je toho loket.“

Clare zruší všechny kreditky, zmrazí jejich společný účet a nechá ho vyškrtnout z pojistky na auto. S domem ani s jeho neustálými žádostmi o setkání s dětmi, které jí opakovaně tlumočí jeho právník, nemůže podle zákona nic dělat, ale aspoň nemusí měnit zámky u dveří. Jeho oblečení do poslední nitky pošle kurýrem do londýnského hotelu, kde se ubytoval, spolu s knihami a šanony z jeho pracovny a odpornou vycpanou kančí hlavou, kterou od začátku nenáviděla. Jak říká táta, když se máma občas kvůli něčemu rozčílí: „Nevím, co by to dělalo s jejími nepřáteli, ale já z ní mám pořádný strach.“

Když tak sleduju, jak balí jeho věci do krabic, musím přiznat, že mě překvapuje, jak umí být drsná. A protože Clare je Clare, ani ji nenapadne prohrabat se mu v jeho soukromých papírech. To já bych to na jejím místě určitě udělala.

Jako by do těch krabic balila celé jejich manželství, napadne mě, když do jedné z nich přihodí i stříbrný rámeček s jejich fotografií z líbánek. Odpustila by mu téměř cokoli, s výjimkou výhrůžky, že ji připraví o děti. Tím překročil všechny hranice, a pokud jde o ni, není už návratu.

O týden později mi dorazí pohled ze San Franciska. Dlouze si prohlížím fotografii na přední straně a představuji si, jak u mostu Golden Gate Bridge stojí Xan, obklopený nádhernými americkými holkami, které na něj cení ty svoje dokonale bílé americké zuby a k tomu potřásají těmi svými do ohonu svázanými lesklými americkými vlasy. Představuji si, jak u něj žadoní, aby jim něco řekl svým sexy britským přízvukem. Fotografie se mi rozpije před očima. Rychle zamrkám, abych zahnala slzy.

„Tak co, přečteme si ji?“ zeptám se Poppy.

Ta se zasměje a rozboří věž z prázdných kelímků od jogurtu. Postavím před ni misku s pastinákovým pyré a ustoupím mimo dosah.

„‚Chybíš mi víc, než si dovedeš představit.‘,“ čtu. „I nám strýček Xan chybí, viď? Hlavně večer, při ukládání do postýlky. ‚Postarej se mi o Clare. Doufám, že ti můj dárek k narozeninám udělá radost.‘ Dárek k narozeninám?“ Vytáhnu Poppy loket z misky a otřu jí ho. Ihned ho tam zase vrazí. „Narozeniny mám až v srpnu. Copak má asi strýček Xan za lubem?“

„Ba, ba,“ řekne na to Poppy.

„Přesně to jsem taky chtěla říct.“

Ráno měla trochu teplotu, teď už se ale nezdá, že by jí něco bylo. Chápu, že o ni má Clare po tom posledním zdravotním dramatu strach, ale stejně si myslím, že ji nemusela nechávat doma. Jsem ráda, že jsem Rowana na to mimiplavání nakonec odvezla. Je to fajn, mít chvíli na starosti jen samotnou Poppy. Můžu jí tak věnovat trochu víc pozornosti, než když je mám na triku oba.

Zaslechnu cvaknutí vstupních dveří. „Maminka dnes přišla dřív,“ říkám Poppy. „To je prima, viď?“

Sotva Clare vejde do kuchyně, jde rovnou obejmout Poppy, i když je celá upatlaná od pastinákového pyré. To by ještě před týdnem nebo dvěma neudělala.

„Je všechno v pořádku?“

Ještě jednou Poppy stiskne a smete si drobky ze saka. „Teď už ano. Kde je Rowan? Spí?“

„Když jsi odešla, tak mi připadal mnohem lepší.“ Utřu Poppy obličej a vytáhnu ji ze židličky. „Podle mě žádnou teplotu neměl, nebo teda aspoň ne ve chvíli, když jsem ho měřila. Nechtěla jsem, aby něco zameškal, tak jsem ho na to mimiplavání nakonec přece jen odvezla.“

„Ne!“ vykřikne Clare.

„Vážně mu nic nebylo. Nevozila bych ho tam, kdyby…“

„Ty mi nerozumíš. Teď mi volal Marc. Říkal, že jede do Hurlinghamu. Říkala jsem si, že o nic nejde, myslela jsem, že jsou oba v bezpečí doma.“ Zhroutí se na jídelní židli. „Bože, Jenno, co si teď počnu?“

Chvíli mi trvá, než dokážu zareagovat.

„Jen tě chtěl vytočit. Určitě nic neudělá.“

„Udělá. Neumíš si představit, jak byl rozzuřený.“ Vyskočí znovu na nohy a začne v kabelce hledat klíčky od auta. „Musím se tam dostat jako první. Musím mu v tom zabránit.“

„To bys nestihla. Zavolej tam a řekni jim, ať Marca k Rowanovi nepouštějí.“

Snažím se uklidnit Poppy a Clare se zatím dožaduje přepojení na recepci mimiplavání. Třikrát třem různým lidem vysvětluje, že nesmí dovolit, aby si její manžel vyzvedl jejich syna. „Ne,“ vybuchne, „nemám na to soudní příkaz. Ano, to si uvědomuji, ano, Marc je jeho otec. Mohla byste tam, prosím vás, jít a najít mého syna?“

S telefonem přitisknutým na ucho rázuje po kuchyni sem a tam.

„To bude dobré,“ ujišťuju ji. „I kdyby ho Marc vyzvedl, tak nic nepodnikne. Kam by s ním jel? Jen tě tím pořádně vyděsí a pak ho přiveze zpátky.“

„A co když ne? Co když ho odveze do Kanady nebo… Ano, ano, jsem pořád tady. Už jste ho našla?“

Odpověď vytuším ještě dřív, než jí telefon vypadne z ruky a než se ke mně s očima rozšířenýma šokem obrátí.

„Co mám dělat? Jenno, co mám dělat?“

Na nic nečekám. „Musíme na policii. Určitě se nepokusí vycestovat ze země nebo něco podobně houpého a na policii už budou vědět, co mají dělat. Dostane za vyučenou, aby se o něco takového už nikdy nepokoušel.“

Rozumná a zákona dbalá Clare mě donutí nechat auto na zákazu parkování – „Co je mi teď po nějaké pokutě za parkování?“ – a s Poppy v náručí vběhne na policejní stanici.

„Prosím vás,“ křičí, „prosím vás, můj manžel mi unesl dítě!“

Recepční někam zavolá, otevřou se dveře a kolem nás je najednou spousta lidí, kteří nás bombardují otázkami. Nejdřív dojde k nedorozumění ohledně Poppy – „Neříkala jste, že vám manžel unesl dítě?“ „Její dvojče! Unesl její dvojče!“ – a pak nás s Clare rozdělí a odvedou ji do uzavřené místnosti na konci chodby.

Když dav na stanici prořídne, poznám v jedné z tváří Brendana, jednoho z policistů, v jehož voze jsme se s Xanem účastnili té honičky. „Jenno! Co tady děláš?“

„Clare je Xanova sestra. Pracuju u ní jako chůva.“

„Pojď mi k tomu něco povědět,“ řekne a odvede mě úzkou chodbou do výslechové místnosti. „Tak zaprvé, byl proti otci vydán soudní příkaz se zákazem styku?“

„Rozešli se s Clare teprve před dvěma týdny. K soudu se zatím ještě nedostali.“

„Tak proč si tedy myslí, že jí s tím malým ujel? Myslím nadobro.“

Vysvětlím mu, jak jí Marc po telefonu vyhrožoval a jak náhle a nečekaně vyzvedl Rowana z lekce mimiplavání.

„Ale je otcem toho dítěte, ne?“ ujišťuje se znovu Brendan.

„To ano, ale…“

„Takže nemá zakázaný styk? Není důvod, proč by svého syna nemohl vyzvednout?“

„Poslouchej, Clare není vyděšená pro nic za nic!“ zvolám rozhorleně. „Marc jí řekl, že ho odveze někam, kde je nikdy nenajde! A myslí to vážně, měl pod schody schovanou tašku plnou peněz.“

„Jakou tašku?“ zeptá se Brandan ostře.

„Objevila jsem asi týden před jejich rozchodem ve skříni pod schody velkou tašku,“ přiznám. „Byla plná stodolarovek. Mohlo tam být dohromady tak sto tisíc dolarů.“

„Pověděla jsi o tom Clare?“

„Říkala jsem si, že mi do toho nic není,“ prohlásím nešťastně. „Nechtěla jsem, aby si myslela, že se jim hrabu ve věcech. A pak Marc odešel a já na to prostě… zapomněla.“

Najednou mi dojde, co z mých slov vyplývá. Bože. Marc to měl v plánu od samého začátku. Měl tam připravené peníze, aby ho nemohla ničím zaskočit. Kdybych to byla Clare řekla, nic z toho se nemuselo stát.

„Nic si z toho nedělej,“ uklidňuje mě Brendan. „Nemůžeš za to. Nemuselo to s tím mít nic společného. Musíme to vzít jedno po druhém.“

Oba víme, že to není pravda, ale je hodný, že to říká.

Nechá mě ve výslechové místnosti a odejde. Čas se vleče, přijde mi, že už to trvá hodiny. Venku slyším nezřetelné hlasy a pak za mnou přijde sekretářka, aby si znovu zapsala moje jméno a adresu. Jsem nervózní a vzteklá strachy. Proč tu takhle mrhají časem? Marc už může být dávno v letadle bůhví kam! Proč něco nedělají?

Konečně se znovu otevřou dveře a dovnitř vejde vyšší důstojník se spoustou zlatých pecek a nadutým výrazem ve tváři. Brendan, který jde s ním, se vyhýbá mému pohledu.

„Co se děje?“ přeskakuji pohledem z jednoho na druhého. „Našli jste ho?“

„Podle mého názoru bychom se neměli unáhlovat,“ prohlásí starší policista nabubřele. „Určitě si jen zašli na zmrzlinu a zapomněli, kolik je hodin. Odvezte matku domů a uvařte jí trochu čaje. Určitě budou zpátky dřív, než se nadějete.“

„Jak ‚uvařte jí trochu čaje‘?!“

„Jak jsem vyrozuměl, ta samá dáma tu byla už před několika měsíci,“ pohlédne na Brendana, aby mu to potvrdil. „Chtěla nahlásit zmizení dvou dětí, jenomže pak se ukázalo, že vůbec nezmizely, že byly celou dobu s jejím bratrem a s vámi, slečno.“

„Tentokrát je to jiné!“ zakřičím na něj. „On Rowana unesl. Proč to nechcete pochopit?“

Jenže ten policajtský debil jenom semkne rty a trvá si dál na svém. „Všechno jsme si zapsali, slečno. Pokud se ten chlapeček nevrátí domů do čtyřiadvaceti hodin, tak vydáme výzvu…“

„To už ale bude pozdě!“

Dveře se znovu otevřou a dovnitř vejde v doprovodu policistky Clare. Vypadá o deset let starší než ráno. Kolem očí má rozmazané černé kruhy a unavenou tvář strašlivě ztrhanou.

„Clare, moc se omlouvám, že jsem ti o těch penězích neřekla!“ vyhrknu. „Nenapadlo mě, že se Marc chystá na něco takového. Nepřipadalo mi to důležité.“

Clare jen sklesle pokrčí rameny. „Nic by to nezměnilo, ani kdybys mi to řekla.“

„Třeba bys mu v tom zabránila.“

„Pojeďme domů,“ řekne unaveně. „Nemá to cenu, Jenno. Nikdo mi tu nevěří. Nejspíš si myslí, že jsem si ho unesla sama. Najdeme Rowana samy. Zavolám Davině. Ta už bude vědět, co dělat.“

„Mám známého v kanadské Nejvyšší radě, na jejich zastupitelském úřadu,“ prohlásí Davina ihned. „Budou o něm vědět na všech letištích ještě dřív, než jeho letadlo vůbec přistane. Tedy pokud se skutečně vydal do Kanady, i když si neumím představit, kam jinam se mohl dát. Hned zítra ráno zajdeš znovu za Nicholasem Lyonem, Clare. Ten se postará o právní stránku věci.“ Hluboce si povzdechne. „Kanaďané jsou nesporně poněkud francouzští, jinak jsou ale zcela civilizovaní. Jsem si jistá, že to záhy vyřešíme.“

Clare si odmítne jít lehnout a stráví celou noc oblečená v křesle v obývacím pokoji, aby mohla okamžitě vyrazit, kdyby se Rowan našel. Já chodím nahoře sem a tam s uplakanou a nešťastnou Poppy, zjevně rozrušenou nepřítomností bratra. Měla jsem Clare o těch penězích dávno říct. Proč mě to jenom nenapadlo? Jak jsem mohla být tak hloupá?

