Kathryn Taylor

Barvy lásky 1. Nespoutaná

1. kapitola

Jsem tak hrozně rozrušená, až se mi třesou ruce. Už nějakou dobu je držím sepjaté na klíně nebo si bezmyšlenkovitě hraju se zapínáním bezpečnostního pásu. Otevírám ho a zavírám. Hned tam budeme. Už to dlouho nepotrvá. Konečně.

„Slečno, musíte zůstat připoutaná. Chystáme se na přistání.” Letuška, která se tam zhmotnila zničehonic, vysoká blondýna, opálená a šíleně štíhlá, ukazuje na rozsvícený piktogram na panelu nad mou hlavou. Rychle přikývnu a zase kovovou sponu zacvaknu. Moji omluvu už nebere na vědomí a usměje se na mého souseda u okýnka, který vzhlédne od novin a - jako vždy, když tato letuška projde kolem - mile se na ni usměje. Ona pak odchází a pokračuje v kontrole pásů.

Muž se za ní dívá. Když si uvědomí, že jsem ho při tom přistihla, zkrabatí vyčítavě čelo a podívá se na mě zle, jako kdyby byl zločin zlobit letušku. Potom se zas vrátí k novinám. Myslím, že je to poprvé, co mě od odletu z Chicaga vůbec vzal pořádně na vědomí.

Ne že by mě to trápilo, nechci se mu líbit. Je to jen jaksi frustrující, protože i kdyby mi připadal atraktivní, stejně bych proti té vysoké blondýně neměla nejmenší šanci, protože jsem její opak - malá a bledá. Světlovlasá jsem sice taky, ale spíš narezle blond, víc dorezava než blond. To je to jediné, co je na mně zajímavé, jenomže zrovna ten rezavý tón může za to, že na sluníčku vždycky okamžitě zčervenám jako rak a nikdy se pořádně neopálím. Tudíž bych se bez této zajímavosti uměla obejít.

Má sestra Hope se snaží vidět ve všem to pozitivní a říká, že vypadám jak anglická růže. Zřejmě mě tím chce jen utěšit, protože ona sama taky patří k těm zlatě blonďatým opáleným kráskám, které mají na muže, jako je můj soused v letadle, mnohem větší účinek.

Potajmu ho koutkem oka sleduju. Vypadá vlastně celkem dobře. Černé vlasy, čistě střižené, padnoucí oblek. Sako si svlékl chvíli po startu, a když zvedne ruce, je cítit přes deodorant jeho pot. Dlouho už to ale naštěstí snášet nemusím, protože za chvíli budeme na místě.

Moje ruce si zase automaticky začnou hrát s přezkou pásu. Na muže u okýnka už nemyslím, místo toho hledím jenom na modrý potah sedadla před sebou a srdce mi začíná zase rychleji bušit, protože jsem hrozně vzrušená.

Opravdu letím do Anglie! Pořád mi to ještě úplně nedochází. Bude to můj první pobyt v cizině, pokud nepočítám týdenní výlet do Kanady s rodinou, když mi bylo třináct. A teď to nebude jen pár dní, ale rovnou tři měsíce.

Dlouze si povzdechnu. Vlastně vůbec nepochybuju, že to bude skvělá zkušenost, ale fakt, že budu daleko od všeho, co znám, mě přece jen trošku děsí. Všechno bude v pohodě, Grace, uklidňuju se. Určitě bude.

„Drahoušku, slyšela jste, co říkala letuška. Musíte být připoutaná.”

Ta milá starší dáma u uličky mě vytrhne z myšlenek. Laskavě mě poplácá po ruce, zatímco si chvatně zapínám pás. Tázavě se na mě dívá.

„Jste tak nervózní?”

Hryznu se do rtu a přikývnu. Nejraději bych jí ještě jednou převyprávěla celý příběh své cesty a to, co mě čeká v jejím cíli. Jenomže tím jsem jí bránila usnout už v posledních dvou hodinách letu, takže

mlčím. Ujišťovala mě, že v letadle stejně nezamhouří oka, ale možná to byla jen britská zdvořilost a ona je ve skutečnosti hrozně unavená a myslí si o mně, že jsem přecitlivělá.

Jmenuje se Elizabeth Armstrongová a je z Londýna. Vrací se z návštěvy u jednoho ze svých tří synů, který žije v Chicagu, ale teď už je ráda, že

bude zase doma. Vím toho o ní ještě víc - vlastně všechno. Kolik má vnuků

- tři, což je podle jejího názoru příliš málo -, že nerada létá - a kdo létá rád? - a že jí stále chybí manžel, který zemřel před osmi lety.

Prostě jen tak. Na infarkt. Jmenoval se Edward.

Letadla jsou stísněná a lety přes Atlantik dlouhé, takže se člověk snadno seznámí, pokud je komunikativní, a ne takový bručoun fixovaný na blondýny jako ten zpocený chlap u okna. Proto se Elizabeth Armstrongová na oplátku dozvěděla zase všechno o mně - že se jmenuju Grace Lawsonová, je mi dvaadvacet, studuju na Chicagské univerzitě ekonomii a jsem na cestě do Londýna, protože jsem měla neuvěřitelné, obrovské, grandiózní štěstí a dostala jsem šíleně žádané praktikantské místo u Huntington Ventures, ve které jsem tolik doufala.

Ani nevím, kolikrát jsem během toho letu líčila své trpělivé sousedce detailní informace o té firmě. Že existuje osm let a že se za tu dobu vyšvihla mezi nejvýznamnější investiční podniky na světě. A že za tento úspěch vděčí především inovativnímu a účinnému konceptu svého zakladatele Jonathana Huntingtona, spočívajícího ve spojování patentů a nových nápadů z techniky, průmyslu a obchodu s těmi správnými investory, takže z toho vzcházejí výnosné produkty a projekty.

Pokud mám být upřímná, tak na toho muže, který za tím vším stojí, jsem taky hodně zvědavá. Jonathan Maxwell Henry vikomt Huntington, příslušník vysoké britské šlechty, velmi činorodý, co se rozšiřování firmy týče, a podle britského bulváru také jeden z nejžádanějších svobodných mužů Anglie.

Ukázala jsem Hope jeho fotku, kterou jsem našla v jednom časopise, a ona říkala, že sice vypadá opravdu dobře, ale taky příšerně nafoukaně. Tomu bych se ale nedivila. Při tom úspěchu, jaký má, bych zřejmě byla taky nafoukaná.

Vzpomínám si na tu fotku dobře. Byl na ní s dvěma překrásnými ženami, modelkami s perfektními, ne příliš zahalenými těly, které na něm visely a dívaly se na něj jak na boha. Ale žádná z nich nebyla jeho přítelkyně, pokud tedy byla pravda to, co se psalo v článku, totiž že žádnou přítelkyni nemá. A ženatý taky není, což mě trochu udivuje. Vypadá s těmi černými vlasy a výrazně modrýma očima opravdu skvěle. Proč je tak atraktivní muž stále bez závazků?

Zase si povzdechnu. To není tvůj problém, Grace, napomínám se. Nejspíš ho ani nepotkáš. Vede přece celou společnost a těžko má čas přivítat každou praktikantku, i kdyby přicestovala z kdovíjaké dálky.

„Vyzvedne vás někdo na letišti?” ptá se Elizabeth Armstrongová s upřímným zájmem.

Chvilku mi trvá, než se vrátím do reality.

„Ne. Pojedu do města metrem nebo taxíkem.”

Ta druhá možnost, kdyby se jí nedalo vyhnout, by mi poněkud udělala díru do rozpočtu. Je to jenom záložní plán, kdyby to nevyšlo s metrem. Můžu jenom doufat, že se rychle zorientuju, nastoupím do správného metra a dorazím včas. Jinak by mi zbýval jenom ten taxík. Času moc není.

Letadlo, v němž sedím, bylo nejvýhodnější spojení z Chicaga do Londýna, ale má přistávat v osm, tedy za čtvrt hodiny, a v deset už mám schůzku s Annie Frenchovou z Huntington Ventures, která mě bude čekat na

recepci firmy, aby mi všechno ukázala a vysvětlila mi moje úkoly. A firma leží v City, přímo uprostřed Londýna. Když započítám fakt, že budu muset ještě dlouho čekat u výdeje zavazadel, bude to celé dost natěsno a můžu jenom doufat, že londýnská špička nebude ve skutečnosti takový chaos, jak člověk vždycky slýchá.

***

Když přistáváme na Heathrow, máme nakonec skoro dvacet minut zpoždění a trvá ještě půl věčnosti, než letadlo zaroluje k výstupu. Netrpělivě ťukám nehty o opěrku a počítám minuty, které mi protékají mezi prsty. K výdeji zavazadel je to daleko a samozřejmě tam naše kufry ještě nejsou. Pás pořád stojí, i když nad ním už bliká číslo našeho letu.

S úlekem si uvědomím, že musím využít čas, abych se převlékla a upravila, proto běžím na nejbližší záchody a kriticky se kontroluju v zrcadle. To jsem dělala už během letu a doposud byl výsledek vždycky stejný: zatím všechno OK.

Rychle vklouznu do kabinky a stáhnu si džíny, ve kterých jsem přiletěla, a vyměním je za úzkou černou sukni a hedvábné punčochy, které mám celou tu dobu v tašce. To stejné se stane se zeleným trikem, které nahradí černá halenka. Jediný ústupek barevnosti je jasný hedvábný šátek, který mi ladí s vlasy. Nacpu věci do tašky, která je naštěstí tak velká, že by se do ní vešla polovina mého šatníku, a je právě z tohoto důvodu mojí věrnou průvodkyní na cestách, a vrátím se k zrcadlu. Výborně. Matka by tvrdila, že je to moc tmavé - vždycky mi říká, ať si vezmu něco

„radostnějšího” -, ale mně se to takhle líbí. S těmi zrzavými vlasy jsem barevná až dost. Rozhodně nepotřebuju být ještě nápadnější.

A propos ta rezavá hlava: vlasy se mi nevlní už tak perfektně jako při nástupu do letadla, ale pár rychlými hmaty to napravím - ať žije pěnové tužidlo! A i make-up se dá snadno oživit, trocha pudru, řasenka a lesk na rty - hotovo.

Moje zelené oči mě sledují unaveně, noc byla krátká a pomalu to začínám cítit. Ale co, jsem mladá a nedostatek spánku klidně podstoupím, když jde o to, ušetřit dvě stě dolarů na levnější letence.

V zrcadle vedle mě se najednou objeví Elizabeth Armstrongová a vystřídá ženu, která tam byla doposud. S údivem, ale potěšeně se na ni podívám.

„Poslední zkrášlovací úpravy, drahoušku? To přece, na rozdíl ode mě, nemáte zapotřebí.” Mrkne na mě, zívne a strčí dlaně pod studenou vodu.

Já to věděla - je unavená a je to moje vina, protože jsem ji nenechala spát. Přesto se na mě usmívá, když si obě myjeme ruce, a já ten úsměv prostě musím opětovat.

Připomíná mi trochu babičku Rose doma v Lesteru v Illinois, v malém městě, kde jsem vyrůstala. Babička sice vypadá jinak, celý život pracovala venku a nedá se s křehkou Elizabeth srovnávat, ale má podobný styl humoru.

„Musím vypadat dobře, když jdu poprvé do firmy,” vysvětluju nadbytečně. Moje spolucestující to přece musí vědět, když jsem jí během letu tři sta sedmdesátkrát vyložila, jak důležitá je pro mě ta praxe, na kterou dnes nastoupím.

Jenom přikývne. „Třeba vás přece jen někdo vyzvedne,” řekne a jde k sušáku.

Hučení přístroje je tak hlasité, že málem přeslechnu zvonění mobilu.

Zapnula jsem ho, když jsem vystupovala z letadla - pro případ, že by mi z Huntington Ventures poslali nějakou důležitou zprávu. Ale v tomto směru

jsem svůj význam pro firmu evidentně přecenila, protože jediná SMS, která přišla, byla od mé sestry. A jak vidím, je to zrovna ona, kdo se mnou chce právě mluvit. Rychle si otřu prsty o sukni a zvednu to.

„Ahoj, Gracie! Šťastné přistání?”

Je tak příjemné slyšet Hopein hlas, až musím naprázdno polknout.

„Ano, právě jsme přistáli. Teď čekám na kufr. Moment.”

Přitisknu si mobil k hrudníku a rozloučím se s Elizabeth, která mě poplácá po ruce a popřeje mi hodně štěstí, načež vyloví z kabelky rtěnku a nakloní se k zrcadlu. V zrcadle na mě ještě jednou mrkne a já zvednu ruku. Strčím do dveří a vracím se s mobilem u ucha do haly. Zavazadla už jedou, a zatímco čekám na svůj kufr, který je samozřejmě skoro poslední, vyprávím Hope o letu. Jsem moc ráda, že s ní můžu mluvit, protože ona je pro mě kousek normality, což v tomhle nervózním rozpoložení opravdu vítám.

„A co teď?” ptá se, zatímco z pásu tahám tu černou obludu, kterou jsem si půjčila od mámy, protože jinak bych musela cestovat se třemi taškami, abych všechno sbalila. Když stojí vedle mě, vysunu madlo a děkuju stvořiteli, že má kolečka, i když mi ta váha i tak málem vykloubí ruku.

„Teď sebou musím hodit, abych tam byla včas.”

„Máš tu černou sukni a černou halenku?”

„Jo, proč?”

Hope se zasměje.

„Protože přesně toho jsem se obávala.”

„Vypadám v tom blbě?” zmocní se mě zděšení. To mi přece mohla říct dřív!

„To vůbec ne, ale to jsi celá ty, jak se snažíš schovávat. To vůbec nemáš zapotřebí, Gracie. Jsi hezká a Angličani si toho všimnou, věř mi. A černá se teď nehodí - není to jarní barva.”

Ráda bych jí věřila. Opravdu. Ale Hope se to mluví s její postavou.

Kdybych měla metr sedmdesát pět, byla vysportovaná blondýna, tak bych asi nenosila vůbec nic - nebo aspoň mnohem míň než teď. U ní se neprojevily skandinávské kořeny naší rodiny. To já jsem po nějakém prapředkovi schytala tu trochu irských genů, která na nás zbyla, protože kromě mě není v příbuzenstvu vůbec nikdo zrzavý, dokonce ani otec ne - tedy pokud si vzpomínám, protože jsem ho neviděla už věčnost. A jsem taky jediná, kdo je malý a zaoblený. Ne tlustá, to ne, ale prostě zakulacená tam, kde je moje sportovní sestra nebo tam ta letuška sportovně pevná.

„Černá zeštíhluje, víš?” Vylovím z tašky pas, který musím ukázat. „Pak ti zavolám.”

Hopein hlas zní najednou starostlivě. „Dávej tam na sebe pozor, Gracie, ano? A slib mi, že se dnes večer ozveš a povyprávíš mi o všem do nejmenších podrobností.”

Slíbím jí to a s úsměvem zavěsím. Je to moje mladší sestra, ale chová se jako máma. Možná právem. V mnoha ohledech je z nás Hope ta zkušenější. S povzdechem schovám mobil. V Anglii ovšem ještě nebyla. To je zase jednou něco, v čem jsem před ní napřed.

Člověk za přepážkou zběžně mrkne do mého pasu a ani celníci se o mě nezajímají - jak říkám, až na ty vlasy jsem totálně nenápadná, nikdo se o mě nestará - takže to jde rychle a hned jsem u průchodu do letištní haly.

Tam je tak nečekaně moc lidí, že se polekaně zarazím a muž, co jde za mnou, mě musí obejít. Šlehne po mně otráveným pohledem a chvátá dál.

Děkuju pěkně. Není zač. Ty mně taky.

Cestující proudí kolem mě, mávají na příbuzné nebo přátele. Vidím cedule se jmény, lidé se nalézají, objímají, vítají. Projde kolem i

Elizabeth a míří k nějakému mladíkovi, který má zjevně radost, že ji vidí, a obejme ji. Mě si už nevšimla.

Nechci si připadat ztraceně, takže si upravím tašku na rameni a seberu síly. Je nejvyšší čas, musím pokračovat. Zase rázně vykročím, abych našla směrovku na metro - abych se o pár vteřin později zase zastavila, když mi padne pohled na jednoho muže vyčnívajícího z davu. Stojí tam, oči upřené na průchod. Na mě.

Srdce mi vynechá, ale pak se rozbuší jako blázen, když vidím ten úsměv na jeho rtech. Sotva znatelně na mě kývne.

Jonathan Huntington.

Ne, to nemůže být možné. Zamrkám, ale je tam pořád. Určitě je to on, i když naživo je mnohem atraktivnější než na té fotce z časopisu.

Uvolní ruce založené na hrudi a změní postoj z vyčkávacího v aktivní. Jako by byl v pohybu, i když pořád stojí na místě. Dívá se na mě. On tu na mě čeká.

Ach. Můj. Bože.

Moje nohy se dají samy od sebe do pohybu. Jako ve snu kráčím k němu.

2. kapitola

„Dobrý den, pane Huntingtone.” Stojím přímo před ním a podávám mu ruku. „Já jsem Grace Lawsonová.”

Když jsem šla k němu, nespustil mě z očí. Z očí, jejichž modř byla fascinující už na fotce. Ale ve skutečnosti je to jiné. Hluboké. Zářivé. Upřeně se na něj dívám, nasávám každý detail.

Je vysoký, mnohem vyšší, než jsem si myslela, a celý v černém, černé kalhoty, černá košile, černé sako. Jako já. Jenom samozřejmě nemá žádný barevný šátek. Haha. Jeho vlasy jsou také černé a jaksi troufale dlouhé, padají mu do čela a kousíček i přes límec. Na rozdíl ode mě je jeho pleť opálená, což ještě zvyšuje kontrast k jeho zářivě modrým očím. Kromě toho se dnes zřejmě neholil, protože na tvářích má tmavý stín.

To všechno vnímám v té vteřině, kdy moje ruka visí mezi námi ve vzduchu, aniž by ji uchopil. Sjedu pohledem k jeho ústům. Ten úsměv, který mu prve pohrával na rtech, je pryč a výraz jeho tváře mě najednou znejistil. Hledí na mě, jako kdyby vůbec nechápal, co po něm chci.

Odkašlu si, nechám ruku napřaženou.

„Ráda vás poznávám - sire.” Je snad šlechtic. Jak se šlechtic oslovuje? Zatraceně. „Nevím, jak to mám říct. Chci říct, že bych vůbec nečekala, že mě vyzvednete na letišti. Ale já těším se. Na praxi. Moc. Je to pro mě opravdu moc “

Poslední slova ze mě lezou jen trhaně, protože tu něco nehraje.

„Jonathane?”

Přímo za mnou zazní hluboký hlas s podivným přízvukem, který si neumím zařadit, a když se polekaně ohlédnu, stojí tam nějaký muž. Japonec. Není tak vysoký jako Jonathan Huntington, ale i tak dost vytáhlý, takže si mezi nimi připadám jako trpaslík. Za ním stojí další dva muži, také Japonci, ale menší, evidentně jeho doprovod. A teprve teď si uvědomím, že za Jonathana těsněji přistoupil jakýsi blonďatý obr a trochu menší hnědovlasý muž, jako kdyby mu měli v nouzi přispěchat na pomoc. A všichni se na mě dívají stejně nechápavě.

Ach bože. Je mi horko a zima, když mi dojde, jak neuvěřitelně trapnou chybu jsem udělala. Jonathan Huntington tu není proto, aby vyzvedl praktikantku z Chicaga. Čeká tu na toho japonského byznysmena, co stojí za mnou, který nějakou krutou náhodou přiletěl ve stejný čas jako já. Teď

právě jsem ze sebe udělala příšerného blbce. Hůř než příšerného. Děsivě neomluvitelně hrozného.

Několik mučivých vteřin nikdo nic neříká a já se v duchu svíjím. V zoufalství zavřu oči a v tu samou chvíli cítím, jak se něčí ruka sevře kolem té mé, kterou jsem zapomněla stáhnout.

Když oči zase otevřu, Jonathan Huntington se na mě dívá. Je to jeho ruka, která mě drží. Pevně. Příjemně. Konejšivě. Usmívá se a já vidím, že mu na jednom řezáku chybí odštípnutý rožek, což jeho úsměvu dodává chlapeckou jiskru, s čímž jsem nepočítala, a rázem mi měknou kolena.

Anebo je to taky tím, že se cítím tak nekonečně trapně, že mě nohy prostě nechtějí nést.

„Slečno Lawsonová, těší mě.” Nemá ponětí, kdo jsem. Ale chce mě zachránit. Teplo z jeho ruky přechází do celého mého těla.

Musíš se omluvit a jít, říká mi hlas v hlavě jasně a zřetelně, ale jsem jako přimrznutá, hledím jako hypnotizovaná do tváře Jonathana Huntingtona a nedokážu pořád ještě pochopit, jak může být někdo tak atraktivní.

Pak mi pustí ruku a já se zase vzpamatuju. Ukáže na vysokého Japonce, jehož věk se dá těžko odhadnout.

„Smím vám představit Yuuta Nagaka, našeho obchodního partnera, který právě přiletěl z Tokia?”

Otočím se a lehce se ukloním tomu muži, který na mě hledí znepokojivě pronikavým pohledem. Jonathan Huntington řekne jména ostatních čtyř, kteří na mě kývnou, ale já si dokážu zapamatovat jen to, že se ten blonďák jmenuje Steven. Můj mozek není schopný vyprodukovat rozumnou myšlenku.

„A vy jste naše nová praktikantka, slečno Lawsonová?” ptá se Jonathan Huntington. Říká to tak nějak zvláštně, jakoby shora, a něco v jeho tónu ve mně budí protest. Určitě je příšerně nafoukaný. To byla slova mé sestry, když jsme si spolu tenkrát prohlížely tu fotku. Zřejmě měla pravdu.

Na druhou stranu mi do vědomí proniká skutečnost, že mě kvůli tomu hroznému omylu vůbec nezesměšnil, a můj vděk zastíní všechny ostatní pocity. Pokud je toto anglická zdvořilost, tak se přes trochu té nafoukanosti ráda přenesu.

„Já ano. Z Chicaga,” koktám, jako by to vysvětlovalo, proč jsem se předvedla jak úplný pitomec.

Japonec ztrácí trpělivost, je to na něm vidět.

Mám pocit, že u něj bych z takového přešlapu nevyvázla tak lacino, nebo si takto alespoň interpretuju jeho pohled, kterým mě provrtává.

Konečně se mi zase probouzí mozek. Měla jsem štěstí, a snad se nebudu muset do smrti stydět, že jsem naivní, až to bolí. Ale jestli tu budu ještě chvíli stát, tak se to možná změní.

„Musím utíkat. Na metro. Mám za chvíli schůzku.”

Dívám se na Jonathana Huntingtona a celé je to tak absurdní, že pokrčím rameny a nedokážu potlačit úsměv.

„U vás.”

Udiveně pozvedne obočí. „U mě?”

„Ach, ano, ne - chci říct ve vaší firmě. Vždyť víte. Ta praxe.” Už se zase v duchu kroutím. Bože, Grace, nepokoušej se být vtipná. Po tomhle výstupu beztak zruší spolupráci s Chicagskou univerzitou, protože bude mít po krk omezených amerických studentek, které takto zve do Británie. Opravdu musím jít, než to ještě víc pokazím.

„Takže. Na shledanou.”

Sevřu madlo kufru a vleču ho dál. Muži se hned semknou a zavřou tu mezeru, jako kdyby čekali jen na to, až konečně odejdu, a mluví spolu. Ještě jednou se krátce ohlédnu, ale když zachytím pohled Japonce, který hovoří s Jonathanem Huntingtonem, odvrátím hlavu a vroucně doufám, že mluví o obchodních věcech, a ne o mně.

Na okamžik zavřu oči, zatímco mi váha kufru, který vezu naklopený za sebou, trhá ruku. Tak to by bylo - moje setkání s Jonathanem Huntingtonem. To jsi udělala skvěle, Grace, fakt skvěle. Až se s ním někdy potkám ve firmě, tak budu jenom doufat, že si nezapamatoval můj obličej - nebo se radši celé tři měsíce budu schovávat za nějakou kartotékou.

Něčí ruka mě chytí za loket a donutí zastavit. Vylekaně se ohlédnu - a zase se dívám do modrých očí Jonathana Huntingtona.

„Pojedete s námi, slečno Lawsonová,” prohlásí opět tím blahosklonným tónem, který nestrpí odmluvy.

Kdybych mohla dýchat, pak bych na to něco odpověděla. Za ním stojí Steven, ten blonďatý obr, a než stačím pochopit, co se děje, má můj kufr a táhne ho pryč, zpátky k těm japonským byznysmenům. Jonathan Huntington mě stále drží za ruku. Konečně mi zase naskočí mozek.

„Hej!” vytrhnu se mu. „Ne, ne!” volám za obrem, který se hned zastaví. Jonathan Huntington ho však gestem posílá dál. Pak na zádech ucítím jeho ruku, jak mě nesmlouvavě postrkuje před sebou.

„Můj asistent vám jen chce pomoct se zavazadlem,” řekne a dívá se na mě, jako bych to neměla v hlavě tak úplně v pořádku. Možná vážně nemám.

„Nemůžu s vámi jet,” řeknu a zastavím se. To je přece logické a musí to chápat. Musí s tím Japoncem probrat něco důležitého, jak předpokládám, protože jinak by asi nepřiletěl osobně z Tokia, a já u toho budu jen překážet. Krom toho - ten panovačný tón se mi nelíbí. A taky nechci, aby mi někdo jen tak bral zavazadlo. „Prosím, můžete tomu člověku - můžete svému asistentovi říct, aby mi vrátil kufr? Musím vážně na metro, jinak přijdu pozdě.”

Koutky jeho úst se pozvednou, protože se zřejmě dobře baví, a já zase vidím chybějící kousíček zubu. Jak to, že u jiných by to byla vada na kráse, kdežto u něj je to neuvěřitelně atraktivní? Dech se mi zase zadrhne.

„Pozdě na schůzku se mnou?” zeptá se a zní to jednoznačně posměšně. To mi vrátí dech. Zvednu bradu. „Ne. Pozdě na schůzku ve vaší firmě.”

Jeho úsměv mě skoro rozzuří. Teď už dýchám zase volně. „Myslím, že není vhodné, abych vás dál rušila. Máte důležitého hosta a cítila bych se nepříjemně, kdybych vás po tom nedorozumění ještě dál obtěžovala.” Zase si uvědomím, že od něj vlastně bylo moc milé, že mě v tom nenechal vykoupat. „A děkuji.”

„Za co?”

Ach ne. Grace, zatraceně, přemýšlej, než něco řekneš. „Vždyť víte. Teď před chvílí jste taky nemusel - být tak laskavý.”

„Tak proč tedy odmítáte, když vám laskavě nabízím, že vás svezeme?”

„Já ” Chce mě zmást? Jestli ano, tak se mu to dokonale daří. „Nechci přijít pozdě,” řeknu skoro zoufale.

„V tom případě mě doprovodíte. Autem tam budete rychleji než metrem.”

Ještě se trochu vzpírám, i když proti jeho velké horké ruce na mých zádech je každý odpor zbytečný.

„Ale co váš přítel, chci říct obchodní partner? Jistě potřebujete něco probrat “

„Nemá nic proti tomu, abyste jela s námi, věřte mi.”

Způsob, jakým to říká, mě irituje. Zní to sarkasticky, a v jeho hlase zaznívá ještě něco, při čem mi přeběhne mráz po zádech. Jsem ale moc rozrušená, než abych o tom přemýšlela, protože jsme zpátky u ostatních mužů.

„Slečna Lawsonová nás doprovodí,” prohlásil Jonathan Huntington, jako by to nebylo dost očividné, když mě sám přivlekl zpátky a jeho asistent táhne můj kufr. Zní spokojeně. Není divu. Pravděpodobně vždycky dostane, co chce.

Japonci strohým asijským způsobem přikývnou, zatímco Steven a ten hnědovlasý na mě hledí se zvědavým, ale velmi odtažitým zájmem, asi jako když se člověk dívá na automobilovou nehodu, kterou míjí. Ale přesně to možná taky jsem - nečekaná nehoda.

Mlčky vykročíme.

Jonathan Huntington a ten vysoký Japonec jdou za mnou a mám pocit, jako bych v zádech cítila jejich pohledy. Tiše se baví - japonsky. Možná proto jim nevadí vzít mě s sebou - stejně nebudu ničemu rozumět.

Na okamžik znejistím. Jsem snad úplně šílená, když jsem chvilku uvažovala o tom, že tuto nabídku nepřijmu? Jonathan Huntington bude příští tři měsíce mým šéfem a mě nenapadne nic lepšího než se mu nejprve vnutit a pak dělat drahoty, jako kdyby po mně snad něco chtěl. Vrať se na zem, Grace, napomínám se. Mělas víc štěstí než rozumu. Hleď z toho vytřískat to nejlepší.

V autě - dost dlouhé limuzíně se dvěma koženými sedačkami proti sobě - se vrací moje pochybnosti a já si jsem jistá, že byla chyba nejet metrem.

Sedím ve směru jízdy na jedné sedačce s Jonathanem Huntingtonem a tím hnědovlasým, zatímco o tu protější se dělí hlavní Japonec se svým asistentem. Ten druhý sedí vepředu s obrovitým Stevenem, který řídí.

Japonskému asistentovi, který je s námi vzadu, balancuje na kolenou aktovka a hnědovlasý telefonuje nebo posílá esemesky, zatímco jedním uchem poslouchá rozhovor obou šéfů. Jonathan Huntington a Yuuto Nagako sedí pohodlně opřeni a baví se stále japonsky. Netuším, kolik je tomu Japonci let, protože jeho tvář je tak hladká, ale vzhledem k tomu, jak mu na spáncích šediví vlasy, hádám mu nejméně o deset let víc než Jonathanovi.

Zatímco hovoří, dívá se Yuuto Nagako chvílemi na mě, což je mi nepříjemné, a občas mám skoro pocit, jako by se mluvilo o mně. Ale to je stejně absurdní jako celá tahle situace.

Nevím, kdy jsem se naposledy cítila tak nemístně. Nikdy jsem neseděla v takovém autě, což by samo o sobě - spolu s tím, že se tu jezdí vlevo - bohatě stačilo, aby to na mě udělalo dojem. Jsem však natolik zaměstnaná tím, cítit se mezi těmi velkými cizími muži malá a bezvýznamná, že vůbec nestíhám obdivovat okolí. Znám pouze Jonathana Huntingtona, ale jelikož je to jen z toho důvodu, že jsme se sestrou viděly a obdivovaly jeho fotku, příliš mě to neuklidňuje. Je toho na mě prostě trochu moc.

Nejhorší na tom je, že ho cítím, když sedím tak blízko u něj. A na rozdíl od toho muže v letadle mi to vůbec nevadí. Ne, voní hezky. Tak příjemně, že se přistihnu u toho, jak se zhluboka nadechuju, abych nasála víc té vůně. Možná to ani není žádný deodorant. Možná tak prostě voní. Ať je to, co chce, stoupá mi to každopádně do hlavy. A to vůbec není dobře, protože tím se ještě víc soustředím na něj a zvládám nervozitu mnohem

hůř.

Stísněně se držím sedadla a modlím se, abychom byli brzy na místě. Ale pokaždé, když to velké auto zatáčí, tiskne mě to k Jonathanu Huntingtonovi. Tedy tiskla bych se k němu, kdybych se proti tomu vší

silou nevzpírala. Sedadla jsou velmi měkká a je na nich spousta místa pro dva. Sedíme tam však tři a široká prohlubeň a gravitační zákony mě stále nebezpečně posouvají k němu. Nemůžu nic dělat. Sedím proto jako v křeči a dívám se z okýnka v naději, že si nikdo nevšimne, že jsem tam taky.

Pak Jonathan Huntington nečekaně položí ruku na opěrku za mnou. Tím zmizí jeho široké rameno a já mám víc místa. Jenomže to rameno bylo taky něco jako nárazníková zóna, místo, kde se naše těla mohla dotknout, když jsem se zrovna nedržela dost pevně. Teď už tam nic není a v příští pravotočivé zatáčce sklouznu k němu. Úplně. Plný kontakt. Sedíme tam nalepení bok na boku, a protože jsem se instinktivně snažila něčeho zachytit, opírám se dlaní o jeho hruď a cítím, že kolem mě položil paži a drží mě nad loktem. Zřejmě taky jen reflex, aby mě zachytil.

Svět se na vteřinu zastaví. Cítím teplo jeho těla, ale taky to, jak se mu svaly pod mou rukou napjaly. Jeho pohled sklouzne z mého obličeje k výstřihu a zase zpátky. Shlédnu dolů a vidím, že se mi posunula halenka a odhaluje víc, než by měla. Když se na něj zase podívám, už se neusmívá a jeho oči jsou temnější. Nemůžu se ani nadechnout a jen hledím na něho.

Cítím na kůži mravenčení všude tam, kde se dotýkáme, a cítím červeň, která se mi dere do tváří.

Rychle se odtáhnu - od jeho hrudi, ale jinak to nejde - a zasunu se zpátky do rohu. Jeho ruka mě propustí.

„Omlouvám se,” mumlám a nedokážu skrýt své zděšení. Musím odtud pryč.

Stáhne ruku z opěradla a sedíme zase tak jako předtím. Japonský asistent se naštěstí baví s hnědovlasým o naplánování nějakých schůzek. Jen Yuuto Nagako se na tom rozhovoru nepodílí a soustředěně mě pozoruje, jako ostatně celou dobu. Něco japonsky řekne Jonathanu Huntingtonovi, který se na mě potom otočí.

„Jak dlouho u nás budete, slečno Lawsonová?”

Skutečnost, že mě najednou oslovil, mě znervózní ještě víc. Neptá se totiž tak, jako by chtěl začít neškodnou konverzaci, ale jaksi věcně a odtažitě. Jako by to byla důležitá informace, kterou k něčemu potřebuje.

„Tři měsíce,” odpovím a olíznu si rty. Mám hrozně suchou pusu.

„A jste z… ?” „Z Chicaga.”

„Jistě. To jste už říkala.”

Otočí hlavu a sleduje mě pohledem, před kterým není úniku. Pořád prostě sedíme příliš blízko k sobě, i když se teď setkávají jen naše ramena. Cítím, jak je jeho paže pod sakem tvrdá, a kousek se odsouvám. Přesto stále cítím jeho teplo, které se zřejmě přenáší na mě.

„Takže studujete u profesora Whita?”

Přikývnu. Pomalu se vzpamatovávám z šoku. Zřejmě tedy přece jenom neškodná konverzace. Nezávazný rozhovor je přesně to, co teď potřebuju.

„Znáte ho?”

„Ne, osobně ne. Ale můj společník Alexander Norton se s ním dobře zná.

Spolupráce s vaší univerzitou byla navázána jeho prostřednictvím, pokud vím.”

O tom se profesor White nezmiňoval, ale vysvětluje to, proč anglická firma nabízí americkým studentům ekonomie placenou praxi. Odměna není tak vysoká, abych z ní zbohatla, ale můžu si dovolit pronajmout v Londýně byt.

„Co vás láká na ekonomii, slečno Lawsonová?”

Zbývající muži domluvili a Jonathan Huntington se ptá do ticha.

Všichni se na mě dívají a mně by bylo milejší, kdybych zase byla jen vzduch. Pak ale nakrčím čelo, protože můj mozek teprve teď registruje tón, kterým se mě zeptal. Zní už zase lehce pobaveně. Jako kdyby to bylo

téma, které není vhodné pro někoho, jako jsem já, jako kdyby ekonomie a já byly dva neslučitelné protiklady. Dobrá, možná jsem se doposud nechovala jako dvakrát inteligentní exemplář ženského pohlaví, ale to není důvod, aby se mnou jednal svrchu. Jsem dobrá. Jinak bych to místo nedostala. Člověk musel projít konkurzem - a já jsem ho vyhrála.