Ráno mě požádá, abych k tomu rozvodovému právníkovi šla s ní, jako morální opora. Chápavá sekretářka nás uvede do konferenční místnosti Nicholase Lyona, nalije nám kávu a nabídne nám koblihy a teplé croissanty. Jako by některá z nás byla schopna něco pozřít.

Pak vejde Nicholas a vřele Clare obejme. „Nepanikař,“ řekne jí rozhodně. „Dostaneme Rowana zpátky. Už jsem se spojil s kanadským konzulátem, takže sotva Marc vstoupí do země, poženou ho před kanadský soud a nařídí mu vrátit Rowana do Británie.“

„Co když to ale odmítne?“ zeptá se úzkostně.

„Kanada je jedním ze signatářů Haagské konvence o únosech dětí. Bude sem muset Rowana dovézt, aby o celé věci mohl rozhodnout britský soud.“

Proč jsou všichni tak skálopevně přesvědčení, že je v Kanadě? To je první místo, kde ho budou hledat, takže já být Marcem, jela bych určitě někam úplně jinam.

„Jak ho k tomu chcete donutit?“ chci vědět. „Všechny ty konvence a věci kolem jsou sice fajn, ale napřed ho musíme najít, ne?“

„Imigrační už o tom ví, Jenno,“ řekne Nicholas. „Zadrží ho hned, jak vystoupí z letadla. Nebojte se, vědí, co dělají. To je jeden z užitečnějších důsledků 11. září,“ dodá sarkasticky.

Jenže co když není v Kanadě? nedá mi to. Co pak?

Když se Rowan a Marc pohřešují dvacet čtyři hodin, začne policie konečně brát Clare vážně. Vydá oficiální výzvu k jejich zadržení, jenže po Marcovi jako by se země slehla. Neplatí kreditními kartami, nevybírá si peníze z bankomatů a dokonce ani nevolá z mobilu. Začínám si říkat, jestli Clare nemá pravdu, jestli Marc skutečně neprovedl něco strašného.

Tři dny nevycházíme z domu a nadskočíme pokaždé, když zazvoní telefon. Jestli Clare ještě víc zhubne, tak se zhroutí. Škoda, že se nemůžu spojit s Xanem. Je jediný, kdo by podle mého mohl Clare pomoct tuhle situaci zvládnout.

Čtvrtého dne zavolá Nicholas.

„Právě jsem se dozvěděl, že Marc s Rowanem byli před třemi dny na palubě letu British Airways do Libanonu,“ řekne unaveně, když zvednu telefon. „Obávám se, že jsme ho ztratili.“

Zvedne se mi žaludek. Je to moje vina. To já jsem nechala Rowana na mimiplavání. Neřekla jsem Clare o těch penězích. To já jsem to dopustila.

Dokonce i Nicholas se zdá být v koncích. Vysvětluje, že Libanon není signatářem Haagské konvence. Pokud Marc nepřiveze Rowana zpátky z vlastní vůle, Clare ho nemá šanci najít. Je možné, že ho už nikdy neuvidí.

Davina najme soukromého detektiva s kontakty v Libanonu, jenže toho víme strašně málo. Nemáme tušení, ve které části země se skrývá nebo jestli tam vůbec zůstal. Je to jako hledat jehlu v kupce sena.

Clare ze zoufalství zavolá do Montrealu Marcovým rodičům, ti nám ale buď nechtějí, nebo nemohou pomoci. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ho k tomu navedla jeho matka. Podle Clare se se svou kariéristickou snachou nikdy nesmířila.

S každým uplynulým dnem je Clare tišší a uzavřenější. Jako by to z ní vysávalo všechen život, ani její firma ji už nezajímá. Snažím se ji aspoň trochu rozptýlit, a tak nás tři každé ráno odvezu do obchodu ve Fulhamu, kde pak sedíme a sledujeme Poppy, jak nám u nohou dovádí na hrací dece a vůbec netuší, jaké drama se kolem ní odehrává. Rowan jí sice chybí, ale je jí teprve sedm měsíců, takže absolutně nechápe, co se to stalo. Jak by taky mohla?

Snažím se kvůli ní dělat všechno pokud možno tak, jako dřív. Vozím ji na mimiplavání (Clare všechny lekce prosedí na kraji bazénu, napjatá jako struna, s očima upřenýma na vodu), beru ji do parku, a když ji večer co večer koupu a ukládám do postýlky, snažím se nevšímat si prázdného místa, kde by měl ležet její bratr. Clare mi nechce dovolit vyprat povlečení z Rowanovy postýlky, dokonce ji nesmím ani pořádně ustlat. Je to, jako by Rowan umřel.

Jednoho večera, asi čtyři týdny po Rowanově zmizení, Poppy nahoře oblékám do růžového pyžamka a snažím se jí měkkým kartáčem ve tvaru medvídka zkrotit ty její tmavé kudrny. Zvlášť jeden neposedný pramen jí pořád padá do očí, a tak vezmu nůžky na nehty, že jí ho přistřihnu.

„Co si myslíš, že děláš?“

Leknutím málem poskočím. Ve dveřích stojí Clare a v ruce, jako poslední dobou ostatně pořád, drží Rowanovu dečku. Chvíli mě chladně sleduje.

„Ptám se tě, co si myslíš, že děláš?“

„Má už tak dlouhé vlasy, že jí padají do očí…“

„Řekla jsem ti snad, že jí je máš ostříhat?“

„To ne, ale…!“

Přejde ke mně a vytrhne mi nůžky z rukou. „Když dovolíš, tak si sama rozhodnu, jestli moje dcera potřebuje ostříhat nebo ne. Já jsem Poppyina matka, ne ty. Ty pro mě jenom pracuješ. Nejsi její rodina. Nemáš na to právo.“

„Jen jsem myslela…“

„Neplatím tě za to, abys myslela. Platím tě za to, abys dělala svou práci.“

Znovu vezmu do ruky kartáč. Nemůže si pomoct. Vzhledem k tomu, co teď prožívá, je vůbec zázrak, že ještě neztratila rozum.

Někde jsem četla, že až 90 procent rodičů se po ztrátě dítěte rozejde. Jejich smutek je tak pohltí, že jeden na druhého nemají čas, uzavřou se do sebe, a místo aby je jejich společná ztráta sblížila, otevře mezi nimi ještě větší propast.

Clare jako by nechápala, že mě to taky trápí. Skoro se mnou nemluví, jako by se z ní stal úplně jiný, cizí člověk. Vždycky se hodně ovládala, teď je ale tak napjatá, že se úplně děsím toho, co se stane, až tahle hráz povolí.

Druhý den ráno se za svůj výbuch neomluví a nenamáhá se mě ani zeptat, jestli mi nevadí, že strávím i další sobotu v práci. Od chvíle, kdy Marc Rowana unesl, jsem neměla jediný volný den. Místo toho jako obvykle vyrazíme do obchodu ve Fulhamu. Sednu si k počítači v rohu krámu, abych si prošla služby zaměstnanců, Clare si sedne na podlahu a hraje si s Poppy. Po chvilce se otočím a dlouze ji pozoruji. V posledních dnech nemá s nikým trpělivost, tady si ale přisedne ke své dceři a na tenký drátek jí donekonečna navléká opadané okvětní lístky, jako by to bylo to jediné, co chce opravdu dělat. Před dvěma měsíci by jí při představě, že by měla strávit deset minut hraním s Poppy, hrůzou vstaly všechny vlasy na hlavě.

Na dveřích se rozezní zvonek, a tak vzhlédnu.

Když si Clare všimne, že to přišel Cooper Garrett, je hned na nohou. Američan má i přes letní vedro, které venku panuje, na sobě ten svůj dlouhý kožený kabát. Je celý zaprášený a pomačkaný, jako by právě překonal poušť, jen aby komusi přinesl životně důležitý vzkaz, na němž závisí osud celého světa.

„Našel jsem tvého syna,“ řekne.

Juilliard

Tanec Divadlo Hudba

Lincoln Center Plaza č. 60

New York

NY 10023-6588

(212) 799 5000

Pan C. Garrett

Garrett Plantation

St. James

NC 28777

21. srpna 1978

Vážený pane Garrette,

dovolte, abychom Vám v souvislosti s nedávným smutným skonem Vašich rodičů vyjádřili svou nejupřímnější soustrast. S lítostí bereme na vědomí, že jste se rozhodl v nadcházejícím semestru nepokračovat ve studiu na naší škole. Doufáme, že se Vám podaří v této jistě nelehké chvíli najít útěchu v širší rodině.

Samozřejmě chápeme Vaše rozhodnutí přerušit studia, abyste se mohl postarat o svého mladšího bratra, a to zejména s ohledem na jeho nízký věk. Vaše společnost se mu jistě stane velikou útěchou. Zároveň si však dovolujeme poznamenat, že jste neobyčejně slibný pianista, a proto Vám budeme i nadále držet místo pro případ, že byste se k nám chtěl někdy v budoucnu vrátit.

Ještě jednou prosím přijměte naši upřímnou soustrast.

S pozdravem

Sarah Greenová

vedoucí studijního oddělení

15. kapitola – COOPER

Lolly měla pravdu. Ostatně jako obvykle, jak už to u osmdesátníků bývá. Starala se o mě ode dne, kdy jsem se narodil. Takže když říká, že něco takového jako láska na první pohled rozhodně existuje, tak jí věřím.

Jednoho jasného květnového rána vejdu s hlavou plnou Elly do Clařina květinářství. Nemyslím na nic jiného už ode dne, kdy se před dvěma měsíci s urnou s popelem mého bratra v ruce zjevila v Severní Karolíně. Záhadná vdova po Jacksonovi, žena, která za něj byla vdaná dlouhých sedm let a většinu z nich ho podváděla.

Vyspal jsem se s ní jen proto, abych ho pomstil, jenomže pak jsem zjistil, že na ni nemůžu zapomenout. Snažil jsem se na ni nemyslet, jenže to bylo, jako když vám někdo řekne, abyste nemyslel na růžové slony: najednou jsou to jediné, co si dokážete představit. Spaluje mě takový vztek, že na nic jiného nemám sílu ani kapacitu. Mám vztek na Jacksona, že zemřel v pouhých dvaačtyřiceti letech a vysmál se tak všemu, čeho jsem se kvůli němu vzdal. Mám vztek na Ellu, že mě připravila o klid a ukradla mi duši. A největší vztek mám sám na sebe, že si to všechno tak beru.

Jenomže pak se na mě podívá Clare, ten její smutný úsměv jí vystoupá až do unavených očí a můj vztek je rázem pryč, jako by nikdy neexistoval. A právě v tu chvíli si uvědomím, že Lolly měla pravdu.

Je mi devětačtyřicet, jsem cynický, uvláčený životem, zahořklý a unavený. Nemám nikoho a nemiluju nikoho s výjimkou Lolly, dvaaosmdesátileté černé staré panny, která se nemá kam jinam vrtnout. O rodiče mě připravil požár, když mi bylo teprve sedmnáct. Vzdal jsem se hudby i Juilliardu, abych se mohl postarat o svého mladšího bratra, a teď jsem ztratil i jeho. Za ty roky novinařiny jsem poznal lidskou povahu ve všech jejích podobách, těch nejlepších i nejhorších. Truchlil jsem nad zuhelnatělými dětskými mrtvolkami ve vybombardovaném Bagdádu a dělal jsem i rozhovor s matkou v New Orleans, která svoje dítě porodila během povodní v koruně stromu. Všude už jsem byl, všechno už jsem zažil a v průběhu toho jsem ztratil schopnost nechat se něčím překvapit.

„Přejete si?“ zeptá se Clare ochotně.

Slova jsou moje živobytí, teď mě ale žádná inteligentní nenapadají.

„Květiny,“ vyhrknu.

Květiny? Pane bože, to se nevzmůžeš na nic lepšího? Jsi přece v květinářství, zatraceně. Jasně, že chceš květiny! Létající koberce prodávají vedle.

Clare přejde k řádce růžových pivoněk. Najednou si vzpomenu na mámu, jak mě jako netrpělivého a neposedného devítiletého kluka provází skleníkem a tím svým pomalým, táhlým jižanským přízvukem mi říká: „Pivoňky obdařují toho, komu je dáme, schopností udržet tajemství. Proto si pečlivě vybírej, komu je dáš, Coopere.“ Ta vzpomínka je i po čtyřiceti letech tak jasná a ostrá, že se mi smutkem ze ztráty rodičů sevře žaludek.

„Ty ne. Už tak má tajemství víc než dost.“

Teprve teď se na mě Clare pořádně podívá. Najednou je pro mě důležité, aby mě nebrala jen jako dalšího zákazníka, jako neotesaného Američana. Chci, aby mě skutečně viděla. Málem zapomenu, že jsem tam vlastně přišel koupit květiny.

„Tak tedy žluté tulipány?“ navrhne se sarkasmem, který mi dojde až později.

„Beznadějná láska a oddanost? To sotva. A opuštěnost taky ne,“ dodám, když se natahuje po váze se sasankami.

Na ruce má snubní prsten. Překvapí mě, jak moc jsem z toho zklamaný.

Za mnou úslužně blekotá další prodavač. Nemůžu z Clare spustit oči, i když v tu chvíli ještě nevím, že se tak jmenuje. Později zjistím, že má malá dvojčata, chlapečka a holčičku, jejichž existence ji stejnou měrou udivuje i děsí, a manžela, o kterém mluví, jako by to bylo její třetí dítě. V tu chvíli ještě nevím, že je to nejčestnější a nejdůvěryhodnější osoba, jakou jsem kdy poznal, že je vyčerpaná a na pokraji sil z toho, jak se snaží se o všechny a o všechno postarat, a že jejím největším nepřítelem je ona sama. Vím jen to, že jsem právě poznal ženu, se kterou jsem se měl oženit, a že je vdaná za někoho jiného.

Všechny tyhle podrobnosti o jejím životě se dozvím až později, ale to už mi na nich nesejde, jiskra už přeskočila. Vracím se do jejího květinářství dvakrát i třikrát týdně, nedokážu si pomoct. Neunikne mi ironie mého jednání: abych mohl chodit za Clare, musím předstírat, že jsem posedlý Ellou. Odmítnu důležitou zakázku pro časopis Time. Utratím majlant za londýnské taxíky. Tisíckrát se v duchu omluvím Jacksonovi, že jsem tomu nerozuměl, že jsem nechápal, čeho všeho je muž pro ženu, pro tu správnou ženu, schopný.

Od začátku vím, že je to marné. Žena jako Clare by svého manžela nikdy nepodvedla. Kdyby to udělala, nebyla by pro mě ta pravá.

Nemůžu v Londýně zůstat navěky, říkám si, když jednoho odpoledne uprostřed června otevírám dveře do Clařina obchodu a vstupuju do jeho vlhkých, sešeřelých útrob. Dřív nebo později se budu muset vrátit ke svému životu. Jsem zvyklý být sám. Jackson je mrtvý, ale i když byl ještě naživu, žil na druhém konci světa, takže se v podstatě nic nezměnilo. Tak proč se sakra cítím tak osamělý?

Ze zadní místnosti vyjde Clare a já si užívám její úsměv, kterým mi dává najevo, že mě poznala. Drobnosti.

„Jak se tenhle týden daří Elle?“

„Už ji propustili do domácího ošetřování.“

„Tak to mám radost.“

Ella se právě zasnoubila s Williamem. Ke svému překvapení zjišťuji, že jim oběma přeju hodně štěstí. Pohlédnu na kytici cínií. Ne že by to byly moje nejoblíbenější květiny, ale jsou veselé a umím si představit, že lilie už Ella nemůže ani vidět. Pro dnešní den mi připadají nejvhodnější odvážné, drzé, jasně barevné cínie.

Nevím, co bych měl Clare říkat, a tak prostě jen sleduji, jak s pramenem rafie omotaným kolem zápěstí rovná květy do kytice. Pracuje vždycky rychle, nechce mě nechat čekat, jenže právě kvůli tomu čekání sem za ní chodím. S obavami si všimnu, že ještě víc zhubla. Dokázal bych jí přes ten tenký svetr spočítat všechny obratle.

Vzpomenu si, jak mi ten zdejší protivný prodavač minule vyprávěl o Clařině dceři. Jackson prodělal ve čtrnácti meningitidu. Už jsme se s Lolly báli, že ho ztratíme, bylo to těch nejdelších osmačtyřicet hodin mého života. I sami lékaři pak byli zaskočení tím, jak rychle se z toho dostal.

Hledám ta správná slova. „Jak se daří vaší dceři? Poppy se jmenuje, viďte?“

Usměje se. Dal bych pravou ruku za to, aby se takhle usmívala na mě. „Už je jí mnohem lépe. Jak jste…“

„Od vašeho kolegy. Craiga.“

„To je od vás laskavé, že se na ni ptáte. Před pár dny nás hrozně vyděsila, ale teď už je z toho snad venku. Měla v těle tolik soli, že si mysleli, že jsem jí ji dala schválně.“ Náhle se jí zlomí hlas. „Přišla si pro mě policie… byla to hrůza…“

Nevím, co na to říct. Policajti v téhle zatracené zemi musí být podle všeho totální idioti. Každému s polovinou mozku musí být přece jasné, že tahle žena by svoje dítě nikdy neotrávila.

Protře si oči jako malé dítě a podá mi cínie pro Ellu. Ella. Jedna z nejlepších pediatriček v Londýně. Najednou mi dojde, že bych mohl pro Clare něco udělat. Konečně.

Vrhnu se ke dveřím a rovnou na mobilu vytáčím Ellino číslo. („To kvůli ní, viď, Coopere?“ zaskočí mě Ella svou otázkou. „To kvůli ní jsi tady zůstal.“) V tu chvíli mi ještě nedochází, že jsem tím všechno změnil. Že jsem překročil onu pomyslnou hranici, porušil svoje vlastní železné pravidlo, že jsem se začal angažovat.

„Oběd,“ chopím se příležitosti, když se o pár dní později zastavím pro další květiny. „Můžete mi poděkovat u oběda.“

Ani na vteřinu nečekám, že bude souhlasit.

Připadám si v té nablýskané restauraci nepatřičně jako liška v kurníku. Místo toho ji vezmu do parku, respektive do míst, která jsou na tomhle ubohém a přeplněném ostrově považována za zeleň. Vyzuje se z bot a bosýma nohama se brouzdá žloutnoucí trávou. Řeknu jí, že mě posílají napsat reportáž o působení Tálibanu u severozápadních hranic, už jí ale neprozradím, že jsem ten den dopoledne sám zavolal do časopisu Time a nabídl jim svoje služby. Je na čase srovnat si to v hlavě. Nemůžu se do konce života potácet po Londýně a blouznit o Clare jako nějaký zamilovaný puberťák.

Řeknu jí, byť ne úplně naplno, že ji miluju.

Nejsem přece sakra z kamene. Nemůžu jít riskovat krk a nechat přitom Clare v domnění, že jsem zamilovaný do Elly. Možná už takovouhle šanci nikdy nedostanu. Chci jí všechno otevřeně říct, co kdyby náhodou. V životě není nic jistého. Když nic jiného, tak přinejmenším tohle mě Jacksonova smrt naučila.

Jak to mohl můj bratr snášet, to vědomí, že je jeho žena zamilovaná do jiného? Dojde mi, že já bych se takhle dělit nedokázal. Kdyby byla Clare moje, tak bych se o ni s nikým nedělil.

Celé ty strašlivé následující tři týdny v Afghánistánu na ni často myslím. Nijak mě nepovzbuzovala, nic mi neslíbila. Nic takového jsem ani nečekal. Její obraz mě však provází jako talisman, který si dá člověk do kapsy, jako kamínek, na který sáhne pokaždé, když potřebuje cítit dotek něčeho pravdivého a skutečného. Nesnažím se dumat nad tím, jaké bude mít moje láska k ní důsledky do budoucna. Nehodlám to dramatizovat, ani udělat tu chybu, že bych jí připisoval nějakou osudovost. Je to prostě tak, jak to je.

Do Londýna se vrátím hubenější, opálenější a klidnější. Za hodinu už budu sedět v letadle do Států. Jacksonova smrt je ještě pořád syrová, ale ten prvotní šok už pominul, už se nezlobím na celý svět. Ella bezbolestně zmizela v minulosti a Clare… Clare si už vždycky ponesu s sebou. Ta myšlenka mi přináší překvapivou útěchu.

Sotva se letadlo v Heathrow dotkne přistávací plochy, telefon se mi rozbzučí esemeskami a vzkazy, které celou tu dobu, co jsem se skrýval kdesi ve vlhkých stínech a jeskyních, nepřečtené a nevyslechnuté poletovaly éterem. Poslechnu si první z nich a s dalšími už nemarním čas.

Nečekám, až mi Ella dopodrobna vysvětlí, jak to všechno s Rowanem bylo. Na pojízdném pásu v Terminálu 1 si vyzvednu tašku, přehodím si ji přes rameno a metrem přejedu rovnou do Terminálu 4. Time ať jde k čertu. Článek počká.

„Coopere, to je šílenství,“ zvolá Ella. „Nemůžeš jen tak nasednout do letadla do Bejrútu!“

„Proč? Myslíš, že bude plné?“

„Nechala jsem ti ten vzkaz, protože jsem si myslela, že bys to o Clare a Marcovi měl vědět, ne proto, abys všeho nechal a vyrazil je naslepo hledat. Nemyslíš, že už Rowana určitě někdo hledá? Sama jsem byla už dvakrát vypovídat na policii. Nikdo neví, jestli je Marc vůbec ještě v Bejrútu. Touhle dobou už můžou být s Rowanem úplně kdekoli.“

Plesknu kreditkou o pult přepážky British Airways.

„Já ho najdu.“

„Vždyť ani nevíš, kde začít!“

„Najdu ho,“ zopakuju.

Letadlo do Bejrútu je prázdné. Stočím si kabát pod hlavu a natáhnu se přes tři sedadla. O Libanonu píšu už pětadvacet let, o zdejší nelítostné občanské válce, o unášení rukojmí ze západních zemí, o křehké obrodě minulého desetiletí, která skončila dalšími vraždami a bombami v autech. Vím, jak snadno se dá v téhle zemi zmizet. Zeptejte se Terryho Andersona, kterého dlouhých sedm let drželi jako rukojmí všem na očích. Pro lidi ze západu to bylo, jako by zmizel z povrchu zemského. Až do chvíle, kdy ho pustili, nikdo nevěděl, jestli je mrtvý nebo ještě žije.

Taky ale vím, že když se člověk zeptá na těch správných místech, odpovědi se nakonec domůže. Nikdo nikdy tak docela nezmizí. Každý za sebou zanechá nějakou tu stopu.

Marc Elias se v Libanonu narodil, jenže až na svůj pokrevní původ je tu cizincem, takže jeho stopy budou mnohem výraznější, než si myslí. Dřív nebo později ho najdu.

Všechny myšlenky na Clare si zakazuji, na Clare stiženou zármutkem a strachem o dítě, na Clare, jež se právě rozešla s manželem. Nesmím se ničím rozptylovat. Teď jde jen o to, abych našel Rowana. Všechno ostatní počká.

Trvá mi to šest dnů.

Šestého dne za mnou přijde můj řidič Josef. „Habibi,“ řekne, „mám jednoho přítele.“

Přesně takhle to fungovalo vždycky a se vším. Jeho přítel Mehdi má přítele Zahira. Zahir má bratra, jehož manželka má bratrance. Bratranec Antoine se se mnou sejde v nábřežní kavárně na kávu a man’oushi zaatar. Kouříme cigarety a družně hledíme do vln Středozemního moře. Mám jednoho přítele, řekne Antoine dokonalou angličtinou, který žije pár kilometrů odtud, v Jouniehu. Spíš takového známého. No a tohohle známého jeho strýc před pár dny požádal, jestli by mu nenašel chůvu. Ten jeho strýc je vdovec a právě sem přijel z Ameriky. Nebo z Londýna. Nebo že by z Kanady? Ten jeho přítel, nebo spíš známý, mu doporučil svou šestnáctiletou sestru, která pak ještě ten den večer doma všem vyprávěla o smutném miminku s modrýma očima. Antoine pokrčí rameny. Třeba to nic neznamená. Anebo to naopak něco znamená. Zařídí mi s tou sestrou schůzku. Ale bude to drahé, varuje mě předem.

S Raniou se setkám hned druhý den. Ano, přikývne a zastrčí si do kapsy tři stodolarové bankovky. Blonďatý modrooký chlapeček, který v jednom kuse volá svoji mámu.

Rowan.

Ještě si to ale musíme ověřit. A tak mě Josef odveze do Jouniehu, divoké zástavby ve strmých svazích velkého zálivu severně od Bejrútu. Během občanské války byl tohle křesťanský východ, který od muslimského západu oddělovala Zelená linie, zóna nikoho vedoucí středem Bejrútu. Každý, kdo se do ní odvážil, dával všanc svůj život. Josef pro mě riskoval život už nejmíň tucetkrát. Muže, kterým tady mohu důvěřovat, bych spočítal na prstech jedné ruky a Josef je jedním z nich.

Do horského úbočí mezi Bejrútem a Jouniehem se zakusuje nová šestiproudá dálnice amerického typu. Libanonci se po ní řítí, jako by to pořád byla jenom prašná cesta bez jediné dopravní značky. Ze všech stran divoce blikají neonové nápisy. Mezi činžovními domy, jejichž fasády dodnes hyzdí stopy po kulkách z poslední války, visí natažené šňůry s prádlem. A kdesi v hlubinách téhle betonové džungle se skrývá Clařin syn.