„Ráda pracuji s čísly,” řeknu vědomě nedbale a usmívám se pokud možno suverénně, jako kdyby byl pravý důvod příliš komplexní, než abych ho tu teď rozváděla. Co umíš ty, umím i já, pomyslím si a jsem se svým výkonem docela spokojená. Dokud nepoloží druhou otázku.

„A co vás láká na Huntington Ventures?”

Polknu. Před výběrovou komisí na univerzitě jsem k tomuto tématu dokázala pohotově a přesvědčivě jmenovat deset bodů, ale teď dokážu jen hledět zakladateli této firmy do příliš modrých očí a nevymáčknu ze sebe ani slovo.

Naštěstí už ale nemusím nic říkat, protože jsme na místě. Limuzína zastaví před vchodem moderní prosklené kancelářské budovy. Má nejméně dvanáct pater a její průčelí se mírně dme do ulice. Jedna strana je přímá, zatímco druhá lehce ustupuje, takže výsledkem je zajímavý, téměř kónický tvar.

Sedím na straně do silnice, kde v rychlém sledu míjí jedno auto druhé, takže čekám, až muži vystoupí na chodník, a pak je následuju. Když lezu z auta, podá mi Jonathan Huntington ruku, aby mi pomohl, a i když v prvním okamžiku váhám, přijmu ji. Bylo by dětinské toto gesto ignorovat a já

jsem se dnes ztrapnila už dost. Stoprocentně to ale není zdravé pro moje srdce, dotýkat se ho. Jakmile stojím na chodníku, pouštím jeho ruku.

Blonďatý obr vytáhne z kufru moji černou obludu na kolečkách, ale místo aby mi ji předal, táhne kufr skleněnými dveřmi do budovy.

„Až po vás.” Jonathan Huntington mi naznačí, ať jdu první, a i Japonci mi dají přednost. Hala je rozlehlá a elegantní, s recepčním pultem ze dřeva a skla, před nímž světlovlasý řidič nechává můj kufr. Stojí tam dvě dívky, jedna za recepcí, druhá před, a se zájmem se na nás dívají.

Jonathan Huntington je pozdraví a prohodí s nimi pár vět. Kradmo pohlédnu na hodinky. Půl jedenácté. Zatraceně.

Ta dívka, co stojí před recepcí, vykročí ke mně. Je přibližně stejně stará jako já, má krátké hnědé vlasy, které vypadají velice ležérně, ale přesto stylově. Ke světle zelenému kostýmku z lehkého manšestru má sladěný batikovaný top a strohý, ale nápadný stříbrný řetízek. Je to trochu neobvyklý styl pro takovou firmu, ale není to přehnané - a k ní se jaksi hodí.

„Ahoj,” řekne. „Jsem Annie Frenchová. Už na tebe čekám, Grace.”

To důvěrné oslovení mě zaskočí, ale po té hororové cestě z letiště je to příjemné. Konečně jsem se setkala s někým, z koho nemám zmatek v hlavě.

„Mám zpoždění,” říkám nešťastně, když si třeseme rukama.

„To nikdy, pokud přijedeš se šéfem,” odpoví a usměje se na mě. Líbí se mi.

Než můžeme říct něco dalšího, stojí najednou vedle mě Jonathan Huntington. Ostatní muži čekají u výtahu a dívají se naším směrem.

„Hodně štěstí při praxi, slečno Lawsonová,” popřeje mi. „Doufám, že se vám u nás bude líbit.”

Namáhavě polknu. „Děkuji.”

„Mimochodem, černá vám sluší. Hezká barva.” Letmo se podívá sám na sebe. Když znovu zvedne pohled, jeho modré oči zajiskří a na rtech mu pohrává úsměv, při němž mi zase měknou kolena.

Než stačím cokoliv odpovědět, otočí se a jde k výtahu. Nejistě se za ním dívám a přemýšlím, jestli si mám opravdu přát, abych ho ještě někdy viděla.

3. kapitola

Když se dveře výtahu zavřou, Annie Frenchová se na mě podívá. „Jak se ti to povedlo?” zeptá se a povytáhne jedno obočí.

„Co přesně?”

Jsem v myšlenkách ještě u toho matoucího Jonathana Huntingtona, takže ji pořádně neposlouchám.

Annie do mě lehce strčí a přivede mě zpátky do reality.

„Tak poslyš - právě jsi přišla se šéfem. Jaks to udělala, řekni?”

„Byla to náhoda. Potkali jsme se na letišti a on mi nabídl, že můžu jet s nimi.” Vlastně to zní docela věrohodně.

Annie se však nedá oklamat. Nakloní hlavu: „A jak věděl, kdo jsi? Vy se znáte?”

Dostala mě. Cítím, jak mi rudnou tváře, a odvádím ji kousek stranou, protože nechci, aby to slyšela ta blondýna na recepci, která projevuje zřetelný zájem.

„Ne. Já jsem ho - oslovila,” přiznávám tiše. „Byl to omyl. Myslela jsem - že přišel vyzvednout mě.”

Annie na mě vyvalí oči a pak se zasměje, jako by to byl nejlepší vtip, který v poslední době slyšela.

„Tys myslela, že tě šéf přijel vyzvednout osobně?”

„Jo, já vím,” zasténám a obrátím oči v sloup. „Nevrtej se v tom. Už tak je mi to všechno dost trapné. Nemůžeme změnit téma?”

„Jistě.” Annie se vyloženě zubí. „Aspoň pro tuto chvíli určitě.” Ukáže na můj kufr.

„Ten můžeš nechat tady u Caroline a vyzvednout si ho později. Teď ti nejdřív ukážu tvoje nové působiště.” Její úsměv je tak nakažlivý a přívětivý a její chování tak otevřené, že nemůžu jinak než ji mít ráda.

Necháme kufr u blonďaté Caroline z recepce, která to monstrum odtáhne za recepční pult a ujišťuje mě, že na něj dohlédne, přičemž si mě nadále zvědavě měří. Potom nastoupíme do jednoho ze dvou výtahů, které stojí vedle sebe. Je vybavený zrcadly a působí stejně jako všechno tady: velkoryse a luxusně. Pohled do zrcadla mě informuje o tom, že jsem nepřirozeně bledá - pravděpodobně důsledek šoku, který vyvolalo setkání s nejžádanějším svobodným mužem Anglie.

Když jedeme nahoru, Annie mi sděluje, že jí je třiadvacet a už rok pracuje jako junior asistentka v investičním oddělení Huntington Ventures.

„Je to můj vstup do branže,” říká. „Mohla jsem narazit na mnohem horší místo.”

Trochu jí závidím, že je o tolik dál, i když jsme skoro stejně staré. Mně sice už taky dlouho nepotrvá, než dokončím studium, ale najdu si pak místo v tak skvělé firmě?

Annie však závidím nejenom práci u Huntington Ventures, ale i její sebevědomé, milé vystupování, tu lehkost, se kterou do všeho jde.

„Toto je oddělení, kde budeš pracovat,” vysvětlí mi, když vystoupíme ve čtvrtém patře a jdeme dlouhou chodbou. Všechno je tu světlé a velkoryse rozvržené. Skleněné dveře vedou do různě velkých kanceláří, v nichž sedí lidé, kteří vypadají velmi zaměstnaně. „Tady se připravují nové projekty, do kterých Huntington Ventures vstupuje. Děláme rešerše,

zkoumáme šance na trhu a vedeme přípravné rozhovory - a patro šéfů dořeší zbytek.”

Jde se mnou do každé kanceláře a představuje mi zaměstnance, ale je jich moc, než abych si je dokázala okamžitě zapamatovat. Utkví mi jen několik jmen: sekretářka, starší, velmi přívětivá žena, se jmenuje Veronica Hetchfieldová, vedoucí oddělení, čtyřicátník s řídkými vlasy, se představí jako Clive Renshaw a Shadrach Alani, mladší kolega s očividně pákistánskými kořeny, kterému jistě nebude ani třicet, sedí s Annie v kanceláři. Je jich mnohem víc, nejméně ještě tucet, s nimiž se líp seznámím v příštích dnech. Všichni jsou milí, ale Annie je podle mě nejmilejší.

„Ostatní oddělení ti ukážu, až bude příležitost, jestli tě to bude zajímat.” Na chodbě mi Annie do ruky vtiskne složku: „Tady najdeš všechno podstatné o naší firmě,” k tomu mi ještě podá kopii s nějakým složitým diagramem, „to je struktura organizace - aby sis rychle udělala přehled.”

Žasnu, když očima kloužu po rozvětvené síti, po dílech skládačky, které tvoří firmu. Mnoho věcí jsem si u dopředu vyhledala sama, ale některé podrobnosti jsou pro mě úplně nové. A když listuju složkou, v níž jsou na lesklém papíře uvedeny i ostatní obchodní aktivity, dochází mi, že Huntington Ventures je víc než čistě investiční společností. Je to impérium s mezinárodními vazbami a širokým spektrem zájmů. Podílnictví se netýká jen vysokých financí a stavebnictví, ale prakticky všech odvětví průmyslu a obchodu, a jsou tu i podpůrné programy pro kulturní projekty. Má úcta k výkonnosti Jonathana Huntingtona zase o kus povyroste.

Když zvednu oči od materiálů, Annie se na mě směje.

„Působivé, že?”

Vím, že tím myslí firmu, ale já dokážu myslet jenom na muže, který ji řídí, a mlčky přikývnu.

Annie jde dál a otevře dveře do kanceláře na konci chodby. Má také prosklenou přední stěnu a je velmi malá. Stůl stojí těsně u té skleněné stěny a jedna strana kanceláře je celá zabraná kartotékami, takže tam člověk nemá moc místa k pohybu.

„Kancelář praktikantů,” oznámí Annie a zazubí se na mě tím svým přidrzle otevřeným způsobem.

Povzdechnu si. Co jsem čekala? Červený koberec? A tak hrozná ta kancelář taky není, leží sice dost daleko, až na konci chodby, ale ne zas tak moc daleko od kanceláře, kde sedí Annie, což mě trochu uklidňuje. Je přece - zatím - jediná, koho tady znám. S výjimkou Jonathana Huntingtona, ale na toho bych raději neměla moc myslet.

„A co přesně tady budu dělat?” ptám se a popojdu kousek za psací stůl, abych si trochu blíž prohlédla svoje nové pracoviště.

„To, co všichni praktikanti. Budeš vařit čaj a kafe.” Annie ukáže na dveře na protější straně chodby: „Támhle je totiž kuchyňka. Nebudeš to mít aspoň daleko.”

Na moment oněmím. „To nemyslíš vážně, že ne?” Říkala jsem, že ji mám ráda? To jsem se spletla, ti Angličané jsou divní.

Chvilku stojí ve dveřích s neutrálním výrazem, ale pak už nedokáže zůstat vážná a začne se smát. „Ne, samozřejmě že ne. Opravdu je tam kuchyňka a můžeš si tam uvařit čaj nebo kafe, kdykoliv budeš chtít - máme tam všechno. Jinak tě ale pochopitelně čekají i náročnější úkoly.”

S úlevou se na ni podívám a musím se taky smát. „S kým budu vlastně pracovat?” ptám se.

Annie se opět zazubí: „S kým bys ráda pracovala?”

Z nějakého důvodu se můj žaludek zase zhoupne jak na horské dráze a jediný, kdo mě napadne, je Jonathan Huntington. Na tvářích mi vyrazí červeň a Annie zřejmě vytuší, kterým směrem se ubírají moje myšlenky. Její úsměv je ještě drzejší.

„Sorry, obávám se, že do řídícího patra se tak rychle nedostaneš. Náš šéf tě sem možná přivezl, ale normálně se o praktikanty osobně nestará. Budeš muset vzít zavděk mnou.”

„Jistě - to je mi taky mnohem milejší,” ujišťuju ji rychle.

„Tys ho vážně jen tak oslovila?” Annie mi evidentně pořád nevěří.

Přikývnu a v duchu se zas kroutím jako žížala, když mi připomene tu trapnou situaci na letišti. „Byl to ale jeho nápad, že mě sveze. Chtěla jsem jet metrem, hned jak jsem poznala, jak hloupou chybu jsem udělala.”

Annie skepticky nakrčí čelo. „Sám od sebe ti nabídl, že tě sveze?”

„Ano, proč se divíš? To je to tak zvláštní? Myslím, že mi prostě jen chtěl udělat laskavost.”

Annie si odfrkne, jako by to byla úplně absurdní myšlenka. „Jonathan Huntington, ten milý chlápek od vedle?”

Cítím nutnost bránit ho. Mohl mě přece ignorovat. „Zdál se mi milý,” trvám na svém.

Její obličej poprvé od chvíle, kdy jsme se potkaly, úplně zvážní.

„Dobrá rada, Grace: Snaž se nic si neinterpretovat podle sebe.” Jsem zmatená. „Jak to myslíš?”

Dívá se na mě s lehce zoufalým výrazem. „Poslyš, my tady nejsme slepí.

Šéf vypadá zatraceně dobře a ty nejsi první, komu září oči, když se na něj podívá. Většina ženských ho zdálky zamilovaně pozoruje, ale nemá to smysl, věř mi. A ty, které s ním spolupracovaly blíž a vzalo je to zvlášť silně, prostě odešly. Zrovna minulý měsíc to byla jedna kolegyně z tiskového oddělení, která s ním úzce spolupracovala na jednom projektu. Všechny dobrovolně odejdou z firmy s důvodem, že si našly jinou práci nebo že hledají nové výzvy - ale pokud se ptáš mě, tak u tu nejsou proto, že se nemohly stát ženou po Huntingtonově boku.” Pronikavě na mě hledí.

„Zapamatuj si to a drž se od něj dál. Jenom bys ztrácela čas.”

Jako kdybych to nevěděla sama. Zároveň jsem ale o to zvědavější.

„Jak to, že nemá přítelkyni? On je ?”

„Teplej?” dokončí Annie větu a zasměje se. „Ne, to určitě ne. Ale není ani žádný princ, i když zdědí titul. Proto mě poslechni a nedávej mu hlavní roli ve své osobní pohádce. On je pro tebe moc velké sousto.”

Povzdechnu si. Vlastně bych se mohla urazit, když mě Annie takhle peskuje - vždyť se ani neznáme. Krom toho je mi trapné, že je na mně tolik vidět, jaký účinek na mě mělo setkání s Jonathanem Huntingtonem. Ona to ale nemyslí zle, to cítím, chce mě opravdu varovat, aby mě ochránila před zklamáním. A možná jsou tato otevřená, drsná slova přesně to, co teď potřebuju slyšet, protože není vyloučené, že bych se mohla stát další obětí velkolepého Jonathana Huntingtona.

„Žádné strachy, tak moc naivní zase nejsem,” prohlásím a podaří se mi křivý úsměv. To sice není pravda, protože jsem zatraceně naivní, pokud jde o muže, ale to je něco, o čem se svou novou kolegyní skutečně nechci diskutovat. „Navíc už stejně pana Huntingtona možná neuvidím. Nebo sem chodí často?”

Částečně v to doufám, i když vím, jak je to pošetilé - zvlášť po tom varování, kterého se mi dostalo.

Annie zavrtí hlavou. „Ne, spíš jenom zřídkakdy. Nicméně obvykle si taky nebere do limuzíny mladé praktikantky. Dej si prostě pozor, víc říkat nebudu.” Tón jejího hlasu je smrtelně vážný a mě to znejistí. Bojí

se snad, že by o mě Jonathan Huntington mohl projevit zájem? To je naprosto absurdní. A i kdyby - proč bych si měla dávat pozor?

Otevřu pusu, abych se ještě jednou zeptala, jak to právě myslela, ale Annie ukáže rázným gestem na papíry na stole. Toto téma je pro ni uzavřeno.

„Tvůj první úkol jsem nechala ležet tady na stole. Jsou to zprávy k projektům, o kterých se bude v nejbližší době rozhodovat. Přečti si je, abys byla v obraze a mohla se účastnit dalších diskuzí. A neber to na lehkou váhu, protože se tě taky zeptáme, který je podle tebe zvlášť slibný a proč.”

„Bude to nějaká zkouška?” ptám se.

Už se zase mile usmívá. „Svým způsobem ano. Vadí ti to?”

„Ne.”

„To je dobře. Je to totiž ve tvém vlastním zájmu. Když budeme vědět, jak jsi dobrá, budeme pro tebe moct najít tu nejlepší pozici.” Podívá se na hodinky. „Takže si už poradíš?”

Přikývnu.

„V tom případě tě nechám samotnou. Kdyby ses chtěla na něco zeptat, můžeš kdykoliv přijít za mnou. Víš, kde mě najdeš.”

Když už je skoro ze dveří, ještě ji zdržím: „Smím si odtud zavolat?” zeptám se a ukážu na telefon na mém stole. „Pronajala jsem si poblíž byt a musím se zeptat majitele, kdy a kde si můžu vyzvednout klíč.”

„Samozřejmě,” odpoví Annie, „chceme přece, abys tu měla zázemí.” Skoro už zavře dveře, ale pak ještě jednou strčí hlavu do kanceláře:

„Mimochodem - je dobře, že jsi tady,” řekne a zní to tak upřímně, že mě to zahřeje u srdce. S novým elánem se pustím do zpráv, které mám nastudovat. Bude to tady skvělé, cítím to. Co by se mohlo pokazit?

4. kapitola

Když o něco později zvednu oči od papírů a poznámek, které jsem si udělala, s údivem zjistím, že už jsou skoro tři. Zabrala jsem se do těch materiálů natolik, že jsem zapomněla na čas.

Promnu si oči. Teď už opravdu cítím ten spánkový deficit, takže jdu do kuchyňky, abych si udělala něco na povzbuzení. Annie nepřeháněla, je to velice moderně zařízená místnost se vším luxusem, jaký si člověk může přát. Je tam automat na čaj a jeden z těch drahých kávovarů, kde si člověk může sám navolit, jakou chce směs. Chvilku se rozmýšlím a rozhodnu se pro čaj. Jsem přece v Anglii - takže si už raději budu zvykat.

Přejdu s pohárkem k oknu a dívám se ven na City of London. Budova, ve které sídlí Huntington Ventures, patří k novostavbám, ale přímo naproti stojí nějaký historický dům. Nemůžu říct, jestli je to burza nebo budova Anglické banky, ale to ještě zjistím - budu mít dost času si všechno v klidu prohlédnout. Teď je začátek května a já poletím zpátky do Chicaga až koncem července, takže mám dvanáct týdnů na to, abych poznala toto vzrušující město.

S úsměvem zvednu pohled k obloze, která už není pokrytá mraky jako při mém příjezdu, ale je zářivě modrá. Tady uvnitř běží klimatizace, ale odpolední slunce, zrcadlící se v oknech budovy naproti, dává tušit, že venku bude příjemně teplo.

Chci se už otočit a vrátit se do kanceláře, když tu mi pohled padne dolů na ulici, kde právě v tu chvíli zastavuje dlouhé černé auto.

Poznávám limuzínu, ve které jsem dnes jela, a srdce mi poskočí, když o chvilku později uvidím vyjít na chodník přímo pode mnou dva muže.

Jonathana Huntingtona poznávám okamžitě i z té vzdálenosti a ten druhý

musí být ten Japonec Yuuto Nagako. Mluví spolu, když nastupují, a vzápětí se limuzína zase rozjede a zařadí se do provozu. Zabočí za roh a zmizí mi z očí.

Támhle si jede, pomyslím si lítostivě. Jonathan Huntington - ten muž, od kterého mám držet ruce dál. Pohodím hlavou. Jako by on snad chtěl, aby to bylo jinak. Sni dál, Grace. Anebo radši už nesni. Probuď se.

Rychle odejdu z kuchyňky a protnu tichou chodbu. O kus dál vepředu jsou otevřené dvoje skleněné dveře, ale přesto je tam ticho, všude se pracuje. I když jsem hotová s tím, co jsem dostala zadáno, nechci nikoho rušit, takže se vrátím do kanceláře, sednu si ke stolu a hledám číslo majitele bytu, kterému ještě musím zavolat.

Byt jedna plus jedna se nachází ve Whitechapel, čtvrti, která leží nedaleko City. Dobrá poloha a dobré spojení metrem. Tak to aspoň stálo v popisu. Byla jsem hrozně ráda, když jsem na internetu na tu nabídku narazila, a hned jsem se s majitelem dohodla, protože i cena byla v pořádku. Ne že bych měla ponětí, jak dobrá adresa to je a jak je to ve skutečnosti daleko od mého pracoviště, ale na mapě to vypadalo celkem blízko a fotky působily dobře. Musela jsem předem zaplatit tři sta liber kauci, ale ten člověk mě ujišťoval, že je na konci dostanu zpátky, pokud se v bytě nic nezničí. Napsali jsme si několik mailů a působil v nich mile.

Jeho číslo jsem si zapsala do diáře. Po druhém zazvonění to tam někdo zvedl. Je to žena.

„Můžu mluvit s panem Scarlettem, prosím?” řeknu zdvořile. Pár vteřin ticho.

„Tady nebydlí žádný pan Scarlett. To bude omyl,” informuje mě ta žena.

„Ale ” To nemůže být pravda. „Jsem Grace Lawsonová. Pronajala jsem si ten malý byt na Adler Street a pan Scarlett mi dal toto číslo, abych mu zavolala, až tu budu. Dnes jsem přiletěla z Ameriky a potřebuju s ním mluvit.”

„Vážená, říkám vám, že tady žádný Scarlett není. Sice bych vám ráda pomohla, ale tohle je omyl.” To snad ne. „Bydlíte ale na Adler Street ve Whitechapel?” zkouším to dál.

„Bydlím ve Spitalfields,” řekne ta žena netrpělivě. „A Adler Street vůbec neznám.”

Spitalfields leží vedle Whitechapel, to jsem viděla v plánu Londýna.

Možná jsem si ty čtvrti popletla. Anebo nesedí jméno ulice.

„Máte u vás v domě byty k pronájmu?” chytám se stébla jako tonoucí. Se zatajeným dechem čekám na odpověď.

„Ale ano, nějaké tu jsou,” odvětí. „Jenže pokud vím, není tu zrovna nic volného.” Z plic mi unikne všechen vzduch. Byla to moje poslední naděje.

Když nic neříkám, slyším tu ženu na druhém konci linky nervózně funět.

„Podívejte, já vám bohužel nepomůžu, okay?”

„Ale pan Scarlett mi -”

„Je mi líto, drahoušku. Pěkný den.” Ve sluchátku to cvaklo. Zavěsila.

Sedím tam se sluchátkem v ruce jako zkamenělá. Dělá se mi zle a najednou je mi zima, když si uvědomím, co tohle znamená.

Ten člověk, kterého jsem považovala za majitele bytu, je evidentně podvodník, kterému šlo jenom o těch tři sta liber kauce. Ten byt ve skutečnosti neexistuje - ale jak jsem to mohla vědět? Na internetu to vypadalo tak věrohodně, slušná cena a skoro v centru.

Plesknu se do čela. V tom byl ten trik! Aby ta nabídka byla co nejatraktivnější. Neměla jsem šanci si z Ameriky něco ověřovat. Stačilo

mi potvrzení e-mailem - a to mělo cenu papíru, na který jsem si je vytiskla. Zatraceně!

Jenže toto není můj největší problém. Protože pokud ten byt neexistuje, nemůžu se hned se svým monstrózním kufrem někam nastěhovat. Nemám střechu nad hlavou a netuším, jak narychlo najít ubytování, které si můžu finančně dovolit. Samozřejmě bych mohla do hotelu nebo do nějakého penzionu, ale to není dlouhodobé řešení.

Z očí mi vytrysknou horké slzy. Nejsou to jenom ztracené peníze a nové hledání, kterému se nevyhnu - ze všeho nejvíc se teď cítím hrozně podvedená. Londýnem. Tím snem o krásných třech měsících. Takhle jsem si to nepředstavovala.

Otřu si hřbetem ruky oči a jdu za Annie. Naštěstí je v kanceláři právě sama, stůl jejího kolegy je osiřelý.

„Co se děje?” zeptá se starostlivě, když se ztěžka svalím na volnou židli.

Trhaně jí vyprávím, co mě postihlo, a nakonec musím zase zápasit se slzami vzteku a zklamání.

„To je tak nespravedlivé,” stěžuju si.

„A jakže se jmenoval ten chlap, co se vydával za majitele?” „Will Scarlett,” odpovím.

„Víš ale, že je to jméno postavy z Robina Hooda?”

Nechápavě se na ni zadívám. „Ne,” přiznám se a připadám si jako husa. Na tenhle pocit bych si měla radši zvyknout, protože jak se zdá, bude to tady můj setrvalý stav. Abych řekla aspoň něco, dodám: „Moc se v literatuře nevyznám.”

I to je mi najednou trapné. Ale jak jsem už řekla Jonathanu Huntingtonovi: Raději se zabývám čísly než písmeny. Pokud mě přitahuje něco z umění, pak to není psané slovo, ale výtvarná díla. Obrazy, sochy, něco, na co se dá sáhnout, něco konkrétního.

A i kdybych byla sečtělejší, tak by mi to jméno nejspíš nebylo podezřelé. Řekla bych si, že je to náhoda. To se přece stává, někteří lidé mají divná jména.

S povzdechem zavrtím hlavou. Ostatní se prostě nenechají tak lehce oškubat jako já. To asi dostatečně vypovídá o tom, jak jsem neskutečně naivní. Naivní a blbá. A bez ubytování.

„Do hajzlu.”

Vyslovím to, aniž bych pomyslela na to, jak je ten výraz nevhodný. Ale uleví se mi. Jiné slovo by momentální situaci asi nevystihlo. Vzdorovitě se podívám na Annie. Šokovala jsem ji?

Koutky jí zacukají. „Jo,” řekne. „Je to fakt v hajzlu.” Skoro současně se rozesmějeme.

„Možná je ten falešný pronajímatel opravdu moderní ochránce chudých.

Pak se aspoň můžeš utěšovat tím, že tvoje kauce posloužila vznešenému účelu.”

„Haha,” usmívám se, ale potom zase zvážním. „Myslíš, že má smysl jít s tím na policii?”

Annie přikývne: „To určitě uděláme, tím se nic nepokazí,” prohlásí a já jsem jí obrovsky vděčná za to množné číslo. Znamená to, že mě nenechá jít samotnou? „Jenomže tím nevyřešíme problém s ubytováním.” Se svraštělým čelem mě pozoruje.

„Najdu si zatím nějaký penzion,” říkám, ale sama slyším, jak bezradně to zní. Přemáhá mě únava - a vyhlídka na to, že ještě budu těžkopádně hledat vhodné bydlení, mě deprimuje víc, než bych byla ochotná přiznat. Pohled se mi zase rozmlží slzami a nemůžu proti tomu nic dělat.

„Ne.” Annie teď vypadá velice rázně. „Mám lepší nápad.” S širokým úsměvem se opře o psací stůl a nakloní se blíž: „Půjdeš ke mně.”

„Myslíš to vážně?” Ta nabídka je tak lákavá, že jí sotva dokážu uvěřit.

Přikývne. „Bydlím v Islingtonu ve společném bytě se dvěma milými kluky. Jeden pokoj je momentálně prázdný, tam můžeš dnes přespat. Pak se uvidí. Tak co myslíš?”

Co myslím? Myslím, že jsem ten největší klikař v celém Londýně a že všechno na světě je zase v pořádku a že bych Annie Frenchovou nejradši objala.

„Jsi nejhodnější,” řeknu, a když se na sebe usmějeme, cítím, že jsem našla novou kamarádku.

„Takže to bychom měly vyřešené,” prohodí s pobaveným úsměvem. „A teď zpátky do práce.” Podívá se na hodiny. „Schůzka oddělení začíná za deset minut. Četlas ty zprávy?”

Když to potvrdím, spokojeně přikývne.

Její kolega Shadrach Alani se vrací do kanceláře a bere ze svého stolu štos papírů. Usměje se na mě. „Tak jdete?”

Vyjdeme z kanceláře všichni společně a já jsem svému osudu zase vděčná.

5. kapitola

Jedeme Northern Line a za dvacet minut jsme ve stanici s hezkým jménem Angel, kde vystupujeme.

„Odtud je to ještě kousek pěšky,” řekne mi Annie a já v duchu zakvílím, protože ten kufr je jak koule u nohy. Modlím se, abychom tam už byly.

Avšak zatímco jdeme, zapomínám na váhu kufru a rozhlížím se. Islington je opravdu hezká čtvrť. Sevřené řady dvoupatrových domů, některé moderní, jiné staré, ale pečlivě udržované, ulice lemovaná stromy a všude spousta obchůdků a butiků s vtipnými výlohami: retro oblečení, umění, nábytek, lahůdky a pečivo. Srdce se mi tetelí radostí, když si uvědomím, že toto je ten Londýn, který chci za každou cenu prozkoumat.

Annie zaregistruje můj nadšený výraz a zasměje se. „Máš chuť zajít někdy s domorodou Londýňankou na pořádné nákupy?”

S radostí přikývnu. „Stoprocentně.” Možná budu mít i šanci poodhalit to módní tajemství své nové spolubydlící.

Jdeme ještě kus a pak Annie zabočí do krátké slepé ulice ukončené zdí.

Skoro všechny domy v ní vypadají identicky, jsou z hnědých cihel, dvoupatrové a mají hezká bílá oblouková okna. Je tam jen málo bílých domů a jen jediný, který má tři patra. Právě před ním se Annie zastaví.

„Tady bydlím,” oznámí a ukáže na vchodové dveře v úrovni chodníku. Několikrát stiskne nejvyšší zvonek, zatímco já si z chodníku prohlížím své dočasné útočiště. Všechna únava je pryč. Vlastně to není žádné neštěstí, že to nevyšlo s tím bytem ve Whitechapel, říkám si. Tady to určitě bude mnohem lepší.

„Ty nemáš klíče?” zeptám se Annie nechápavě, když stále ještě zvoní.

Rošťácky se usměje: „Jistěže mám. Nemám ale náladu tahat tu věc do schodů,” ukáže bradou na můj obří kufr.

„Ve kterém patře bydlíte?” zeptám se zděšeně, když si uvědomím, že nemám šanci vynést svoje zavazadlo nahoru. To bude drsné.

„Až nahoře - ale jak jsem řekla, myslím, že servis už je na cestě.”

A skutečně se v tu chvíli otevřou dveře a stojí v nich nějaký mladý muž. Má světle hnědé vlasy a vypadá sportovně a vytrénovaně.

Vyvalí na Annie oči: „Co je? Zapomnělas klíče?”

Podle přízvuku je to jednoznačně Američan, což je mi okamžitě sympatické. Krajan, sláva.

Annie zacinká svazkem klíčů. „Ne, nezapomněla.”

Mladík pozvedne obočí. „A nemohla sis odemknout, protože “

„ protože bych si tím nepomohla. My totiž potřebujeme tebe. Je to naléhavá situace.” Pootočí se ke mně a ukáže na mě s dlaní otočenou vzhůru: „Marcusi, smím vás představit, tohle je Grace Lawsonová z Chicaga

- Grace, to je Marcus, který do Londýna přijel na dva semestry z Maine. Grace je nová praktikantka v naší firmě a momentálně je bohužel bez domova - dlouhý příběh, povíme ti ho potom -, takže dnes přespí u nás v tom volném pokoji.”

Marcus mě snad zaregistroval až teď a dívá se na mě stejně zvědavě, jak jsem si právě měřila já ho. Pak jeho pohled padne na kufr stojící vedle mě. „Rozumím - Marcus služebníček, že?” řekne, ale usmívá se u toho. Zjevně se na Annie nedokáže zlobit, stejně jako bych to nedokázala já. Pružným krokem vyjde ze dveří a podává mi ruku: „Ahoj Grace.”

„Ahoj Marcusi.”

Potřesu mu rukou a zaznamenám, jak pevný má stisk.

„Tak tě ubytujeme, my Američani si musíme pomáhat.”

Annie za jeho zády obrátí oči v sloup, zatímco on bere kufr a nese ho do domu.

„To je od tebe milé!” volám za ním. „Díky!”

„Ber to jako laskavost, kterou ti prokazujeme, svalouši. Musíš přece trénovat!” přisadí si Annie, a když se na ni tázavě podívám, vysvětlí:

„Marcus studuje sportovku a v létě ho čeká ještě několik závodů. Lehká atletika.”

„A jak s tím souvisí vzpírání?” ptám se skepticky.

„Jemu to nevadí, věř mi. Je hrozně ochotný,” uklidňuje mě, zatímco stoupáme po schodech do podkroví.

„Otázka je, jak dlouho ho to bude bavit, když ho takhle využíváš,” odpovím, protože je mi to přece jenom trošku nepříjemné.

Marcus na nás čeká před otevřenými dveřmi bytu. Kufr u sebe nemá, ten už asi bude uvnitř. Dlouze oddechuje a ve mně roste špatné svědomí.

Beztak mě už teď nesnáší. To není dobrý začátek večera.

„Díky,” pípnu ještě jednou. „Opravdu jsi moc hodný.”

„Není zač,” usměje se a nechá nás vejít první.

Chodba je dlouhá, má vysoký strop a vedou z ní několikery staré dřevěné dveře. Na stěnách visí obrázky a plakáty a v úzkých poličkách mezi dveřmi stojí knihy, což tu chodbu velice zútulňuje. Nad jedněmi dveřmi je připíchnutý oranžový šátek a celý byt tak hezky voní směsí asijského koření, že okamžitě dostávám hlad. Není se čemu divit, když jsem za celý den nejedla nic víc než pár sušenek, které stály na stole během porady.

„Jak se zdá, jsou k tobě dnes všichni chlapi v Londýně zdvořilí,” pošeptá mi Annie, když si odkládáme věci na věšák za dveřmi, který je tak přeplněný, že se snad musí každou chvíli sesypat. Rozpustile do mě strčí loktem, a když mi docvakne, že tím naráží na náš rozhovor o Jonathanu Huntingtonovi, zase zčervenám. Než na to však stačím nějak vtipně odpovědět, proběhne chodbou ke dveřím až na konci. „Podívám se, jestli můžu Ianovi pomoct s vařením. Ukážeš jí ten pokoj, Marcusi?”

Trochu zaraženě tam stojím s atletickým Marcusem na chodbě. Je asi stejně starý jako já, možná o něco starší, má na sobě džíny a bílé tričko, které napínají nepřehlédnutelné svaly. Má milý úsměv a je hezký,

to se nedá popřít. Kdybych si ale měla vybrat, který muž v Londýně by na mě měl být obzvlášť milý, tak bych si vždycky vybrala Jonathana Huntingtona.

„Tak jo, pojďme,” řekne Marcus a vytrhne mě z myšlenek. Jde ke dveřím vedle těch, nad nimiž visí ten oranžový šátek, a otevře je. Nahlédnu do prostorného pokoje s postelí, psacím stolem mezi dvěma okny, skříní a knihovnami, které jsou však prázdné. Vypadá velice čistě a je na první pohled jasné, že v něm nikdo nebydlí. Můj kufr stojí opuštěně na koberci před postelí. „Tak to je pro dnešek tvůj pokoj,” poznamená poněkud nadbytečně.

Váhavě vejdu a rozhlédnu se. Místnost je holá a ne tak živá jako chodba s barevnými plakáty a knihami, ale to je pochopitelné.

„Ten pokoj je prázdný delší dobu?” zeptám se.

„Už skoro měsíc,” odpoví Marcus. „Claire, která tu bydlela, se vrátila do Edinburghu. Pracovala taky u Huntingtona, na tiskovém oddělení.