Josef mě veze daleko do nitra neznámé čtvrtě. Zastavíme se až v kavárně na rohu dvou úzkých, štěrkem vysypaných uliček. Ze stěn domů se olupují staré filmové plakáty. Pijeme hustou přepálenou kávu a čekáme. Uběhne jedna hodina, pak dvě. Kouříme cigarety bez filtru. Čas od času přijde k našemu stolu sporý mužík se zlatými zuby a něco Josefovi zašeptá v arabštině. Jsem trpělivý. Takhle to na Blízkém východě chodí. Dáme si spolu další kávu, sladké zákusky a cigarety.

Náhle se venku začne něco dít. Před kavárnou zastaví stříbrné auto s dveřmi spolujezdce amatérsky přelakovanými na zeleno, z vozu vyskočí dva mladíci a zlatozubý majitel kavárny si s nimi jde promluvit. Po pár minutách na nás kývne. Sotva vyjdeme ven, cpou nás s Josefem do auta. Bez Josefa bych v Libanonu do neznámého auta nikdy nenastoupil. Všimnu si, že má ramena ztuhlá napětím. Nemám z toho dobrý pocit.

Po patnácti minutách jízdy vzhůru do kopců zastavujeme vysoko nad zátokou před elegantním činžovním domem s vybledlou omítkou. Sedíme v rozpáleném autě a čekáme. Konečně se objeví mladá žena, pohlédne nervózně na auto a zavrtí rukama. Oba mladíci jdou k ní. Následuje mocné gestikulování a pokřikování. Jeden z mladíků jí nevybíravě vrazí do ramene. Natáhnu se po kličce dveří, Josef mi ale položí ruku přes hrudník a nenechá mě vystoupit.

Oba mladíci se beze slova vysvětlení vrátí do auta a odvezou nás zpátky do kavárny. Josef zajde do rohu za jejím zlatozubým majitelem. Ten se na mě pousměje a pokrčí rameny: smůla.

„Tak ten muž s dítětem odjel,“ vysvětluje mi pak Josef polohlasem. „Někdo ho varoval, že ho hledá nějaký Američan. Odjel dvacet minut před tím, než jsme tam dorazili.“

Schováme se kousek dál v našem autě a trpělivě čekáme, až mladíci odjedou a majitel vyjde sám na ulici. Sledujeme ho městem, radši se držíme dost zpátky, ale naštěstí ho ani jednou nenapadne se ohlédnout. V jednu chvíli zahne za roh a na minutku se zastaví, aby si odchrchlal, odplivl a podrbal se na zadku. Seberu zezezadu Josefovo sako, vyskočím z auta, přehodím ho muži přes hlavu a silou ho nacpu na zadní sedadlo našeho vozu. Váží padesát kilo i s postelí. Josef nastartuje a vyrazí vzhůru do hor. Muž řve děsem. Ležím na něm, aby nebyl vidět. Nikdo po nás ani nevzdechne.

Josef zastaví až na opuštěném parkovišti vysoko nad městem. Kleknu si majiteli kavárny na záda a obličej mu natlačím do kožené sedačky.

„A teď si představ, že je ti sedm měsíců,“ vrčím na něj.

„Prosím, habibi!“ kňourá muž přidušeně. „Říkal, že mě zabije!“

„Jenže tu teď není. Zato já tu jsem.“ Přidám na síle. „Tak mluv!“

Od chvíle, kdy mi to Ella řekla, jsem si zakázal myslet na Clare jinak než jen jako na Rowanovu matku. Neodvažoval jsem se přemýšlet o tom, co všechno by se mohlo stát, když je teď volná. Nic mi neslíbila.

Jenže když jsem jí teď takhle blízko, když mě od ní dělí sotva pár centimetrů nabitého, zelektrizovaného vzduchu, moje odhodlání rychle vyprchává. Sedíme vedle sebe v ledtadle do Bejrútu. Letím tam tenhle týden už podruhé. Téměř, ale jen téměř se dotýkáme. Naše lokty se chvílemi setkají na područce. Pokaždé od sebe odskočíme, jako bychom se spálili. Ani jeden se nedokážeme podívat tomu druhému zpříma do očí.

Přes uličku se ke mně nakloní Jenna, poklepe mi na rameno a všechno kouzlo je rázem to tam. „Jste si jistý, že to byl Rowan?“

Přikývnu. Když se nám podařilo přesvědčit zlatozubého kavárníka jménem Wissam Ghanour, aby se na celou věc podíval z našeho úhlu pohledu, překvapivě ochotně nám pak pomohl. Odvezl nás k „azylovému domu“, který pro Marca zařídil. Šlo o dvoupatrovou budovu kousek od hlavní bejrútské třídy. Všichni tři jsme pak až do setmění čekali v autě, abychom se pohledem do oken bez záclon přesvědčili, kdo je uvnitř ubytovaný. Člověku připadají všechny malé blonďaté děti stejné, zvlášť když je osobně nezná, zato Marcovu podobu jsem měl bezpečně vypálenou do sítnice z toho, jak dlouze jsem si prohlížel jeho fotografii. Poznal jsem ho hned, jak se tam objevil. Byli jsme u správného domu.

Josef včera odvezl Ghanoura na krátkou dovolenou k jeho příbuzným do údolí Bekáa a já odletěl do Británie pro Clare. Nechtěl jsem ji do toho zatahovat, jenže jsem neměl na vybranou. Krom toho je to jeho matka. Takže už v tom stejně zatažená je.

„Kde berete jistotu, že Marc od včerejška zase někam nezmizel?“ naléhá na mě Jenna. „Proč jste mu Rowana prostě nesebral, když jste mohl?“

„Jestli jste si náhodou nevšimla, tak nemám jeho pas,“ odpovím jí ostře. „A i kdybych ho nakrásně měl, tak bych ho bez Clare do Británie nikdy nedostal. Američan cestující sám s dítětem britské státní příslušnosti, které má jiné příjmení? Byl by z toho poplach, jaký svět neviděl.“

„No tak proč jste nešel na libanonskou policii? Mají tam přece policii, nebo ne?“

„Nevíte, co říkáte…“

„Jenno, kdyby začal Rowanův případ řešit libanonský právní systém, už bych ho zpátky nejspíš nikdy nedostala,“ vloží se do hovoru Clare. Jak se tak přese mě naklání, bílá košile se jí přes prsa nebezpečně napíná. „Nicholas mě před tím důrazně varoval, říkal, že v Bejrútu dostávají děti do péče téměř výhradně otcové, zvášť když jde o chlapce. Mohlo by trvat celé roky, než by se to dostalo k soudu, a ani pak bych nejspíš nevyhrála. Bylo by to příliš riskantní.“

„Jenomže…“

„Prosím, Jenno,“ vydechne Clare. „Uděláme, co Cooper řekne.“

Jenna jen pokrčí rameny a znovu si otevře časopis.

Clare se zaboří do sedadla a zavře oči. Podívám se po Jenně. Ta holka je fakt něco. Radši bych ji s sebou nebral, jenže se musíme dostat k Rowanovi a žena nebude budit takovou pozornost. Clare je na to moc blonďatá, každý by ji hned poznal, mezi místními by čněla jako bolavý palec. Zato tmavovlasou Jennu by mohli klidně považovat za evropskou Libanonku. Je sice protivná až hrůza, ale je to naše nejlepší šance.

Přistaneme na bejrútském letišti s novou rozlehlou halou dlážděnou hladkým mramorem, která se ani v nejmenším nepodobá přeplněné, zapařené betonové stodole, která tu stála v době občanské války. Jenna a Clare si vyřídí víza a pak už spěcháme ven. Vzduch je tak vlhký, že se dá stěží dýchat. Třebaže je hluboká noc, než stačí k chodníku přirazit Josefovo auto, jsme všichni tři úplně propocení.

Vysadí nás u anonymního hotýlku v nákupní a obchodní čtvrti Hamra nedaleko centra Bejrútu. Je v něm spousta turistů, takže tu snadno zapadneme. Navíc mi ředitel hotelu dluží protislužbu, takže pokud by se na nás někdo vyptával, dozvím se to jako první.

„Asi zavolám Davině,“ prohlásí Clare nervózně. „Vím, že je pozdě, ale ještě nikdy se o Poppy nestarala. Moc to s malými dětmi neumí.“

Jenna si odfrkne. „Pokakané plenky jí stejně bude měnit paní Lampardová. Přestaň se o ni bát. Poppy bude v pohodě.“

„Já vím, jenže… vezmu to vážně jen krátce. Za pár minut jsem u vás.“

„Ještě si to pořádně rozmyslete,“ vyzývám Jennu, když se usadíme v odlehlém rohu baru. „Nebude to snadné. Clare má na styk se svým dítětem nezadatelné právo, kdežto vy…“

„Kdežto já jsem v tomhle jen námezdní síla. Rozumím.“

„Měla byste si pořádně uvědomit, do čeho se to pouštíte.“

„Už jste mi to vysvětloval. To mi stačilo, Coopere. Jdu do toho.“

Musím uznat, že má fakt odvahu.

Clare se vrátí dolů. Všimnu si, jak ji několik mužů v baru pozoruje. I když je vyčerpaná a má nervy na pochodu, je na ní něco nedefinovatelného, co vám brání spustit z ní oči.

Těká očima po místnosti, dokud její zrak nespočine na mně. Trochu se uklidní. Nebo si to jenom namlouvám?

„Jdu spát,“ zazívá Jenna. „Uvidíme se ráno.“

Clare se usadí na místo, které jí dívka uvolnila. „Za chvíli jsem tam, Jenno. Mohla bys mi nechat tu postel u telefonu?“

„Tak co Poppy?“ zeptám se, když začne neklidně obírat područku křesla.

„Spíš co Davina,“ pronese Clare unaveně. „Jenna má zjevně přesvědčovací schopnosti, které mně scházejí. Kdybych Davinu o hlídání Poppy poprosila já, nikdy by mi na to nekývla. Každopádně se obě mají fajn. Davina mluvila dnes večer s Nicholasem. Jakmile se vrátíme domů, podá k soudu žádost o určení místa pobytu našich dětí. To by mělo Marcovi podstatně ztížit situaci, pokud by chtěl s Rowanem ještě někdy vycestovat ze země.“

Josef se mě ptal, jestli si přeju Marca nadobro odstranit. Nepříliš ochotně jsem jeho nabídku odmítl. Prohlásil, že to naše západní spoléhání na literu zákona je nesmyslné a neúčinné.

„Clare, dostaneme Rowana zpátky,“ ujišťuju ji. „Víme, kde je. Od chvíle, kdy jsme je našli, je neustále někdo hlídá. Marc už nám znovu neuteče.“

Pohled se jí sveze do klína. „Ale co potom?“ zašeptá. „Co mu zabrání v tom, aby to neudělal zas? Nechci se svými dětmi hrát pingpong. Co když je Marc příště unese oba?! Možná… možná bych mu měla Rowana nechat. Aspoň by mi tak zůstala Poppy.“

„Klidně by se mohlo stát, že by se i tak pro Poppy vrátil,“ řeknu mírně. „Bylo přece jen otázkou náhody, že v tu chvíli nebyla s Rowanem. Takhle nesmíš přemýšlet, Clare. Tvůj syn tě potřebuje.“

Ve tváři se jí objeví zmučený výraz. „Vím, že nejsem dobrá máma, Coopere, ale přece si nezasloužím přijít o svoje děti! Nejdřív mi Poppy skoro umřela a teď jsem přišla o Rowana. Jak mám všem dokázat, že toho lituju?“

„Nemáš čeho litovat,“ prohlásím pevně, vezmu její ruce do svých a přiměju ji, aby zvedla hlavu a podívala se mi do očí. „Clare, teď mě dobře poslouchej. Ty jsi dobrá máma. To ale neznamená, že jsi dokonalá. Neznamená to, že nesmíš být nikdy unavená, rozzlobená nebo dělat chyby. Neznám nikoho, kdo by se choval pořád jenom správně, a dokonce ani nikoho, kdo by se choval správně aspoň po většinu času. Člověk se snaží, pak něco podělá, přijde na to, proč se to stalo, a podělá to zas. Nejsi dokonalá, stejně jako nejsou dokonalé tvoje děti, jsi ale jejich máma a miluješ je. A to je to jediné, na čem záleží.“

„Jenže když Jenna je tak trpělivá a výkonná…“

„Myslíš, že je zajímá, jak mají srovnané skříně?“

„Jde i o další věci…“

„Musíš si už konečně přestat říkat, že jsi selhala. Tohle není žádná zkouška, nikdo ti tu nebude počítat správně zodpovězené otázky. O co ti jde, aby ti někdo řekl, že jsi premiantkou třídy?“

Zamrká, aby zahnala slzy. Mám co dělat, abych ji nesevřel v náručí.

„Tak už si to odpusť, Clare,“ řeknu tiše. „No tak nejsi nejlepší máma pod sluncem. Máš práci. Děti ti občas brečí a ty nevíš, co jim je. Myslíš, že na něčem z toho záleží?“

„Coopere, když já jsem chtěla být úplně jiná máma…“

Setřu jí palci slzy z tváří.

„Nikdo nejsme takoví rodiče, jací jsme chtěli být. Pokud jsme vůbec kdy chtěli rodiči být.“ Vzpomenu si náhle na Jacksona, který mi byl v podstatě téměř synem. „Clare, ničíš se tím, že se pořád sama sebe ptáš, jestli jsi dost dobrá. Copak to nevidíš? To, že si tu otázku vůbec kladeš, je zároveň tvoje odpověď. Rowan a Poppy mají veliké štěstí, že tě mají.“

Chytne mě za ruku a přiloží si mou dlaň na tvář. „Co ty si o mně asi tak musíš myslet? Už podruhé mi zachraňuješ dítě…“

„Příště zachráním tebe,“ slíbím jí.

„Pokud to máme udělat, habibi, tak to musíme udělat brzy,“ zamumlá Josef. „Lidé se začínají vyptávat na Wissama Ghanoura.“

Rozhlédnu se znovu po ulici. Poslední dva dny se s Josefem střídáme na hlídce u „azylového domu“ a Jenna a Clare se schovávají po kavárnách a restauracích v okolí. Na noc jsem je vždycky přinutil vrátit se do hotelu, i když k tomu Jenna měla spoustu řečí.

Do domu zatím vešla jen jedna stará žena v černém, která dovnitř den co den přináší plastovou tašku s potravinami a pak po pár hodinách zase odchází. Nejspíš nová chůva, říkám si. Vím, že tam Marc pořád je, vídám ho chodit po domě, jenže dokud nenechá Rowana samotného s chůvou, nemůžeme nic podniknout. Josef má pravdu, čím déle tu budeme, tím to bude nebezpečnější.

Nechám ho hlídkovat v restauraci o pár bloků dál a sám odjedu do kavárny, kde zatím děvčata popíjejí svůj pátý šálek kávy.

Clare ke mně vzhlédne s výrazem plným naděje. Vím, že za to nemůžu, ale i tak si připadám jako hajzl, že ji musím znovu zklamat.

„Přece tam nemůže zůstat zabarikádovaný do konce života,“ skučí Jenna. „Dřív nebo později musí přestat být tak opatrný.“

„Jak to mohl všechno zařídit?“ vydechne nešťastně Clare. „Vždyť tady v Libanonu nikoho nezná. Jak si tu mohl pronajmout dům, najít si chůvu a všechno to až doteď takhle zvládnout?“

„Snadno. Peníze hýbou světem a Marc měl u sebe pěknou částku, kterou mohl rozhodit mezi lidi.“

Jenna zabodne pohled do nohou.

„Promiň, děvče.“

„Pořád jí říkám, že za to nemůže,“ nechá se slyšet Clare. „I kdybych byla věděla, že tam má Marc tolik peněz, nikdy by mě nenapadlo, že provede něco takového. Předpokádala bych, že mi chce ukrást moje peníze, ne moje děti.“

„No a nemohli bychom je prostě podmáznout ještě víc než on?“ navrhne po chvíli Jenna.

Taky mě to napadlo. Josef starou ženu hned první den sledoval do zchátralého činžovního domu v arménské čtvrti, jenže nevím, na jak dlouho by se nechala koupit, ať už mými nebo Marcovými penězi. Kdyby nás podrazila, mohl by Marc znovu zmizet, a příště už by nemuselo být tak snadné ho najít.

„Musíme jít,“ vstanu. „Kousek dál je ještě jedna…“

Zazvoní mi telefon.

„Právě odešel,“ řekne Josef.

Clařiny ruce se setkají s mými. V žilách se mi rozproudí adrenalin, který nijak nesouvisí s naším nadcházejícím úkolem.

„Pojď, Coopere,“ pobízí mě Jenna od dveří.

Kouzlo rázem pomine. Musím pustit Clařinu ruku, abych mohl řídit, ale každičký elektron mého těla přímo bzučí energií. Dokázal bych hory přenášet. Jsem na tomhle světě už devětačtyřicet let a tohle cítím úplně poprvé. Bože, jak jsem tak, sakra, mohl žít?

S obrovským úsilím se donutím soustředit.

„Určitě to chceš udělat, Jenno?“ ptám se naposledy, když zaparkuju asi blok od domu. „Víš, co máš dělat?“

„Vím dost. Hlavně měj zapnutý ten zatracený mobil, jasné?“

Podám jí libanonský telefon. „Vem to přes zrychlenou volbu, stiskni devítku a pak zelené tlačítko. Můžu být u tebe do dvou minut.“

„To doufám.“

Nervózně sledujeme, jak jde k domu. Rozhodli jsme se, že se bude vydávat za turistku. Bude tvrdit, že se ztratila a potřebovala by z domu zavolat svým přátelům. Jakmile uvidí Rowana, rychle ho popadne a vrhne se ke dveřím. Nemáme čas vymýšlet nějaké složité historky a stejně nikoho z nás nenapadla žádná, která by byla aspoň trochu věrohodná. Než to Marc zjistí, měli bychom být už dávno na cestě do Sýrie. Máme v plánu letět z Damašku, který je odtud ani ne tři hodiny cesty, ne z Bejrútu. Pokud by se nás Marc rozhodl pronásledovat, tohle by ho nejspíš nenapadlo.

Clare se mě znovu chytí a stiskne mi prsty takovou silou, až ztratím všechen cit v ruce.

„Nevím, proč to pro mě děláš, ale moc ti za to děkuju,“ řekne tiše. „Nikdy ti za to nebudu moct dostatečně poděkovat.“

„Ale ano, právě se stalo.“

Příštích deset minut je těch nejlepších a zároveň nejhorších v mém životě. Jsem radostí bez sebe a zmatený jako puberťák. Nejradši bych skákal po kapotě auta a vyřvával tu její jméno. Nejradši bych se na ni vrhl a na místě se s ní pomiloval. Nejradši bych si před ní klekl na koleno a požádal ji o ruku. A vůbec nejradši bych byl, kdyby se na mě znovu usmála, kdyby se mi podařilo zahnat jí z tváře ten nešťastný výraz plný zoualství. Všechno visí na vlásku. Všechno závisí na Jenně.

Náhle se vstupní dveře znovu otevřou a z nich k nám vyběhne Jenna. Prchá tak rychle, že málem upadne. Něco má v náručí.

„Bože,“ vydechne Clare, když jí otevřu zadní dveře.

Jenna vletí do auta. „Zamkla jsem ji na záchodě a ještě jsem před dveře přitáhla pohovku,“ lapá po dechu. „Měli bychom mít aspoň deset minut.“

Uzlíček v jejím náručí začne zmateně plakat. Clare se mezi sedadly natáhne pro Rowana a s tváří zmáčenou od slz si ho přivine do náruče. Musím se usmát.

„Do prdele, Coopere!“ zařve na mě Jenna. „Tak už, sakra, jeď!“

Vrazím tam zpátečku a otočím auto o 180 stupňů. Clare zaboří tvář do vlasů svého syna a jednou rukou se vzpírá o palubní desku. Zahneme do boční uličky tak prudce, až nám od kol odletují spršky hlíny. Podívám se do zpětného zrcátka. Nikdo nás nesleduje. Ulice za námi je prázdná.

Zamířím k nájezdu na dálnici a neustále kontroluji zrcátko. Ještě sto metrů a budeme v suchu.

Náhle musím dupnout na brzdu. Stáhnu okénko a vykouknu ven, abych zjistil, co se to tam děje. Několik aut před námi se uprostřed ulice hádají řidiči dvou mopedů, pohozených na zemi mezi oběma muži. Z protisměru vjede do ulice pomalovaná dodávka pokrytá rolničkami a postroji a dopravní kalamita je na světě. Na místo se začnou sbíhat kolemjdoucí, aby se do vášnivé diskuse také zapojili. Prohlížím si ústí nejbližší kolmé ulice, snažím se vymyslet, jak bychom se z toho chaosu dostali.

Clare tiše zaúpí a s Rowanem v křečovitém sevření se snaží schovat pod palubní deskou.

Proti nám se s průsvitnou igelitovou taškou v ruce, z níž vyčnívá karton cigaret, mezi nehybnými vozy prodírá její manžel.

Marc si jí všimne jen o pár vteřin později, než ona jeho. Jeho užaslý výraz by byl za jakýchkoli jiných okolností k popukání.

Na okamžik úplně ztuhne, pak ale se vzteklým zavytím odhodí cigarety na zem a vyrazí směrem k nám. Cestou se odráží od jednotlivých aut jako tenisák. Doprava před námi i za námi stojí, auta jsou na sebe nalepená nárazníkem na nárazník, nemám kam ujet.

Natáhnu se přes Clare a otevřu jí dveře u spolujezdce. „Vystup. Utíkej zpátky a najdi Josefa. Já se tu zatím postarám o Marca.“

„Nemůžu tě tu takhle nechat…“

„Dělej, Clare!“ zařve Jenna, vyřítí se ze zadního sedadla a popadne Clare za ruku.

„Uteč!“ pobízím ji. „Josef tě dostane do Damašku. Sejdeme se tam. Prosím, Clare!“

Namáhavě vstává ze sedačky. Rowan křičí z plných plic, tvářičku má rudou a lesklou od slz. Marc je už jen dvě auta od nás. Jenna se natáhne, aby Clare vzala Rowana, ta si ho ale místo toho přitiskne ještě víc k sobě.

Chci otevřít dveře, jenže v tu chvíli zjistím, že se ke mně ze strany připlížila další rachotina a stojí mi v cestě. Naštvaně prásknu dveřmi o stařičký mercedes a úzkou štěrbinou se protáhnu ven. Zachytím se o kabát, tak se z něj prostě vysvléknu a nechám ho tam.

Všude kolem nás troubí klaksony. Marc se opře rukama o kapotu bavoráku, přeskočí ji a přistane sotva pár kroků od Jenny. Dívka popadne Clare za ruku a zatáhne ji mezi dva autobusy. Zaběhnu za pomalovanou dodávku a ztratím je z dohledu. Riskantně se prodírám mezi auty a kolem motorek.

Naše okolí si nás začíná všímat. Ze všech směrů se ozývají salvy arabštiny. Libanonský policista se přestane hádat s řidiči mopedů a zadívá se na nás. Ruka mu automaticky sjede k pistoli na opasku. Srdce se mi rozbuší. Policie je to poslední, co bychom teď ještě mohli potřebovat.

Marc je vyšší a mladší než já, je ale nemotorný a z formy. Dostanu se k němu právě ve chvíli, kdy si policista rozepne pouzdro se zbraní a vydá se k nám.

S hlasitým smíchem obejmu Marca kolem ramen. „Habibi! Příteli, moc jsi mi chyběl! To jsem ale rád, že tě zase vidím! Jak se ti daří? A jak se daří tvojí ženě?“

Chce se mi vytrhnout, ale držím ho jako ve svěráku.

„Kdo sakra jste?“ prská.

„Tvoje nejhorší noční můra,“ zasyčím mu do ucha. Přidám na hlase a se širokým úsměvem pokračuji: „Dlouho jsme se neviděli! Už jsem si začínal myslet, že se mi vyhýbáš!“

Polda zaváhá a otočí se zpátky k majitelům mopedů. Postrčím Marca k chodníku a zatlačím ho do stínu ve vchodu do pekařství. Auta za mými zády začnou pomalu objíždět mopedy a doprava se dá zase do pohybu. Naše auto, zaparkované uprostřed ulice, v ní ční jako ostrov v moři.

„Nevím, kdo, do prdele, jsi, ty jeden parchante,“ heká Marc, jak se mi snaží vytrhnout, „ale jestli se mě ještě někdy dotkneš, tak ti zlámu ty tvoje podělaný nohy!“

„Řekl bych, že nejsi v pozici, abys…“

„Počkejte.“

Oba se ihned otočíme. Clare je bledá, ale klidná. Rowan jí škytá v náručí, a tak mu dá krátkou uklidňující pusu na čelo.

„Nezlob se, Coopere,“ řekne a přejde ke svému manželovi. „Já jsem si to rozmyslela.“

MUDr. SABRINA CHAGNONOVÁ

Oddělení gynekologie a porodnictví

PORTLANDSKÁ NEMOCNICE

Great Portland Street č. 205

Londýn W1N 6AH

Tel: 020 7390 8000

Fax: 020 7390 8888

HOMERTONSKÁ NEMOCNICE

Homerton Row

Londýn E9 6SR

Tel: 020 8510 7300

Fax: 020 8510 7333

Paní C. Eliasová

Cheyne Walk č. 97

Londýn

SW3 5TS

Pondělí 14. prosince 2009

Milá Clare,

výsledky všech testů dopadly dobře. Hladina hemoglobinu je 12,8, hladina cukru v krvi normální. Výsledky testů na syfilis, HIV i žloutenku typu B jsou negativní, v krvi byly dále zjištěny protilátky proti spalničkám i neštovicím. Máte krevní skupinu B+, žádné neobvyklé protilátky nebyly zjištěny. Screeningový test na zjištění rizika výskytu Downova syndromu vyšel s výsledkem 1:390, což je nižší pravděpodobnost, než pokud bychom braly v úvahu pouze váš věk (tomu by odpovídala hodnota 1:330).