Myslím, že to byla dobrá práce, ale našla si novou. Rozhodla se hodně náhle. Měla zaplacený nájem na měsíc dopředu a my jsme se ještě jaksi nedostali k tomu, abychom našli nového spolubydlícího.”

Ta novinka mě málem poleká. Takže ta kolegyně z tiskového oddělení, o které Annie prve mluvila, byla navíc i její kamarádka? Tak proto mě tak důrazně varovala před Jonathanem Huntingtonem? Co o něm ví, co mi neřekla?

„Něco v nepořádku?” ptá se Marcus. Tváří se starostlivě a já se rychle usměju, aby na mně nic nepoznal.

„Ne, ne,” ujistím ho a vrátím se zpátky na chodbu.

Marcus ukáže na další tři dveře, aniž by je otevřel. „Tady je moje království, tam vepředu bydlí Ian a tady sídlí naše šéfka.” Řekne to jaksi láskyplně a je znát, že spolu ti dva vycházejí hezky. „A tady,” otevře dveře vedle mého pokoje, „je koupelna.”

Není dvakrát velká a říká si o rekonstrukci, ale je tam všechno, co je potřeba, a je čistá - vana se starožitnými kohoutky, vybledlý závěs kolem sprchy, záchod a různé skříňky. Některé jsou otevřené a obsahují obvyklou sbírku toaletních potřeb dámských i pánských a taky štosy různobarevných ručníků, které evidentně pocházejí z vlastnictví různých lidí. Přes okraj vany se suší pestrý přehoz. Na stěně naproti vany visí velký obraz s pláží a mořem při západu slunce.

„A tudy se jde do srdce naší říše, do kuchyně,” pokračuje Marcus a zamíří na konec chodby ke dveřím, které vedou do velké světlé místnosti s kuchyňskou linkou. Není to žádná luxusní kuchyně na míru, nemá ani pořádnou pracovní desku a je tvořena pár starými skříňkami, jednoznačně zastaralým sporákem a velkou nerezovou lednicí, která na rozdíl od zbytku kuchyně vypadá velice moderně. Vybavení doplňuje dřevěný stůl a židle a lavice pod oknem.

U sporáku stojí Annie s dalším klukem. Objímají se, on jí právě něco šeptá do ucha a ona se směje. Trošku mě to zaskočí. Annie se nezmínila, že chodí s jedním ze svých spolubydlících, ale podle jejich zamilovaných výrazů to tak musí být.

Když mě vidí přicházet, odlepí se od sebe a ten kluk se ke mně s úsměvem otočí. Dobře si ho prohlédnu. Je menší než Marcus, ale působí taky docela vypracovaně a šlachovitě. Jeho světlé vlasy jsou dlouhé a stažené do culíku. Levé ucho mu zdobí několik piercingů a jeho paže jsou v místech, kde je nezakrývá triko, tetované, stejně jako část krku.

„Ahoj, já jsem Ian,” pozdraví mě a otře si ruku o utěrku, aby mi mohl nabídnout pravici. Jeho stisk je pevný. „Annie mi už řekla, že u nás dnes

zůstaneš.” Má skotský přízvuk, který zní trochu legračně. Vůbec je to zajímavý typ, originální.

„Krásně to voní,” řeknu a ukážu na hrnce, v nichž cosi míchá.

„Moje specialita. Kari la Ian. Sedej, hned to bude. Marcusi, otevřeš víno? Tady tu flašku.”

Marcus se chopí svého úkolu a zabývá se lahví stojící na lince. Já si přisednu k Annie, která sedí u stolu na lavici pod oknem a listuje časopisem.

„Pokoj se ti líbí?” zajímá se.

Přikývnu, ale spíš mi vrtá hlavou jiná otázka. „Annie, proč jsi mi neřekla, že ta žena z tiskového, cos mi o ní v práci povídala, byla tvá kamarádka?”

Annie odloží časopis. „Protože to má kamarádka nebyla, proto. Bydlely jsme tu spolu a byla milá, ale tak úplně jsme si nesedly.”

„Protože se zamilovala do Jonathana Huntingtona?”

„Jo, to taky.”

„Kolik jí bylo?”

„Sedmadvacet. Ianova známá. Byla z Edinburghu, kam se teď zase vrátila. Byla to skvělá práce, kterou tady měla, perfektní odrazový můstek pro velkou kariéru. A sekla s ní, protože -” Nedomluví.

„Protože co?”

„Protože toho chlapa nemůže dostat. Protože on, ale co já vím. Poslyš, ona stejně nikomu neřekla, co se tam doopravdy stalo, ale já vím, že s Jonathanem Huntingtonem není něco v pořádku. Takže ještě jednou a naposledy: vůbec na nic takového ani nemysli!”

„To by mě nenapadlo,” bráním se rychle.

„Tak proč tohle téma jednoduše nenecháš plavat?” Má pravdu. Nenechává mě to prostě v klidu.

„Myslíš, že to má něco společného s tím, že je šlechtic?”

Annie se zasměje. „Jsou snad všichni angličtí šlechtici střelení?

Grace, asi se moc díváš na filmy. S tím to opravdu nemá nic společného. Kromě toho, on zatím není šlechtic. Stane se hrabětem z Lockwoodu, až umře jeho otec, ale ten si vesele sídlí na Lockwood Manor, což je jejich venkovské sídlo na pobřeží jižně odtud. To všechno náš šéf zdědí, včetně místa ve Sněmovně lordů, ale doopravdy se zařadí mezi šlechtu, až se starý hrabě odebere na věčnost. Vikomt je jenom takový čestný titul pro nejstaršího syna, takže Jonathan Huntington je teď vlastně obyčejný smrtelník jako já nebo ty. Tedy aspoň prozatím.”

„To jsem nevěděla.”

S hrůzou si vzpomenu na toho „sira”, kterým jsem ho oslovila na letišti. Ach bože, to jsem se zesměšnila.

Annie se široce usmívá. „Na to můžeš taky rovnou zapomenout. Protože jestli ho oslovíš jako lorda Huntingtona - což bys mohla, správně to je - tak schytáš nanejvýš zlostný pohled. Má na tohle oslovení nárok, ale vůbec si na něj nepotrpí. A teď už nechci o Jonathanu Huntingtonovi nic slyšet, jasné? Byla na něj fixovaná už naše minulá spolubydlící, tak s tím nezačínej ještě ty,” strčí do mě. „Raději si vychutnej to vynikající jídlo od Iana. Má kousek odtud tetovací studio a je tak

zaneprázdněný, že na vaření nemá skoro čas.”

Vezmeme si od Marcuse sklenice s vínem, a když před nás Ian postaví talíře s voňavým kari, podaří se mi skutečně vytěsnit z hlavy myšlenky na muže, který mě dnes tak rozhodil. Líbí se mi ta uvolněná atmosféra v kuchyni. Ian vypráví legrační historky ze svého studia a Marcus se pochopitelně zajímá, odkud přesně pocházím. Je fajn, že nejsem sama mezi

Angličany a naslouchám jeho přízvuku. Čím víc vyprávím o té story s údajným pronajímatelem bytu - ostatní se jí nemůžou nabažit -, tím víc to mně samotné připadá k smíchu.

Nakonec jsem najedená, lehce přiopilá a tak unavená, že sotva udržím oči otevřené. Ještě rychle zavolám Hope, protože jsem jí to slíbila, a vyprávím jí o své nešikovnosti a o šťastném konci, který to vzalo. Pak popřeju dobrou noc ostatním, kteří ještě sedí v kuchyni, a jdu spát. Když se vrátím z koupelny, vidím, že mi Annie povlékla postel, a jsem jí tolik vděčná, že ji mám ještě radši než doposud. Mám sílu už jen na to, abych z kufru vytáhla noční košili, nasoukala se do ní a zalezla pod deku.

Vlastně jsem si myslela, že okamžitě usnu, ale ačkoliv je moje tělo úplně vyčerpané, hlava mi pracuje dál a přehrává mi obrázky z uplynulého vzrušujícího dne. A u jednoho výjevu se vždycky zastaví. Zatraceně! Annie má pravdu, musím konečně přestat myslet na Jonathana Huntingtona. Uvidím ho nanejvýš párkrát zdálky. Nemá s mým životem nic společného. Takže na něj zapomeň, Grace! Je to budoucí hrabě s křeslem ve Sněmovně lordů.

Vyrostl na panském sídle. Jako kdyby nestačila firma a to bohatství. Dělí nás celé světy. Proto zítra konečně začnu být rozumná, nebudu na něj myslet a budu se soustředit na práci. To je má poslední myšlenka, než mě přemůže spánek.

6. kapitola

„Opravdu to myslíte vážně?” vytřeštím na Annie oči, zatímco metro, kterému se v Londýně říká „tube”, přejede přes výhybku a zacloumá s námi. Je osm ráno a vagon je plný lidí, kteří jedou stejně jako my do City a chtějí být včas v práci, takže musíme stát a držet se tyče.

„Proč bych ti to jinak navrhovala?” Annie se zazubí. „Když už si byla v posteli, mluvila jsem o tom s klukama a všichni tři jsme byli pro,” mrkne na mě. „Hlavně Marcus. Myslím, žes na něj udělala dojem.”

„Tak to je od vás milé.” Pořád ještě nemůžu uvěřit svému štěstí: celé tři měsíce smím bydlet v jejich bytě! Tohle mi Annie právě nabídla a já bych jí nejradši dala pusu, tak jsem nadšená. Když jsem se ráno probudila, první věc, na kterou jsem s hrůzou pomyslela, bylo hledání nového bydlení, které mě zase čekalo. „Zaplatím nájem hned ode dneška,” prohlásím rázně.

Annie mávne rukou. „Pak se uvidí. Nejdřív se musíš dostat přes těch tři sta liber, které ti teď chybí. Jestli chceš, můžeme to vzít po práci přes policii a podat oznámení. Kdoví, třeba toho chlápka dostanou.”

„Ano, to bychom mohly,” odpovím, ale v duchu nejsem vůbec smutná, že to s tím bytem ve Whitechapel nevyšlo. Tahle možnost je mnohem lepší!

Nemusím po večerech sedět sama v prázdném bytě a můžu trávit čas se třemi příjemnými lidmi. Mám v tomhle cizím městě opravdový domov, a to je

skvělý pocit. Vždyť se to mohlo zvrtnout úplně jinak.

Ze stanice metra Moorgate jdeme k sídlu firmy u London Wall pěšky. Je zase krásný den, nebe je modré a bezmračné a přesně odpovídá mému spokojenému rozpoložení. Ve výtahu mi Annie vykládá, jaká oddělení sídlí v kterých patrech.

„A vedení sedí kde?”

Tahle otázka mi unikne, aniž bych o ní přemýšlela. Zvedne obočí. „Ty už s tím zase začínáš?”

„Jen mě to zajímá,” hájím se a Annie ustoupí.

Ukáže na nejvyšší tlačítko na panelu. „Až nahoře. Je odtamtud fantastický výhled na City.”

Ve čtvrtém patře se dveře otevřou a my vykročíme po hlavní chodbě oddělení. Ke svým kancelářím však nedojdeme, protože když míjíme sekretariát, Veronica Hetchfieldová nás zastaví: „Moment, slečno Lawsonová. Právě volal šéf. Chce s vámi mluvit.”

Úplně zkoprním. Šéf? Pak mě napadne, že nejspíš myslí vedoucího oddělení.

„Díky,” řeknu a chci jít dál směrem ke kanceláři Cliva Renshawa. Ale zase mě zastaví.

„Špatný směr. Kancelář pana Huntingtona je nahoře.”

Musím naprázdno polknout, až to skoro bolí. „Pana Huntingtona?” zopakuju zaraženě. „Tím šéfem myslíte pana Huntingtona?”

S údivem na mě pohlédne.

„Pan Huntington je tady šéf, přesně tak,” zdůrazní a mně je jasné, jak pitomá to ode mě byla otázka.

„Tedy chtěla jsem říct, že to on se mnou chce mluvit?”

„Právě mi to řekl do telefonu.” Netrpělivě pokyne rukou: „No tak, nenechávejte ho čekat. To přímo nesnáší.”

Annie, která stojí vedle mě, vykulí oči a i pro Veroniku bude moje pozvání do nejvyššího patra zřejmě něco mimořádného, když si mě tak kriticky měří. Jsem z toho ještě nervóznější.

„No, tak jo.” Podám Annie svou kabelku a letní sako a vracím se k výtahu, ze kterého jsem právě vystoupila. Srdce mi buší až v krku.

„Jeď až nahoru a tam je ještě jedna malá recepce. Sekretářka tě k němu zavede!” volá za mnou Annie, já na ni kývnu přes rameno s nejistým úsměvem a zmáčknu tlačítko výtahu.

Výtah vyletí nahoru hrozně rychle, a když se dveře otevřou, vstoupím s úžasem do řídícího centra Huntington Ventures. Páni! Hala je obrovská a vnější stěnu budovy tvoří sklo, takže je odtud opravdu úchvatný pohled na město. Je tu ticho, protože měkké koberce pohlcují všechny zvuky - včetně zvuku mých kroků, když jdu kolem dvou luxusních křesel, určených pro čekající návštěvy, k tmavému psacímu stolu umístěnému uprostřed mezi čtyřmi dveřmi. Tyhle ovšem nejsou ze skla tak jako dole, takže není

vidět, co se nachází za nimi.

Jakmile přijdu blíž, ta atraktivní černovláska za stolem vzhlédne a usměje se na mě.

„Slečna Lawsonová,” prohlásí, jako kdybych tady byla už stokrát, a vstane. „Pan Huntington už vás očekává.”

Obejde psací stůl a zamíří ke dveřím úplně vpravo. Její safírově modrý kostýmek vypadá draze a hrozně elegantně a já si říkám, že jí v záležitostech módy nesahám ani po kotníky. Ty černé věci ze včerejška jsem vyměnila za světlou sukni a světle zelenou halenku. Musela jsem totiž myslet na to, co mi řekla Hope, když jsem ráno stála nad nevybaleným kufrem, a vybrala jsem si proto oblečení, které mi připadalo nejvíc jarní.

Nervózně si pohladím úzkou sukni a přemítám, proč jsem si ráno nevybrala něco lepšího. Ta zelená zdaleka nezáří tolik jako ta modrá, kterou má na sobě asistentka. Právě naopak. Teď mi připadá příšerně nudná. Rychle sjedu očima a rozepnu si ještě jeden knoflíček halenky. Tak je trochu vidět krajka košilky a já si připadám aspoň o něco atraktivnější.

Asistentka otevře dveře a oznámí do místnosti za nimi, že jsem tady. Kývnutím mě vybídne, ať jdu dovnitř, což váhavě udělám. Jakmile projdu dveřmi, ty se za mnou zase zavřou a já jsem sama - se šéfem.

Jonathan Huntington sedí u širokého, elegantně vykrojeného stolu z leštěného vzácného dřeva na konci dlouhé místnosti, která je stejně velká jako zasedačka, v níž jsme seděli včera odpoledne. Ne, je ještě větší, s rohovou sedací soupravou potaženou kůží koňakové barvy a se světlými skříněmi u stěn, které patří k nadčasově prostému, ale jistě velmi drahému zařízení. Stěna za psacím stolem je také celá ze skla a za ní se prostírá grandiózní kulisa City of London.

Tak to je tedy pohled, říkám si a nemůžu se rozhodnout, jestli na mě víc působí město, nebo ten muž, který právě vstává a jde ke mně.

„Slečno Lawsonová.” Jeho hlas je hluboký a hebký a mně po zádech přeběhne malé zamrazení, jak je mi příjemný. S bušícím srdcem mu po tlustém koberci vykročím vstříc. Nemám ani nejmenší ponětí, co by mi mohl chtít, a cítím se hrozně nejistá.

Čím jsme si blíž, tím líp rozeznávám jeho rysy, hranatou bradu, vysoké lícní kosti, plné rty. Vidím modré oči, ty jsou v jeho opáleném obličeji zvlášť nápadné, a ten sotva patrný úsměv, který mě tak znervózňoval už včera. Má na sobě zase černou a vlasy mu padají do čela, ale dnes je čerstvě oholený.

Pak stojím před ním a cítím jeho parfém, který na mě pořád má ten účinek, že se mi podlamují kolena. Podá mi ruku a já ji uchopím. Jeho stisk je hřejivý a pevný, ale trvá jen vteřinu, pak mě pustí a ukáže na místo pro návštěvy před svým stolem, kožené křesílko ladící s jeho vlastním křeslem.

„Posaďte se.”

Váhavě se usadím, zatímco on obejde stůl a také si sedne.

„Dnes už žádná černá?” zeptá se a letmo ukáže na mé oblečení.

„Ehm ne,” odpovím a zase se zlobím, že jsem poslechla Hope. Jak jsem ale mohla vědět, že se dnes opět potkám s mužem, kterému se ta černá na mně líbila?

Ležérně se opře.

„Jaký byl váš první den v naší firmě, slečno Lawsonová? Jste tady spokojená?”

Překvapeně na něj civím. On se zajímá, jak se mi vede? Má to být nějaký test?

„Já děkuji, líbí se mi tu. Kolegové jsou moc milí, hlavně Annie Annie Frenchová. Moc mi pomohla.”

„Ano, slyšel jsem o tom. Problém s bydlením?”

Teď už jsem úplně zmatená. Od koho to ví? Renshawovi jsem to neříkala. Ale Veronica to slyšela, když jsme odcházely. Ptal se snad jí? A proč by ho to vlastně mělo zajímat?

„Bohužel jsem narazila na podvodníka,” prohlásím, když mi dojde, že vážně čeká na odpověď. „Shrábl kauci na neexistující byt. Zůstala jsem ale u slečny Frenchové, takže jsem neskončila jako bezdomovec.”

Mírně se nakloní nad stůl. „Nemůžeme přece v žádném případě dopustit, aby naše praktikantky musely spát na ulici,” řekne a já mám skoro pocit, jako by mě jeho hlas hladil. Jen s námahou se soustředím na obsah jeho slov. Vzpamatuj se, Grace!

Mluví dál: „Naše právní oddělení se o to bude zajímat. Okamžitě podáme trestní oznámení a snad se policii podaří toho člověka najít, abyste dostala svoje peníze zpátky. Předpokládám, že máte nějaký doklad o převodu té částky?”

„Ne, tedy ano, mám potvrzení. Ale opravdu není nutné, abyste v té věci něco podnikal. Můžu jít na policii sama.” Jenom při pomyšlení na to, že by se mě ještě mohl zeptat, jak se ten údajný pronajímatel jmenoval, se

mi málem orosí čelo. Určitě bych totiž na místě umřela hanbou, kdybych se Jonathanu Huntingtonovi ještě musela přiznat, že neznám jednu z nejslavnějších anglických pověstí. I bez toho je to trapné až až.

„Naši pomoc ale můžete přijmout. Já na tom trvám,” řekne nekompromisně. „A našel jsem už také řešení otázky bydlení. Po dobu praxe můžete bydlet v jednom z našich firemních bytů nedaleko odtud. Můj řidič Steven, kterého už znáte, vás tam potom vezme a všechno vám ukáže.”

Připadám si jak padlá na hlavu a zírám na něj, zatímco se snažím udělat si názor na to, co mi tady nabízí. Zajistil mi byt. Hm, milé. Super. Dokonce moc milé. Ale mohl se mě taky zeptat, jestli mám zájem. Jaksi mi vadí, že už zase všechno určil on sám a hotovo. Jako kdyby lidé vždycky dělali to, co on řekne. Jenže to oni totiž nejspíš dělají, připomenu si. Proto je tak úspěšný. Ale i když mě posledně přesvědčil přijmout to svezení do firmy, tentokrát jsem pevně rozhodnutá.

Usměju se na něho. „To je velmi laskavé, pane Huntingtone, ale já už jsem si bydlení vyřešila sama. V bytě u slečny Frenchové je volný pokoj a ona mi dnes ráno nabídla, že tam můžu zůstat po dobu, co mi potrvá praxe.”

Zkrabatí čelo. „Nemůžete srovnávat pokoj ve společném bytě s tím, o čem mluvím já. Je to střešní byt, který je jinak k dispozici našim obchodním partnerům, když jsou v Londýně.” Jak se zdá, je pro něj naprosto jednoznačné, pro co se musím rozhodnout.

Jenomže ať si vypadá sebelíp a ať se mi líbí sebevíc, já nemusím vůbec nic. A za nic na světě se nevzdám bydlení s ostatními v Islingtonu.

„To je možné a já jsem vám za tu nabídku velice vděčná,” říkám. „Cítím se ale moc dobře v bytě slečny Frenchové a ráda bych tam zůstala.”

„Aha.”

Nepodaří se mu tak úplně zamaskovat své překvapení - a podráždění.

„Dobře, je to vaše rozhodnutí.” Jeho tón zřetelně prozrazuje, co si o tom on osobně myslí, a já na chvilku pocítím špatné svědomí.

Musí mu připadat, že jsem hrozně zarputilá, když si nikdy nechci nechat pomoct. Jenomže já vážně nehodlám sedět v nějakém střešním bytě, když bych se místo toho mohla bavit s Annie a jejími přáteli.

Zamračí se zjevně podrážděn mou odpovědí, a abych unikla jeho kritickému pohledu, hledím na jeho hruď. Na jeho širokou hruď. Stejně jako včera, nemá ani dnes kravatu a přiléhavá košile se u límce trochu rozhaluje. Můj pohled zůstane viset na kousku opálené kůže, která tam prosvítá, a v ústech mi náhle vyschne. Rychle zase zvednu oči a setkám se s jeho pohledem.

„Je to všechno?” zeptám se a neklidně poposednu v křesle. Musí to už být všechno. Co jiného by mi mohl chtít?

„Ne, ještě ne,” pronese rázně a já tam okamžitě zase sedím, jako bych spolkla pravítko. Netuším, co teď přijde, ale tahle návštěva je pro mě málem utrpením. Proč se nade mnou konečně neslituje a nenechá mě jít?

Chci říct - nic se přece nezměnilo. On je šéf a já jsem nikdo. Tedy jenom někdo, kdo smí v jeho firmě nasbírat nějaké zkušenosti. Možná se mi nějakou - trapnou - náhodou podařilo upoutat jeho pozornost, ale to nevydrží dlouho. Na to je ta propast mezi námi příliš hluboká. Hned zase bude klid, a když budu mít štěstí, neudělám ze sebe znovu blbce.

Opět se ležérně opře a sebevědomí z něj přímo čiší. Vlasy mu spadnou do čela a on si je mimoděk odhrne. Žádné ješitné gesto, ale něco, co ani neregistruje, proto působí tak nedbale. Zase si říkám, že se mi délka jeho vlasů docela líbí. Delší vlasy nesluší každému, ale jemu ano.

Pomyslím na to, jaké jsou asi jeho vlasy na dotek a jestli jsou tak

hebké, jak vypadají, pak mi dojde, že něco říká, a já se soustředím na jeho slova.

„Clive se mi zmínil, že jste včera na poradě udělala dobrý dojem. Jak se zdá, máte dobré pracovní nasazení a cit na projekty, na které se toto oddělení specializuje - mimochodem je to jedno z klíčových oddělení naší společnosti, na kterém mně a mému podílníkovi obzvlášť záleží.”

„Ano, já vím , tedy ne to, že jsem udělala dobrý dojem, to jsem nevěděla, ale to, že vám záleží na podpoře inovací. To přece patří k firemní filozofii.”

Co to tady melu? Vždyť to říkám, měla bych vypadnout, a to rychle.

Usmívá se a já jsem zase jako zhypnotizovaná. Kdyby jeho zuby tvořily přesnou linku, byl by Jonathan Huntington stále extrémně atraktivní. Ale ten malý uštípnutý kousek dodává jeho úsměvu cosi jedinečného, takže se na něj nemůžu vynadívat. Vypadá tím opravdověji - a zranitelněji. Jak se mu to asi stalo? říkám si.

„Máte dobré informace,” pronese svým hlubokým hladivým hlasem. „A můžete se radovat, slečno Lawsonová. Odteď totiž budete pracovat pro mě.”

„Ehm myslela jsem, že pro vás už pracuji?” odpovím zmateně.

Jeho úsměv se rozšíří. „Asi jsem se nepřesně vyjádřil. Ovšemže pro mě pracujete, ale odteď budete pracovat se mnou.”

Cože? Moje srdce zrychlí. „S vámi? Nerozumím, proč “

„Poskytnu vám vhled do vedení společnosti. Můžete mě doprovázet jako svým způsobem - asistentka. Nějaké výjimky sice budou, ale jinak se můžete účastnit většiny jednání, která povedu, a ptát se na všechno, co vás bude zajímat. Na rozhodování se pochopitelně podílet nemůžete, ale jsem v zásadě ochoten vyslechnout si váš názor, pokud ho budete chtít projevit.”

Jeho tón není tázavý, ani mi to nenabízí, jako bych měla na vybranou - je to příkaz. Přesto ale váhám. Jedna moje část - ta ctižádostivá - jásá. Bingo, Grace. Můžeš doprovázet Jonathana Huntingtona a dívat se mu přes rameno, jak vede podnik. Získáš přehled, o jakém se ti ani nesnilo. Je to neuvěřitelná šance.

Jenomže je tu ještě další, trochu tišší hlas, který mě varuje. Před mužem, v jehož přítomnosti mám potíže rozumně uvažovat. A před kterým se mám mít na pozoru, jak říkala Annie. Chce mi opravdu jenom dát šanci, nebo má pro tuto neuvěřitelnou nabídku jiný důvod?

„Proč mi to nabízíte?” položím otázku dřív, než se nad ní stačím zamyslet. Prostě to ze mě vystřelí.

Zvedne obočí, pak si tiše odfrkne a s úsměvem zavrtí hlavou. Evidentně mu připadám docela zábavná.

„Chcete raději zůstat na investičním oddělení?” Zase to říká tím tónem, který mi má naznačit, že to možná nemám v hlavě úplně v pořádku.

„Pokud se nechcete chopit této šance, tak “

„Ale ano, samozřejmě chci.” To ho ujišťuje ta moje ctižádostivá polovina dřív, než má ta druhá čas se rozmyslet. „Jenom se divím.”

„Čemu?”

Ten muž mě dožene k šílenství. Dívám se na něj málem zoufale, protože nevím, jestli mám odvahu zeptat se na to, co mě pálí na jazyku.

„Děláte to často?” Tentokrát se ve mně prosadí ten varující hlas.

Pokud tohle dělá častěji, tak nejsem ničím výjimečná. Ale pokud ne - tak proč zrovna já?

Dívá se na mě zase napůl popuzeně a napůl pobaveně a odhrnuje si vlasy z čela.

„Jestli často dělám velkorysé nabídky? Ne, to nedělám. A možná se tomu v budoucnosti vyhnu docela. Protože jak se zdá, máte s tím opravdu velký problém, slečno Lawsonová.”

„Ne, to mi nerozumíte, já,” zhluboka se nadechnu. Tak i kdyby, pomyslím si a hodím Annieino varování i své vlastní pochybnosti za hlavu. I kdyby měl jakýkoliv jiný motiv - chci snad zahodit tu možnost, kterou mi nabízí? Haló, je tam někdo? Jonathan Huntington ke mně chce být laskavý. Tady nelze říct ne. „Jsem z toho nadšená. Opravdu. Moc ráda přijímám.”

Chvilku mlčí a měří si mě svýma příliš modrýma očima. Zkoumavě. Jako kdyby čekal, že přece jenom ještě změním názor.

„Tak tedy,” řekne nakonec a vstane, „v tom případě bychom si na to měli připít.”

Jde k jedné skříni, která stojí poblíž kožené sedačky, a když ji otevře, vidím, že je to bar. Mrknu na hodinky. Je půl deváté. To už chce vážně pít alkohol?

Otočí se. „Pojďte sem za mnou,” vybídne mě. Má v rukou dvě vysoké sklenice s tmavě oranžovou tekutinou. Když k němu přijdu, jednu mi podá. Skepticky se na ni dívám.

„Co je to?”

„Ovocný koktejl.” Koutek úst se mu zvedne. Zřejmě uhodl mé myšlenky.

„Moje pracovní dny jsou dlouhé a pár vitamínů po ránu neuškodí. S alkoholem tak brzy většinou nezačínám.”

„Ne, jistěže ne,” odpovím a v duchu zaúpím, protože jsem tak lehce prokouknutelná. Někdo zaklepe a vzápětí vejde ta hezká černovláska.

„Pane Huntingtone, potřebovala bych s vámi na okamžik mluvit.”

„Moment,” řekne mi a postaví skleničku na stolek se skleněnou deskou.

„Hned se vrátím.”

Zůstanu v kanceláři sama a nerozhodně tam postávám s ovocným koktejlem v ruce. Jsem tím pořád ještě úplně omámená, ale najednou pocítím mravenčivé vzrušení. Konečně se mi začíná vyjasňovat, co všechno to pro mě znamená. Jaká je to šance!

Minutu nebo dvě se nepohnu z místa. Když to ale nevypadá, že by se hned vrátil, rozhlédnu se poprvé pořádně po místnosti - a všimnu si dalších dveří, které jsem předtím úplně přehlédla. Jsou na malou škvíru pootevřené.

Zvědavě obejdu sedačku a přistoupím k nim blíž, ale ta skulina je tak úzká, že nevidím skrz. Proto do dveří zlehka strčím a pak, když uvidím,

co se za nimi nachází, je otevřu docela. Je tam ložnice. Široká postel se železnou konstrukcí, na níž leží béžový přehoz, a vysoké vestavěné skříně u stěn. Další dveře vedou do malé koupelny. I tady je vnější stěna prosklená, ale visí před ní žaluzie, které je možné v případě potřeby zavřít.

S úžasem hledím do místnosti. To bych si nemyslela, že může v kanceláři i spát. Ale asi pracuje dlouho do noci. Nebo Při pomyšlení na to, co tady možná ještě dělá, se mi po tvářích rozlije teplo.

Najednou na obličeji ucítím závan vzduchu a rychle se ohlédnu.

Jonathan Huntington stojí těsně za mnou a dívá se na mě. Sklenici má zase v ruce. Neslyšela jsem ho přijít.

„Ach, omlouvám se,” vykoktám. „Nechtěla jsem být zvědavá, ale ” „Ale byla jste,” dokončí větu místo mě.

Na vteřinu jsem přesvědčená, že jsem teď všechno pokazila. Narušila jsem jeho soukromou zónu a on se na mě teď zlobí a odvolá svoji nabídku.

Se zatajeným dechem čekám na tvrdá slova, která se vzápětí určitě snesou na moji hlavu.

Věnuje mi však další ze svých odzbrojujících úsměvů. „Když se to tady protáhne, nemívám většinou chuť jezdit až do Knightsbridge a přespávám tady,” vysvětluje. „Ale,” zvedne ruku a já už si skoro myslím, že se mě chce dotknout, jenže on se opře o rám dveří, „nikdy nemíchám pracovní a soukromé. Takže žádný strach.”

Dívám se na něj, protože cítím, že mě můj hlas zrovna neposlouchá, a přemýšlím, jak to asi myslí. Z čeho bych měla nebo neměla mít strach?

Jistě ne z toho, co se mi právě honí hlavou. Nebo snad ano? Nedokážu rozumně uvažovat, když takhle stojí přímo přede mnou.

Jeho paže je docela blízko od mého obličeje a já cítím teplo vyzařující z jeho těla. Můj pohled přeskočí od jeho očí k jeho ústům, jenom letmo, ale než tomu stačím zabránit, unikne mi povzdech. Jeho úsměv zmizí a on zvážní. Dívá se na mě stejně jako prve v autě, když jsem k němu sklouzla. Moje hruď se zvedá a klesá a srdce mi zrychleně buší, zatímco se utápím v jeho modrých očích. Na malou věčnost, nebo na pár vteřin - nevím - tak stojíme naproti sobě. Pak ruku spustí.

„Takže,” zvedne sklenici, „na přínosnou spolupráci, Grace.” Když ťukne svou skleničkou o moji, procitnu z transu.

„Ano, na dobrou spolupráci,” vydechnu a přemýšlím, jestli to myslí tak, že mu teď mám taky říkat jménem. Raději to ale nezkouším, protože nechci zase něco udělat špatně.

Dívám se, jak se jeho ohryzek pohybuje, když pije. Pak si uvědomím, jak na něj zírám, a rychle se napiju. Zvednu sklenku ale příliš rychle, takže se sladkou ovocnou šťávou zakuckám. Cítím, jak mě plácá do zad, zatímco se snažím popadnout dech. Zatraceně, Grace, neumíš před Jonathanem Huntingtonem aspoň jednou neudělat nějaký trapas?

„Jste v pořádku?”

Když zvednu hlavu, vidím pobavené jiskření v jeho očích. Vzmůžu se na úsměv a přikývnu.

„Ano, už je to dobré.”

Vrátí se do hlavní místnosti a postaví sklenku na stolek.

„Bude nejlepší, když si půjdete dolů pro věci a řeknete sekretářce, že teď budete pracovat tady nahoře. Všechno ostatní probereme potom,” oznámí mi a vrací se ke svému stolu.

„Ano, dobře, hned budu zpátky.” Já jdu opačným směrem a stále jsem tak trochu mimo. Ve dveřích se ještě otočím: „A děkuji.”

Stojí za psacím stolem a jenom přikývne. Odtud už přesně nerozeznám výraz jeho očí.

„Pospěšte si. Za hodinu máme první schůzku.”

S hořícími tvářemi a pádícím srdcem jdu kolem černovlásky zpátky k výtahu.

7. kapitola

„Cože ti řekl?” Annie na mě konsternovaně vytřeští oči. „To snad nemyslíš vážně?” Stojíme v kuchyňce, protože jsem s ní chtěla mluvit o samotě a sdělit jí tu novinku.

„Je to skvělé, ne?” říkám to s nadějí v hlase, protože ve výtahu jsem se definitivně rozhodla brát to tak, jak to je - jako jedinečnou šanci, která se neopakuje. „Evidentně jsem prošla tím testem, o kterém jsi včera mluvila.”

Annie zavrtí hlavou. „To je věc na úrovni oddělení, s tím nemá šéf nic společného.”

„Aha.” Vyložila jsem si to takto, protože mi to připadalo nejschůdnější. „Říkal, že mluvil s panem Renshawem a že jsem prý včera na poradě udělala dobrý dojem, tak jsem si myslela -” Annie se zachmuří.

„Tady něco nesedí, Grace.”

„Sama jsi mi přece říkala, že nemám v ničem vidět víc, než tam je,” hájím se. „A upřímně, ty bys takovou nabídku odmítla?”

Annie zamyšleně našpulí rty. „To je právě to. Ta nabídka je příliš dobrá, než aby šla odmítnout.” „No právě,” poznamenám vzdorovitě.

Znejisťuje mě, a mě to štve.

Když slyší můj kyselý tón, omluvně se na mě podívá: „Grace, tohle ještě nikdy neudělal. Pořád tu máme praktikantky, ale žádná s ním nikdy nebyla v přímém kontaktu, nemluvě o tom, aby s ním mohla pracovat. To je divné. A kromě toho -” Nedokončí větu.

„Kromě toho co?”

Pohlédne na mě málem prosebně. „Není to prostě dobré. Ne, když se na něj od samého začátku díváš jako na svatý obrázek. A nic nepopírej, děláš to, já to na tobě vidím. Tys v tom byla až po uši, už když tě přivezl z toho letiště.”

Musím myslet na ten okamžik v limuzíně, kdy jsem se k němu dostala tak blízko. O tom Annie naštěstí neví.

„No, i kdyby.”