Budu se na Vás těšit na prohlídce ve 20. týdnu, na kterou jste objednaná na 25. ledna 2010.

S pozdravem,

Sabrina Chagnonová

16. kapitola – CLARE

„Nezlob se, Coopere,“ řeknu a přejdu k Marcovi. „Já jsem si to rozmyslela.

Jenna mě popadne za ruku. „Clare, pojď! Na tohle nemáme čas!“

Nemůžu se hnout. Zíráme na sebe, ztuhlí jako dva exponáty v muzeu. Rowan se mi tiskne mokrou tvářičkou ke krku a tělíčko se mu otřásá neslyšnými vzlyky. Nad jeho hlavou se můj pohled setká s Cooperovým. Prosím, snaž se mě pochopit, pro svoje děti bych udělala cokoli. Cokoli, co budu muset.

Před narozením dvojčat jsem slýchala, jak se lidé baví o mateřské lásce, o ženách, které byly ochotné bojovat za svoje děti jako lvice. Slýchala jsem o tom, ale nevěřila tomu. Teď si neumím představit, že bych Rowana a Poppy neměla. Láska k muži je jedna věc, láska k dětem je ale něco docela jiného, je tak obrovská a všepohlcující, tak niterná, že nenechává prostor pro nic jiného.

Cooper měl pravdu. Být dobrou mámou neznamená všívat dětem do oblečení cedulky s jejich jmény a vyrábět s nimi u kuchyňského stolu obrázky pomocí bramborových razítek. Nemá to nic společného s tím, kolik pohádek na dobrou noc jim přečtete, jak okázalé oslavy narozenin jim uspořádáte, jestli pracujete v kanceláři, nebo zůstanete doma, abyste jim mohla osobně měnit plenky. Nejde ani o to, jestli byste byla ochotná vrhnout se kvůli nim pod kola auta nebo vlastním tělem zastavit letící kulku. Být dobrou mámou znamená přinášet každičký den tisíce, stovky tisíc drobných obětí, už celý život myslet napřed na někoho jiného, obejít se bez nového páru bot, už nikdy si v sobotu ráno nepřispat.

Znamená to smířit se s pětadvaceti lety mizerného manželství, protože máte dvě děti, které potřebují rodinu, potřebují, aby jejich máma a táta zůstali spolu a vytvářeli jim domov.

V hlavě mi rezonují Cooperova slova: Ty jsi dobrá máma. To ale neznamená, že jsi dokonalá. Neznamená to, že nesmíš být nikdy unavená, rozzlobená nebo dělat chyby. Nejsi dokonalá, stejně jako nejsou dokonalé tvoje děti, jsi ale jejich máma a miluješ je. A to je to jediné, na čem záleží.

„Musím si s Marcem promluvit,“ řeknu. „Sama.“

„To nemyslíš vážně!“ zvolá Jenna. „Coopere, nedovol jí to! Je jen vyděšená. Nemyslí to vážně!“

Marcovi jako by konečně došlo, co se to děje. Udělá krok kupředu a schválně vrazí do Coopera. „Slyšel jsi moji ženu,“ zavrčí na něj. „Tak vypadni.“

Cooper se nehýbá z místa. „Vážně to chceš?“ zeptá se mě odměřeně.

Výraz jeho tváře je chladný a tvrdý jako žula. Najednou je to někdo cizí. Nikde ani stopy po tom muži, který mi otíral slzy dotykem tak jemným a erotickým, že jsem pod ním úplně tála. Ještě teď cítím na kůži jeho elektrizující dotyk, ještě si pamatuji čistou citrusovou vůni jeho vlasů. Vím naprosto přesně, čeho se vzdávám.

Udělám cokoli.

„Ano,“ odpovím Cooperovi.

Odvrátí se ode mě.

Srdce mi buší. Předávám Rowana Jenně. V tichém protestu se ke mně o to víc přimkne, malé pěstičky mi zaboří do vlasů, aby se jich co nejpevněji chytil, je tak zmatený, že už ani nepláče. Jemně mu odtáhnu zaťaté prstíky. „Bude to jen chvilka, Jenno. Počkejte na mě v autě.“

Marc vystartuje: „Tak moment…“

„Neboj se. Bez svého syna odtud neodejdu.“

O dva vchody dál je malý podnik s nealkoholickými nápoji a kávou. Na chodníku před ním stojí tři železné stolky, potištěné vybledlými logy pivovarů, a pár plastových židlí. Na jednu se posadím a čekám, až nám Marc koupí kolu. Postaví přede mě plechovku a přidá opatlanou sklenici a brčko v papírovém obalu. Odstrčím sklenici stranou a rozbalím si brčko.

Marc se dál tváří bojovně, zároveň ale cítím, že to z něj pomalu vyprchává, že už si není tak jistý. Kolem očí má nové vrásky a přibral. Poprvé se zamýšlím nad tím, jakou daň si to vybralo na něm. Přišel o práci, o domov, o rodinu. Je neustále na útěku, jen s pár věcmi v kufru a pomalu mu docházejí peníze. Napadne mě, že možná touží po smírném řešení úplně stejně jako já.

Čekám, až promluví, nechávám vedení hovoru na něm. Rowana jsme sice našli, všechny karty ale ještě pořád drží on.

„Tak,“ pronese s nepříjemně přepjatou sebedůvěrou, ze které poznávám, že je stejně nervózní jako já. „Kdo je to, ta tvoje americká gorila?“

„Přítel. Jak dlouho se tu chceš zdržet?“ zeptám se co možná příjemně.

„Vedlo se nám dobře, jestli se ptáš na tohle. Nepotřebujeme tě.“

Mile se na něj usměju. „To je poznat. Rowan vypadá báječně. Hrozně za tu dobu vyrostl. Poppy se po něm samozřejmě strašně stýská. Zrovna se jí vyklubal další zoubek. Tři noci jsme kvůli ní nespaly, než konečně vykoukl.“

„Měla jsi jí do dásně vmasírovat trochu whisky. To pomáhá.“

Přikývnu. „No vidíš. To mě mělo napadnout.“

„Rowanovi se po ní taky stýská,“ dodá neochotně. „Hlavně v noci.“

„To je jasné. Jsou zvyklí spát vedle sebe.“

Marc zvedne orosenou plechovku s kolou a zkoumá nápisy v arabštině na jejím boku jako biblista, kterému právě předložili svitky od Mrtvého moře. Čekám. Znám svého manžela. Je jako vzdorné dítě, zmatené z toho, jak se mu jeho malá vzpoura vymkla z rukou. V hloubi duše touží vzít všechno zpátky, je jen otázka, jestli mu to jeho hrdost dovolí.

„Neposlouchala jsi mě,“ obviní mě náhle. „Snažil jsem se s tebou mluvit, ale ty jsi mě vůbec neposlouchala.“

„Proto jsi Rowana unesl?“ zeptám se mírně. Žádné výčitky. Jen jednoduchá otázka.

„Myslel jsem, že ho nechceš. Že je nechceš. Pořád jsi jenom pracovala a nechávala je Jenně. Nenapadlo mě, že ti budou chybět. Sama jsi říkala, že jsi je neměla mít. Myslel jsem, že ti dělám laskavost.“

„Nemyslela jsem to vážně, Marcu. Byla jsem unavená a vyčerpaná. To jsi přece věděl.“

Položí ruce s roztaženými prsty na kovový stolek a upřeně je pozoruje.

„Clare, přemýšlel jsem o tom,“ pronese nejistě. „Všechno se to… nějak vyhrotilo…, než jsem odjel. Možná jsem řekl pár věcí, které jsem říkat neměl. Právníci by měli umět poznat, když si člověk ulevuje. Místo toho všechno překroutí, takže to vyzní mnohem hůř, než jak to člověk myslel.“

„Vážně si myslíš, že jsem Poppy otrávila, Marcu?“

Vzhlédne. Moje přímost ho překvapí.

„Ne,“ řekne po dlouhém přemýšlení. „Ne, nemyslím. Teď už si to nemyslím.“

„Jsem jejich máma,“ řeknu tiše. „Vím, že nejsem dokonalá, ale ti dva mě potřebují. Nemůžeme si je přehazovat sem a tam jako nějaké trofeje. Musíme myslet především na jejich dobro. Potřebují mě,“ zopakuji.

Marc se na mě překvapeně podívá. Uvědomuji si, že jsem se ještě nikdy takhle neozvala, že jsem se ještě nikdy nepřihlásila ke své mateřské roli.

„Přišlo mi, že o ně nemáš zájem. Starala ses pořád jenom o ty svoje zatracené obchody…“

„A to ti dávalo právo ho unést?“

Zamračí se. „Neměl jsem v úmyslu nechat to zajít takhle daleko. Ani když jsem si půjčoval ty peníze od Hamishe, jsem to ve skutečnosti nechtěl udělat.“ Rozhlédne se po rušné uličce, po prodavačích preclíků, ženách v černých čádorech, neznámých vývěsních štítech v arabštině, jako by to všechno viděl poprvé. „Prostě… prostě se mi to nějak vymklo z rukou. Chtěl jsem ti zavolat. Rowan se tím trápil mnohem víc, než jsem čekal. Snažil jsem se mu najít chůvu, ale…“

„Marcu. Prosím. Dovol mi ho odvézt domů.“

Dlouze váhá a pak jedinkrát krátce přikývne.

Zavřu oči, dělá se mi špatně úlevou. Cooper byl úžasný, jak Rowana našel, nikdy bych ale nedokázala žít v tom strachu a nejistotě, jestli se Marc zase někde neobjeví a děti mi znovu neunese. Kdybychom mu teď mého syna takhle ukradli, přišla by dvojčata o svého otce jednou provždy. A to bych jim nemohla udělat. A přes všechno, co provedl, bych to nemohla udělat ani Marcovi.

„Potřebují i tebe,“ dodám.

V očích mu zazáří náhlá naděje. Srdce mi nečekaně poskočí, najednou je mi ho líto.

„Myslíš… myslíš, že bychom… ne teď, ale třeba…“

Měla bych ho za to, co mi udělal, nenávidět. Ty poslední čtyři týdny byly naprosto nepředstavitelné. Rowan mi chyběl tak strašně, že se mi některé dny nechtělo vůbec vylézat z postele. Přežila jsem to jen díky myšlenkám na to, že je moje dítě alespoň se svým otcem, s někým, komu na něm záleží a kdo ho miluje. Neumím si vůbec představit, jak to musí prožívat matky dětí, které unesl někdo cizí. Jako by jim tím život přerval v půli.

Nějak tu nenávist v sobě nenacházím. Je to otec mých dětí. Sedm let byl mým partnerem, nedokážu svoje city k němu prostě jen tak vypnout. Možná naše manželství nebylo plné vášně, možná nešlo o bůhvíjaké splynutí duší, ale až donedávna nám to klapalo. Jenže já pak pustila míč a přestala jsem hrát. Třeba by to ještě šlo dát do pořádku, kdybych se víc snažila.

Lítost není láska.

„To nevím,“ řeknu upřímně.

Marc přikývne, pro tuhle chvíli mu to stačí.

Někdo poblíž zatroubí na klakson tak ostře, až oba nadskočíme. Z auta na mě mává Jenna. Cooper na místě řidiče zírá přímo před sebe, nespouští oči z ulice.

„Měla bys jít,“ řekne Marc.

„Ano.“

Vezme mě za rukáv, aby mě ještě na chvíli zadržel. „Dej za mě pusu Poppy.“

Nastoupím do auta. Rowana ten pláč tak vyčerpal, že usnul Jenně v náručí. Otočím se na sedadle a zadním okýnkem sleduji Marcovu vzdalující se postavu. Hlavu má skloněnou, jako by se modlil, a i když mu nevidím do tváře, vím, že pláče.

Cooper s námi do Londýna neodletí. Josef nás vysadí na bejrútském letišti, protože už není třeba, abychom letěli z Damašku, a Cooper si bez jediného slova zabukuje let do Spojených států s přestupem v Paříži. S bolavým srdcem koupím sobě, Jenně a Rowanovi letenky na Heathrow. Nemám to Cooperovi za zlé. Vím, co ke mně cítí, a vím naprosto přesně, co jsem udělala.

Při odbavování se na mě ani nepodívá, natož aby se se mnou rozloučil. Sleduji, jak prochází bezpečnostní kontrolou. Záda má ztuhlá a jeho dlouhý kabát mu zlobně víří kolem kotníků. Nemůžu to takhle nechat. Je pravda, že jsem mu nic neslibovala, ale i tak mu to musím vysvětlit. Potřebuji, aby mě pochopil.