„To nemůže dopadnout dobře,” trvá Annie na svém a její starostlivý výraz mě rozčiluje. Pravděpodobně za tím nic dalšího nevězí, a i kdyby - proč by měla být taková katastrofa, že se o mě Jonathan Huntington osobně zajímá?

„A že bych mu - z jakéhokoliv důvodu - prostě mohla být jenom sympatická, to je jako naprosto vyloučené?”

Annie vzdoruje mému zlostnému pohledu.

„Zkušenost říká, že ano.”

„Čí zkušenost? Tvoje? Proč mi konečně neřekneš, čím je Jonathan Huntington tak hrozně nebezpečný?”

Annie odloží hrnek a chytí mě za ramena. Pronikavě na mě pohlédne:

„Prostě nechci, aby ti ublížil, jasný?”

„Ale vždyť on mně neubližuje - nabízí mi šanci.” S dlouhým povzdechem mě zase pustí.

„Poslouchej, možná se taky pletu. Samozřejmě je to nabídka, která zní úplně skvěle. Nepouštěj se ale do ničeho, co nebudeš sama chtít. Vůbec do ničeho.” Zvedne pohled. „A nezamiluj se do něho. V žádném případě.

Rozumíš?”

„Jasně,” řeknu, i když si nejsem tak úplně jistá, jak tomu mám zabránit. Pokud člověk nechce, tak se nezamiluje? „Když dáš pokoj.”

Konečně se zase usměje a přátelsky do mě šťouchne. „Aspoň žes odmítla to bydlení. Takhle budeš jezdit z práce se mnou a já dám pozor, abys nic nevyvedla.”

„To znělo jak od mé mladší sestry,” řeknu se smíchem, protože jsem ráda, že se nezlobí. „Ta o mě má vždycky taky takovou starost.”

„Jistě k tomu má svoje důvody,” odvětí Annie. „A teď koukej mazat nahoru. Slyšelas, co říkala Veronica: šéf nerad čeká.”

Znovu ji obejmu. „Uvidíme se večer.”

„Budu na tebe čekat, až tam nahoře skončíš,” řekne a ukáže prstem ke stropu. „Můžeme jet domů společně. Přišli jsme už o jednu spolubydlící, protože se příliš dlouho zdržovala nahoře. Nemusíš to po ní opakovat.”

Provinile přikývnu. Vím, že to myslí jenom dobře, ale navzdory všem varováním se na den s Jonathanem Huntingtonem těším. Na tom prostě nemůžu nic změnit.

Vyjdeme z kuchyňky společně a já se zase - tentokrát se svou taškou a kabátem - vydám na cestu do nejvyššího patra.

Když tam vyjedu, sedí černovláska opět na svém místě. Nejsem si jistá, jestli můžu prostě projít až do jeho kanceláře, takže zpomalím a tázavě se na ni podívám.

Usměje se. „Ještě jsem se ani nepředstavila,” řekne a vstane, aby mi podala ruku. „Já jsem Catherine Shepardová. Vítejte u nás, slečno Lawsonová.”

„Těší mě,” odpovím a nejsem si jistá, jestli těší také ji. Sice se usmívá, ale působí neutrálně a profesionálně. Nepoznám na ní, co si ve skutečnosti myslí o tom, že jsem tady, což mě znervózňuje.

„Můžu jít dál?”

„Ještě okamžik,” podotkne a vrátí se za svůj stůl. Vezme psací podložku s nějakými papíry a podá mi ji i s propiskou. „Tohle podepište, prosím.”

Přelétnu text očima. Tři stránky hustě popsané paragrafy. Jejich smysl je jasný.

„Prohlášení o mlčenlivosti?”

„Přesně tak. Musíme se jistit, což asi chápete. Nic, co se tady dozvíte, nesmí proniknout ven. Pokud to porušíte, podnikne naše právní oddělení příslušné kroky.” Její úsměv je najednou až moc sladký a mně se nelíbí způsob, jakým říká to „naše”. Jako kdybych sem ani náhodou nepatřila.

Vezmu propisku a podepíšu, aniž bych podrobně studovala jednotlivé odstavce, a podám jí desku s úsměvem zpátky. Nehodlám odtud cokoliv vyslepičit, ale nechci té ženě udělat tu radost, abych projevila nejistotu. „Ještě něco?” zeptám se schválně znuděně.

„Můžete jít dovnitř,” odpoví Catherine Shepardová. Bohužel na ní ani nejde poznat, jestli jsem na ni udělala dojem. Dlouhými kroky si to mířím k Huntingtonově kanceláři a po rychlém zaklepání vstoupím.

Jonathan stojí za psacím stolem až u okna a telefonuje. Když mě uvidí, dá mi znamení, ať jdu dál. Ukončí hovor, ještě než k němu přijdu, a popojde ke stolu, z něhož zvedne nějaké papíry.

„Další podpisy?” zeptám se a hned si to vyčítám, protože mluvím jak vzdorovité děcko.

Pozvedne obočí. Evidentně ví, na co narážím. „Tou dohodou se z naší strany jistíme.” Jeho hlas je klidný, ale rozhodný. „Vadí vám to, Grace?”

Cítím, že na mé odpovědi závisí trvání jeho nabídky.

„Ne,” ujistím ho. „I bez toho bych nikdy neprozradila obchodní tajemství Huntington Ventures.”

„Taky by vás to přišlo draho, kdybyste to udělala.”

Je to varování pronesené s velkou sebejistotou, která mě zase upomene na rozdíly mezi námi dvěma. On vede extrémně úspěšnou firmu. Kdybych se proti němu postavila, neměla bych šanci. Ani náznak šance.

Pak mi docvakne, co mě tak popouzí. On mi nedůvěřuje. To je samozřejmě hloupost. Nezná mě a musí být opatrný, když mi chce nabídnout důvěrný pohled do jeho obchodních záležitostí. Ale stejně mě to uráží.

„Jak jsem řekla, ani by mě to nenapadlo,” zopakuju a přeju si, abych s tím vůbec nezačínala.

Jonathan to zřejmě vidí taky tak, protože mi podává papíry. „Tady, podklady k projektu, kvůli kterému budeme mít za chvíli schůzku. Můžete

si sednout tady vepředu a projít si je, abyste věděla, o čem se bude jednat.” Ukáže na koženou sedačku a letmo se usměje, pak si sedne do svého křesla a sáhne zas po telefonu.

Poslechnu jeho pobídku a posadím se na široký kožený gauč. Zatímco si čtu dokumenty, jedním uchem poslouchám, o čem mluví do telefonu. Vzhledem k tomu, že slyším jen půlku rozhovoru, netuším, o co jde. Každopádně je

to něco obchodního.

Pokradmu se na něj občas podívám a naslouchám tónu jeho hlasu. Je hluboký a sebejistý a já jaksi dopředu tuším, že dostane, co chce.

Vyhrnul si rukávy košile. Jeho předloktí jsou silná a já vidím šlachy rýsující se mu pod kůží. Nemůžu od nich odtrhnout pohled a ten prázdný, svíravý pocit v žaludku se mi vrací. Jaké by to bylo, kdyby mě těma rukama sevřel.

Naprázdno polknu, protože mám v ústech zase sucho. On tě těma rukama nikdy neobejme, takže se uklidni, Grace, kárám se. Vždyť mě ani nevnímá, skoro jako kdybych tady vůbec nebyla. Tolik tedy k tématu nebezpečný Jonathan Huntington, před kterým se mám mít na pozoru. Zdá se, že toho ode mě nebude chtít moc.

A co by od tebe měl chtít? zeptá se hlodavý hlásek v mé hlavě. Mimoděk si povzdechnu, což si uvědomím až tehdy, když on zvedne hlavu a tázavě se na mě podívá. Naše pohledy se na několik vteřin střetnou a ve mně se vzedme horká vlna a zbarví mi tváře.

„Všechno v pořádku?” zeptá se.

„Ano, naprosto v pořádku,” ujišťuju ho kvapně, ale hlas se mi trochu chvěje. Raději se zase zahledím do papírů. Nemůžu s tím nic dělat, že mi to vždycky vezme dech, když se mu podívám do očí déle než na vteřinu. Je to děsivé a měla bych to hezky rychle dostat pod kontrolu, pokud chci přežít příští týdny. Ale jak?

On je atraktivní. Moc atraktivní. Nikdo se mi nikdy tak nelíbil jako on. To je ten problém. Nemám totiž zkušenosti s muži. Žádné. Tedy žádné ve fyzickém slova smyslu. Těch pár, se kterými jsem vyrazila na rande, bylo příjemných, ale nikdo z nich ve mně ani vzdáleně nevyvolal tak mocné pocity.

Ano, já vím. Zní to dost neuvěřitelně, když je mi dvaadvacet. Jsem v tomhle trochu zaseknutá. Nebo možná přehnaně úzkostlivá. Na rozdíl od Hope, která je o dva roky mladší, jsem rozvod našich vnímala naplno. Bylo to hrozné, když táta jednoho dne jednoduše zmizel a máma byla nešťastná a pořád jen brečela. Když jsem byla starší, zjistila jsem, že vztahy mezi ženami a muži nemusí nutně končit takhle. Stejně jsem se ale pak vždycky měla na pozoru, měla jsem pocit, že se musím chránit. Hope s tím takové problémy neměla a její přátelé a ctitelé se u ní celkem rychle střídali. U mě to tak ale nebylo. Nikdy jsem o muže neměla opravdový zájem, nebo tomu prostě vždycky něco chybělo. Až teď. Zatřesu hlavou, abych se přinutila soustředit zase na zprávu, co mi leží na klíně. To je pro mě zase naprosto typické, že bych to ráda zkusila na muže, který je pro mě absolutně nedosažitelný a před kterým mě varovali. Poddat se tomu pocitu, který mě k němu táhne.

Jonathan dokončí rozhovor a vyťuká další číslo. Teprve po chvilce si uvědomím, že nemluví anglicky, ale japonsky.

Málem polekaně zvednu hlavu - a hledím zase do jeho očí. Teď však jeho pohled není tázavý jako před chvilkou. Ne, pozoruje mě se svraštělým čelem, zatímco mluví, a já mám pocit, že mluví o mně. V hrudi mi to zase začne prudce tepat. To je úplně nemožné, uklidňuju se. Proč by mluvil s Yuutem Nagakem nebo s kýmkoliv jiným zrovna o mně?

Pak pootočí hlavu a zadívá se kamsi stranou a můj dech se uklidní. Takhle to tedy opravdu nepůjde. Nemůžu příští tři měsíce sedět tady na tom gauči a vždycky nadskočit, kdykoliv se na mě podívá. To nevydržím, moje nervy to nevydrží.

„Jak jakou máte vlastně představu?” zeptám se, když zavěsí.

„Budu celou dobu pracovat tady od toho konferenčního stolku?” Zarazí se a pak se měkce usměje.

„Už se vám zase něco nelíbí?”

On to vůbec nebere vážně, pomyslím si a opět zuřím. Proč mi potom dával tuhle nabídku? Co to má být, nějaká hra?

Než mě napadne vhodná odpověď, on znovu promluví: „Můžete od zítřka pracovat ve vedlejší kanceláři. Je momentálně prázdná. Dnes to ale musíte vydržet tady u mě. Stejně budeme většinou na cestách.”

Možná že ještě nějaká dáma na úrovni vedení skasala plachty a opustila firmu, pomyslím si.

„Jste s tím hotová?” zeptá se a vytrhne mě z myšlenek. Už vstal a je naprosto jasné, že nehodlá brát ohled na to, jestli jsem dočetla, nebo ne.

Přikývnu, ačkoliv jsem tu zprávu spíš jen přelétla. Vím aspoň přibližně, o co se jedná, a to musí stačit.

„Dobře, tak pojďme,” řekne a projde kolem mě ke dveřím. Vezmu si tašku, založím papíry pod paži a jdu za ním.

8. kapitola

Je to náročné a nebere to konce. Nikdy bych si neuměla představit, že dny Jonathana Huntingtona jsou tak přeplněné prací. Opravdu smím být u všeho. Nejprve je to schůzka s jedním mladým obchodníkem, který právě podal patent na nový druh počítačového řídícího prvku - o tom se psalo v té zprávě, kterou jsem stačila zběžně pročíst - a pro něhož Huntington Ventures hledá vhodného investora, aby mohl vynález přejít do praxe a začít profitovat. Pak jsou další schůzky, dvě porady ve firmě, na nichž ho jednotlivá oddělení informují o momentálním vývoji, potom krátký oběd v jednom trendy sendvičovém baru kousek od katedrály svatého Pavla, kam nás odveze Steven, při němž musím číst další zprávy, zatímco on telefonuje. Pak dvě další schůzky, tentokrát s investory, a nakonec návštěva galerie na King’s Cross, kde otevírá výstavu jednoho mladého umělce, kterého podporuje umělecká nadace spadající pod impérium Huntington Ventures.

A čím déle to všechno trvá, tím víc jsem okouzlená. Jonathan Huntington umí tvrdě vyjednávat, to jsem čekala, protože tato pověst ho předchází. On ale opravdu stojí za vším, co dělá, nasazuje pro projekty, o které se stará, úplně všechno, a je to jeho přímočarý styl, který často rozhodne a získá pro Huntington Ventures další obchod.

Krom toho sahá jeho angažovanost mnohem dál, než bych čekala. Není jenom byznysmen, ale je zároveň i mecenáš, který podporuje mladé talenty, hlavně ve výtvarném umění a hudbě. Dělá to jménem společnosti, ale je na něm vidět, jak moc mu na tom záleží i osobně.

Všude, kam přijdeme, mě představuje jako svou asistentku a nikdo se na nic neptá, jak jsem se původně obávala. Právě naopak. Lidé se ke mně chovají zdvořile a s respektem, skoro opatrně, a nakonec mi dojde, že na mě přenášejí způsob, jakým se chovají k němu.

Po vernisáži jedeme do Hackney na poradu o stavebním projektu, na kterém se kromě Huntington Ventures podílí ještě další investoři, a setkání se protahuje. Už je po sedmé, když se zase ocitneme v jeho

kanceláři, a já zjišťuju, jak jsem unavená. Doráží na mě časový posun. Jenže den stále není u konce, Jonathan se má ještě s někým sejít v osm na večeři a já ho mám nadále doprovázet.

Vzpomenu si na Annie, která na mě chtěla počkat.

„Můžu si zavolat?”

Jonathan ukáže na telefon na svém stole a já chvatně vytočím Annieinu klapku.

Není nadšená, když jí řeknu, že má jet beze mě.

„Co tam ještě děláš?” ptá se, ale vzhledem k tomu, že Jonathan sedí za stolem a já stojím před ním, nemůžu jí vhodně odpovědět.

„Už jenom jedna schůzka,” ujistím ji. „Nemusíte na mě čekat s jídlem.

Řekneš mi jenom, kterou linkou mám jet?”

„Nemusíte jezdit metrem, Steven vás pak zaveze domů,” vmísí se do toho Jonathan.

Zaregistruju příkaz doprovázející i toto oznámení, ale tentokrát mi to nevadí, protože se mi opravdu uleví. Nebudu muset hledat cestu do Islingtonu a moje unavené tělo je za to vděčné.

„Anebo ne, Annie, nic mi neříkej, já -”

„V pořádku, slyšela jsem,” prohlásí a já před sebou úplně vidím tu vrásku na jejím čele, která tam vznikne vždycky, když se jí něco nelíbí.

„Budeš myslet na to, o čem jsme mluvily, ano?”

„Jasně. Tak zatím.” Rychle zavěsím, aby nestačila říct něco dalšího.

Potom si vezmu papíry, které si chci ještě přečíst, než vyrazíme na večeři, a svalím se do křesla pro návštěvy. Cesta zpátky k sedačce mi připadá moc dlouhá.

Chvíli pracujeme mlčky, ale já brzo zjistím, že se nedokážu pořádně soustředit. Písmena mi splývají před očima.

Nakonec tu zprávu odložím, protože to prostě nemá význam. Jonathan vzhlédne od svých podkladů, a když se naše pohledy střetnou, zeptám se ho na první věc, která mě napadne, abych vyplnila to mlčení a uklidnila se.

„Máte vždycky tolik schůzek?”

Vzápětí té otázky lituju, protože to zní, jako by toho na mě bylo moc. To taky je, přinejmenším v mém momentálním stavu, ale to rozhodně nemusí vědět.

Jeho modré oči si mě pronikavě měří. „Ne, vždycky ne. Momentálně je Alex - můj společník Alexander Norton - na služební cestě a já musím převzít část jeho termínů. V podstatě ale rád pracuji hodně,” dodá po krátké odmlce.

„Aha.” Rychle položím další otázku, než se mě stačí zeptat na to, jestli se necítím přetížená a nechci svoje praktikum raději vzdát. „S kým se teď sejdeme?”

Odpoví teprve po menší pauze. „S Yuutem Nagakem. Znáte ho. Z letiště.”

Ten Japonec. S hrůzou pomyslím na to setkání včera dopoledne a vzmůžu se tak akorát na neutrální výraz.

„Má smysl, abych tam chodila?” zeptám se. „Myslím to tak, že vy spolu přece mluvíte japonsky.”

„Mluví i skvěle anglicky.”

Pomyšlení na Japoncovy pohledy mi nahánějí husí kůži.

„Budu tam jenom rušit,” zkouším to ještě jednou.

„Doposud jste nikde nerušila.” Zkoumavě si mě měří. „Nějaký problém, Grace?”

Zavrtím hlavou. Těžko mu přece můžu říct, že bych jeho obchodního partnera nejraději už nikdy neviděla. A už vůbec ne, když únavou sotva držím oči otevřené. Časový posun a náročný den mě vážně zmohly.

„Ne, všechno je v pořádku,” odpovím, ale položím si ruku zezadu na krk, abych aspoň trochu ulevila bolavým svalům.

To mu neunikne.

„Nechcete raději pro dnešek skončit a jet domů?”

Zase rázně zavrtím hlavou. Zabalit to předčasně hned první den - ani omylem!

„Ne, ne, všechno je v pořádku, opravdu. Jsem jenom trochu unavená.

Ještě jsem asi nedospala ten let.”

Místo odpovědi vstane a jde ke mně. Než pochopím, co má v úmyslu, postaví se za mé křeslo a já ucítím na ramenou jeho ruce.

„Omlouvám se, na to jsem nepomyslel,” řekne. Jeho palce mě hladí po kůži těsně pod hranicí vlasů, malují kroužky, a ostatní prsty mi příjemně hnětou ramenní svaly.

Moje rty se samy otevřou, zatímco se snažím uvědomit si, co to právě dělá. Dokážu najednou dýchat jenom mělce a pokožka na hlavě mi mravenčí. Po zádech mi přejede slastné zamrazení a hlava se mi zvrátí lehce dozadu, aniž bych se tomu mohla bránit. Je to krásné, když na mě sahá - jeho ruce jsou velké s dlouhými prsty a jeho stisk je pevný, ale nebolí.

Najednou se zarazí, nechá však ruce na mých ramenou.

„Tohle někdy dělám své sestře, když je unavená.”

Znělo to skoro rozpačitě, jako kdyby mu teprve teď došlo, že to, co dělá, je hodně intimní.

„Je to příjemné,” ujistím ho, protože chci, aby pokračoval, a on váhavě začne od znova, tentokrát jemněji. Bříška jeho prstů kloužou po mé kůži málem něžně a kruhy, které opisují jeho palce, se zvětšují. Cítím, jak se přesouvají do mých vlasů a hladí mi kůži na hlavě, a to mravenčení zesiluje a sbíhá až do podbřišku.

Vlastně bych se ho ráda zeptala na jeho sestru. Netušila jsem, že má sestru. Nedokážu však ze sebe vypravit ani slovo.

Nevzpomínám si, kdy se mě nějaký muž naposledy takhle dotýkal. Asi nikdy. Dědeček mě občas vzal do náruče, a s těmi pár kluky, co jsem s nimi měla rande, jsme se někdy líbali. Ale tady tohle - to je něco jiného, laskání, při němž jsem úplně bezmocná. Převalují se ve mně vlny žáru, vyrážejí mi do tváří a srdce splašeně buší panikou a vzrušením. A najednou bych chtěla víc. Chci, aby se mě dotýkal i na jiných místech, aby jeho ruka putovala dál po mé kůži a… Jeho ruce už tam nejsou a já procitnu. Jonathan už nestojí za mnou a vrací se na svoje místo. Když se na mě podívá, neumím si interpretovat výraz jeho očí, ale připadá mi trochu jiný než předtím.

Uzavřenější. Rozhodně v nich však není žádný posměch, jako tam bývá jindy.

„Je to lepší?”

Rozechvěle vydechnu a přikývnu. „Děkuji,” řeknu chraplavě.

Cítím se podivně prázdná a toužím po tom, aby se jeho doteky vrátily.

Přeju si ho zpátky. Po zádech mi přeběhne mráz, když si uvědomím, jak vydaná jsem mu byla. Zadržela bych ho, kdyby zašel dál? Pochybuju. On ale dál nezašel, říkám si a nevím, jestli mě to uklidňuje, nebo jestli toho lituju. Byla to nevinná masáž, jakou dělává i sestře. Možná mu ji připomínám. Tahle představa je jak studená sprcha.

Jonathan si odhrne vlasy z čela, zvedne mobil a vybere číslo. Rychle cosi říká japonsky. Zřejmě mluví s Yuutem. Je to jenom krátký rozhovor a on vypadá napjatě, když to položí. Pak volá svému řidiči a říká mu, že potřebuje vůz hned teď. „Odvezeš slečnu Lawsonovou domů, Stevene.”

Můj mozek pracuje stále zpomaleně, proto pochopím až o pár vteřin později, co to znamená. On už nechce, abych ho doprovázela.

„To není nutné, vážně ne. Můžu jet s vámi -” „Tu schůzku jsem zrušil,” přeruší mě.

„Kvůli mně?” Teď už jsem definitivně zmatená. I když mě pošle domů, mohl by na tu večeři jít přece sám. Vždyť to nezávisí na mně. Nebo snad ano?

„Není to nic důležitého,” prohlásí. „Zítra budeme pokračovat. Raději se dobře vyspěte, Grace.”

Já ale nechci spát. A nechci pryč od něho. Je to, jako kdyby ve mně těmi doteky probudil něco, co už nedokážu uspat. Proto mě myšlenka na to, že bych ho měla opustit, skoro bolí.

Prober se, napomínám sama sebe. Je to pošetilé. Je to snění, nic víc.

Vzpomenu si na varování od Annie. Snaž se nic si neinterpretovat podle sebe. Má pravdu, pomyslím si s povzdechem, zatímco sbírám svoje věci.

Moje srdce však přesto divoce buší, když mě Jonathan doprovází k výtahu. Vzápětí stojíme mlčky v prosklené kabině. I když je výtah velký, cítím jeho blízkost a přitahuje mě to k němu, jako kdyby byl magnet. U jiných mužů by mi tento odstup nebyl dost velký. Nejspíš bych se stáhla do nejvzdálenějšího kouta výtahu. K Jonathanovi bych se však nejraději přisunula ještě blíž, abych líp cítila jeho vůni. Chtěla bych se na něj dívat, ale neodvážím se, takže koukám do zrcadla za ním - a vidím, jak perfektně střižené sako zdůrazňuje jeho široká ramena a úzké boky a černé kalhoty dělají totéž s jeho dlouhýma nohama. Sahám mu přesně po ramena.

Kdyby mě sevřel v náručí, nebylo by ze mě v tom zrcadle vůbec nic vidět.

Polekaná směrem, kterým se zase rozbíhají moje představy, zvednu přece jen oči a zjistím, že mě pozoruje. Dělá to tak celý den, skoro jako kdyby se on měl učit ode mě, a ne já od něho. Studuje mě, zdá se, že mu neunikne žádná moje reakce. Jenom nevím, jaké závěry si z nich dělá. Nebo čím jsem vůbec tak zajímavá.

Tváře mi zčervenají a já se dívám na neutrální podlahu, která naštěstí nic nezrcadlí. Jízda výtahem mi připadá nesnesitelně dlouhá, ale pak jsme konečně dole ve vstupní hale. Steven už čeká s limuzínou před vchodem.

Jonathan mi podrží dveře, avšak nerozloučí se, jak bych čekala, ale nastoupí a sedne si vedle mě. Potom zmáčkne tlačítko mikrofonu k řidiči:

„Do klubu, Stevene.”

Tázavě se na něj podívám. „Myslela jsem, že jste ten termín zrušil?”

Jonathan si natáhne nohy a ty sahají skoro až k protější sedačce. Zase si uvědomím, jak je vysoký.

„To taky ano,” potvrdí.

„Ale -”

„Proč s vámi jedu ve svém vlastním autě?” Dívá se na mě s pobaveným jiskřením v očích. „Protože mě Steven napřed někde vysadí, než vás odveze domů. Pokud vám to nevadí.”

Kousnu se do spodního rtu a zatvářím se nešťastně, protože už se mi zase podařilo udělat botu. Proč se se mnou vůbec zahazuje?

„Omlouvám se, myslela jsem -”

Mávne rukou. „To je v pořádku. Jste unavená. Odpočívejte.”

Chvíli mlčíme, zatímco Steven jede londýnským večerním provozem. Dívám se z okýnka, za kterým se míhají světla města, a snažím se myslet na něco jiného než na toho muže vedle mě. To se mi nedaří. Samozřejmě že ne.

Vždyť je to oprávněná otázka. Proč se se mnou zahazuje? Co z toho má, že mě nechá nahlížet do jeho života? Celý den jsem neměla čas po tom pátrat, protože jsme šli od schůzky ke schůzce, ale teď se zavrtám do

sedačky a začnu o tom dumat. Musí mít důvod. Dnes jsem ho zažila. Jonathan Huntington je muž, který pracuje cílevědomě a orientuje se na úspěch. Pokud něco dělá, tak to dělá proto, že si od toho něco slibuje.

Polknu. Ráda bych se ho zeptala, co si slibuje ode mě. Mám ale strach z odpovědi, která by mě postavila zpátky na zem možná až příliš nešetrně.

Přitom bych měla vlastně být ráda, pokud se o mě nebude zajímat.

Koneckonců, moje srdce si už tak sotva umí s touto situací poradit, a pokud bude dělat častěji to, co právě udělal v kanceláři, tak nevím, jestli budu moct dodržet slib, který jsem dala Annie. Nezamiluj se do něho. Jak vysokou cenu budu muset zaplatit, pokud to nezvládnu?

Myšlenky mi víří hlavou a já už vůbec nevnímám, co ubíhá za oknem.

Zpozorním teprve tehdy, když auto zastaví a já se podívám ven.

Stojíme v ulici, na kterou vlevo navazuje park, ale já nemám ani tušení, ve které čtvrti se nacházíme. Rozhodně je to ale jedna z těch nejlepších rezidenčních čtvrtí, protože tu stojí jen udržované velké vily. Dům vedle nás je bílá dvoupatrová budova obehnaná vysokým kovaným plotem.

Dívám se po ceduli nebo po jiné nápovědě, která by mi prozradila, jak se ta ulice jmenuje nebo co se nachází v tom domě, ale nic takového nevidím. Jenom dva bílé pilíře po stranách vzletné brány.

Otočím se na Jonathana: „Kde to jsme?”

„V Primrose Hill.”

Neříkal, že bydlí v Knightsbridge? „To je váš dům?” ukážu na budovu.

Zavrtí hlavou. „Ne. To je klub.” Ten klub, jistě. Sem ho měl Steven odvézt. Co je to za klub? Myslela jsem, že míní nějaký bar nebo tak něco, ale na to to nevypadá.

Chci se ho zeptat, ale to už otevírá dveře. Má naspěch.

„Tak zítra.”

Než stačí vystoupit, poslechnu náhlý impuls a položím mu ruku na paži.

„Děkuji vám,” řeknu, když se na mě podívá. „Za dnešek. Bylo to hezké.”

Na rtech mu pohrává úsměv, pak se nakloní, aby se mi podíval přímo do očí. „To byl teprve začátek, Grace,” odpoví a v jeho hlase zaznívá něco, při čem mi tělem proběhne zachvění. Potom rázně vystoupí z auta a elegantně za sebou zabouchne.

Zatímco se limuzína rozjíždí, dívám se za ním, jak dlouhými kroky míří k železné bráně, která se pro něj otevře a hned se za ním zase zavře.

Poté mi vila zmizí ze zorného úhlu a já se s bušícím srdcem opřu o sedadlo. Jeho vůně stále visí ve vzduchu a já s úsměvem zavřu oči.

„Tak zítra, Jonathane.”

9. kapitola

„O tom klubu jsem už slyšela,” řekne Annie, když se o něco později ocitnu v Islingtonu a sedím s ní v kuchyni. „Chodí tam často, ale nikdo vlastně neví, co přesně to je.” Nakrčí čelo. „Nechtěl po tobě, abys s ním šla dovnitř, ne?”

„Ne.”

„Dobře.”

Dívám se na Annie. „Co o tom víš?”

Uhne mému pohledu. „Vůbec nic. Ale jestli se ptáš na můj názor, tak je v tom něco divného. Drž se zpátky. Co ten chlap dělá ve volném čase, do toho ti nakonec nic není.”

Pokud mě chtěla odradit, tak dosáhla pravého opaku. Teď jsem teprve zvědavá. Pro ni je to téma zřejmě uzavřené, protože vstane a začne sklízet ze stolu. Pomáhám jí.

Když umýváme nádobí, přijde do kuchyně Marcus. Přivítá mě pusou na tvář a vezme utěrku. „Kde je vlastně Ian?” zeptám se. Našeho skotského spolubydlícího jsem dnes ještě neviděla.

„Někde lítá,” odpoví Marcus. „Annie a já se s ním později sejdeme.

Zajdeme ještě popít. Půjdeš taky?”

Váhám. Právě kvůli tomu jsem se tak těšila na bydlení ve společném bytě - protože budu moct cokoliv podnikat s ostatními a nebudu muset sedět v bytě sama. Jenže teď potřebuju pravý opak: čas na sebe, na přemýšlení. Proto zavrtím hlavou. „Ne, jsem moc unavená. Den byl dlouhý a já chci být zítra fit.”

Marcus si povzdechne: „Škoda. Doufal jsem, že mě nenecháš samotného jen s těmi hrdličkami.”

Annie ho štípne do svalu na ruce. „Jindy ti nevadí vyrážet jen s Ianem a se mnou.”

„Jenže zrovna dneska jo,” odpoví Marcus, a ačkoliv to skrývá, je na něm vidět jeho zklamání.

Pohladím ho po ruce. „Půjdu příště, ano?”

Když odejde z kuchyně, přitáhne si mě Annie blíž.

„Pojď s námi,” řekne tiše a pokukuje po dveřích. Nechce, aby nás Marcus slyšel. „On se na to vážně těšil.” Mrkne na mě. „Myslím, že tě má rád.”

V duchu si povzdechnu. Já mám Marcuse taky ráda. Je hrozně fajn.

Jenomže když se mu podívám do očí, můžu dál klidně dýchat. Nic se neděje. To je trošku škoda. Bylo by jednodušší, kdyby se mi srdce pokaždé rozbušilo v přítomnosti jednoho milého Američana - než toho příliš bohatého a arogantního Angličana, kterého nemůžu mít.

„Jsem úplně vyřízená, Annie, opravdu. A zítra to bude určitě taky náročné. Půjdu s vámi příště, slibuju.”

Usměje se. „Dobře. Ale běda, jestli tě náš šéf pokaždé takhle vyřídí, že si ani neužiješ londýnského nočního života,” zahrozí prstem. „V tom případě si tě okamžitě stáhneme zpátky na naše oddělení!”

Když Annie a Marcus o něco později odcházejí, musím je ještě ubezpečovat, že je to opravdu v pořádku a můžou mě tu nechat samotnou. Skoro s úlevou za nimi zavřu dveře a jsem ráda, že mám byt sama pro sebe.

***

Jonathan stojí u mé postele, na které ležím nahá, a vědomí, že mě pozoruje, u mě vyvolává slastné mrazení po celém těle. Nedokážu ležet klidně, svíjím se na posteli, zvedám ruce a zatínám si prsty do vlasů.

Jeho tvář je ve stínu, nevidím, jaký má výraz, ale to jenom víc podněcuje mé vzrušení. Mezi nohama se mi hromadí žár a to tepající toužení, které tam cítím, se stupňuje. Chci, aby se mě dotkl, chci na sobě cítit jeho ruce.

„Prosím,” šeptám, ale on se ani nepohne, zůstává dál ve stínu, vysoký a temný. Moje srdce divoce buší a já se cítím zvláštně svobodná, nestydím se za svou nahotu. Protože to pálení na mé kůži nepolevuje, sahám na sebe sama, hladím se od ramen k prsům, pevně je stisknu. Moje bradavky jsou tvrdé a vztyčené, a když se jich dotknu, vystřelí mi do podbřišku blesk,

který mě přiměje zasténat. Zlehka za ně tahám znova a znova a vychutnávám vlny rozkoše, které mnou protékají. Tepání mezi nohama je teď skoro nesnesitelné a moje ruka putuje dolů jakoby sama od sebe, tam se položí

na měkký pahorek a tiskne se k němu, dráždí to citlivé místo.

Jako zhypnotizovaná hledím na temnou postavu vedle své postele. Mohl by ta muka utišit. Nevím ale, jak ho k tomu přimět.

Zoufale si přejíždím jazykem po vyschlých rtech, zatímco můj dech je stále těžší. Nevidím jeho tvář, zato ale vidím jeho oči, v jejichž ledově modrých hlubinách plane oheň, který mě spaluje. Sténám a vzpínám se. Moje tělo je zachváceno chvěním, rozkoš jako by se mi hromadila mezi nohama a sílí, je nevyhnutelně stále intenzivnější. A ten bod, ke kterému to všechno míří, pak exploduje a šíří ve mně široké, osvobozující kruhy.

Probíhá mnou chvění a já slyším své vlastní steny.

Chci Jonathana zadržet, ale on se stáhne, zmizí ve stínu docela, takže ho už nevidím. Vyklouzne mi, nechá mě tam samotnou.

Ne. S trhnutím se probudím, zvednu hlavu, rozhlížím se po pokoji. Zvenčí dovnitř padá světlo pouliční lucerny, takže rozeznávám obrysy nábytku. Ležím v posteli. Sama. Moje noční košile je napůl vykasaná a jednu ruku mám mezi stehny, druhá mi spočívá na hrudi. S táhlým povzdechem je nechám obě klesnout na matraci a hlava mi padne zpátky na polštář.

Byl to jenom sen.

Přesto se nemůžu jen tak uklidnit. Můj dech je stále ještě zrychlený, ale čím víc se zklidňuje a čím víc ze mně opadává pocit uspokojení, tím silněji se mi do vědomí dere skutečnost. Převalím se na bok a přitáhnu si kolena k tělu.

Tak drsný erotický sen jsem ještě neměla a úplně mě šokuje, jak byl neskutečně reálný - a jak moc jsem se vyžívala v pocitech, které ve mně vzbuzoval. Jak se zdá, tak je to mnohem víc než poblouznění, co mě přitahuje k Jonathanu Huntingtonovi.

Což mě staví před problém.

Skoro jako bych slyšela Anniein varující hlas. On není někdo, o kom bych měla snít, to vím. Každopádně ne takhle.

Jenomže to nejde. Má na mě fatální vliv a zhoršuje se to. Touha, kterou ve mně probudil ten sen, tu stále je a já pochybuju, že jen tak zmizí. Co mám dělat, když tyhle pocity neumím potlačit?

V hlavě mi rezonují jeho slova pronesená v autě. To byl teprve začátek, Grace. Začátek čeho?

Rozjitřeně hledím do tmy a trvá dlouho, než zase konečně usnu.

***

„Vyspala jste se dobře?”

Při těchto Jonathanových slovech poplašeně vzhlédnu. Už když mně před okamžikem popřál dobré ráno, mi při zvuku jeho hlasu po zádech přejelo zachvění. Tato otázka mě však dokonale rozhodí, protože si okamžitě vzpomenu na sen ze včerejší noci.

Stojí ve dveřích kanceláře sousedící s tou jeho, do níž mě Catherine Shepardová ráno uvedla a kde má být nadále moje pracoviště. Je stejně velká jako Jonathanova a vybavená téměř identicky. I psací stůl, u kterého sedím, se skoro podobá tomu vedle.

„Ano, díky,” vykoktám a cítím, jak rudnu, když se na něho dívám. Když jsem ráno přišla, ještě tu nebyl, nicméně na mém stole ležela halda materiálů, na kterou jsem se hned vrhla, abych stále nemusela myslet na to, že ho brzy uvidím.

A teď je tady. Dnes nemá sako, ale jenom košili. Zase černou a k ní černé džíny. Vypadá klidněji, uvolněněji a usmívá se na mě, což můj žaludek posílá na další projížďku po horské dráze.

„Jak jste se měl v klubu?”

Moje otázka zní rázněji, než na co se ve skutečnosti cítím, ovšem nedokážu si ji upřít, protože mi to vrtá v hlavě od chvíle, co Annie

utrousila tu divnou poznámku. Doufám, že mi o tom něco poví, ale on se na mě jen dívá. Dlouze. Tak dlouze, že se ponořím do jeho očí a mám co dělat, abych nezapomněla dýchat.

„Zajímavě,” odpoví nakonec a odlepí se od rámu dveří. Popojde k psacímu stolu a tentokrát je to on, kdo usedne do křesla pro návštěvy. Křeslo je menší než to, co má za svým stolem, což zdůrazní jeho výšku. S úsměvem mě pozoruje. „Jak vidím, jsme dnes opět sladění.”

Zní to tak intimně, že se mi zas ozve ten třepetavý pocit u žaludku. Snažím se na sobě nedat nic znát a shlédnu na černý úzký top, který mám na sobě. Ten výstřih do V je celkem hluboký, ale právě proto jsem si ho vybrala - stejně jako tu krátkou černou sukni a velké stříbrné kruhy v uších. Samy o sobě jsou to klasické věci, ale v kombinaci přesto nápadné. Já totiž chci, abych byla nápadná. A chci, aby se mu líbilo, co vidí. Ať si mě všímá, a nejen jako bezvýznamné praktikantky, ale i jako ženy.

„Vadí vám to?” zeptám se.

Usměje se zase tím nestydatě okouzlujícím úsměvem, a když se mu tentokrát podívám do očí, zjistím, že vlastně vůbec nejsou jenom modré. Je v nich i pár tmavých skvrnek, takových nepatrných flíčků, které člověk objeví, jen když se dívá pořádně.

„Ne, právě naopak. Ale to, co jste měla včera, se mi také líbilo. Vypadáte dobře ve všem, Grace.” Ten kompliment mě tak zaskočí, že na moment nevím, co odpovědět. Potom mi mozek začne pracovat, aby ta slova přesně analyzoval. Byl to vůbec kompliment? Nebo si snad myslí, že ho napodobuju, a nelíbí se mu to? Nemám tu černou nosit?

„Jak to myslíte?”

Teď je to on, kdo se zatváří překvapeně. Pak zakloní hlavu a zasměje se.

„Vy jste opravdu úžasná, víte to? Jak to myslím? Tak jak jsem to řekl.

Vypadáte dobře, ať už na sobě máte černou, nebo světlou. Jak jinak bych to měl myslet?”

Zatraceně, Grace! spílám si v duchu. Proč musíš vyslovit všechno, co ti táhne hlavou? Zkus někdy laskavě přemýšlet, než promluvíš!

„Nijak. Já jen, nebyla jsem si jistá.” On opravdu řekl, že jsem úžasná?

Teď už se neusmívá a pokrčí čelo. To mu taky sluší. Jemu sluší prostě všechno.

„Copak vám nikdy nikdo nezalichotí?” „Ale ano,” odpovím váhavě.

„Někdy.”

Muži se skutečně k mému vzhledu vyjadřují jen sporadicky. Bude to asi tím, že moc často nevyrážím ven a nedávám jim k tomu příležitost. A když mi někdo řekne něco milého, tak mu stejně nevěřím.

Nakloní se ke mně.

„V tom případě je potřeba zvýšit frekvenci lichotek.”

Jeho úsměv mě zasáhne rovnou do srdce a já poskočím na stupnici s názvem „Jak moc je do mě Jonathan Huntington pravděpodobně zamilovaný” o tři čárky vzhůru. Kdyby to tak věděly Annie a Hope. Ukáže na štos papírů na mém stole.

„Jste připravená na další den?” Zhluboka se nadechnu a přikývnu.

Vyloží mi, které podklady jsou ke které schůzce. Odpoledne jich bude několik, ale ne tolik jako včera, a dopoledne se koná jen jedna - další porada kvůli tomu stavebnímu projektu v Hackney.

„Jak to, že kvůli tomu bude ještě jedna porada?” ptám se.

„Posledně jsme ještě neprobrali všechno,” prohlásí Jonathan a vstane.

Vzpomínám na průběh včerejších rozhovorů a na tu ostrou diskuzi. Musel celý projekt důrazně obhajovat, proto bylo to sezení taky tak dlouhé, nicméně na konci zůstali všichni na neměnných pozicích. Zřejmě to tak nechce nechat.

„Jonathane?”

Už je na cestě do své kanceláře, ale když ho oslovím, zastaví se a otočí se ke mně.

„Říkal jste, že se vás můžu na cokoliv ptát.” Přikývne.

„Jistě. Ptejte se.”

Zaváhám, ale potřebuju se to prostě dozvědět.

„Proč vám na tom projektu v Hackney tolik záleží?”

Tuhle otázku nečekal, soudě podle toho, jak se zatvářil.

„Bude velmi výnosný,” odpoví, ale já zavrtím hlavou, protože jsem včera poctivě studovala čísla a posudky. Tak to není.

„Investiční náklady jsou příliš vysoké a stanovený rozpočet už byl překročen. Kromě toho ta lokalita nepatří k nejlepším a chybí klíčoví nájemníci,” řeknu.

„Tak pravila expertka.”

Pronese to se silným sarkasmem, ale vidím na něm, že jsem zasáhla citlivé místo. Nečekal, že bych tu situaci tak přesně zanalyzovala.

„Tak proč tedy?” dorážím na něj.

„Někdy musí mít člověk delší výdrž, pokud chce dosáhnout úspěchu.” Včera jsem ho však viděla velmi rychle smést ze stolu projekty,

jejichž rentabilita nebyla plně dokázaná. To prostě nesedí.

„Myslím, že vím, proč to chcete za každou cenu prosadit.” Zvedne obočí.

„Ach, skutečně? Jaký mám tedy podle vás důvod?”

„Ten projekt je důležitý pro čtvrť, pro místní obyvatele. Záleží na něm hodně věcí, vytvoří pracovní místa. A vy byste to rád umožnil.”

Prudce vydechne a zavrtí hlavou.

„Tedy, někdy jste opravdu -” Nedokončí větu a jeho výraz zvážní. „Já nejsem žádná charita, jestli myslíte toto. Já vedu firmu, která musí profitovat.”

„Na tom by ale nebylo nic špatného, kdybyste se o tento projekt zasazoval z tohoto důvodu.”

Naopak. Tohle mě napadlo už včera, když jsem ho sledovala při jednání.

A ta myšlenka se mi líbí. Existují důvody, proč si lidé, kteří s ním uzavírají obchody, Jonathana Huntingtona tak váží a respektují ho. A i když to jistě není dobré - nemůžu jinak než ho obdivovat.

Tiše zamručí a vrací se zpátky, opře se dlaněmi o hranu stolu a nakloní se nad něj. Jeho tvář je kousek od mé.

„Jestli o mně chcete mít tuto představu, Grace, tak já vám ji zakázat nemůžu. Nebuďte ale zklamaná, až časem zjistíte, že nejsem žádný hrdina. Raději ze mě žádného hrdinu ani nedělejte.” Zase se napřímí. „Za patnáct minut odjíždíme.”

S tím mě nechá samotnou.

10. kapitola

S bušícím srdcem se za ním dívám. Proč se tak rozčílil? Řekla jsem něco špatně?

Cestou na schůzku sedíme v limuzíně mlčky. Nevím, co bych řekla, a jsem stále trošku polekaná jeho předchozí reakcí.

Porada pak skutečně potvrdí mou domněnku, že ji Jonathan svolal jen proto, aby ještě jednou důrazně připomněl své stanovisko. A samozřejmě se mu nakonec podaří přesvědčit ostatní, aby tento projekt neodepsali.

„Jste spokojený?” zeptám se pak v autě.

Sedí vedle mě a vzhlédne od mobilu, na němž právě píše esemesku.

Přimhouří oči a nepatrně pozvedne jedno obočí: „Vy snad ne? Ten projekt je přece pro obyvatele té čtvrti tak přínosný.” Hlas mu přetéká ironií. Já si ale přesto myslím, že mám pravdu, co se týče jeho důvodů pro stavbu tohoto obchodního centra.

„A díky vám bude realizován,” řeknu, aniž bych reagovala na jeho popíchnutí.

„V tom případě jsme teď všichni dokonale šťastní,” potřese hlavou a věnuje se zase mobilu. Nevypadá už ale rozčíleně, spíš překvapeně, že stále nejsem ochotná změnit svoje nejlepší mínění o něm. Proč se tak brání tomu, abych ho viděla pozitivně?

Mrknu na hodinky. Skoro poledne. Ohledně plánu na jídlo nic neříkal, ale jelikož jsme včera šli ze spontánního nápadu do toho sendvičového baru, předpokládám, že dnes to bude podobné. Tím víc se divím, když limuzína po krátké cestě vjede do boční ulice a zastaví před stavbou, která vypadá jako historická tovární budova.

Jak se ukáže, je to stará elektrárna přestavěná na restauraci s přidruženou galerií The Wapping Project. Moderní stoly a židle stojí v bývalé strojovně, u jejíhož stropu jsou vidět součásti starého technického vybavení. Je to zajímavý kontrast, líbí se mi.

Ujme se nás číšník a pozdraví Jonathana jménem, pak nás vede přímo ke stolu víc vzadu, kde na nás čeká nějaký muž. Je to špinavý blonďák, stejně vysoký jako Jonathan, ale trochu užší v ramenou, spíš atletický typ. Ve světlém obleku s košilí s rozhalenkou působí velice elegantně.

Vstane, když nás vidí přicházet.

„Je dobře, že jsi konečně tady,” řekne Jonathan a muži se srdečně obejmou. „Už jsem si myslel, že mě tu necháš na všechno samotného.”

Blonďatý muž se zazubí a ukáže bradou na mě. „Jak vidím, našel sis náhradu,” poznamená a zvědavě si mě prohlédne.

Jonathan natáhne ruku a popostrčí mě trochu blíž. Cítím na svých zádech jeho dlaň. „Toto je Grace Lawsonová, naše nová praktikantka z Chicaga,” představí mě. „A to je Alexander Norton, spolumajitel firmy.”

Už ho poznávám. Viděla jsem i jeho fotku, ale na té měl kratší vlasy a působil vážně a introvertně. A taky mladší. Možná byla už pár let stará. Nicméně v tuto chvíli Alexander Norton září spokojeností.

„Těší mě, Grace. Takže vás posílá John White? Jak se starému pánovi daří?”

„Myslím, že dobře.” Co na to mám říct? John White je šedesátník a je to můj profesor, ke kterému nemám sebemenší osobní vazbu.

Alexander Norton se však už stejně baví s Jonathanem.

„Jak to, žes přivedl Grace s sebou?” ptá se, když si sedáme, a já slyším v jeho hlase zřetelnou zvědavost.

„Doprovází mě na schůzky,” odpoví Jonathan, který mi přisune židli a usadí se na místě vedle mě. Když dá Alexander najevo údiv, dodá: „Uvedla se velmi dobře, proto jsme rozšířili obsah její praxe.”

„Chceš říct, že tys ho rozšířil. Mě se nikdo neptal, pokud vím,” namítne jeho společník. Když si povšimne mého vylekaného pohledu, usměje se na mě: „To je nezvyklé privilegium, Grace. Ale já proti tomu nic nemám, nebojte se. Právě naopak. Trocha společnosti Hunterovi neuškodí.”

Hunter, přemítám. Lovec. Proč mu tak říká? Je to zkratka pro Huntingtona? Nebo to má jiný význam? Rozhodně to ale bude přezdívka, kterou Jonathan slýchá často, protože ji teď ani neregistruje a mluví dál. Zjevně by rád změnil téma.

„Teď mi spíš pověz, jak běží Nelsonův projekt. Vyplatily se ty tři týdny v Asii?”

Alexander Norton se nadšeně rozzáří. „Extrémně. Děláme obrovské pokroky.”

Baví se o obchodu, zatímco já zkoumám lístek a pokradmu je oba pozoruju. Fascinuje mě, jak se k sobě chovají, naprosto nenuceně. S nikým jiným jsem neviděla Jonathana tak otevřeného, a teprve teď je mi plně jasné, jaký odstup si běžně drží od lidí, se kterými hovoří. Je to jedna jeho stránka, kterou ještě neznám, ale která se mi líbí.

„Jak se má Sarah?” Při této Nortonově otázce zpozorním. „Slyšels o ní něco?”

Jonathan se zasměje. „Pořád ještě nepřestává obdivovat Řím, ale přesto naštěstí přespříští týden přijede domů. Zřejmě to tak bude i lepší. Podle mě netráví čas v knihovně a motá místo toho hlavy Italům.” Jeho hlas zní laskavě a já cítím píchnutí žárlivosti. Kdo je Sarah?

„Seznámila se tam s někým?” Alexander vypadá nervózně, téměř vystrašeně.

Jonathan pokrčí rameny. „Moje malá sestra se mi nesvěřuje úplně se vším, pokud myslíš tohle.”

Jonathanova sestra. Samozřejmě. Ta, které občas namasíruje ramena. Ulevilo se mi tolik, že se začnu usmívat. Ale hned se sama sebe ptám, proč tak špatně snáším pomyšlení na to, že by mohl být v životě Jonathana Huntingtona někdo další? Někdo, kdo by nebyl jeho příbuzný a o kom by navíc mluvil tak láskyplně. Jonathan pokrčí čelo a pozoruje Alexandera s pobaveným úsměvem. „Takže tě to stále ještě zajímá? Tobě opravdu není pomoci.”

Alexandera se to evidentně nedotkne, vzhledem k tomu, že se směje.

„Však ty mě znáš.”

Než mám čas dumat nad těmito tajemnými narážkami, přinese číšník naše pití - Jonathan objednal vodu a bílé víno - a Alexander pozvedne sklenici.

„Na úspěšný výlet Huntington Ventures na asijské trhy,” prohlásí a přiťukne si s námi. „To vašeho starého pána asi pořádně naštve, až se dozví, že jeho předpověď nevyšla a že nad naší firmou nebude nikdy zapadat slunce, že?”

Jonathan se usměje, ale tentokrát se na tom nepodílejí jeho oči.

„To doufám.”

Zní to tak nenávistně, až mě to zaráží.

„Kdyby bylo po jeho, ztroskotal bych už tehdy na svém prvním projektu.”

„Váš otec vám předpovídal, že nebudete úspěšný?” Vyhrknu to, než se stačím vzpamatovat, a okamžitě toho lituju, protože se na mě oba podívají a Jonathan mě probodává pohledem.

Když odpoví, je jeho hlas mrazivý. „Nejenže mi prorokoval neúspěch, ale ještě mi do cesty kladl co nejvíc překážek, aby mi zabránil v úspěchu. Naštěstí se mu to nepodařilo.”

„To si vůbec neumím představit.” Jaksi jsem vycházela z toho, že tak úspěšný člověk má za sebou podporu rodiny, která je na něj patřičně hrdá. A kromě toho zdědí titul lorda a místo ve sněmovně, takže bych čekala soudržnost v rámci rodiny, tradice, kterých se drží, a možná trochu

arogance vůči obyčejným smrtelníkům. Nikdy ale tuto odmítavost a nepřátelství.

Jonathan se potměšile ušklíbne, když slyší, co jsem bohužel pronesla nahlas, a podívá se na svého společníka. „Měl bys vědět, že Grace věří na to dobré, co v lidech je. Je přesvědčená, že svoje obchodní aktivity vyvíjíme z nezištné lásky k bližnímu. A zřejmě si taky myslí, že na tomto světě jsou jenom dobrotiví otcové, protože ten její na ni byl vždycky hodný. Mám pravdu?” tázavě se na mě podívá.

„Jonathane,” varuje ho Alexander.

Ztěžka polknu. Jeho pichlavá slova mě ranila, ale slyšela jsem v nich i bolest a zahořklost. A části z toho dokonce velmi dobře rozumím.

„Otec opustil mou matku, když mi bylo šest,” odpovím, aniž bych se vyhnula jeho chladnému pohledu. „Od té doby jsem ho viděla jen několikrát a z toho za posledních třináct let vůbec. Nemůžu tedy posoudit, jestli by na mě byl hodný. Neznám ho.”

Jonathan poněkud skloní hlavu a pak přikývne, jako by si musel v duchu něco potvrdit, než se na mě zase podívá.

„Omlouvám se. To ode mě bylo velmi nezdvořilé.” Procedí tuto omluvu nedbale mezi zuby, ale já vidím, jak trapně se ve skutečnosti cítí. Kromě toho je v jeho pohledu nová hloubka, jako kdyby mě najednou viděl jinak.

„Nic si z toho nedělejte, Grace,” vmísí se Alexander Norton. „Takhle reaguje vždycky, když přijde řeč na jeho otce.”

Ráda bych věděla, co se mezi Jonathanem a starým hrabětem přihodilo, protože to jednoznačně musí být víc než jen drobná názorová neshoda, když kvůli tomu Jonathan tak zuří. Myslím ale, že by nebyl dobrý nápad, ptát

se ho na to teď hned.

Alexander Norton to vidí stejně. „Změňme raději téma.” Uchopí svou sklenici. „Vysvětlete mi ještě jednou, jak je možné, že praktikantka může spolupracovat se šéfem?”

Okamžitě se podívám na Jonathana, protože to je něco, co mě taky zajímá. Jeho tvář je však bezvýrazná.

„Je to experiment,” řekne a upije velký doušek vína. Zdá se, že je mu právě vhod, že číšník přináší jídlo a že se jeho společník dál nevyptává. Jeho odpověď mi přesto nejde z hlavy. Co tím experimentem hodlá zjistit?

O hodinu později sedíme všichni v limuzíně, protože Alexander Norton jede také do firmy. Jonathanova dobrá nálada z dnešního rána je tatam, sedí vedle mě a ťuká do mobilu. I když ho mám na dosah, působí, jako by byl daleko odtud, a to mě tíží. Cítím se za jeho špatnou náladu jaksi zodpovědná. Koneckonců se mi už dvakrát povedlo ho svými poznámkami rozčílit.

Jelikož zřejmě nemá v úmyslu prolomit mlčení, oslovím Alexandera Nortona: „Odkud se vlastne znáte s profesorem Whitem?”

Světlovlasý muž se zasněně usměje. „Byl hostujícím profesorem na Winchester College, když jsme tam s Jonathanem studovali, a já jsem si s ním udržel kontakt i v dalších letech. Byl to svým způsobem můj mentor.”

Winchester College, pomyslím si. O té škole jsem slyšela. Ne tak slavná jako Eton, ale stejně elitní. A drahá. Proto se divím.

„Vy jste studovali na stejné škole?”

Že tam chodil Jonathan jako budoucí vévoda z Lockwoodu, to mě vůbec neudivuje, ale Alexander Norton není šlechtic a na internetu jsem četla, že pochází z nezámožných poměrů.

Pokrčí rameny. „Dostal jsem stipendium,” prohlásí.

Jonathan zvedne hlavu a jejich pohledy se setkají. Je to tiché porozumění, ale neusmívají se. Jako kdyby společně vzpomínali na krušné

časy. Něco je spojuje, říkám si. Něco chmurného, k čemu se zjevně nechtějí vracet.

„Takže založení Huntington Ventures byl váš společný nápad?” nadnesu raději, abych nějakou nepředloženou poznámkou nezavařila na další průšvih.

Alexander Norton se pohodlně opře a zavrtí hlavou. „Ne, s tím přišel Jonathan sám. Přizval mě až později.”

„A vy jste převzal vedení investičního oddělení a udělal jste z něj srdce firmy,” vyklouzne mi. Když se překvapeně usměje, pokrčím omluvně rameny. „Musela jsem se kvůli praxi seznámit s firemní filozofií.”

„A k jakému výsledku jste dospěla?” Zřejmě ho to opravdu zajímá.

Jsem teď ve svém živlu a Nortonovy zelené oči mě neznervózňují tolik jako modré oči jeho společníka, takže si vzpomenu na to, co jsem přednesla v Chicagu před výběrovou komisí.

„Že Huntington Ventures má velice inovativní koncept, který nespočívá jen v rychlé optimalizaci zisku, ale hlavně v podpoře patentů a vývoje. Spojuje kapitál a nápady a vydělává na pozoruhodném potenciálu, který z toho vzniká.”

„To jste shrnula hezky,” míní Alexander a s pobaveným úsměvem pohlédne na Jonathana. „Vy asi budete upřímná fanynka naší firmy. Pomalu začínám rozumět tomu, proč si vás Hunter přitáhl k sobě.”

Už zase ta zneklidňující přezdívka. Jenže na něj sedí, říkám si.

Jonathan je lovec, který má svůj cíl vždycky na očích a nesmlouvavě ho následuje. S potlačovaným povzdechem myslím na to, jestli budu mezi jeho cíle někdy patřit i já - a moje srdce splašeně poskočí, když k němu stočím pohled a vidím, že se na mě dívá.

„Už byste o mně mohli přestat mluvit,” řekne a jeho hlas zní nasupeně,

„jsme tady.”

Auto zastaví jako na povel. Když se podívám z okýnka, vidím opravdu vchod Huntington Ventures a hned chvátám do bezpečí poklidné přijímací haly. Jonathan a Alexander Norton ještě chvilku stojí u limuzíny a o něčem se baví.

U recepce se se mnou Alexander rozloučí.

„Rád jsem vás poznal, Grace. Určitě se ale ještě uvidíme, když teď tak těsně spolupracujete s Jonathanem.” Pak se otočí na blonďatou Caroline, která mu předá nějaké papíry.

Jonathan už kráčí k výtahům a já pospíchám za ním. Ani cestou nahoru nic neříká a jeho výraz je stále pochmurný.

„Zlobíte se na mě?” zeptám se, protože už to prostě nemůžu vydržet.

„Udělala jsem něco špatně?”

„Nezlobím se na vás,” odpoví úsečně a já nedokážu posoudit, jestli je to jeho styl, jak ukončit téma, nebo jestli je tu ještě něco jiného, co ho rozčiluje.

Nahoře se žene do své kanceláře, a když chci jít za ním, zastaví se a zadrží mě. „U této schůzky být nemůžete,” řekne. Je mi, jako kdybych dostala facku.

„Proč ne?”

„Říkal jsem, že mohou nastat výjimky.”

To je pravda. Jenomže ve mně stejně hlodá otázka, proč právě teď?

Připadá mi to jako trest.

„S kým se teď máte sejít?” Vím, že je to ode mě drzé, ale já prostě nerozumím tomu, co se najednou stalo.

„S Yuutem Nagakem,” odpoví Jonathan už ve dveřích své kanceláře.

„Dorazí během několika minut. Posaďte se zatím k sobě.” S tím mě tam nechá samotnou.

Nerozhodně stojím před stolem Catherine Shepardové, která tu zrovna není. Což je dobře, protože jinak bych se cítila pekelně trapně, kdyby tohle slyšela. Pak se otočím a jdu do kanceláře, zavřu za sebou dveře a opřu se o ně.

Včera večer přece chtěl, abych byla u toho, až se setká s Nagakem, a dnes mi to odepře. Tomu už opravdu nerozumím.

Chvíli nato uslyším cinknutí ohlašující příjezd výtahu a poté mužské hlasy na chodbě. Jeden z nich patří Jonathanovi, který mluví japonsky.

Počkám, až se zaklapnou dveře jeho kanceláře, a vydám se na cestu dolů. Stejně bych se teď nedokázala soustředit na nějaké dokumenty, proto se raději podívám za Annie.

Shadrach Alani sedí na svém místě, takže s Annie jdeme do kuchyňky, kde můžeme být samy.

„Co se děje?” ptá se starostlivě.

„Nic. Mám jen počkat. Má schůzku, u které nemůžu být, tak jsem si řekla, že za tebou na chvilku zaskočím.”

Vezmu si kelímek s čajem, který mi Annie podává. „Koho tam má?” zajímá se.

„Toho Japonce, který dorazil zároveň se mnou - vzpomínáš si?”

„Yuuto Nagako?”

Přikývnu a zamračím se, protože Annie vypadá, jako by to bylo zase něco strašného. „Co je? Není s ním něco v pořádku?”

„To ne. Akorát že to není obchodní partner, ne doopravdy, ale spíš něco jako mentor. Říkalo se, že tehdy šéfa při založení firmy podporoval.” Nakloní se blíž. „A já si myslím, že taky chodí do toho klubu, když je v Londýně.”

Dlouze si povzdechnu. „Ale vzhledem k tomu, že nevíme, co je to za klub, tak nás to nemusí zajímat.”

„Musí to být nějaký sex-klub, Grace.”

Na moment nevím, co říct. Sex-klub, pomyslím si a žasnu, jak málo mě to šokuje. Dokážu myslet jen na svůj sen. A na to, co Jonathan Huntington v takovém klubu asi dělá. „Jsi si jistá?”

Annie přikývne a bez legrace na mě hledí. „Je to sice jenom taková fáma, ale nedá se ničím vyvrátit. Já prostě nechci, abys -”

Dveře se otevřou a my se obě naráz vylekaně otočíme. Ve dveřích stojí Jonathan.

„Grace, půjdete prosím zpátky nahoru?” řekne tím neústupným tónem, který tak dobře znám. Není to prosba, je to rozkaz.

S mírně rozechvělými prsty postavím pohárek na linku. Annie se zaskočeně dívá střídavě na mě a na Jonathana a nic neříká.

„Uvidíme se večer,” špitnu ještě a následuju Jonathana, který už jde napřed. Rázuje si to po chodbě dlouhými kroky, takže se musím rozběhnout, abych ho dohonila.

Promluví až ve výtahu.

„Co jste dělala tam dole?”

To pokárání nelze přeslechnout.

„Chtěla jsem zabít čas, než vyřešíte svou schůzku.”

„Říkal jsem, že máte čekat ve své kanceláři.” Poslední slova skoro vykřikne a já sebou trhnu. Pak se ale rozčílím, protože mě svými náladami deptá už od rána. Co si vlastně myslí?

„Ano, říkal jste, že mám čekat. Jelikož jsem ale neměla žádný konkrétní úkol, tak jsem se snad mohla sama rozhodnout, kde a jak počkám. Vaše sekretářka a váš řidič možná dělají všechno, co jim řeknete, ale ty za to taky platíte.”

V jeho obličeji se zrcadlí překvapení a nevěřícnost. S takovou odpovědí evidentně nepočítal. Jeho tvář potemní a on udělá krok směrem ke mně. Ucouvnu. Daleko se ovšem nedostanu, protože mám za zády zrcadlovou stěnu výtahu.

„Vás taky platím.” Jeho modré oči zlostně srší, ale já se jim nevyhýbám. Oplácím mu ten pohled.

„Ano, ale ne tak dobře, abych si nechala líbit něco takového. Nejsem přece pes, kterému můžete poručit, aby si někde lehl a hezky čekal, až se vrátíte. Takhle to nefunguje.”

Popojde ještě blíž, stojí těsně přede mnou. Musím zvednout hlavu, abych se na něj mohla dál dívat, a můj krk je bezmocně vydán všanc jeho ruce, která se na něj položí. Prsty mě pohladí po kůži. Tvář má tak blízko, že zřetelně vidím ty tmavé flíčky v jeho očích.

„Tak jak to funguje, Grace?” zeptá se chraplavě. „Co musím udělat, abys dělala to, co chci já?”

11. kapitola

Dokážu jen hledět na jeho rty. Dýchat nemůžu, a myslet už vůbec ne. On mě políbí, napadne mě. Cítím na tváři jeho dech, jeho ruku na krku. A chci to. Chci, aby mě políbil.

Moje ruce putují jak o své vlastní vůli k jeho límci, stahují ho ke mně. A pak jeho rty leží na mých. Ten dotek mnou proletí jak elektrický výboj a já se vzdechnutím zakloním hlavu, protože je to skoro víc, než dokážu snést. Ale už je pozdě na návrat.

Jonathan po mně se zamručením sáhne a hrubě mě strhne na sebe, přitiskne mi ruku ke kříži a prohne mě v zádech. Cítím jeho tělo na svém, jeho pevné svaly pod košilí, žár, který vyzařuje a který mě pohlcuje od hlavy k patě. Jeho druhá ruka se mi vsune do vlasů a zvrátí mi hlavu, takže jsem mu vydaná na milost a nemilost.

A pak mě políbí, tvrdě a divoce, bezohledně. Jeho jazyk mi vnikne do úst, dobude každé zákoutí, přejíždí po vnitřní straně rtů a po jazyku. Moje kolena vypoví poslušnost a já se ho musím držet, protože je mou jedinou oporou. Ale i když mě ten polibek okrade o veškerou svobodnou vůli, něco ve mně zároveň vzbudí a já ho po chvíli začnu opětovat, tisknu se k němu, chci mu být ještě blíž, zatímco naše jazyky svádějí vášnivý souboj.

V příští vteřině cítím v zádech stěnu výtahu a jeho ruce se položí na má prsa, hladí přes tenkou látku mého trička ztuhlé bradavky. Ten dotek vyšle blesky do podbřišku, ještě intenzivnější než v tom snu, a převalí se přese mne vlna vjemů příliš silných, zatímco skoro zoufale opětuju jeho polibek. Má nade mnou navrch, v každém ohledu, dominuje nade mnou, ale právě to mě vzrušuje nikdy nepoznaným způsobem. Držím se ho jako tonoucí a odevzdávám se náporu jeho rtů a rukou.

Cítím, jak se jeho prsty sunou níž, k mým stehnům, a vyhrnuje mi sukni. A pak mi náhle sáhne mezi nohy, přitiskne dlaň na moje vlhnoucí kalhotky. Zaskočená a vzrušená intimním dotekem hlasitě zasténám - a najednou je po všem.

Prudce ode mě odstoupí a já zase došlápnu na paty, rozechvěle tam stojím, cítím v ústech krev, zatímco on se odvrátí a prohrábne si vlasy. Úplně si do nich zatne prsty, než ruku zase spustí.

Teprve teď, když opět jasněji myslím, mi docházejí jeho slova, jejich smysl. Tak tohle ode mě chce?

Zmatená vyhledám jeho pohled, padám do hlubiny těch modrých očí a mám pocit, že v nich vidím něco, co tam předtím nebylo. Bolest. Instinktivně chci vztáhnout ruku a položit mu ji na tvář, ale v ten okamžik výtah s cinknutím zastaví a dveře kabiny se otevřou.

Jonathan spěšně vystoupí a stejně ráznými kroky jako předtím projde halou. Rychle si srovnám sukni a pospíchám na rozechvělých nohou za ním.

Catherine Shepardová sedí na svém místě a měří si mě neproniknutelným výrazem. Zřejmě na mých rozcuchaných vlasech vidí, co jsem se šéfem ve výtahu dělala, ale já ji vlastně ani moc nevnímám, moje hlava je zaměstnaná tím, co se právě stalo.

Tentokrát mě Jonathan nezastaví jako posledně, ale nechá dveře do své kanceláře široce otevřené, jako by to bylo pozvání. Zavřu je a zády se o ně opřu, jsem ráda, že Jonathan stojí až vzadu u okna, takže je mezi námi odstup, protože se mi stále ještě klepou kolena. Chci ale znovu udělat to, k čemu došlo ve výtahu. Nejradši hned.

Napjatě čekám, že něco řekne. On je však otočený a hledí z okna.

Odlepím se ode dveří a vydám se k jeho stolu - opatrně, protože tak úplně nedůvěřuju svým nohám. Když dojdu ke křeslu pro návštěvy, sevřu rukama jeho opěradlo.

„Jonathane?”

Otočí se ke mně. Má svůj výraz už zase plně pod kontrolou. Vzdor a vášeň, které v něm předtím byly, zmizely a on je opět chladnokrevným, sebejistým byznysmenem.

„Zapomeň na to, co se právě stalo.” Jeho hlas zní stroze a lhostejně. Překvapeně na něj hledím. Já na to mám zapomenout?

„To nejde.”

„V tom případě musím ukončit naši spolupráci.”

„Ale proč?”

Přece mě nemůže napřed políbit a pak poslat pryč! Dělá to tak s každou? Za těchto okolností chápu, že jedna za druhou prchají. Nějakým způsobem ve mně totiž budí pocit viny. Přitom to sám taky chtěl. Možná chtěl dokonce víc než já, protože na rozdíl ode mě on ví, co dělá a co chce udělat. „Proč jsi mě políbil?”

Obejde stůl a já se k němu natáčím čelem, jednu ruku stále na opěradle křesla. Zastaví se těsně přede mnou. Neusmívá se, ale netváří se už ani tak nepřístupně. Vidím, že je ve skutečnosti stejně rozrušený jako já.

„Už se to nestane.” Řekne to vážně, tónem, jako kdyby v tom chtěl sám sebe utvrdit.

Naplňuje mě chladné zklamání. Já totiž chci, aby se to zase stalo. Ať mě ještě políbí. Pokud to tedy vůbec byl polibek - mně to připadalo spíš jako zemětřesení. Polije mě horko, když si uvědomím, že by mu stačilo jen natáhnout ruku, aby mě k sobě přitáhl. To ovšem neudělá.

„Takže na to zapomeneme,” zopakuje a není to formulováno jako otázka.

Je to pokyn, kterým se mám řídit.

Uráží mě, že se snaží smést to, co mi obrátilo svět vzhůru nohama, jako něco nepříjemného nebo obtížného. Jak si to představuje? Já na to nemůžu zapomenout. V žádném případě. Nechci ale taky, aby moje praxe tady nahoře u něj tak rychle skončila, takže pokrčím rameny.

„Lidé stejně dělají vždycky to, co jim řekneš,” odvětím a zní to úsečně, protože nedokážu skrývat svůj vztek.

„Jenom ty ne,” odpoví klidně a naše pohledy se znovu střetnou, zaklesnou se do sebe. Tentokrát to nezní jako výčitka. Myslím, že je to opravdu kompliment. A to mi dodá odvahu.

„Udělám, co chceš.” Ověř si to, pomyslím si a s bušícím srdcem odolávám jeho pohledu. Vidím, že přesně ví, co tím chci naznačit. S tím zapomenutím to však asi opravdu myslí vážně, jelikož si jenom odhrne vlasy z čela a vrátí se za stůl, jako by se za ním chtěl zabarikádovat. Tak mi to aspoň připadá.

„Už se to nebude opakovat, Grace,” řekne ještě jednou tónem, který nepřipouští odpor, a ukáže na křeslo před stolem. „Můžeme pokračovat v práci?”