„Dojdu Rowana přebalit,“ řekne Jenna s pohledem upřeným na odcházejícího Coopera. „Sejdeme se u nástupu do letadla.“

Najdu ho, jak se v baru na konci dlouhé mramorové letištní haly hrbí nad malým šálkem husté černé arabské kávy. Netroufám si k němu přisednout, i když jsou chromované stoličky po obou jeho stranách volné. Ví, že tam jsem, poznala jsem to z toho, jak mu ztuhla ramena, nenamáhá se ale otočit.

„Coopere, je mi to líto,“ řeknu nervózně. Moc dobře si uvědomuji, jak zoufale nedostatečně moje slova zní. „Byl jsi báječný a mrzelo by mě…“

„Dostali jsme Rowana zpátky. Je s tebou a v bezpečí. Proto jsme sem letěli.“

„Já vím, jen jsem ti chtěla vysvětlit…“

„Není třeba.“

„Coopere, nemohl by ses aspoň otočit?“ hlesnu zoufale.

Odstrčí se od baru, otočí se a paže si založí na hrudi. Temně modré oči má tvrdé a neprůhledné.

„Nemohli bychom si o tom promluvit?“

„Proč?“

Vím, jak se tenhle muž umí vyjadřovat, četla jsem jeho výmluvné a cituplné články. Včera se mnou mluvil tak, jako ještě nikdo před ním, díky němu jsem poprvé od narození dvojčat měla pocit, že je to, co prožívám, normální a lidské, že budu schopna ten neskutečně náročný úkol zvaný mateřství zvládnout. Když mu na něčem záleží, umí hovořit procítěně a vášnivě, a přesto se po většinu času uchyluje k neandrtálsky úsečným jednoslabičným výrazům.

„Proč mi to takhle ztěžuješ?“ obořím se na něj. „Co jsem provedla tak strašného? Přesvědčila jsem Marca, aby mi dovolil odvézt Rowana domů. Copak jsme přesně to nechtěli? Proč se ke mně chováš, jako bych se paktovala se Stalinem?“

„Výstižně řečeno.“

Otočí se zpátky ke své kávě a mě zaplaví oslepující vlna vzteku. Copak si myslí, že je to pro mě snadné? Že to se mnou nic nedělá?

„Jestli se chceš odstřihnout od celého zbytku lidstva, tak prosím, v tom ti nezabráním,“ řeknu rozlíceně. „Dělal jsi to celých čtyřicet devět let, tak už jsi na to asi zvyklý, já to ale nedokážu. Nedovolím ti, abys po tom všem, co se stalo, předstíral, že to nic neznamenalo! Přece víš, co k tobě cítím. Kdyby nešlo o dvojčata…“

„A to mi má jako pomoct?“ vyjede po mně Cooper. „Myslíš, že je to nějaká útěcha?“

„Je to jejich otec! Musím mu dát šanci!“

„Tak jen do toho. Jen mu ji dej.“

„Já tomu nerozumím. Co po mně chceš?“ zvolám bezradně.

Jeho tmavé oči žhnou a z jeho výrazu sálá takový nefalšovaný žár, že mi mezi nohama začne zběsile tepat touhou. Bradavky mi ztuhnou a já najednou cítím, jak je objímá ústy. Jeho ruce mi kloužou po pokožce, sledují křivky mých boků, zajíždějí do vlhkých zákoutí pod prsy, zkoumají teplé, mokré záhyby a štěrbiny mých nejintimnějších míst. Ani se mě nedotkl a přesto ho cítím v každičké buňce těla.

„Nemůžu,“ zašeptám. „Dvojčata potřebují svého otce. Nemůžu se k Marcovi jen tak otočit zády. Potřebuje mě…“

„Já tě potřebuju.“

„Jsi silnější než on. Zvládneš to i beze mě. Za pár týdnů si na mě ani nevzpomeneš…“

„Tvůj manžel potřebuje ženu. Hospodyni. Někoho, kdo by se o něj staral. Já potřebuju tebe.“ Přitáhne si mě do těsného objetí, ruce mi položí na ramena a ústy se téměř dotýká mého ucha. „Nikdo jiný tě opravdu nevidí, Clare. Nikdo jiný tě nezná tak jako já. Nepotřebuješ další dítě, o které se budeš muset starat. Potřebuješ muže, který by proti tobě dokázal občas jít jako beran proti zdi a vyhrál. Nebude to snadné. Bude to těžké a budeme na tom muset pracovat den co den. Ale bude to stát za to, protože budeme mít jeden druhého. Nespokojuj se s druhým nejlepším. Nevol to jednodušší řešení.“

„Jednodušší řešení? Žádné jednodušší řešení neexistuje!“

„No tak co tedy chceš, Clare?“

„To není tak jednoduché…“

„Přestaň myslet na to, co potřebují dvojčata, co potřebuje Marc. Co potřebuješ ty? Co chceš ty, Clare?“

„Když já nemůžu…“

„Zatraceně, Clare! Tak co chceš?“

Odtáhnu se od něj. Jsem zadýchaná, jako bych právě uběhla jeden a půl kilometru. Cooper uvolní sevření a nechá své paže bezvládně klesnout podél těla. Nechává mě jít.

„Vážně nemůžu. Promiň. Nemůžu.“

Otočím se a dám se do běhu, jako by mě pronásledovaly všechny stvůry pekelné.

Celé čtyři týdny jsem myslela jen na to „až se Rowan vrátí domů“. Celá moje bytost se soustředila jen na tu jednu jedinou chvíli, jako když se malé dítě těší na Vánoce a nedokáže si představit den, který přijde po nich. Mělo by se mi ulevit – a taky se mi ulevilo –, měla bych být vděčná a šťastná. Koupu svoje děti, užívám si jejich smích, těším se z neuvěřitelné dětské nezdolnosti. Druhý den ráno se probudí v posteli vedle mě, hlasitě se dožadují snídaně, jsou jemňouncí, měkouncí a voňaví, a když si je přivinu do náručí, srdce mi zaplesá. Mám pocit, že mám obrovské štěstí. Dostala jsem vzácnou druhou šanci.

Zároveň mám ale pocit, že jsem prázdná a opuštěná, jako by se mnou prohnal sibiřský severák a uvnitř mě celou vyhlodal. Nejradši bych zalezla do chladného, temného kouta a stočila se tam do klubíčka.

Brendan, mladý policista, který v den Rowanova zmizení projevil větší pochopení než jeho kolegové a který se pak u nás stavoval skoro každý den, i když pro nás neměl žádné novinky, se krátce po našem návratu zjeví se svazkem lesklých modrých héliem plněných balónků a lahví šampaňského.

Odneseme si láhev do kuchyně a hned ji otevřeme, i když je jen něco málo po půl desáté dopoledne.

„Takže proti němu nevznesete obvinění?“ ptá se nevěřícně.

„Taky jí pořád říkám, že by měla,“ zamračí se Jenna.

„Dovolil mi odvézt Rowana zpátky,“ řeknu klidně. „Už tak má svých starostí dost. Nemá práci, nemá peníze, nemá kde bydlet. Je to otec dvojčat. Dříve nebo později budeme muset najít společnou řeč.“

Marc mi zavolá o týden později z malého bytu v Claphamu, který si právě pronajal. „Nejsem na to připravená,“ řeknu mu. „Dej mi ještě trochu času.“

Vrhnu se do práce, zdaleka mě ale nedokáže rozptýlit tak, jako dřív. Pokaždé, když cinkne zvonek ohlašující nového zákazníka, vzhlédnu s nadějí ke dveřím a pokaždé si pak svou pošetilost vyčítám. Rozhodla ses správně, říkám si pevně. Pokud to Cooper nepochopil, tak je to důkaz toho, že by nám to stejně nikdy neklapalo.

Deset dnů po návratu z Bejrútu mi domů přijde kytice hyacintů: Miluješ mě a trápíš mě. Vztekle je zahodím do koše na odpadky. Další půlhodinu je z něj tahám ven a aranžuji je do skleněné vázy.

„Ty jsou pěkné,“ řekne Jenna po příchodu domů a nechápe, proč se mi rázem koulí slzy po tvářích.

Na Jennino naléhání jdu k lékaři, který se rozhodne, že jde o posttraumatický stres a předepíše mi lexapro na deprese a xanax na uklidnění. Sotva vyjdu z kliniky, zahodím oba recepty do odpadků a cestou domů se zastavím pro nové boty u Patricka Coxe.

Doma najdu Jennu sedět na posledním schodě s otevřeným dopisem v ruce. Dvojčata se jí hrabou v kabelce, vysypala jí krabičku tampaxů a ona si tam dál sedí s kusem papíru v ruce a neví o světě.

Seberu jim z ulepených prstíků její mobil a nasadím víčko na její novou rudou rtěnku, čerstvě ozdobenou otisky malých zubků.

Podá mi ten dopis. „Můj dárek k narozeninám od Xana.“

Je to bankovní výpis. Nechápavě na ni pohlédnu.

„Podívej se úplně dolů,“ řekne omámeně.

Dvacet pět tisíc liber. To je i na Xanovy standardy trochu přes míru.

„On už se nevrátí, viď?“ řekne Jenna.

Posadím se vedle ní. „Rozhodně ne v nejbližší době,“ odpovím jí opatrně.

„Myslíš, že je to kvůli mně?“

„Právě naopak. Podle mého jsi byla důvodem, proč tu zůstal tak dlouho, jak jen mohl.“ Pečlivě volím slova. „Pustil svůj byt a dal výpověď v práci, Jenno. Říkal, že potřebuje chvíli cestovat, aby si srovnal myšlenky. Nevím, kdy se vrátí, nebo jestli se vůbec vrátí. Myslím, že skončí v Itálii, tam to vždycky miloval.“

Jenna přikývne. Dojde mi, že vhodnější chvíli, abych jí řekla o svém rozhodnutí, už nenajdu.

Když ode mě odešel Marc, Jenna mi slíbila, že mě nikdy neopustí. Snadno vklouzla do role, kterou Marc uvolnil, pomohla mi dát si život aspoň trochu do pořádku a potlačit tak moje strachy a osamělost. Kdyby mi nebyla oporou, byla bych snadno propadla temnému děsu, který mě zahaloval pokaždé, když jsem se přestala pohybovat nebo pracovat, kdykolik jsem si dovolila se na okamžik zamyslet.

To se ale změnilo. Už nejsem tou, kterou jsem byla před šesti týdny. Když se dvojčata narodila, byla jsem přesvědčená, že mi chybí mateřský instinkt, že jsem vpravdě dcerou své matky, že potřebuji Jennu, aby dělala to, co já nedokážu: aby byla matkou mým dětem. Vím, že v řadě ohledů je k tomu způsobilejší než já, dokáže žít přítomným okamžikem, dokáže se pohybovat v přítomnosti mnohem lépe než já. To já si v jednom kuse dělám hlavu s příštími problémy, s příští krizí. Ze strachu a z paniky jsem se vzdala svého mateřství. Trvá to už příliš dlouho a je na čase to změnit. To, že jsem našla Jennu, bylo šťastné i nešťastné zároveň: našla jsem v ní laskavou a schopnou chůvu, zároveň jsem ale vedle ní nabyla dojmu, že se jí nikdy nemůžu vyrovnat.

Bejrút tohle všechno změnil. Rowan a Poppy jsou moje děti. Jenom já jsem pro ně ta pravá.

„Musíme si promluvit,“ řeknu.

„No nazdar. To nikdy nevěstí nic dobrého,“ povzdechne si Jenna.

Zvednu Poppy a ona si vezme Rowana. Posadíme si je na klín a zůstaneme dál sedět na schodech. Uvědomím si, jaká to byla hloupost, když jsem se bála, že by Jenna mohla zaujmout moje místo. Nešlo vůbec o Jennu a dvojčata nebo o mě a dvojčata, ale o mě a Jennu.

„Nikdy ti nebudu moct dostatečně poděkovat za to, co jsi pro mě v Bejrútu udělala,“ přiznám. „Byla jsi neuvěřitelná. Většina holek by se něčeho takového nikdy neodvážila.“

„Nejdřív skoč a pak se rozhlížej, to je moje motto.“

Usměju se. „Jenno…“

„Mám padáka?“

„Myslím, že už chůvu na plný úvazek nebudu potřebovat,“ řeknu mírně. „Chci se dvojčatům věnovat sama. Vím, že na to nikdy nebudu mít takový grif jako ty, ale chci to aspoň zkusit. Takže…“

„Jasně, Clare. Chápu.“ Setře Rowanovi z tváře stopy po rtěnce. „Byla jsi na mě moc hodná. Nebýt tebe, tak bych nejspíš neměla odvahu od Jamieho odejít. Moc jsi mi tehdy pomohla. Budete mi všichni strašně chybět, ale naprosto to chápu.“

Najednou má spoustu práce s oprašováním a rovnáním sukně.