Nešťastně přikývnu, a když mi v krátkosti vysvětlí, co je dál na programu, odejdu do vedlejší kanceláře. Je to od něj dost arogantní, že si jen tak přejde k pracovnímu programu. Jako kdyby nebylo nic, o čem bychom měli mluvit. Jako kdyby se nic nestalo.

Jenomže ono se něco stalo. O tom není pochyb. A zatímco listuju podklady k dalšímu jednání, na které se stejně nedokážu soustředit, je mi stále víc jasné, že to prostě nemůžu jen tak ignorovat. Celou dobu musím myslet na to, jaké to bylo, být na něj přitisknutá, na to, jak se mě jeho dlaň dotýkala mezi nohama. Vzpomenu si zase na ten sen. To bylo nic ve srovnání s tím výtahem. V jeho polibku nebylo nic něžného, ale naopak

cosi temného, lákavého, co mě nechce pustit. A najednou nemůžu jinak než si situaci vysvětlit podle sebe.

Třeba, říká tichý hlásek ve mně, nejsem jenom nějaká obyčejná, bezvýznamná praktikantka. Jonathana to ke mně musí přitahovat, když mě líbá, i když to teď popírá. A pokud to tak je, existuje potom možnost, že to udělá znovu. Možná dokonce něco víc.

Ta představa je vzrušující a doprovází mě po zbytek dne. Přistihnu se při tom, že sleduju a analyzuju každý jeho pohyb, každé gesto. Je to bláznivé, já vím. Nemůžu si ale pomoct, je to nutkavé.

Když mě má pak kolem sedmé Steven odvézt domů, jede Jonathan taky.

Neříkal sice nic o další schůzce, ale jsem si tak nějak jistá, že nejede domů. Chce jít zase do toho klubu? Stále víc mi vrtá hlavou, co je to za podnik, a já dráždím svou fantazii představami, co se tam asi tak děje. Co tam dělá?

Znám Londýn příliš málo, než abych dokázala sledovat, kam jedeme, ale zdá se, že je to jiná cesta než včera. A po necelých dvaceti minutách opravdu poznávám domy na Upper Street v Islingtonu, kudy jsem už šla s Annie. Takže tentokrát žádná zajížďka přes Primrose Hill.

Když zastavíme před domem, nedokážu už udržet zvědavost na uzdě.

„Máš ještě nějakou schůzku, nebo jedeš domů?” zeptám se Jonathana, který celou cestu mlčel. Vůbec jsme spolu po našem „setkání” ve výtahu mluvili málo. Teď se poprvé zase doopravdy usměje.

„Ještě jsem se nerozhodl,” odpoví.

Takže možná chce jet do toho klubu. Annie říkala, že tam chodí často. Přejedu si jazykem po rtech a uvědomím si, že na něj zírám, až ve chvíli, kdy ukáže na dveře.

„Jsme tu, Grace.” Škubnu sebou.

„Ach, ano, jistě,” vyhrknu a otevřu dveře. „Tak zítra.”

Ve skutečnosti nechci jít. Chtěla bych ho doprovodit. Mám ale strach ze své odvahy. A kromě toho by stejně odmítl. Nebo ne?

K domovním dveřím je to jenom pár kroků a já počítám s tím, že se velké auto otočí a pojede pryč. Limuzína však stojí. Skla jsou tmavá,

takže nepoznám, jestli se na mě Jonathan dívá, nebo jestli to má jiný důvod, že ještě čeká.

Nervózně hledám v kabelce klíč a nenacházím ho. Zatraceně. To se mi občas stává. Sestra si ze mě kvůli tomu dělá legraci, protože kdykoliv něco ztratím, tak je to klíč. Nic jiného jsem nikdy neztratila. S těmi malými mrchami jsem ale odjakživa na válečné stezce a štve mě, že se mi to zase stalo - zrovna teď, když mě u toho někdo pozoruje.

Přehrabuju se v hlubinách tašky stále zuřivěji, ale výsledek hledání se nemění. V zoufalství zazvoním s nadějí, že je Marcus možná doma. Annie je totiž s Ianem pozvaná k nějakým přátelům, jak se ráno zmínila, a Ian ji měl vyzvednout rovnou po práci v City, jelikož ti přátelé bydlí v Southwarku jižně od Temže. Marcus je tedy má jediná naděje.

Limuzína se stále nehne z místa. Na co Jonathan čeká? Nejistě mávnu rukou směrem k tmavému okýnku. Možná to pochopí jako znamení, že má opravdu jet dál. Dosáhnu však pravého opaku. Dveře od auta se otevřou a on vystoupí.

Když ke mně jde, srdce mi zase málem vysadí a nemůžu se nadechnout. To proto, že vypadá tak neskutečně dobře a nenuceně a že mi hlavou bleskne vzpomínka, jaké byly na dotek jeho svaly napínající košili. A protože vím, co by ve mně dokázal vyvolat, kdyby chtěl.

„Co se děje?” zeptá se. „Nemůžeš se dostat dovnitř?”

Cítím, jak se ve mně zvedá žár a barví mi tváře doruda, a doufám, že si myslí, že je to jenom studem z mé neschopnosti. Ta je mi samozřejmě taky extrémně trapná. Proč před ním musím neustále vypadat tak nemožně?

„Obávám se, že jsem zapomněla klíč,” hlesnu.

Stojí vedle mě a na svoje kolena bych v tu chvíli nesázela. Je totiž stejně blízko jako v tom výtahu. „A co teď?” Evidentně hodlá můj problém vyřešit, než odjede. Pokrčím rameny.

„Zazvonila jsem. Snad je někdo doma a otevře mi. Když ne, tak prostě počkám.” Napadne mě něco, při čem se mi srdce rozběhne jako splašené.

„Nebo bych tě mohla doprovodit.”

Říkám to docela tiše, protože si sama nejsem úplně jistá, co to vlastně navrhuju. On mi přece neřekl, kam pojede, ale šance, že chce zase do toho klubu, se mi jeví jako velká.

Jednoznačně chápe, co tím chci říct. Poznám to na výrazu jeho očí, ve kterých cosi zajiskří. Tento záblesk však zmizí stejně rychle, jako přišel, a na čele se mu vyrýsuje šikmá vráska. Pak se ke mně skloní, takže jeho tvář je těsně u té mé.

„Měla by sis dávat pozor na to, co si přeješ, Grace. Mohlo by se ti to splnit. A pak by to mohlo být úplně jiné, než si představuješ.”

Sice slyším, co povídá, ale můj mozek je přepnutý na pocity. Chybí jen pár centimetrů, aby se jeho rty položily na moje, a to je všechno, na co se soustředím.

„Ale třeba taky ne,” zašeptám bez dechu.

Okamžik mlčí, pak se zase usměje tím dechberoucím sexy úsměvem, kvůli kterému moje srdce tak klopýtá. „Ale ano, Grace. Bylo by to jiné.” Skloní se ještě trochu níž. „Proto už mě radši dál nepokoušej “

Dveře se otevřou a stojí v nich Marcus. Jonathan okamžitě o krok ustoupí a ten prchavý okamžik je ten tam. Do háje.

„Grace?” Marcus se podezřívavě dívá ze mě na Jonathana a zpátky.

„Všechno v pořádku?”

„Zapomněla si klíče,” objasní Jonathan situaci. V první vteřině vypadá, jako kdyby ho Marcusův příchod rozladil, ale hned nasadí neutrální výraz, jako kdyby mu před obličejem spadla opona. „Teď už se to

ale vyřešilo,” řekne směrem ke mně. Jeho úsměv je chladný. Odtažitý. Cizí. „Tak tedy zítra.” Kývne na Marcuse a dlouhými kroky se vrátí k vozu. Limuzína se rozjíždí v tomtéž okamžiku, kdy za sebou zabouchne dveře, plynule se otočí a zmizí na konci ulice.

Marcus se za velkým autem dívá tak nepřátelsky, že se musím skoro smát. Tedy musela bych, kdybych neměla plnou hlavu zmatených pocitů.

„Kdo to byl?” Jeho tón vyjadřuje jednoznačnou nelibost.

„Jonathan Huntington,” odpovím a málem bych u toho toužebně zasténala.

Stačím se však ještě vzpamatovat.

To ho překvapí. „Šéf osobně?” Zná to jméno od Annie a ode mě, ale osobní setkání se mu zřejmě nelíbilo.

„Přesně tak.” Vlastně s Marcusem nechci o Jonathanovi mluvit, takže ho postrčím do dveří. „Pojďme dovnitř, hm? Jsem ráda, že jsi doma. Ten pitomý klíč. Že já musím být tak zapomnětlivá.”

Marcus mě váhavě následuje, ještě se ohlíží, jako kdyby se chtěl ujistit, že je Jonathan vážně pryč, než zaklapne dveře.

„Jde mu o něco?” Zřejmě mu neuniklo, jak blízko u sebe jsme s Jonathanem stáli. Blíž, než je pro pracovní vztah běžné.

„Ne,” odpovím unaveně. „Jenom mě hodil domů.”

Něco mezi námi ale je, pomyslím si, když stoupám do schodů. Jonathan Huntington, ten neuvěřitelně atraktivní muž, vůči mně není imunní. Už mě radši dál nepokoušej. Tohle řekl. Takže jsem schopná uvést ho v pokušení. Pohrával si s tou představou stejně jako já. A kdyby Marcus nepřišel, Tak co, Grace? Co by se stalo, kdyby tě opravdu vzal s sebou? K sobě domů

nebo do toho klubu? To bohužel vůbec netuším a proklínám fakt, že jsem tak nezkušená.

„Nemám uvařit čaj?” zeptá se Marcus, jakmile se ocitneme v bytě. Už málem odmítnu, když si uvědomím, že by to nebylo zdvořilé, takže přikývnu.

„To by bylo fajn. Ještě taky musím něco sníst. Umírám hlady.”

„Právě jsem si udělal omeletu. Nechceš taky?”

„Ráda,” odpovím a zastavím se u dveří svého pokoje, zatímco on pokračuje do kuchyně. „Přijdu hned, jo?”

Marcus s úsměvem přikývne a nechá mě v chodbě. Je tak milý. Přesto není Jonathan.

S tichým povzdechem pověsím sako na věšák, odnesu si tašku do pokoje a sednu si na postel. Když zavadím pohledem o noční stolek, vidím, že na něm leží klíč, a musím se smát.

Tak to byl tedy den, říkám si a už teď vím, že toho v noci moc nenaspím, protože mi Jonathan Huntington prostě nejde z hlavy. A protože s neomylnou jistotou vím, že pro mě není cesty zpět. Chci zjistit, co se stane, když ho budu dál pokoušet. Za každou cenu. Je mi jedno, jak mě před ním budou varovat. Nebo i on sám. Ať zapomene, že na to zapomenu.

S odhodlaným úsměvem vstanu a jdu za Marcusem do kuchyně.

12. kapitola

Moc jsem toho vypila. Příliš rychle a příliš mnoho. Hlavně sekt. Ne, šampaňské. Je to přece moc nóbl restaurace, ve které už dvě hodiny sedíme

- nějaký fajnový gurmánský chrám v Covent Garden, extrémně luxusní a zřejmě taky extrémně drahý. Pracovní večeře, vlastně nic mimořádného. Měla bych si zvykat. Pomalu to už ale nemůžu vydržet.

Jonathan sedí vedle mě a baví se s hrabětem z Davenportu, mužem, jehož odhaduju skoro na šedesátku a který mi hned ze začátku velkoryse nabídl, ať ho oslovuju Richarde. Má zarudlý obličej s popraskanými žilkami, které

vypovídají o nadměrném příjmu alkoholu, a i jinak působí ve svém obleku na míru spíš otekle. Naproti tomu jeho společnice, hezká blondýna v krátkých designových šatech, Tiffany Hastingsová, která může být

přibližně mého věku, je štíhlá, hezká - a bohužel poněkud omezená, což tu věc zrovna neulehčuje. Jaksi se totiž zdá, že oba muži očekávají, že si s ní budu povídat. Jenže já nechci. Jsem hrozně otrávená.

Je pátek večer a právě končí můj druhý pracovní týden v Londýně. Devět z dvanácti dní, které už tu jsem, jsem strávila po Jonathanově boku, jezdila jsem po Londýně, účastnila jsem se schůzek, porad, jednání a obědů. Pokud jsem ale doufala, že se po našem žhavém polibku ve výtahu, o kterém se mi zdává skoro každou noc, a po tom skoropolibku před domem mezi ním a mnou něco změní, co nás sblíží, tak to jsem se spletla.

Ačkoliv častokrát jede taky, když mě Steven veze domů, k domovním dveřím mě už znovu nedoprovodil. Zůstává sedět v autě - nebo vystoupí už dřív u toho záhadného klubu, na který se neodvážím vyptávat.

Opravdu jsem se s ním pokusila flirtovat. Bohužel nejsem v tomto směru zrovna zběhlá. Spíš naprostá začátečnice. A moje snaha nebyla odměněná žádným úspěchem, což mě už pomalu začíná frustrovat. Můj stav ve vztahu k Jonathanovi se spíš zhoršil.

Ze začátku to bylo - bez ohledu na skutečnost, že je jedním z nejatraktivnějších mužů na této planetě - jeho úspěšné, promyšlené jednání, které jsem obdivovala. Způsob, jakým promění ve zlato všechno, na co sáhne. Při tom by nejspíš zůstalo, kdyby si mě nepustil blíž k sobě. Pak bych teď byla prostě jen jednou z těch mnoha žen, před jejichž osudem mě Annie hned zpočátku varovala: které ho planoucíma očima zdálky nábožně pozorují a přemýšlejí, jak toho nádherného, fascinujícího muže dobýt pro sebe. Z tohoto stádia jsem už dávno venku. Mě to postihlo hůř, protože jsem se k němu dostala blíž než většina ostatních a poznala jeho druhou stránku, kterou normálně neukazuje. Temnou stránku. Něco před očima ostatních lidí skrývá, tajemství, které je tak málo průhledné jako on sám. A právě tato záhada mě magicky přitahuje.

Musí mít přece důvod, proč kolem sebe staví tak vysoké hradby. Proč mě tenkrát divoce a vášnivě políbil, a teď dělá, že se to nestalo? Proč to vypadá, že se bojí každého vztahu s výjimkou přátelství s Alexanderem Nortonem a tím neproniknutelným Yuutem Nagakem - a té podivné události se mnou, jejímuž smyslu stále ještě nerozumím?

Annie se pořád diví tomu, že si mě Jonathan vzal k sobě do kanceláře. Nenechá si vymluvit, že on musí mít nějaké postranní úmysly, a nadále mě varuje. Taky se mě pořád vyptává, co jsme dělali, jako kdyby se bála, že mě Jonathan spolkne jako krajta králíka, když si nedám pozor. Ještě jsem jí nevyprávěla, co se stalo před pár dny ve výtahu, ale ona i tak ráno u snídaně vycítila, že se něco změnilo, a já jsem z jejího křížového výslechu vyvázla jen tak tak.

Sestře jsem to ovšem řekla. Hope je daleko odtud a nedívá se na všechno tak kriticky.

„Jonathan Huntington tě políbil, opravdu?! To je tak vzrušující!” Málem výská nadšením. „Mluv, Gracie, chci slyšet úplně všechno, každou podrobnost.” Myslím, že je z toho tak nadšená proto, že už dávno pohřbila naději, že by to mezi mnou a nějakým mužem mohlo někdy konečně zajiskřit. Ráda se přenese i přes to, že dotyčný je na její vkus trochu moc anglický a arogantní. Kromě toho taky chápe, proč mu nedokážu odolat, protože i jí se na té fotce v časopise moc líbil. Bohužel mi jenom neumí poradit, jak ho donutit, aby nedokázal dál odolávat i on mně.

Možná se prostě přeceňuju. Tahle myšlenka se mi v hlavě vynořila před pár dny a od té doby se ve mně plíživě roztahuje jako jed. Možná se mu ten polibek nelíbil tolik jako mně. Možná okamžitě zjistil, jak jsem nezkušená, a ztratil zájem to zopakovat.

Rychle do sebe naliju ještě jeden velký lok šampaňského. Jonathan to vidí a přeruší rozhovor s Richardem, tím oteklým hrabětem z co já vím, před chvilkou jsem to ještě věděla, a nakloní se ke mně.

„Grace, neměla bys tolik pít,” řekne tiše a zní jako babička, když usoudí, že Hope a já scházíme ze správné cesty. Ale přesně to já chci. Dokonce moc ráda. Kdyby mě jen nechal.

„Jsem už dospělá,” odvětím a dá mi trochu práci udržet zřetelnou výslovnost. To se mi ještě podaří. „I když ty to evidentně nehodláš brát na vědomí.”

Ze vzdoru piju dál, otočím do sebe zbytek sklenice. Když se u mě prakticky v téže chvíli zjeví decentní vrchní, aby se zeptal, jestli mi má ještě dolít, přikývnu a provokativně se přitom dívám na Jonathana, vyzývám ho, aby mi to zakázal. Což pochopitelně neudělá, nejsme tu přece sami. Jeho britská zdvořilost mu to nedovolí a já toho zneužívám.

Je tu totiž ještě něco, co jsem na něm zpozorovala. Umí být hrozně arogantní, ale zároveň klade obrovský důraz na zdvořilé vystupování. Hádky na veřejnosti jsou mu - jako zřejmě mnoha Britům - hluboce odporné, proto jsem si naprosto jistá, že mě tu před tím zarudlým hrabětem a tou připitomělou Tiffany nebude shazovat. Stejně jako to tehdy neudělal na letišti.

Přitom bych si skoro přála, aby to udělal. Aby vypěnil a vynadal mi. Nebo aby mě odtáhl pryč. Cokoliv, jenom ne ta chladná zdrženlivost. Chci zpátky Jonathana, který mě tak převálcoval ve výtahu. Tam se prodralo na povrch něco, co rozlámalo tu jeho neproniknutelnou masku.

Díváme se na sebe a já poznávám, že ho moje chování opravdu nenechává v klidu. V hlubinách jeho modrých očí zasrší vztek. Skvěle. Rychle se znova napiju a usměju se na Tiffany, která breptá cosi banálního. Myslím,

že mluví o prstenu, který nosí a který je dárkem od velkorysého Richarda. Nakloním se k Jonathanovi a přitáhnu si ho k sobě, protože mu chci říct něco, co by ti dva neměli slyšet. Přesně to samé právě udělal on, ale já

z blesků v jeho očích poznám, že on si nemyslí, že to můžu dělat i já jemu. Tak ať. Alkohol, který mi už stoupl do hlavy, mi dodává odvahu. Je mi teplo a cítím, jak mi hoří tváře, což ještě zesílí, když se ho dotknu.

„Proč jsme vlastně tady?” zeptám se tiše. Nebo aspoň doufám, že je to tiše. Zas tak úplně svůj hlas neovládám. „Ty přece s tímhle hrabětem z neobchoduješ, ne?”

Opravdu nechápu, proč se Jonathan s tímhle hrozným chlapem sešel. Prý to má být pracovní večeře, ale podle toho, o čem se baví, tu nejde o žádný společný projekt. A ani si neumím představit, že by mezi nimi mohla fungovat spolupráce. Vznáší se mezi nimi jakési podprahové napětí. Ty domnělé zdvořilosti, které si vyměňují, mi v průběhu večera stále víc připadají jako sotva skrývané vzájemné oťukávání. Ale možná jsem už jenom moc opilá, než abych to správně interpretovala.

Jonathanovi se má otázka zřejmě nelíbí. Než mi odpoví, stiskne pevně rty.

„Richard je přítel mého otce. Jezdí spolu na hony,” procedí a položí mi ruku kolem ramen, aniž by přitom odvrátil pohled od Richarda, který si nás se zájmem měří. Jonathanovy prsty se zatnou do mé paže, což má být jednoznačně varování. Takže jsem asi přece jenom nemluvila dost tiše.

Já si však jeho dotek vychutnávám a nevinně se na něj usmívám, takže jeho výraz ještě víc potemní.

Skloní se ke mně tak těsně, že cítím jeho dech na svém uchu, což u mě vyvolá příjemné zamrazení. „Uklidni se, Grace,” zašeptá, ale tentokrát zní jeho hlas tak ostře, že mi pronikne až do zamlženého mozku. „Jsi opilá.”

Jeho slova jsou jak studená sprcha, která však pomůže jen na krátkou chvilku. Je to totiž pravda. Nejsem jen tak v povznesené náladě, je to mnohem horší. Jsem opravdu mimo. Jako kdybych měla hlavu zabalenou ve vatě, vnímám všechno kolem sebe jen v obrysech, chvilku mi trvá, než na něco zaostřím.

„To je možné,” uznávám a všímám si, jak těžkopádně zní můj hlas. „Ale jenom trošičku.”

Jonathan mi asi nevěří, protože neodtáhne ruku a místo toho mě sevře ještě pevněji. Což je dobře, protože si nejsem jistá, jestli bych se bez jeho pomoci udržela na židli. S hlasitým povzdechem si o něj opřu hlavu, protože je mi náhle tak slabo a protože jsem tak ráda, že je tady. Za střízliva bych si nic takového nedovolila. Jenomže já naštěstí nejsem střízlivá, pomyslím si se spokojeným, bezstarostným úsměvem a nadechnu se jeho důvěrně známé vůně. Nejraději bych mu zabořila nos do košile.

„Grace,” zasyčí na mě, ale já se nemůžu vzchopit a zase se posadit rovně a odlepit se od něj. Potom pod stolem ucítím jeho druhou ruku na svém stehně. Jelikož dnes bylo teplo a mám na sobě šaty ke kolenům a žádné punčochy, cítím jeho stisk na holé kůži. Není to žádný něžný dotek, ale další napomenutí, že se mám chovat slušně. A působí. Jenomže jinak, než on si myslí.

Teď už definitivně nedokážu myslet na nic jiného než na něho, a není to alkohol, co mě tak rozpaluje. Zvednu náhle ztěžklá víčka a podívám se na něj. Jeho pohled však směřuje k Richardovi a Tiffany.

„Grace se dnes celý den necítila dobře,” řekne, a jelikož se opírám hlavou o jeho rameno, slyším, jak mu hluboký hlas rezonuje v hrudi. Mně že nebylo dobře? Nikdy mi nebylo líp! „Zjevně špatně snáší alkohol.

Myslím, že ji raději odvezu domů,” oznámí.

Domů, pomyslím si, aniž bych doopravdy chápala, co říká. Víčka mi zase spadnou a slyším, jak se Richard na opačné straně stolu tiše směje. Zní to trochu škodolibě, ale možná si to jen namlouvám.

„A já jsem si myslel, že je to tvoje asistentka.” Zavrtím hlavou, aniž bych otevřela oči.

„Já nejsem jeho asistentka,” mumlám nezřetelně a tisknu se blíž k Jonathanovi. „Já jsem nikdo. Nejsem vůbec důležitá.”

Přitom bych tak ráda byla důležitá. Aspoň v tomhle ukradeném okamžiku si můžu dovolit vzít si to, co si přeju od samého začátku. Ano, jsem opilá. Sám to říkal.

„Tvůj otec bude nadšený, Jonathane. Na to Arthur čeká už dlouho.”

Otevřu zase oči, protože už nedržím krok. „Na co?” zeptám se a vzhlédnu k Jonathanovi. Teď bych raději chtěla, aby můj mozek nebyl tak zpomalený, protože mám dojem, že jde o mě a že je důležité, abych rozuměla tomu, co říkají.

Richard se sladce usmívá. „Až se Jonathan konečně ožení a zplodí dědice,” odpoví a zazubí se na Tiffany, která s úsměvem přikyvuje. Ale to dělá vždycky, když on něco řekne.

„Na to může čekat věčně,” zabručí Jonathan tiše, avšak s neskrývaným vztekem. Pokud šlo Richardovi opravdu o to, aby ho vyprovokoval, tak se mu to právě podařilo.

„Vy dva jste tak hezký pár,” švitoří Tiffany a její slova mě vytrhnou z omámení. Pár? Dívám se na ty dva přes stůl málem vyděšeně. Konečně mi docvakne, co vidí oni a o co tady jde. Jonathan mě objímá. Proto si myslí, že patříme k sobě.

V první chvíli chci rozhořčeně protestovat, ale pak zjistím, že jsem na to slabá. A hlavně se nechci vzdát Jonathanovy blízkosti, po které jsem tolik toužila. Tak ať si to třeba myslí! Bylo by to hezké. Hezké pomyšlení.

Jonathan však náš tělesný kontakt přeruší, aspoň prozatím.

„Musíme jít,” řekne a pustí mě, aby mě hned nato zase sevřel pod pažemi a pomohl mi vstát. Teď se naplno projeví množství alkoholu, které jsem vypila, protože se skutečně potácím, a udržím se na nohou jen proto, že mě okamžitě zachytil a donutil stát vzpřímeně. Tiffany také vstane a zvedne mou kabelku, kterou jsem měla postavenou vedle židle. Nepodá ji ale mně, nýbrž Jonathanovi.

Kývne na ni: „Omluvte nás. Účet vyřeším s číšníkem.”

„To nemusíš,” prohlásí Richard velkoryse. „Já to zařídím. Ty se radši postarej o svou asistentku.”

„Richarde, Tiffany,” Jonathan na ně kývne. Jeho hlas působí napjatě.

„Někdy příště.” Nezní to, jako by se těšil na nějaké příště.

„Uvidíme se na Locwood Manor,” reaguje na to Richard.

Jonathan se prudce otočí a vede mě mezi stoly ke dveřím. Drží mě pevně kolem ramen a jde to líp, než bych si myslela, protože se zcela poddávám jeho vlivu.

„To on dělá!” volám přes rameno skoro u východu, protože mi poznámka tlustého Richarda docvakne až teď a já mám pocit, že se Jonathana musím zastat. „Stará se o mě moc dobře. Dokonce mi pomohl získat zpátky tu kauci, kterou jsem už odepsala! chci zavolat. Přesně tak, falešný Will Scarlett byl po Jonathanově trestním oznámení velmi rychle vypátrán a já jsem opravdu dostala peníze zpátky. Pro mě je to jeden z mnoha jeho hrdinských činů, které mě právě napadají a o kterých by se měl ten hnusný Richard dozvědět. Už k tomu ale nemám příležitost, protože posledních pár kroků mě Jonathan prakticky odnese a už jsme ze dveří. Zřejmě odtud nemůžeme vypadnout na jeho vkus dost rychle - z toho podniku, jehož neonová vývěsní cedule se zrcadlí v kaluži na chodníku. Asi pršelo, zatímco jsme jedli, a taky se citelně ochladilo. Najednou mrznu i navzdory tenkému pletenému bolerku.

„Kde je Steven?” zeptám se a rozhlížím se po limuzíně, ale nikde ji nevidím. To velké auto obvykle čekává přede dveřmi, když odněkud odcházíme, a já jsem si už skoro zvykla na to, že můžu rovnou nastoupit.

Jonathan si sundá sako a přehodí mi je přes ramena. Je sice příliš velké, ale zato vyhřáté a zahalí mě do jeho vůně. Pak kolem mě zase ovine paži. Bohužel ne proto, že by mě rád objímal, ale protože si myslí, že bych jinak upadla.

„Hned tu bude. Měl přijet až v deset. Odcházíme přece předčasně,” zabručí a zní to vyčítavě, ale mně se příliš točí hlava, než abych o tom přemýšlela. Chladný večerní vzduch poněkud rozptýlí mlhu, ve které tone můj rozum, ovšem ne natolik, abych měla čistou hlavu. A já ani nechci mít čistou hlavu, protože pak bych mohla stát sama a Jonathan by mě nemusel držet. Taky jej ovinu rukama a těsněji se k němu přitisknu - a on mi to dovolí, i když mě dál drží jen jednou rukou kolem ramen.

„Stejně bych to už s tím idiotem a jeho debilní přítelkyní dál nevydržela,” zamumlám mu do límce od košile.

Jonathan na mě překvapeně shlédne, pak se tiše zasměje a já slyším to dunění v jeho hrudi. Jeho svaly trochu povolí a já si teprve teď uvědomím, jak byly prve napjaté.

„Ty jsi nemožná, Grace. Měl bych tě vyrazit.” Usměje se a já civím na ten uštípnutý zub a zdá se mi neuvěřitelně sexy.

„Ale ne dnes,” řeknu a zvednu k němu obličej. „Až zítra. Dnes bys mě radši mohl ještě jednou políbit.”

Znovu zvážní a hledí na mě. Jeho oči potemní a po tváři mu přelétne jakýsi stín. Rychle však zase zmizí, takže si ho nemůžu nijak vyložit, a pak opět vidím ten neproniknutelný výraz, který jsem se už naučila nenávidět.

„Steven je tady.” Otočí mě do ulice a já musím nejprve zaostřit.

Opravdu, limuzína už parkuje u chodníku.

Doklopýtám několik kroků k autu a nechám si od Jonathana pomoct dovnitř. Když se usadí vedle mě, automaticky se k němu přivinu. Nejdřív nereaguje, ale pak mi s povzdechem zase položí ruku kolem ramen a dovolí mi použít jeho hruď jako opěrku pro hlavu.

„Grace, tohle opravdu není dobrý nápad.”

„Proč ne?” zeptám se ospale a zavřu oči. Moje dlaň leží na jeho hrudi a já cítím jeho srdce. „Proč mi to tak komplikuješ?” Vím, že bych s ním takhle mluvit neměla, ale v tuto chvíli je mi všechno jedno. Prostě to musím vědět.

„Protože bys nikdy nemohla hrát podle mých pravidel,” slyším ho říkat těsně u svého ucha. „Tak to vyzkoušej,” odpovím, aniž bych zvedla hlavu.

Neodpoví a mezi námi se rozhostí nekončící mlčení, zatímco limuzína jede nocí. Lehké pohupování a Jonathanovo tělesné teplo mě uspávají, já zapomínám, na co jsem se vlastně ptala, a pomalu kamsi odplouvám.

„Kde máš klíč, Grace?” Jeho hlas mě zase nutí otevřít oči, ale jenom na chvíli, protože všechno kolem se jaksi točí.

„Netuším,” zamumlám. Není v mé tašce? Jonathan se ode mě odtáhne a já klesnu na sedadlo, zachumlám se pod jeho sako, které mě přikrývá jako deka. Kožené potahy zavržou a já slyším, jak Jonathan mluví se Stevenem, zatímco opět usínám. O jejich slova se nestarám.

Někdy potom cvaknou dveře a rázem se ochladí. Zlobně se mračím, když mě někdo chytne za ruku. Bráním se, protože se mi nechce probouzet, ale ta ruka je pevná.

„Jdeme, Grace,” slyším u svého ucha Jonathanův hlas a dovolím mu, aby mě vytáhl z auta. Pak mi zmizí půda pod nohama, protože mě zvedne a odnáší. Na chvilku pootevřu oči a vidím jasně osvětlený, velmi elegantní dům s dveřmi z černého lesklého dřeva. Světlo mě však oslňuje a všechno se se mnou točí, takže radši zase zavřu oči. Nemám ponětí, kde jsme, ale nebojím se - je se mnou přece Jonathan. Uklidněná sklouznu zpátky do spánku, který mě prostě nechce propustit, a propadnu se do příjemné tmy.

13. kapitola

Když se probudím, vidím jako první věc bílé dělené okno, na které chvíli hledím, protože je neznám. Dovnitř svítí slunce, takže už je ráno. Kde to jsem?

Trochu otupěle se rozhlédnu a zjišťuju, že ležím na široké, krásně měkké posteli ve velké ložnici s bílými tapetami. Masivní dřevěná skříň a komoda u stěny jsou tmavé a lesklá parketová podlaha taktéž. Je na ní několik tlustých bílých vlněných koberců - jsou jako ostrůvky, které jí berou chlad. Jedinou barevnou skvrnu v místnosti představuje hranaté červené křeslo, na kterém leží nějaké šaty. Jsou zelené s drobounkými

bílými puntíky a jsou mi povědomé. Takové mám taky. Dál tam leží pletené bolerko a vidím i košíčky podprsenky, bílé s krajkovým okrajem. Taky mám takovou.

Moje prsty se zatnou do měkké peřiny, pod níž ležím, a projede mnou mrazivý šok, když mi docvakne, že tamto na té sedačce jsou moje věci. Tohle jsem měla včera oblečené.

Podívám se na sebe, ale nejsem nahá, mám na sobě kostičkovanou košili, která je mi příliš velká. Voní hezky a povědomě jako - Jonathan!

Se zakvílením se převalím na záda a chytím se za hlavu, když se mi vrátí vzpomínka na včerejší večer. Večeře s hrabětem z Davenportu. To víno a šampaňské, cesta limuzínou Panebože.

V zoufalství pevně zavřu oči a snažím se ty výjevy vyhnat z hlavy.

Jenomže účinek alkoholu je pryč a realita se mi šklebí do tváře a nenechá se už odehnat.

Byla jsem opilá. Hrozně opilá. Tak moc, že mě Jonathan musel podpírat, když jsme odcházeli z podniku, a později mě dokonce nesl. Vzpomínám si ještě, jaký to byl pocit v jeho pažích, které mě objaly a držely. Jenže kam mě to vlastně odnesl?

Je to jeho ložnice? Soudě podle zařízení by mohla být, všechno je luxusní, drahé a velké. Něco takového si člověk může v Londýně dovolit, jen když má hodně peněz. Ale pokud je toto jeho ložnice, proč jsem tady? Proč mě neodvezl domů?

Kde máš klíč, Grace? slyším najednou říkat jeho hlas. Na to se mně ptal v autě, na to si vzpomínám. Já jsem to ale nevěděla a bylo mi to jedno. Hledal ho a nenašel? Zazvonil dole u dveří a v bytě nikdo nebyl? Nebo mě rovnou odvezl sem?

Posadím se a přitáhnu si pokrývku až k bradě, protože se najednou cítím tak bezbranná. Nemám ponětí, co se dělo v noci. Jen jedno je jisté: Jonathan mě nejdřív svlékl a pak mi oblékl vršek svého pyřžma. To znamená, že mě viděl nahou. Po prsou se mi rozlézá horko a stoupá po krku až na tváře, protože tahle myšlenka je šokující a vzrušující zároveň.

Vnímal to taky tak? Nebo ze mě byl jenom na nervy? Udělala jsem koneckonců hroznou ostudu. To už vlastně není ani překvapivé, protože co jsem vstoupila na anglickou půdu, stalo se to mým zvykem. Až na to, že tentokrát jsem neuškodila jen sama sobě, ale i Jonathanovi.

V duchu se přede mnou vynoří jízlivý obličej toho odporného Richarda, který tvrdil, že jsme s Jonathanem milenci. To Jonathana rozzuřilo.

Dokonce říkal, že mě chce vyrazit - a já jsem odpověděla, ať mě raději políbí.

Se sténáním schovám tvář do dlaní a přeju si, abych mohla vrátit čas. Určitě jsem všechno pokazila a on to myslel vážně - vyhodí mě, jakmile mu přijdu na oči.

Nejraději bych si lehla, zavřela oči a doufala, že znova usnu - a že tohle všechno je jenom noční můra. Jenomže to je dost málo pravděpodobné, a já to vím.

Neutíkej před svými chybami, Grace. To mi říkává babička Rose a já ji úplně vidím, jak mě provrtává přísným, nemilosrdným pohledem. Vždkycky trvala na tom, že Hope a já za všech okolností musíme převzít zodpovědnost za to, co děláme - a nést si případné nepříjemné následky.

S kyselým úsměvem na sebe pohlédnu. To je dobře, že mě teď babička nevidí. Myslím, že by ji to porazilo, kdyby věděla, že právě sedím polonahá v posteli jednoho z nejbohatších svobodných Angličanů a nevím, co se dělo v noci.

Každopádně mě ale dokázala vybavit dostatkem zodpovědnosti, takže teď vstanu a budu připravená čelit osudu.