Dotknu se její ruky. „Jenno, nechci, abys odešla…“

„Ne, to je v pohodě, nemusíš mi nic vysvětlovat.“ Vyskočí na nohy. „Tak jo. Zavolám do agentury a řeknu jim to. Mám u vás zůstat ještě na výpovědní lhůtu nebo…“

„Já ale nechci, abys odešla,“ řeknu znovu. „Jenno, nebudu už potřebovat chůvu, to ale neznamená, že nebudu potřebovat tebe.“

Zatváří se nechápavě. Ani se jí nedivím.

„Chci, abys pro mě pracovala v Království květin. Jako vedoucí pobočky.“

Odvedu ji do obývacího pokoje. Dáme dvojčata do hrací ohrádky a posadíme se proti sobě na tu samou pohovku, na které jsem s ní před všemi těmi měsíci dělala přijímací pohovor.

„Jsi báječná chůva, ale dříve nebo později budeš chtít vlastní děti,“ řeknu jí. „A než to nastane, tak bys měla být aspoň chvíli bez dětí, to mi věř. Umíš si všechno skvěle zorganizovat, jsi rozená manažerka.“

„Já… já nevím…“

„Budeš mít na starosti pobočku ve Fulhamu, zároveň tam ale budeš mít k ruce Craiga, který se bude starat o obchod. Molly chce přejít na pobočku v Camdenu, aby byla blíž rodině, takže to vezmeš po ní.“

„Nikdy jsem nic takového nedělala. Nevím, jestli to zvládnu.“

„Dobře jsem tě těch posledních pár týdnů v obchodě sledovala. Rychle se učíš a umíš jednat s lidmi. A krom toho by to nebylo na plný úvazek, tedy alespoň prozatím. Říkala jsem si, tedy pokud bys souhlasila, že bychom se o tu práci mohly do doby, než půjdou dvojčata do školky, podělit. Musely bychom ještě doladit všechny detaily, ale pro mě by to znamenalo, že bych mohla s dvojčaty trávit víc času a přitom dál vést svou firmu, a ty bys získala příležitost trochu roztáhnout křídla a naučit se něco nového.“

Zničehonic se rozeštká. Nevzpomínám si, že bych ji někdy viděla plakat. „Bože, Clare. Ano, rozhodně souhlasím,“ popotahuje. „Promiň, já jsem jen… nedokázala bych odejít… strašně byste mi všichni chyběli…“

Najednou mám knedlík v krku. Uvědomím si, jak dlouhou cestu jsme v posledních šesti měsících ušly. Na začátku vztahu, ať už milostného nebo jakéhokoli jiného, člověk nikdy neví, jak nebo kde skončí. Pokud máte štěstí, tak ta prvotní zamilovanost postupem času přeroste v méně opojný, ale o to hlubší a hodnotnější vztah založený na lásce, důvěře a vzájemné úctě. Anebo vám to přestane fungovat, všechny přísliby a naděje semele lhostejnost a ze zamilovanosti nezbude nic než vzájemné obviňování a lítost. Tak jako v řadě jiných věcí, i v tomhle je potřeba mít kousek štěstí.

Jenna a já pocházíme z hodně rozdílných poměrů a do života jsme dostaly hodně rozdílné karty. Když ale dojde na lámání chleba, když se společně vypravíme do kuchyně a začneme jako obvykle připravovat čaj, jsme prostě jen dvě mladé ženy, které si bez velkých slov uvědomují, jak děsivé a úžasné může mateřství být, a to bez ohledu na to, čí ruka houpe kolébkou. Každý, kdo tohle pochopí, ví také to, že když někoho miluje, musí se naučit dát mu v pravou chvíli volnost.

Když se dva dny nato později než obvykle vracím z práce, najdu na schodech před domem sedět Marca.

„Radši jsem nezvonil,“ vstane. „Nechtěl jsem Jennu přivádět do rozpaků.“

„Ta tu dneska večer stejně není. Nebudeš tomu věřit, ale šla na policejní ples.“

Brendanovi se ještě pořád stává, že „jde jen tak okolo“, i když už je náš případ řadu týdnů oficiálně uzavřený. Moc to Jenně přeju. Xan by se nikdy neusadil.

„Můžu dál?“

Zaváhám. „Dvojčata tu taky nejsou, jsou na víkend u Daviny. Zdá se, že si roli babičky docela užívá, i když by na místě zavraždila každého, kdo by jí tak řekl. A taky se rozešla s Guyem, slyšel jsi to? Prý ho nachytala se čtrnáctiletou podkoní a zavolala na něj policii. Pustili ho na kauci, Davina už ale vyměnila všechny zámky.“

Vím, že mluvím z cesty. Věděla jsem, že se Marc bude chtít dříve či později vrátit domů. Probrala jsem si to v duchu snad tisíckrát. Udělám všechno pro to, aby to fungovalo. Dvojčata si zaslouží úplnou rodinu. Tentokrát to bude jiné.

Nejsem na to připravená.

Lítost není láska.

„To mě mrzí, že jsem je nezastihl,“ řekne Marc, „stejně mi šlo ale hlavně o to, abychom si my dva promluvili.“

Jde za mnou do kuchyně. Zvláštní pocit, zase ho tam vidět, jako by nikdy neodešel a zároveň byl někým úplně cizím. Naliju mu jeho obvyklou skotskou. Vezme skleničku do ruky, ale pořádně se nenapije. Stojíme proti sobě v rozpacích na opačných stranách kuchyňského ostrůvku. Dívám se na svého manžela a ze všech sil se snažím si vzpomenout, proč že jsem si ho vlastně brala.

„Vracím se do Kanady,“ řekne Marc náhle. „Jen jsem chtěl, abys to věděla.“

Na okamžik mě to tak zaskočí, že nejsem schopna slova.

„Do Kanady?“

Pokrčí rameny. „Nemůžu tu sehnat práci, když jsou teď na tom finanční trhy tak strašně. A upřímně řečeno si ani nejsem jistý, jestli chci tuhle práci ještě vůbec dělat. Chtěl bych dělat něco… hmatatelnějšího.“

„Proč ale nezůstaneš v Anglii?“

„Mám rodinu v Kanadě. Potřebuju jim teď být nablízku.“

„Předtím jsi ale říkal, že bys chtěl…“

Marc odloží netknutou skleničku, obejde kuchyňský ostrůvek a jemně mě vezme do náruče. Je to zvláštní, ale nějak mě to uklidňuje. „Nikdy by nám to neklapalo, Clare,“ zašeptá mi do vlasů. „Na to už se toho mezi námi stalo příliš. To přece oba víme.“

„Mohli bychom to zkusit. Oba jsme udělali nějaké chyby, ale…“

„Clare, dokonce ani ty nemůžeš dát do pořádku úplně všechno.“

„Jseš si jistý, že to tak chceš?“

Odtáhne si mě od sebe a zadívá se mi pátravě do tváře. „Můžeš mi upřímně říct, že tě to mrzí?“

Zaplaví mě pocit smutku. Začínali jsme s takovou vírou a nadějí. Byla jsem si tak jistá, že to dokážeme dát do pořádku, jen když se budu dostatečně snažit.

„Víš,“ hlesne s náhlými rozpaky v hlase, „někoho jsem potkal. Je to ještě úplně čerstvé,“ dodá chvatně. „Seděli jsme vedle sebe v letadle z Libanonu. Je jí dvacet tři. Žije taky v Montrealu a naši rodiče se znají. Jsme prý bratranec a sestřenice ze třetího kolena nebo tak nějak. Přece víš, jak to u Libanonců chodí.“

Nevím, ale zdvořile přikývnu.

„Neuvidím se s dvojčaty tak často, jak bych si přál, ale vždycky jednou za pár měsíců do Londýna přiletím. A třeba až budou starší, tak by mohla přiletět na návštěvu za mnou.“

„Třeba,“ řeknu.

Políbím ho na rozloučenou. Cítím úlevu, ale i podivnou ztrátu. Nepřišla jsem tím jenom o Marca. Měla jsem svou představu o budoucnosti, vysnila jsem si život s manželem a s rodinou. Jako bych tím ztratila svou nevinnost. Můj život už není čistý arch papíru, je plný kaněk, chyb a přeškrtaných slov. Život půjde dál, ale už nikdy nebude stejný.

Nejhorší na tom všem je samozřejmě vědomí, že jsem Coopera ztratila úplně zbytečně.

Nebylo to zbytečně, bylo to kvůli dětem. Jsou tím jediným, kvůli čemu jsem byla ochotná se ho vzdát.

„Zavolej mu,“ naléhá na mě Jenna jednoho večera, kdy spolu zůstaneme až moc dlouho vzhůru a vypijeme až moc vína. „Co můžeš ztratit?“

„Zvolila jsem si,“ řeknu jí. „Na to nemůžu nikdy zapomenout, ať už se mezi námi odehrálo cokoli.“

Místo toho se raduju z jejího počínajícího vztahu s Brendanem. Jenna si dramatických vztahů užila až až, nejdřív s Jamiem a pak s Xanem. Mému bratrovi se málem povedlo zlomit jí srdce. Brendan Kelly je přesně ten typ, na který by se před rokem ani nepodívala: slušný, pozorný a pohledný, byť tak trochu průměrně a obyčejně. V každém případě postrádá onu čertovskou jiskru, která dokáže děvčatům rozbušit srdce. A taky je až moc hodný, říkám si, když si k nám pro Jennu podruhé přijde, aby ji vyvedl na rande, a já dávám do vázy květiny, které jí přinesl, mimochodem taky průměrné a obyčejné, ale hlavní je, že ho to vůbec napadlo. Bůh ví, proč to tak je, ale je fakt, že holkám se hajzlíci líbí a slušných mužů si začnou vážit až tehdy, když jim párkrát někdo ublíží. Třeba Jenna nebyla na Brandana doteď připravená. Třeba i na mě někde někdo čeká, až budu připravená.

První zářijovou sobotu odvezu na Davinin popud dvojčata na víkend do Long Meadow. Bez dlouhých cavyků mě zažene zpátky do auta. „Určitě máš v obchodech spoustu práce,“ prohlásí. „Ne že bych tě tu nerada viděla, drahoušku, ale odpoledne mi přijede pánská návštěva. Dvojčata budou jistě roztomilým doplňkem, ale dospělou dceru, která by tak jen zbytečně upozorňovala na můj skutečný věk, tu vskutku nemohu potřebovat.“

Lehce otrávená odjedu zpátky do Fulhamu. Musela jsem Jenně slíbit, že se tam tenhle víkend zastavím, abych si prošla účty, tak se do toho aspoň pustím. Finance nebudou zjevně nikdy její silnou stránkou a rozhodně nemám zapotřebí dělat křena vlastní matce.

S nelibostí si všimnu, že Anna, která k nám v sobotu chodí na výpomoc, zaplnila všechny nádoby před obchodem žlutými tulipány. Netvrdím, že nevypadají nádherně, ale na sluníčku do pár hodin zvadnou.

Vtrhnu dovnitř, abych jí za to pořádně vyčinila, tam však narazím na další hradbu nádherných žlutých tulipánů. Zřejmě máme nějaký problém s dodavatelem. V obchodě to vypadá, jako by se nám tam nastěhovala polovina amsterdamských plantáží.

„Anno!“ popadnu krabici orchidejí a červeného vřesu. „Anno, není tady k hnutí! Musíme zavolat…“

V zadní části obchodu se pohne stín.

Vydechnu a pustím krabici na zem.

Cooper nedbale odstrčí hromady květin, které mu stojí v cestě, zvedne krabici s orchidejemi a sejme z ní víko s celofánem. „Na světě se vyskytuje více než dvacet pět tisíc druhů orchidejí,“ řekne jakoby nic. „Žádných jiných květin tolik druhů není. Přirozenou domovinou všech těch zářivě barevných a dramaticky tvarovaných květů jsou tropické deštné lesy. Řada z nich voní tak pronikavě, až z toho bolí hlava. Ve viktoriánské květomluvě byly symbolem extáze.“

Je mi naprosto jasné, kdo má tohle na svědomí. Davina a Jenna.

„Červený vřes,“ podá mi Cooper snítku, „značí příslib vášně. Levandule,“ nasype mi jí hromadu do náručí, „symbolizuje příslib lásky a oddanosti. Pomerančové květy představují věčnou lásku. A rudé růže žádné vysvětlení nepotřebují.“

Mám plnou náruč květin.

„Coopere…“

„Zvolila sis správně. Nemohla sis zvolit jinak. Slíbil jsem ti, že až příště někoho zachráním, budeš to ty.“

„Coopere,“ zašeptám.

„Žluté tulipány,“ řekne, přitáhne si mě k sobě a políbí mě tak, až se mi z toho zatočí hlava. Je mi jedno, že tak rozmačkáme květiny, které ještě stále svírám v náručí. Berou za své, ale přitom nás utápějí ve své omamné, opojné a jedinečné vůni.

Beznadějná láska a oddanost.

„Žluté tulipány,“ řeknu.