Teprve když spustím nohy z postele a postavím se, uvědomím si, že je mi kupodivu docela dobře. Po té včerejší pitce by mi správně mělo být zle a hlava by mi měla třeštit. Cítím se samozřejmě trochu přejetá, v ústech mám sucho a moje nohy nejsou nejjistější, ale přesto se divím, protože to mohlo být horší.

Horní díl pyžama mi sahá skoro až ke kolenům jako noční košile.

Kalhotky mám na sobě, ty mi Jonathan nestáhl.

Rychle jdu do koupelny - musím se nejprve podívat do zrcadla, než se odvážím z pokoje - a žasnu, když vidím, jak luxusně je vybavená. Všechno je černé, je tam obrovská prosklená sprchová kabina a vana, ve které se dá ležet ve dvou. Úžas je však rychle vystřídán zděšením, když se uvidím v zrcadle nad designovým umyvadlem. Vlasy mám totálně rozcuchané a řasenku rozmazanou, takže jsou moje oči černě orámované. Rychle a důkladně se umyju a dám si vlasy provizorně do pořádku. Potom se napiju z kohoutku, protože mám hroznou žízeň, a vypláchnu si pusu. Pak se vrátím do pokoje.

Místo abych zamířila rovnou ke dveřím, vezmu to oklikou kolem okna, abych se podívala ven a zorientovala se. Na každý pád jde o jednu z luxusních čtvrtí Londýna, takže budu asi opravdu v Knightsbridge. Přímo naproti leží malý park se starými stromy a vysokým živým plotem. Průčelí domů, jež ho obklopují, jsou velice udržovaná a svědčí o bohatství. Na balkonech a před vstupy do domů, které jsou většinou zdobené kovanými ploty, stojí velké květináče se stromky, keři, a dokonce palmami.

Dům, v němž se nacházím, je jediný na této straně, který má zářivě bílou fasádu, takže tím víc vyčnívá. Různé keře ve velkých terakotových nádobách před vchodem výsledný dojem ještě zesilují. Pokud je tohle opravdu dům Jonathana Huntingtona, říkám si, tak se k němu hodí velmi dobře.

Znovu se zhluboka nadechnu a v hrudi při nádechu ucítím jakési prázdno, až to skoro bolí. Potom se otočím ke dveřím připravená na to, co mě za nimi čeká.

Nejprve je to jen široká chodba, na jejíž podlaze pokračují ty samé tmavé parkety jako v ložnici. Vede z ní několik dveří, ale já mířím ke schodišti s moderním kovovým madlem. Když po něm sejdu, stojím ve velkorysé obytné hale, na kterou navazuje další stejně veliká místnost, a za průsvitným bílým závěsem rozeznávám kované zábradlí balkonu. Oba pokoje jsou zařízené moderně a vkusně sedačkami a křesly v harmonických světlých odstínech hnědé, komodami a knihovnami a strohou, ale jistě hodně drahou televizí, která citlivě zapadá mezi ostatní vybavení.

Podlahu pokrývají ušlechtilé koberce a všechno působí jak z jednoho ateliéru, jako kdyby to bylo dílo nějakého špičkového bytového architekta.

To, co tam ale dělá opravdu největší dojem, jsou obrazy a plastiky. Na všech stěnách visí výrazné moderní malby v sytých barvách, které okamžitě upoutají pozornost. V regálech i na zemi jsou rozestavené plastiky z nejrůznějších materiálů, velké i malé. Jonathan se tedy zjevně pro umění nejen angažuje, ale taky ho vlastní.

Stejně je to zvláštní, říkám si. Možná jsem viděla - jak se mi posmívá Annie - moc filmů odehrávajících se na anglických šlechtických sídlech, protože od budoucího hraběte bych čekala, že bude mít doma hromadu starožitností. Rodové dědictví. Nic takového tu však nevidím, s výjimkou starožitného klavíru z leštěného hnědého dřeva a s výklopnými mosaznými

svícny, který stojí v sousední místnosti a vypadá v ní opravdu jak z jiného světa.

Pak uslyším hlasité zařinčení a trhnu sebou. Nějaký hlas zakleje a já poznám, že patří Jonathanovi. Přichází to z patra pode mnou, odkud ke mně stoupá i lákavá vůně pražené slaniny. Proto pokračuju po schodech a sejdu ještě o patro níž, kde se zase v úžasu zastavím a prohlížím si jídelnu s dlouhým těžkým stolem s kamennou deskou. K němu by se vešlo deset lidí. I tady zdobí stěny a rohy podobná umělecká díla jako nahoře.

Moje bosé nohy nedělají na parketové podlaze žádný hluk. Vydám se kolem stolu k úzkému průchodu vedoucímu do kuchyně, jak se zdá. I ta je strohá a prostorná a úplně jiná než v bytě v Islingtonu. Šedivá plocha kuchyňských skříněk je vysoce moderní a lesklá, spolu s pracovní plochou ze světlého mramoru skýtá velice puristický, elegantní obrázek. Kryty přístrojů z ušlechtilé oceli nemají žádná viditelná tlačítka, takže vypadají čistě a prostě. Protiklad k tomu tvoří úzký kamenný stůl, který tam stojí jako ostrůvek mezi oběma stěnami plnými nejmodernějšího kuchyňského vybavení. Je podobný tomu vedle v jídelně, jen je mnohem menší. Kolem něj stojí čtyři židle, které se svými zakroucenými vysokými opěrkami vypadají jako zmenšeniny ušáků. Jsou potažené šedým sametem a dodávají chladné místnosti jisté teplo.

Zůstávám stále v průchodu a pozoruju Jonathana, který stojí zády ke mně u sporáku. Má na sobě kárované kalhoty od pyžama, které musí pocházet z dílny nějakého návrháře, a k tomu seprané triko, které se k nim vůbec nehodí, takže na něm působí krásně nedbale. Kromě toho v něm v té přetechnizované místnosti vypadá jako cizí těleso.

Je tu ale doma, což je vidět na tom, jak si počíná u sporáku, jak cosi stírá utěrkou, kterou pak dobře mířeným obloukem odhodí do dřezu, zatímco druhou rukou pohazuje pánví, na které prská slanina, aby hned nato obracečkou rozhrnul míchaná vejce ve druhé pánvi.

On umí vařit, pomyslím si a zkonstatuju, že to bych opravdu nečekala. Byli jsme za ty dva týdny v tolika restauracích, že jsem si myslela, že se stravuje výhradně takto. A že doma má personál, který se stará o všechny jeho každodenní potřeby. Vždyť je přece nejenom bohatý, ale taky šlechtic, takže by mohl být odmala zvyklý na majordomy a kuchařky a tak podobně. Jak se ovšem zdá, jsme v domě sami.

Takhle se člověk může mýlit, pomyslím si.

Pak si všimnu, že jeho pohyby v sobě mají navzdory vší rutině cosi nervózního, jako kdyby se ve skutečnosti nesoustředil na to, co dělá. Zřejmě se mu přihodila menší nehoda, protože když se trochu pootočí, vidím na přední straně jeho trika cákance od tuku. Zdá se, že o nich dosud nevěděl, protože se zarazí, když si jich všimne.

Pak se otočí a stahuje to triko ze sebe, chvatně si ho přetahuje přes hlavu. Když ho má už jen na předloktích a chce ho stáhnout úplně, najednou uvidí mě a strne uprostřed pohybu, pár vteřin na mě hledí s výrazem, při kterém je mi střídavě horko a zima. Skoro už čekám, že si to triko zase natáhne, ale to neudělá a stáhne ho ze sebe úplně. Nakonec ho přehodí přes opěradlo židle.

„Dobré ráno.”

Řekne to klidně a vůbec ne rozzlobeně, jak bych očekávala, ale jeho pohled zůstává vážný. Ani stopa po úsměvu.

V ústech mám sucho, takže nemůžu odpovědět, protože moje oči už nevisí na jeho tváři, ale na jeho nahém trupu. Jeho široká hruď je hladce vyholená a svalnatá, ale ne přehnaně jako u kulturistů. Jen tak, že se každý sval zřetelně rýsuje pod kůží, lehce zaoblený biceps, široké ploché

prsní svaly a výrazně členěné břišní svaly, které zabíhají pod pás kalhot. Jeho kůže není tak světlá jako moje, má ten olivový nádech tmavovlasých lidí a tvoří teď, když je z ní vidět tolik, ještě ostřejší kontrast k jeho jasným, zářivě modrým očím, které mě upřeně pozorují.

„Dobré ráno,” vymáčknu ze sebe, když mi dojde, že čeká na mou odpověď.

Hlasité syčení z pánve ukončí napětí, které mezi námi visí, Jonathan přeruší oční kontakt a otočí se ke sporáku, aby obrátil slaninu.

„Máš hlad?” zeptá se přes rameno.

Přikývnu, i když to není pravda, a svalím se na židli. Momentálně asi nejsem schopná pozřít sousto, ale nechci ho urazit.

Chvíli nato přede mnou stojí talíř s kouřící anglickou snídaní. Voní to nádherně. Jenomže já opravdu nemám chuť k jídlu.

Jonathan si sedne ke mně ke stolu. Taky se na talíř jen dívá a nevezme příbor do ruky. Pak se podívá na mě: „Jak se má tvoje hlava?”

Dotknu se rukou spánku a křivě se usměju. „Překvapivě dobře. Já myslela jsem, že že mi bude hůř.” Je mi trapné mluvit o svém včerejším stavu. „Ale jde to.”

„Takže ten prášek pomohl.”

„Jaký prášek?” Zmateně na něj hledím. Na to si vůbec nevzpomínám. „Tys mi něco dal?”

Roztáhne rty do nečitelného úsměvu.

„Víceméně. Rozpustil jsem tabletu ve vodě a nalil jsem ji do tebe. Preventivně. Já to tak taky dělám, když to přeženu s pitím.” Říká to poklidně, takže nedokážu posoudit, jestli je mu ta situace nepříjemná, nebo ne. „To si už nepamatuješ?”

Rozpačitě zavrtím hlavou a dál se na sebe díváme, aniž bychom se starali o jídlo.

„Proč jsi mě neodvezl domů?” zeptám se nakonec, abych prolomila mlčení.

„Chtěl jsem, ale tys neměla klíče.”

„Mohls zazvonit.”

„V celém domě už byla tma.”

„Třeba tam ale někdo byl a přišel by otevřít.”

Pozvedne obočí. „Mám se snad omluvit, že jsem tě v tom stavu prostě nesložil před vchodem a nenechal tě tam?”

„Ne, jistěže ne,” odpovím tiše. „Já nechtěla jsem ti jenom dělat potíže.”

Prudce vstane a jde ke sporáku, jako kdyby si musel zvětšit odstup.

Opře se o něj bokem a založí paže na holé hrudi, která mě pořád tak hrozně rozrušuje. Rychle sklopím pohled a teprve teď si uvědomím, že vzor toho vršku od pyžama, co mám na sobě, odpovídá vzoru jeho kalhot!

Zaznamená můj pohled a vyloží si ho správně.

„Musel jsem ti něco obléct. Leželo čerstvě vyprané ve skříni. A když už jsem ho měl v ruce -” Ukáže na svoje kalhoty.

„Takže tos mě svlékl ty?”

Vím, že to mohl být jedině on, když tu kromě nás dvou nikdo další není, ale přesto se musím ujistit.

Přikývne a já naprázdno polknu při představě jeho rukou, které ze mě stahují šaty a rozepínají mi podprsenku. Proč jsem to jen musela prospat?

„A tys spal kde?” Když jsem vstávala, viděla jsem, že na druhé polovině postele je dolík, jako kdyby tam taky někdo ležel, ale možná jsem se jen v noci převalovala po celé posteli.

Jonathan si odhrne vlasy z čela. „Jsou tady tři ložnice,” prohlásí.

Dívám se do země. Takový dům musí mít pochopitelně víc než jednu ložnici. A proč by se měl Jonathan Huntington ukládat vedle své opilé zaměstnankyně?

„Část noci jsem ale zůstal u tebe,” přizná a moje hlava vyletí do výše.

„Co?” Šok z jeho slov ve mně rezonuje. „Proč?”

„Nebylo ti dobře.”

A opravdu se mi teď vrací vzpomínka, jak se sténáním ležím na široké posteli a všechno se se mnou točí. A na to, jak mi bylo zle. Najednou to dává smysl. „Proto jsi mi dal ten prášek.”

To už je jenom konstatování a on přikývne.

„Zvracela jsem?”

Vylekaně na něj hledím. Jestli bude odpověď kladná, propadnu se na místě do země. On se ale jenom nepatrně usměje.

„Ne.”

„To je dobře,” oddechnu si úlevou.

Úsměv z jeho tváře zmizí, napětí, které se mezi námi vytvořilo, je skoro nesnesitelné a srdce mi z něj buší jako o závod.

„Vyrazíš mě teď?” zeptám se zdráhavě.

K mé obrovské úlevě zavrtí hlavou. „S Richardem se vídám jen soukromě, ne pracovně. Ten tvůj výstup byl sice velice trapný, ale neohrozil žádné obchody.”

V první chvíli se divím, proč mě na tu večeři tedy vůbec bral, když šlo o soukromé setkání, ale pak mi dojde, že to jídlo a to, jak jsem se předvedla, vůbec není ten problém.

„A co to potom?”

Vím, že ví, co tím myslím. Vidím mu to na očích. Žaludek se mi stáhne a dech mi drhne, zatímco čekám na odpověď.

Trvá chvíli, než něco řekne, a když to udělá, zní jeho hlas nanejvýš věcně.

„Nestalo se nic, co by bylo důvodem k výpovědi.”

Dlouze vydechnu. „Ne,” řeknu a nevyslovím to „bohužel”, které si jen myslím. Nedokážu ovšem potlačit povzdech, když si měřím vypracované svaly jeho paží založených na hrudi.

„Zatraceně, Grace.”

Je zpátky u mě tak rychle, že sebou polekaně škubnu. Jeho ruce sevřou má zápěstí a on mě zvedne ze židle, která se překlopí dozadu a práskne do podlahy, a tlačí mě pozadu před sebou, dokud se neocitnu zády nalepená na dveřích velké lednice z matné oceli. Moje paže jsou uvězněné kdesi nad mou hlavou, drží je železným stiskem. Je úplně blízko, ale naše těla se nedotýkají.

„Máš ty vůbec ponětí, jak moc jsi svůdná s těmi rezavými vlasy, porcelánovou kůží a těm velkýma zelenýma očima, které se tváří tak nevinně, že by tě člověk nejradši popadl a odnesl do nejbližší ložnice? Není divu, že -”

Nedokončí větu, pustí moje ruce a o krok ucouvne.

Že co?” zeptám se nejistě a mnu si zápěstí. Je to jenom zašeptání. Nevrle zavrtí hlavou. „Nic.”

Odvrátil se, ale pořád stojí tak blízko, že se ho můžu dotknout.

Opatrně natáhnu ruku a položím mu ji na záda, pohladím jeho kůži. Nemůžu jinak.

„Jonathane?”

Když se ke mně otočí, má ve tváři výraz, který jsem ještě nikdy neviděla a který mi vezme dech. Chce mě, to dokážu poznat, i když nemám zkušenosti. Z nějakého důvodu se tomu ale brání.

„Já nemíchám pracovní a soukromé, Grace,” pronese, ale jeho planoucí pohled neuhýbá.

„Ale mícháš,” namítnu a popojdu k němu o krok blíž. Jeho pohled potemní, vypadá nebezpečně a já nevím, kde beru kuráž dál ho provokovat. Nejde to zastavit. Dívám se na něj málem prosebně a šeptám: „Já chci, abys to dělal.”

14. kapitola

O vteřinu později jsem zase nalepená zády na ledničce a on mě líbá se silou, která mě dokonale převálcuje. Stejně jako ve výtahu je to dobytí, kterému se nelze vzepřít - ale to nechci ani náhodou. Moje srdce se tetelí blahem a já se ráda odevzdávám jeho dobyvačnému jazyku, který mě provokuje, láká a dráždí, dokud nezaháknu paže za jeho šíji a nepřistoupím na hru, ve které si má vášnivost v ničem nezadá s tou jeho.

Když mu oplácím líbání, z hloubi hrudi dunivě zamručí a jeho ruce se přesunou pod košili, co mám na sobě, stisknou mi zadek. Cítím, že mě zvedá a někam přenáší. V příští chvíli sedím na chladném mramoru pracovní desky.

Jonathan rozpojí moje ruce obepínající jeho krk, popadne límec vršku od pyžama a škubne, takže se knoflíčky rozletí po celé kuchyni. Zaskočená se opřu dlaněmi o mramor pod sebou. Ucítím na nahých prsou závan chladnějšího vzduchu a zalapám po dechu, když je podebere a potěžká v dlaních.

„Tak krásně těžké a pevné,” slyším ho zašeptat. Palci hladí ztuhlé bradavky, dráždí je, dokud hlasitě nesténám. Potom bez varování skloní ústa k jedné bradavce. Jeho rty se kolem ní horce sevřou a začne ji sát. Ten pocit je tak intenzivní, že vykřiknu a prohnu se v zádech.

Je toho skoro moc - studený mramor pode mnou, kterého se málem křečovitě držím, zatímco jeho horké rty tisknou moji bradavku a dotýkají se jí i jeho zuby. Každičký pohyb je přenášen přímou linkou do podbřišku a já cítím, jak se mi mezi nohama hromadí vlhká horkost, cítím tam tepající pnutí, které sílí a sílí.

Pak Jonathan zvedne hlavu a podívá se na mě se zastřeným výrazem v očích, než zas pokračuje v líbání. Jeho pravá ruka putuje po vnitřní straně mého stehna a já se instinktivně sunu blíž k okraji mramoru, abych mu vyšla vstříc. Já už vůbec nejsem já, ztrácím se v těchto nových pocitech rozkoše, které mě beze zbytku přemáhají.

Bříšky prstů letmo pohladí zvlhlou látku mých kalhotek, ale hned v příštím okamžiku je odhrne stranou, jeho prst se dotkne mých záhybů a krátce se zanoří do vláhy mezi nimi. Je to poprvé, co se mě tam dotýká nějaký muž, a ten vjem je tak nový a vzrušující, že znovu prudce zasténám.

„Kolik chlapů jsi už dostala na tu svou sladkou nevinnost, Grace?” zeptá se chraplavě a jemně mě kousne do krku, pak o něco silněji do ušního lalůčku. Jeho jazyk mi krátce kmitne do ucha, což mi nažene slastnou husí kůži.

Zakloním hlavu a prudce oddychuju, zatímco čekám, až do mě vnikne prstem hlouběji. Když to udělá a vzápětí přidá i druhý prst, postrčím se tak prudce dopředu, že se musím chytit okraje mramorové desky, abych z ní nespadla. Shlédnu sama na sebe a pohled na rozhalenou košili, nahá prsa,

vztyčené bradavky a snědou mužskou ruku mezi mými bílými stehny je závratně vzrušující.

„Zatím ani jednoho,” vzdychnu a zhoupnu se na jeho prstech, vychutnávám hlazení jeho palce, který tře moje nejcitlivější místečko. Odkud tak dobře ví, jak hrozně moc je to příjemné? „Ty jsi první.”

Jonathan, který se taky díval tam dolů, znehybní a prudce vzhlédne.

Naše pohledy se setkají a on na mě pár vteřin civí.

Do jeho očí se vkrádá vítězoslavné jiskření.

„Tak ty jsi opravdu ještě panna,” pronese spíš sám pro sebe.

Natolik se soustředím na jeho prsty uvnitř sebe, že zaskočeně syknu, když ze mě nečekaně vyjedou. Stáhne mě z pracovní desky, otočí mě a stlačí můj trup dopředu. Moje nahá prsa se přitisknou na chladný kámen, což mi na chvíli vezme dech. Cítím, jak se jeho prst zahákne za moje kalhotky a stahuje je ze mě, přetahuje mi je přes nohy. Stojí za mnou, sklání se nade mnou a jeho žhnoucí pokožka mi spaluje záda, stupňuje ten kontrast s chladným kamenem. Přerývaně dýchám. Moje smysly jsou zostřené a pnutí mezi nohama sílí. Nikdy v životě jsem nebyla tak vzrušená jako teď.

„Ty to za každou cenu chceš, že?” řekne drsně a vyhrne mou košili vzhůru, přitiskne svou pánev k mému odhalenému zadku. Přes tenkou látku kalhot cítím jeho erekci, silnou a dlouhou. A pak už tam není ani ta látka a o mě se tře už jen horoucí hebká tvrdost. „Takže chceš, abych ti to udělal a ukázal ti, co je slast?”

Popotáhne mě trochu dozadu, takže mi bradavky popojedou po mramoru a já vyjeknu. Mezi nohama mi prýští ještě víc vlhkosti, když na krku ucítím jeho dech a pak jeho rty na mém uchu.

„Řekni, Grace, chceš to?”

„Ano.” Nedokážu to ani vyslovit zřetelně, jak jsem zachvácená směsicí drtivé touhy a hrůzy, do čeho jsem se to tady pustila. Nohy se mi třesou. Pokud jsem si někdy představovala, jak bude vypadat moje poprvé, tak určitě ne takhle. Už ale není cesty zpět. Padnu tady mrtvá k zemi, jestli teď přestane.

Přitiskne dlaně na ty moje, kterými se opírám o kamennou desku, a jednu pevně přichytí na místě. Druhou mi stáhne dozadu a položí si ji na penis, nesmlouvavě přitlačí, takže nemůžu ucuknout. Úplně mi to vezme dech, jak je silný a tvrdý, a představa, že tím do mě vnikne, má v sobě něco děsivého. Nedopřeje mi ale čas o něčem přemýšlet, vede moji ruku ještě o kousek dál a tlačí ji spolu se svým údem níž, až mi vklouzne mezi nohy. Pak mi ruku vrátí zase na mramor, zatíží ji svou vahou.

„Bude to ale jenom sex, Grace, nic jiného.” Jeho hlas mi zní v uchu hluboce a rázně. „Budeme hrát podle mých pravidel.” Udělá jen krátký pohyb a jeho penis se ke mně přitiskne celou délkou, vtěsná se tvrdý a horký do mé štěrbiny. Cítím, jak se po něm roztírá má vlhkost, a zavzdychám. Chtěla bych víc, ale nevím, co přesně, chtěla bych se pohnout, ale nemůžu, protože mě přidržuje. „Souhlasíš?”

Olíznu si rty. „Ano,” vydechnu.

„Dobře.”

Jonathan se napřímí, přitáhne si mě o kousek k sobě a tlačí můj trup dál dolů a zároveň mi roztáhne nohy. Tím se pozmění úhel, teď už necítím celou délku, ale jen silný hrot jeho údu, který rozhrnuje moje pysky a pomalu do mě vniká. Jde to snadno, protože jsem tak vlhká, a je to jenom kousíček, ale stačí to, abych zalapala po dechu, protože je tak obrovský.

Jonathan zasténá. „Víš, jak mě to vzrušuje, když vím, že jsem první, kdo si tě bere, Grace?”

Zachvěju se, když se do mě vsune o další kousek a cítím, jak mě rozpíná. Tam se nemůže vejít, pomyslím si, ale neucuknu, protože je to taky současně neuvěřitelný pocit, cizí a nový a vzrušující.

A Jonathan to ještě stupňuje. Kratičkými pohyby do mě vniká a zase klouže ven, někdy úplně a začíná od znova, propracovává se pomalu pořád dál, až je to skoro k nevydržení. Položím tvář na chladivou desku a oči mám zavřené, dýchám přerývaně, zajatá mezi chladem mramorové plochy pod sebou a Jonathanovýma horkýma rukama na mně, které mě tisknou ke kameni, zatímco mě dobývá jeho horký tvrdý úd. Moje pohyby jsou řízeny instinktem, vyrážím mu vstříc a můj dech se zrychluje, je z něj rozechvělé hlasité oddechování, až už to napětí, které se ve mně střádá, pomalu nemůžu vydržet.

„Jonathane,” zasténám a je to prosba, jako kdybych ho zapřísahala, aniž bych věděla, co od něj přesně chci.

Jonathan najednou přestane. I on hlasitě oddechuje. Pak jeho ruce opustí moje záda, sevře moje boky a vnikne do mě jediným výpadem naplno. Bolest, která mnou prošlehne, je tak prudká a nečekaná, že vykřiknu a do očí mi vyhrknou slzy. Mám pocit, že mě musí rozervat, tak moc jsem ho plná.

„Pst, hned to přejde,” šeptá mi do ucha. A má pravdu, bolest opravdu odezní skoro okamžitě. Ten pocit, že je na mě moc velký, ovšem přetrvává.

„Ne.”

Instinktivně se bráním a začnu se hýbat, kroutím se pod ním. Vystihne moje pohyby a začne zase s přírazy, cítím, jak mi mezi nohy proudí další vláha, a moje vnitřní svaly se podvolují tomu vetřelci, který byl ještě před pár vteřinami málem nesnesitelný. Po zádech mi přeběhne slastné zamrazení a ten nepříjemný pocit je vystřídán jiným, při kterém zapomínám na celý svět.

„Jsi tak úzká a horká,” říká Jonathan. „Představovala sis to tak, Grace? Že to bude takové, až ho budeš mít v sobě a já tě pořádně ojedu?”

Jeho drsná slova mě šokují a vzrušují současně, a aniž bych tomu dokázala zabránit, vydere se mi z hrdla hlasité, hladové zasténání a já se zas ochotně poddávám jeho vedení, dovolím, aby do mě klouzal pravidelněji a tvrději.

„Jo,” zavrčí triumfálně. „Líbí se ti to.” Jeho ruce mě drtí z boku na kyčlích a přitahují si mě v pomalém rytmu.

Vnímám ho s každým přiražením neuvěřitelně hluboko v sobě a vykřiknu pokaždé, když do mě naplno vnikne, vychutnávám ty vlny rozkoše, které to ve mně zažíhá a které přicházejí ve stále kratších intervalech.

Pak přestane. „Bereš prášky?”

Nejsem tak úplně tady, takže chvilku trvá, než ke mně jeho otázka pronikne mlhou rozkoše, která mi zpomaluje myšlení.

„Ne,” skoro zoufale se k němu pootočím a zavrtím hlavou. Samozřejmě neberu prášky. Tohle jsem neplánovala. Ne tady. Ne s ním.

Dívá se na mě se směsicí překvapení a naštvání, ale to nebude namířené proti mně. Evidentně se zlobí sám na sebe.

Jeho ruce spočívají dál na mých půlkách, ale on se nehýbe a jeho tvář je zlostná. Všechny svaly má napjaté. Pohled na něj je tak vzrušující, až se mi tají dech. V mžiku zapomenu, v čem je zrovna problém.

„Pokračuj.” Můj hlas je zastřený a prosebný, nezní jako můj hlas.

Tlačím se k němu. „Prosím, nepřestávej.”

Zasměje se, ale zní to pořád jaksi nasupeně. „Klid, já nepřestanu.

Jenomže se do tebe nemůžu udělat bez kondomu. A ty mám nahoře.” Vydechne a zní to jako povzdech.

„Prosím,” opakuju roztřeseně. „Je to tak ” Chybí mi slova, abych dokázala popsat, co to se mnou dělá. „Tak… “

Ovine mě pažemi a napřímí mě, drží mě pevně a já se vestoje opírám o jeho hruď. Je pořád ještě ve mně a já heknu, když mi přitiskne ruce na prsa a zakroutí mi ztuhlými bradavkami.

„Tak jaké to je, Grace? Řekni mi to.” „Úplně jiné,” vyhrknu.

Zase se ve mně pohne a je mi, jako kdyby se ten lehký náraz ve mně šířil ve vlnách. Všechno ve mně se zdá být citlivé, vzrušené, těsně před výbuchem.

„Jiné, než sis představovala?”

Koušu se do rtu a přikyvuju, ztěžka dýchám, protože mi mne bradavky mezi palci a ukazováky. Je to sladká bolest, nesnesitelně krásná. Chci, aby přestal, a chci, aby v tom pokračoval. A taky se ho chci dotýkat, hmatám za sebe.

Zahákne kolem mě levou paži a pomalu couvá ke stolu, opře se o hranu kamenné desky, stále přitom zůstává hluboko ve mně.

Jeho pravá ruka mi zajede mezi nohy, začne laskat to citlivé místečko a jeho rty se přitisknou na moji šíji. Opřu si hlavu o jeho rameno, zatímco jazykem vlhce klouže po mé pokožce.

„Je to lepší, než sis myslela?”

„Ano,” zasténám a zavřu oči. Nedokážu stát bez hnutí, pohybuju se na něm. Nic, ani ta nejdivočejší fantazie, mě nepřipravilo na tohle.

„Nepřestávej.” To je jediné, čeho se momentálně bojím.

Zasměje se, pobaveně a hrozně sexy, a já v zádech cítím tu vibraci v jeho hrudi. Slévá se níž do podbřišku a já ji cítím až hluboko v sobě.

„Já se do tebe udělat nemůžu, ale ty se teď uděláš pro mě,” řekne a krouží dál palcem kolem té malé perly, centra mé rozkoše. Bezmocně lapám po dechu a prohýbám záda, protože už je to k nevydržení. Celé tělo mám napjaté, všechno se ve mně stahuje.

Je to příliš intenzivní. Divoce zmítám hlavou sem a tam, chci se vyhnout vlně, která se na mě valí. Ale nejde to, protože on mě drží.

„Já nemůžu… “

„Ale můžeš,” zašeptá mi do ucha, zatímco mě jeho prsty bez ustání laskají. „Udělej se pro mě, Grace.”

Jeho slova zaplaší moje poslední zábrany a já vykřiknu, když se přese mne ta vlna převalí a strhne mě s sebou. Moje vnitřní svaly se zatínají kolem toho vetřelce, který ve mně trčí a přináší mi tu neuvěřitelnou rozkoš, jako kdyby ho chtěly zadržet a nepustit. Neovladatelně sebou zmítám a křičím, sténám, vzlykám, cítím, jak orgasmus, který mnou lomcuje, vyplňuje i ty poslední kousíčky mého těla, a trvá dlouho, než se zase uklidním.

Jonathan mě celou tu dobu drží, čeká, až se na něj rozechvělá a s prudkým oddechováním svalím. Teprve potom se ze mě vytáhne a nechá mě opatrně sklouznout ze svého klína.

Moje kolena jsou tak měkká, že mě neunesou, ale to ani nemusí, protože on mě okamžitě zvedne do náruče a odnáší z kuchyně.

„Kam mě neseš?” zeptám se nechápavě, ale on neodpoví. Moje váha jako by pro něj nic neznamenala, protože se ani nezadýchá, když se mnou vystoupá do nejvyššího patra, a nese mě do pokoje, kde jsem dnes spala. Položí mě na postel a zamíří okamžitě do koupelny.

Potrhaný vršek od pyžama na mně visí a rozhalí se, když se zvednu na loktech, abych líp viděla, co tam dělá. Slyším téct vodu, klapnout dvířka od skříňky a pak se Jonathan vrátí.

Teprve teď mi dojde, že už na sobě nemá kalhoty, a kousnu se do rtu, když můj pohled padne na jeho penis, který mu trčí od těla a při každém kroku se pružně pohupuje. Vystupují na něm tlusté žíly a jeho žalud je rudomodrý a lesklý. Ne že bych měla s čím srovnávat, ale vypadá nádherně. Kdybych ho viděla o pár minut dřív, asi bych z něho měla strach. Ale teď už vím, jaké to je, když je ve mně, a cítím, jak se mi to v pánvi zase nedočkavostí svírá. Pak zvednu oči, podívám se Jonathanovi do tváře a navlhčím si rty.

V jeho očích plane něco, co mi na okamžik vezme dech.

„Ještě jsme neskončili, Grace.”

15. kapitola

Očekávám, že si lehne ke mně, ale on přejde k nočnímu stolku a cosi na něj položí, pak si sedne na kraj postele, chytne mě za boky, přitáhne si mě blíž a roztáhne mi nohy. Překvapením zatajím dech, ale pak si všimnu, že něco drží v ruce - mycí žínku. Hbitě mi jí otírá vnitřní stranu stehen, a když vidím krev, docvakne mi, co to dělá. Není jí moc, ale přesto mě poleká, připomene mi, co jsme právě udělali. On mě připravil o panenství.

Po tvářích se mi rozlije červeň a zase pocítím plachost. Vím, že je to pošetilé po tom, co se mezi námi stalo, ale přijde mi hrozně intimní, že mě tam dole umývá, a je mi trapně. Přesto mu to dovolím a bez hnutí

čekám, než znovu odejde do koupelny. Sotva můžu dýchat, tolik jsem rozrušená.

Lituju toho, co jsem udělala? Nebo přesněji řečeno, co on udělal mně?

Ne, myslím si. Kdyby mi před dvěma týdny někdo tvrdil, že ztratím nevinnost na mramorové pracovní ploše v kuchyni Jonathana Huntingtona, řekla bych mu, že je blázen. Udělala bych to ale znova, nemohla bych jinak, protože já sama jsem bez diskuzí blázen - blázen do Jonathana.

Co jen tohle všechno znamená?

Nemám čas o tom přemýšlet, protože on se vrací, sedá si na konec postele daleko ode mě a opírá se zády o jeden sloupek. Lehce se usmívá a upírá na mě zase ten zastřený pohled, který mi přijde tak sexy.

Je nádherný, pomyslím si a s táhlým vzdechem se zase svalím na polštáře. Tmavé vlasy, perfektně řezaná tvář a to vzrušující mužské tělo

s vypracovanými svaly, které jsem ještě nemohla pořádně prozkoumat. Chci, aby si lehl ke mně, abych mohla prsty přejet po křivkách jeho ramen. Chci ho hladit plochou dlaní po tom pevném břiše, všude se ho dotýkat, líbat

ho a ochutnávat, a ne tady jenom pasivně ležet. On ale zůstává tam, kde je, a já jsem moc plachá, než abych po něm vztáhla ruce, takže se

na něj jen dívám a čekám, co se bude dít dál.

„Chci, abys na sebe sahala,” řekne. „Polož si ruce na prsa.” Jeho hlas je pevný a sebejistý a jeho pohledy, které mi kloužou po těle, jsou málem cítit jako doteky a žhnou mi na kůži. Mimoděk si vzpomenu na svůj sen a polije mě červeň, rozlije se mi po krku a po hrudi, protože se leknu, že o něm ví. To je samozřejmě nesmysl, ale přesto zaváhám.

„Dělej, Grace,” poručí a já poslechnu, protože mě tvrdost jeho hlasu znejistí. Moje hruď se rychle zvedá a klesá a já se cítím v té roztrhané košili docela bezbranná, snad ještě víc, než kdybych byla úplně nahá tak jako on.

„Pohlaď si bradavky,” prohlásí, a když to udělám, všimnu si, jak jeho oči potemní. Teprve teď si uvědomím, že jednou rukou svírá svůj úd a pomalu jí pohybuje.

Líbí se mu to, co vidí. Vzrušuje ho to. Zjištění, že ho tím, co dělám, dokážu vzrušit, mě naplní novým pocitem síly. S rozmyslem si mnu bradavku, tiše sténám a nespouštím ho ani na vteřinu z očí.

Ano, rajcuje ho to - a mě taky, protože cítím, jak mě veškerá plachost opouští. Nemusí mi nic nařizovat, dělám to dobrovolně, hladím se dlaněmi po těle a představuju si, že jsou to jeho ruce, které ze mě stahují horní díl pyžama a mučivě, pomalu mě hladí po prsou. Že jsou to jeho prsty, které krouží kolem mých bradavek a pak putují přes břicho mezi nohy a noří se do štěrbiny, která je už zase vlhká a připravená. Při pomyšlení, že do mě hned zase vnikne a vezme si mě stejně jako před chvílí, mi tělem proběhne nedočkavé zachvění a já se se sténáním vzpínám.

Najednou je u mě a sklání se nade mnou.

„Učíš se rychle, Grace,” řekne, a ačkoliv se usmívá, vidím oheň planoucí v jeho očích. Vztáhnu k němu ruce a chci se ho dotknout, ale on mě chytí za zápěstí a hrubě je odtlačí vzhůru.

„Jenom sex, Grace, nezapomeň,” zabručí a pak mě zase políbí, teď už rozvážněji a s požitkem. Pomalu prozkoumává každý kousek mých úst a já se tomu poddávám. Je vzrušující být mu plně vydaná, a já se za chvíli ztrácím v jeho polibku, svíjím se pod ním. Chci ho nejenom ochutnávat, chci se ho dotýkat. On však osvobodí moje rty a moje ruce teprve tehdy, až když jsme oba úplně bez dechu.

Jakoby mimochodem sáhne po malém balíčku, který prve položil na stolek, a klekne si vedle mě. Je to krabička kondomů. Roztrhne jedno balení, odhodí plastový obal na zem vedle postele a rutinními pohyby si kondom nasadí. Zaujatě přihlížím, a když pak zase zvednu oči, vidím v jeho pohledu odhodlání, které mi bere dech.

„Otoč se,” nařídí mi, a když to chci poslušně provést, zadrží mě. „Ne, počkej,” přitáhne mě, „chci se ti dívat do očí, až se udělám.”

Nadzvedne mě a posadí si mě rozkročenou na klín. Moje rty zformují bezhlasé „och”, když cítím, že do mě zase vnikl a roztahuje mě, aby mě beze zbytku vyplnil. Jsem po předchozím milování rozbolavělá a citlivá, ale je to dobré, snad ještě intenzivnější než předtím, protože jsem v této pozici víc otevřená a můžu se o něj třít. A konečně ho taky můžu objímat a zabořit mu prsty do vlasů, které jsou na dotek přesně tak hedvábně měkké, jako vypadají.

On mi ale skoro nedopřeje čas si to vychutnat, protože mě zase divoce líbá a začne se ve mně pohybovat. Chci se k němu přidat, ale nenacházím rytmus, poznávám sama, jak neohrabaná jsem, a frustrovaně zasténám.

Jonathan přeruší líbání a položí mi dlaně na zadek, stiskne a donutí mě znehybnět.

„Nehýbej se, Grace,” zašeptá. „Nechej všechno na mně.”

Když rozechvěle vydechnu a přikývnu, spojí ruce za mými zády a nechá mě trochu zaklonit. Pak skloní ústa k mým bradavkám, krouží kolem nich jazykem a tahá za ně rty. Ten pocit mi vystřeluje tisíce šípů do klína a moje svaly se kolem něj křečovitě zatínají.

„Tak je to dobře, Grace,” zafuní, aniž by se přestal věnovat mým prsům, a já prudce nasaju vzduch, když se zase začne uvnitř pohybovat.

Trochu víc se napřímil a drží mě tak, že se prakticky vznáším ve vzduchu. Je to neuvěřitelný pocit. Instinktivně ovinu nohy kolem jeho boků a vykřiknu pokaždé, když do mě zajede, nejprve pomalu a pak stále rychleji. Propínám se mu vstříc, zapírám se patami o jeho zadek.

„Jonathane ” Vzdychám jeho jméno, když cítím, jak se ve mně vzpíná zase ten pocit a valí se na mě další nezadržitelná vlna. Teď už se toho ale nebojím.

Když zvedne hlavu, můj pohled po něm lačně klouže. Leskne se potem. Pod svýma rukama cítím jeho napnuté ramenní svaly a šlachy na pažích se mu zřetelně rýsují, dosvědčují úsilí, které musí vynaložit, aby mě držel v této poloze. Břišní svaly se mu při každém přírazu zachvějí ve stejném rytmu, v jakém se otřásají moje prsa, jejichž bradavky proti němu žádostivě trčí a dožadují se laskání.

Tajím dech a nemůžu odtrhnout oči od místa, kde se naše těla spojují. Kontrast mezi jeho kůží a mou bělostí mě neuvěřitelně vzrušuje, hryžu se do spodního rtu a hlasitě vzdychám, když mě zase o kousek nadzvedne a dá mi pocítit, jak mě dokáže vyplnit.

Najednou zas ležím na matraci a on je nade mnou, opírá se o paže a bere si mě v rychlejším, drsnějším tempu. Oba prudce dýcháme.

Pak ustane a vsune mi pod zadek polštář. Pokračuje a vniká do mě pod novým úhlem. Vnímám ho teď ještě hlouběji a jeho úd pokaždé přejede po citlivém bodě mezi mýma nohama. Bezmocně mu zatínám prsty do zápěstí a křičím, když nad sebou definitivně ztratím kontrolu.

Cítím, jak se na něm moje vnitřní svaly stahují, a zachvacuje mě nové vyvrcholení, jak se ve mně rozlévá. Křičím a zmítám hlavou, vzpínám se.

„Dívej se na mě, Grace,” poručí Jonathan hrubým tónem a já poslechnu, propadám se do těch modrých očí, zatímco on do mě dál pumpuje a nenechá mou rozkoš odeznít.

Pak vykřikne a já sleduju, jak se to vykoupení, které ve mně pomalu doznívá, zrcadlí na jeho tváři. Při každém mohutném přírazu cítím, jak sebou jeho úd cuká, když do mě stříká. Je to vzrušující pocit a obejmu ho rukama i nohama, držím jej pevně, když se naposledy zachvěje, a pak se na mě zhroutí. Je těžký, ale ta váha mi nevadí.

Tažže takové je tedy spát s mužem, říkám si a necítím ani náznak výčitek. Naopak. Chtěla bych to co nejdřív dělat znovu, pomyslím si a zavzdychám.

Když to Jonathan slyší, jeho tělo se zase napne a on zvedne hlavu.

„Grace,” řekne a já rozeznávám údiv v jeho očích, jako kdyby na chvilku nevěděl, kde je.

Usměju se na něj a doufám, že mě ještě jednou políbí, ale on na mě jen dál upřeně hledí. Jeho pohled se pomalu projasňuje a nad obočím se mu vytvoří rýha. Pak se ze mě málem škubnutím vytáhne, odpoutá se ode mě, plynulým pohybem vstane, obejde postel a zmizí v koupelně.

Stane se to tak rychle, že to nestíhám sledovat.

Bez jeho tepla se náhle cítím nahá a bezbranná a styl, jakým ode mě odešel, bez úsměvu, bez ohlédnutí, ve mně zanechává prázdný, dutý pocit.

Slyším zvuk sprchy, a jelikož jsem si opět nejistá a nevím, co mám teď dělat, zalezu pod přikrývku a čekám, než se konečně zase vynoří z koupelny - s mokrými vlasy a ručníkem kolem boků.

„Můžeš si dát sprchu,” utrousí, aniž by se na mě podíval, a jde ke dveřím. Teprve odtud se ke mně ještě jednou ohlédne. Na jeho tváři stále chybí úsměv. „Počkám na tebe dole v kuchyni.” S tím za sebou zavře.

Na okamžik zůstanu dokonale šokovaná ležet, pak ale vstanu a na rozechvělých nohou zamířím do koupelny, vejdu do prosklené sprchové kabiny a pustím na sebe vodopád horké vody.

Cítím Jonathana stále mezi nohama, a když si tam sáhnu, ucítím, jak jsou moje pysky naběhlé a citlivé na dotek. Teprve teď mi začíná opravdu docházet, že už nic nebude jako předtím - a že nevím, jak to bude dál.

Nejsem si jistá, co jsem od Jonathana očekávala, ale rozhodně ne to, že prostě odejde. Tím se pokazilo všechno, co bylo předtím tak intenzivní. A to mi vezme jistotu. Byla bych teď ráda, kdybych to měla s

čím srovnávat. Je normální, že lidé po sexu nezůstanou ležet vedle sebe? Tak proč to tak ve filmech vždycky bývá?

Frustrovaná a nejistá zastavím vodu a vylezu ze sprchy, osuším se velkým měkkým ručníkem ze skříňky a půjčím si hřeben ležící na poličce, abych si rozčesala vlasy. Pak se vrátím do pokoje a obleču si podprsenku a šaty. Kalhotky nejspíš zůstaly dole v kuchyni a tašku a boty tady taky nikde nevidím.

Když sejdu do jídelny, slyším v kuchyni Jonathana. Kalhotky leží na tom dlouhém jídelním stole, položil je tam, abych je našla. Rychle si je natáhnu a zamířím do kuchyně.

Jonathan stojí u sporáku, stejně jako předtím. Je už také oblečený, má na sobě džíny a černé triko, ale je pořád bosý. To tričko není tak vybledlé jako to, co měl prve, ale je hodně ležérní, do kanceláře by v něm asi nepřišel. Když mě zpozoruje, na vteřinu se zastaví, pak ukáže na židle, které teď všechny stojí na svých místech. Nic nenasvědčuje tomu, že jsem na tomto stole ani ne před hodinou prožila svůj první orgasmus s mužem.

„Posaď se.”

Opatrně dosednu na tu samou židli, na které jsem už dnes seděla, a zase si uvědomím ten nezvyklý pocit mezi nohama, který mi nedovolí zapomenout, že se od té doby něco úplně změnilo. Že se se mnou stalo něco, co nejde vzít zpátky. Naslouchám svému instinktu. Lituju toho? Ne. Pořád je to příjemné. Jenom mě trochu dráždí, že se Jonathan chová tak divně.

Netuším, co udělal s těmi vejci a slaninou, ale teď po nich není ani stopy. Místo toho peče na pánvi omeletu a druhá už leží na talíři, který přede mě postaví.

„Díky,” řeknu a pocítím, že teď už mám doopravdy hlad. Mlčky se chopím příboru a dám se do jídla, zatímco on ke mně stojí otočený zády. Když je hotová i druhá omeleta, posadí se ke stolu naproti mně, přesně jako předtím. Není to přímo to místo, na kterém jsme to dělali, ale já se té představy přesto nemůžu zbavit.

Skoro zoufale čekám, že něco řekne, aby rozbil to mlčení, ale on se vyhýbá mému pohledu a vypadá ještě uzavřeněji a vážněji než prve, když odcházel z ložnice.

„Zavolal jsem Stevenovi,” oznámí a ukrojí si kousek omelety. „Odveze tě domů.”

Vykolejeně na něj hledím, zatímco on se dívá do talíře a v klidu snídá. To k tomu, co se mezi námi stalo, nic víc neřekne?

„Takže mám jít?” Můj hlas se trochu chvěje.

Vzhlédne a jeho oči se zúží. „Mám práci,” odpoví odmítavě.

„Aha.” Odložím příbor, protože mě rázem přešla chuť, a cítím, jak se mi do očí derou slzy, které však zvládnu mrkáním zahnat. „Takže to by bylo, ano? Děkuju pěkně a zase někdy příště!”

„Ne, Grace, žádné příště,” prohlásí okamžitě. „Toto byla výjimka.

Absolutní výjimka. Já přísně odděluji soukromý a pracovní život. To už jsem ti říkal.”

„A děláš takové výjimky často?” Taky nevím, proč najednou tak zuřím. Jenomže se cítím hrozně bezmocná, když se chová tak chladně a odmítavě jen chvíli po tom, co jsme se spolu vyspali. Cítím se laciná. A využitá.

„Ne,” zavrčí. „Jinak nedělám nikdy žádné výjimky.”

„A to ti mám věřit?”

„Věř si, čemu chceš.”

Tentokrát už ty slzy nerozeženu. Jonathanovi to neunikne.

„Tys to chtěla, Grace,” připomene mi a zní to jako varování.

„Jenomže jsem tě nenutila. Tys to chtěl taky.” Upřeně na něj hledím, snažím se soustředit na svůj vztek. „Jen pověz, kolikátá výjimka jsem? S kolika ses v téhle kuchyni už miloval?”

Rázně odsune židli a vstane, rázuje po kuchyni sem a tam. „Ještě s žádnou, k čertu!” vyjede na mě. „A my jsme se tady nemilovali, my jsme měli sex. To je rozdíl.” Jeho oči srší zlostí. Dobře. Všechno je lepší než ta studená lhostejnost.

„No tak jsme měli sex,” řeknu vzpurně. „To ovšem stejně není důvod, aby ses ke mně choval tak mizerně.”

Zastaví se a naprosto nechápavě se na mě zahledí. „Jak moc mizerně se k tobě chovám?”

„Mám z tebe pocit, jako bych byla laciná štětka. Myslím tím,” bezmocně rozhodím rukama, „pro mě to byl - poměrně přelomový zářitek. A ty tady sedíš a říkáš mi, že mám odejít, protože musíš pracovat. Jako kdyby se nic nestalo.”

„Já jsem to věděl,” řekne a zase chodí sem a tam. Bezmyšlenkovitě si prsty prohrábne vlasy. „Věděl jsem, že to nezvládneš.”

„Co že nezvládnu?”

Vydechne a zní to vynervovaně: „Říkal jsem ti, že se bude hrát podle mých pravidel. A moje pravidla jsou: sex ano, ale nic víc. Žádný vztah, lhostejno jakého druhu. Což je přesně ten důvod, proč s někým, kdo pro mě pracuje -” Nedokončí větu. Pár vteřin se na sebe mlčky díváme.

„Tak proč jsi to dělal, když to bylo tak strašné?” zeptám se.

Pokrčí rameny. „Neřekl jsem, že to bylo strašné,” odvětí a po dlouhé době se zase usmívá - sotva znatelně, ale mně se při tom sevře srdce.

„Říkal jsem jen, že to byla výjimka. A že bychom to už neměli opakovat.” Ozve se domovní zvonek a oba sebou lehce škubneme.

„To bude Steven,” prohlásí Jonathan, zamíří ke schodišti a sejde dolů.

Váhavě ho následuju a ocitnu se ve velké vstupní hale. Moje lodičky jsou u šatny. Obuju se. Potom vezmu ze stolku svou tašku a jdu k Jonathanovi, který stojí u otevřených dveří.

Najednou dostanu strach, že je to konec. On je šéf. Jestli mu budu na obtíž, může mou praxi kdykoliv ukončit. Pak už ho nikdy neuvidím. Při tomto pomyšlení se mi sevře hrdlo a nedokážu si udržet zlost, kterou jsem ještě před chvilkou cítila.

Musím ještě něco říct, cokoliv, co mu dokáže, jak moc to pro mě znamenalo. Je mi jedno, jak to vidí on - já na tohle ráno nikdy nezapomenu.

„Bylo to nádherné,” zašeptám a vzhlédnu k němu. „I když to byla jen výjimka.”

Zase se pousměje, aspoň trochu, pak potřese hlavou, jako kdyby na něco musel myslet. Na něco vážného. „Ty jsi jedna velká výjimka, Grace,” procedí tak nezřetelně, že si nejsem jistá, zda jsem dobře rozuměla, a postrčí mě ze dveří. „Steven čeká.”

„Takže v pondělí?” zeptám se přes rameno a vidím, že přikyvuje.

Dveře se s decentním cvaknutím zavřou a já kráčím samotná a zmatená k velkému černému autu.

16. kapitola

Na zpáteční cestě sedím vzadu v měkké kožené sedačce limuzíny a hledím na ubíhající město, aniž bych je vnímala.

Tmavé sklo oddělující prostor řidiče je vytažené a izoluje mě od Stevena, který se proplétá londýnským provozem zkušeně jako vždy. Nedal

na sobě slovem nebo gestem znát, co si myslí o tom, že jsem se včera večer opila a spala u šéfa. A tuší, že jsem spala se šéfem? Je to na mně vidět?

Doufám, že ne, protože nevím, co by na to řekla Annie, kdyby to zjistila. Tolikrát mě varovala. Pravděpodobně to ale nemělo od samého začátku smysl.

Je to pro mě tak nové a nepochopitelné, že si to prostě nedokážu v hlavě srovnat.

Když o tom tak přemýšlím, měla mě Annie varovat spíš přede mnou samotnou než před Jonathanem. On vlastně vůbec nic neudělal. No dobře, udělal - zachvěju se ve slastném pocitu, když pomyslím na to, co udělal -

, ale jen proto, že jsem ho k tomu svým způsobem donutila.

Vybavím si jeho slova. Tys to chtěla, Grace. Ach ano, chtěla jsem to.

A navzdory všemu toho nedokážu litovat.

Vždycky jsem měla trochu strach, jaké to bude, to poprvé, což je asi jeden z důvodů, proč jsem v tomto směru bývala tak zdrženlivá. Třeba je tedy dobře, že se to stalo s mužem, který má evidentně zkušenosti.

Zhluboka si vzdychnu. Komu chceš co nalhávat, Grace? Tys s Jonathanem nespala kvůli jeho zkušenostem. K tomu bys měla příležitost už mnohem dřív, vhodných kandidátů bylo dost. Tys s ním spala, protože je to nejvíc vzrušující chlap, kteréhos kdy potkala. Protože tě fascinuje a ty nedokážeš myslet na nic jiného než na něj. A teď už teprve.

A právě v tom je ten problém. Protože kdyby bylo po mém, nebyla by to žádná výjimka. Chci to prožít ještě jednou, chci být Jonathanovi zase tak blízko. Jenže právě to asi Jonathan nechce znovu dopustit. Žádný vztah, lhostejno jakého druhu.

Jak to ale všechno zapadá do sebe, když tvrdí - z kdovíjakého důvodu -

, že s jinými ženami z firmy nikdy nic neměl? Proč pro mě udělal výjimku, a hlavně: jak to půjde dál?

Představa toho, jaké to bude, až se s ním po tomto zážitku v pondělí zase setkám, u mě vyvolá mdlý pocit v žaludku a já pocítím směsici natěšenosti a paniky.

Přijedeme do Islingtonu rychleji, než bych čekala, a když velké černé auto zastaví u chodníku, počkám, až Steven oběhne předek limuzíny a otevře mi dveře. Poprvé jsem prostě vystoupila, když jsem v autě seděla sama, ale viděla jsem Stevenův výraz, jak ho to úplně rozhořčilo. Zřejmě patří k jeho povinnostem pomoct mi z auta, když tu není Jonathan, a já ho nechci dostávat do rozpaků. A kromě toho to má něco do sebe, tohle staromódní gesto. Vlastně se mi to docela líbí.

„Mám počkat, slečno Lawsonová?” zeptá se Steven, když s jeho asistencí vystoupím a stojím na chodníku.

Nechápavě se na něj podívám. „Proč?”

„Jen jsem si tak říkal. Nemáte přece klíč.”

Uvědomím si, proč tady vlastně právě stojíme, a provinile se dívám do země.

„Ne, nemusíte. Někdo ze spolubydlících je jistě doma.”

A to je pravda, protože v tu chvíli se otevřou domovní dveře a vykoukne z nich Annie.

„Grace, díkybohu, tady jsi! Už jsme o tebe měli strach!”

Rozloučím se se Stevenem a ještě jednou se na něj usměju - on je opravdu milý, i když skoro nikdy nemluví - a pospíchám za Annie, která mě okamžitě vtáhne do domu.

„Kdes byla?” zeptá se vyčítavě a ukáže ven na černý vůz, který se právě rozjíždí. „Tys snad přespala u Jonathana Huntingtona?”

Když přikývnu, vidím na ní, jak je z toho zděšená. „Grace!”

„Byla to nehoda - tedy něco na způsob nehody,” hájím se chvatně.

„Včera u večeře jsem trošku pila.” Zašklebím se. „No dobrá, trošku moc. Docela dost. Hodně.”

„Ty ses opila?” Nešťastně přikývnu.

„A potom?”

Povzdechnu si. „A k tomu jsem někde zapomněla klíč a vy jste tady nebyli, tak mě Jonathan vzal k sobě domů.” Omluvně pozvednu ruce. „Nic si nepamatuju, vážně. Byla jsem mimo.”

Annie se zamračí, přičemž nevím, jestli ji irituje představa, jaké důsledky to pití mělo na moje chování - je přece taky Angličanka -, nebo jestli se jí nelíbí fakt, že jsem byla bezmocná v jámě lvové.

Pravděpodobně obojí.

„A jinak se nic nestalo?”

Nechci jí lhát, ale taky jí nemůžu říct pravdu. Koneckonců jsem udělala přesně to, před čím mě výslovně varovala. Proto se rozhodnu pro kompromis. „Opila jsem se a chovala se totálně trapně. Pak jsem usnula v autě a nedala se probudit. Copak to nestačí?”

„A co dneska ráno?” Annie mě nenechá vydechnout.

Povzdechnu si a potlačím v hlavě tu část před omeletami, aby na mně Annie nepoznala, že jí něco tajím. „Udělal mi snídani a zavolal Stevenovi, aby mě hodil domů.”

„Nebyl naštvaný?”

Vzpomenu si, že se na mě kvůli tomu alkoholu nezlobil tak, jak jsem čekala, a zavrtím hlavou. „Jenom trošku.”

„Hm.” Annie nakrčí čelo. „To bych do šéfa neřekla, že umí být takový samaritán,” podotkne. „Jak se zdá, ty u něj asi vzbuzuješ nějaký ochranitelský pud.”

Kdybys tak věděla, pomyslím si a běžím do schodů, aby mi Annie nemohla pokládat další dotazy.

„Teď bych potřebovala nějaký posilující čaj, abych se z toho vzpamatovala,” prohlásím. To vůbec není lež.

Když vyběhneme nahoru, stojí ve dveřích Marcus. Vypadá trochu bledší než jindy.

„Kdepak jsi byla, Grace?” zeptá se a já mám najednou úplně špatné svědomí. Měla jsem jim ráno poslat esemesku, říkám si a zčervenám, když pomyslím na to, proč jsem se k žádné esemesce nedostala.

Když si odkládám kabát a tašku na věšák, vyprávím mu rychle zkrácenou verzi svého zážitku a pak jdu za Annie do kuchyně. Marcus nás následuje, což je mi trochu nepříjemné. Byla bych radši s Annie o samotě.

„A ten chlap tě jen tak vzal k sobě domů?” vyzvídá, jakmile si sedneme s čerstvě zalitým čajem ke stolu. Zdá se, že se mu to vůbec nelíbí, a v jeho hlase zaznívá výčitka, která mě popuzuje.

„Není to žádný chlap, ale můj šéf, náš šéf,” doplním s pohledem na Annie. „A bylo od něj moc milé, že to udělal. Mohl mě tu klidně nechat sedět na ulici po tom, co jsem vyvedla.”

„Klidně mohl,” zavrčí Marcus. „Vrátil jsem se včera v jedenáct. Dlouho bys nečekala. Postaral bych se o tebe.”

V první chvíli nevím, co na to říct. Z jeho slov čiší holá žárlivost, což je mi totálně nepříjemné.

„Po pravdě řečeno jsem si nemohla vybírat,” odpovím. „Jak říkám, byla jsem opilá a nevěděla jsem, co se kolem mě děje.”

Marcus civí do stolu a pořád dumá o Jonathanovi.

„Měl nám zavolat. Z tvého mobilu, čísla přece máš.” Zvedne oči.

„Nebo jsi měla poslat esemesku. Aspoň ráno. Pročs to neudělala?” zeptá se dotčeně a já cítím, jak rudnu.

„Marcusi,” upozorní ho Annie, „Grace není děcko, aby se nám musela hlásit.” „Ty ses taky bála,” namítne.

„To je pravda. Teď ale slyšíš, jak to bylo. Tak ji nechej na pokoji.”

Marcus víc neříká, ale ta jeho reakce je stejně síla. Už takhle mám dost zmatené pocity a nechci, abychom se ještě začali hádat.

„Má pravdu, Annie,” řeknu zkroušeně. „Měla jsem se ozvat. Byla jsem z toho prostě trochu mimo.”

„Nemáš se za co omlouvat,” prohlásí a šlehne po Marcusovi příkrým pohledem. Pak se podívá na mě a usměje se: „Propříště ti ale pověsíme klíč na šňůrku na krk. Pro všechny případy.”

Zatvářím se provinile a pak se na ni taky usměju. Je tak milá a mě opravdu mrzí, že se jí nemůžu svěřit. Možná později, až to sama všechno pořádně zpracuju.

Marcus vypadá otráveně. Zřejmě ho naštvala jeho vlastní reakce. „Ještě čaj, Grace?” zeptá se mnohem příjemněji než předtím a pozvedne konvici.

Já však položím dlaň na šálek a vstanu. „Ne, díky. Asi se půjdu na chvíli natáhnout,” řeknu a postavím hrnek do dřezu. Opravdu jsem unavená a celé tělo mám rozbolavělé - ovšem velmi příjemným způsobem.

Annie přikývne.

„Nevypadneme potom na nákupy?” zeptá se a já nadšeně souhlasím. Na to se těším od chvíle, co jsem přiletěla. A trocha rozptýlení mi taky neuškodí, protože jinak bych pravděpodobně až do pondělního rána myslela jen na Jonathana.

Přesně to ovšem stejně dělám, a nejenom ty dvě hodiny, co se marně snažím usnout, ale i odpoledne, když s Annie pročesáváme roztomilé malé butiky v Islingtonu, v nichž se dají sehnat ty promyšlené kombinace, které na ní tak obdivuju. A je jedno, do jakého obchodu jdeme, všechny ty věci si prohlížím jen s jedním měřítkem, a sice jestli bych se v nich líbila Jonathanovi.

V jednom zajímavém second handu, který se příznačně jmenuje „Annie’s”, což je další důvod, proč v něm má spolubydlící tak ráda nakupuje, mi ze všeho nejvíc učarují černé zavinovací šaty s hlubokým výstřihem.

Annie mi zvědavě nakukuje přes rameno. „Nebylo by to do práce trochu moc sexy?”

„Myslíš?” Musím se přemáhat, abych udržela neutrální výraz, protože svou poznámkou nevědomky shrnula všechno, co mi právě běželo hlavou. Že se mi ty šaty líbí právě proto, že jsou sexy, a že si představuju Jonathanův výraz, až mě v nich uvidí.

„A co tohle?” Annie zvedne retro šaty a kozačky - obojí v tónu hnědé, která mi ladí s vlasy. „Myslím, že tohle by ti slušelo.”

„Zkusím si to,” řeknu, ale do kabinky si vezmu i ty černé šaty.

Nedokážu si to upřít.

Vše mi skvěle padne, jak potvrdí i Annie. Nejsou to levné věci, ale ani předražené, takže si dopřeju oboje šaty i boty. Koneckonců je dnes významný den.

„Víš co, půjdeme ještě semhle,” navrhne Annie, když o něco později míjíme malé kadeřnictví. „Nebylas v Londýně, pokud se tu nenecháš ostříhat - a Andrew je kadeřnický bůh a já nechodím jinam.”

Docela se mi zamlouvá, že bych pak mohla vypadat stejně stylově jako Annie. Navíc mám právě náladu na nějakou změnu, takže ji následuju do

malého, mírně střeleně zařízeného salonu s neonově křiklavými stěnami, které mě upřímně trochu děsí, a svěřím se dredatému Andrewovi, který nevypadá jako člověk kladoucí na péči o vlasy velký důraz. Když se však o hodinu a půl později podívám do zrcadla, jsem příjemně překvapená.

Moje narezle blond vlasy jsou o kousíček kratší, ale především stupňovitě sestříhané, takže mají větší objem a spadají mi na ramena jako ohnivý déšť. Přezkoumám účes ze všech stran a říkám si, jestli je to opravdu jen tím novým střihem, že vypadám tak jinak. Cítím se jinak. Asi to bude i tím.

Když si na zpáteční cestě dáváme ještě cupcake u Ottolenghiho, v restauraci, která je zároveň i čímsi na způsob kavárny a v níž mají největší výběr nádherných dortíků a pečiva, jaký jsem kdy viděla, krouží moje myšlenky ještě pořád kolem Jonathana Huntingtona.

„Annie, Jonathan opravdu nikdy neměl nic se žádnou z těch žen, o kterých jsi mi povídala?”

Zvedne oči od dortíku. Ta otázka ji zjevně překvapila.

„Ne. Pokud vím, tak ne. To byl největší problém minimálně pro Claire, že u něj neměla šanci.” Nachýlí hlavu. „Proč to chceš vědět? Máš v plánu si s ním začít?”

Nervózně se pousměju.

„Jako kdyby to šlo.” Ojedinělý sex se přece nedá považovat za aféru, ne?

„Kdoví,” poznamená Annie zamyšleně. „U tebe jdou věci, které u jiných nešly.”

„Jak to myslíš?” zeptám se ostražitě a na chvilku mám strach, že jsem se přece jen něčím prozradila.

Ona však pokračuje úplně normálním tónem: „Ze začátku jsem se o tebe doopravdy bála, protože jsem viděla, jak rychle jsi do Jonathana investovala city. A musela jsem myslet na to, jak byla Claire frustrovaná, když zjistila, že u něj prostě nemá šanci. On jí opravdu ublížil, Grace, moc jí ublížil.” Naléhavě na mě hledí. „Chtěla jsem tě něčeho takového ušetřit. Teď už ale nemůžu popřít, že pro tebe má opravdu slabost.”

„Vážně?” Povzdechne si.

„Kéž bys to právě neřekla s takovou nadějí, ale jo. Je to dost jednoznačné. Smíš pracovat přímo u něj, jeho řidič tě vozí sem a tam po celém Londýně a odpustí ti, když se opiješ na pracovní večeři. Každá jiná by za to okamžitě dostala padáka, na sto procent. Milý pan Huntington je totiž všechno jiné, jen ne shovívavý, pokud si někdo dovolí neprofesionální chování. A dokonce tě nechá u sebe přespat, takže - haló, probuď se!” Zvedne ruce. „Ještě nedávno bych přísahala, že ten chlápek existuje jenom ve firmě, tak málo se vědělo o jeho soukromí. A ty teď dokonce víš, jak to vypadá u něj doma.”

Já vím i další věci, pomyslím si a cítím, jak rudnu.

„Pro tebe prostě platí jiná pravidla než pro ostatní.” Annie si zamíchá čaj. „Jenomže dobrý pocit z toho stejně nemám, Grace.”

Dlouze zafuním, protože mě už nebaví poslouchat její varování - copak nedokáže o Jonathanovi říct nic pozitivního? - A jí to samozřejmě neujde. Nešťastně se na mě zahledí.

„Omlouvám se, asi mluvím jak tvoje matka, stále se zvednutým ukazovákem.” Nakloní se nad stůl. „Vědělas ale, že mu říkají Hunter? On je tak úspěšný právě proto, že si vezme, co se mu zlíbí. To udělá bezpochyby i s tebou, Grace. Otázka je jenom kdy. Protože pokud tě dobře

odhaduju, tak ty nejsi na divoké aférky stavěná. Pokud se zajímáš o chlapa, tak je to vážné, a pokud tvá volba padne zrovna na Jonathana Huntingtona, tak opravdu nevím, co z toho bude. Klidně se zeptej kohokoliv - potvrdí ti, že se ještě nikdy nepustil do ničeho vážnějšího a že už zlámal hodně ženských srdcí. Já prostě nemůžu uvěřit, že by se to přes noc změnilo.”

Její slova mi táhnou hlavou, když už jsem později ve svém pokoji, a dovršují mou zmatenost. Má pravdu. Tak totiž znám Jonathana i já: jako někoho, kdo přesně ví, co chce. On není člověk kompromisů.

Jak do tohoto obrazu tedy zapadám já? Z jakého důvodu mě přitáhl k sobě, když mě vlastně nepotřebuje - což rozhodně nepotřebuje, jsem pro něj jenom zátěž, co bych si nalhávala?

Udělal to, protože se mu líbím? Protože mě má rád? Tak proč od začátku zdůrazňoval, jak striktně odděluje soukromé a pracovní záležitosti? Proč se mě nepokusil svést už mnohem dřív?

To všechno nedává smysl a já jsem upřímně bezradná. Proto volám sestře, protože jí můžu říct, co se stalo. Musím to ze sebe prostě vysypat, i když je pro mě trochu těžké přiznat se k tomu, za jak zvláštních okolností k mému „poprvé” došlo. Dvakrát romantické to nebylo.

Hope však není zděšená, je naopak opravdu nadšená. „Tys to vážně dělala? S Jonathanem Huntingtonem?!” zaječí do telefonu. „Hej, Grace, to bych do tebe neřekla. Jaké to bylo?”

Musím se smát, protože mě její reakce dost překvapila. S tím jsem tedy nepočítala.

„Jiné, než jsem si myslela,” odpovím a zhluboka vydechnu. „Ale docela dobré.” Tak to je drsné nedocenění.

Samozřejmě chce znát podrobnosti, které jí vyprávím poněkud zdráhavě, protože je pro mě samotnou skoro absurdní, že jsem dělala všechny ty šokující věci.

Hope to však spíš fascinuje. „V kuchyni? Opravdu?” chichotá se. „A přitom se vždycky velkým obloukem vyhýbáš všemu, co sebemíň souvisí s vařením.” Má rodina se často baví tím, jak nešikovná dokážu být při přípravě jídla. „Tak to asi bylo poprvé v životě, cos v blízkosti sporáku prováděla něco uspokojivého.” Vyprskne smíchy a já nezůstávám pozadu.

Směju se, až mi tečou slzy.

„Ber to laskavě vážně,” vztekám se, když zase můžu mluvit.

„Promiň.” Hope si odkašle a snaží se ovládnout, což se jí nakonec podaří. „A mimochodem, víš, že máma zrovna včera sondovala, jestli je ve tvém životě konečně nějaký chlap?” řekne. „Asi nějaký mateřský šestý smysl nebo tak něco.”

Mimoděk zavrtím hlavou. „Tomu nevěřím.”

Mám svou matku ráda, ale přesto k ní cítím jistý odstup, protože jsem jí nikdy nedokázala odpustit, jak se zachovala po tátově odchodu. Byla natolik pohlcená vlastním neštěstím, že skoro neměla čas na potřeby své šestileté dcery, která se musela vyrovnat se ztrátou otce. A na tom se v průběhu let nic nezměnilo. Řeším věci raději sama se sebou. A když mám opravdu něco na srdci, jdu za Hope nebo za babičkou Rose, ale ne za mámou.

„Ale jo, říkala, že doufá, že se brzo do někoho zamiluješ, protože už je pomalu načase.” Hope se na chvilku odmlčí. „A je to tak, Gracie?

Miluješ ho?”

Ztěžka polknu, protože ta otázka padla tak nečekaně, a cítím srdce až v krku.

„Ano,” odpovím váhavě a přiznám si tu znepokojující pravdu. Je to tak.

Jsem zamilovaná do Jonathana Huntingtona nejspíš od chvíle, kdy jsem ho uviděla tam na letišti. Docela beznadějně. A to - to není dobré.

„A on? Myslíš, že je do tebe taky zamilovaný?”

„To nevím,” řeknu a přála bych si, abych o mužích věděla víc. Víc o Jonathanovi.

Hope si povzdechne, ale já v jejím hlase slyším úsměv. „Gracie, to je pro tebe tak typické. Nejprve se celé roky o nikoho nezajímáš, a pak se zamiluješ zrovna do prachatého Angličana, u kterého jsi jen na návštěvě. Ty musíš mít vždycky něco extra.”

Při pomyšlení, že můj čas v Anglii je omezený a že mě Jonathan kdykoliv může poslat pryč, se mi udělá málem mdlo, takže jsem ráda, že sedím.

„Co mám teď dělat, Hope?”

Slyším sestru, jak se směje. „Obávám se, že nemůžeš dělat vůbec nic. Když je člověk zamilovaný, tak je zamilovaný. Počkej prostě, co přijde. Já to tak dělám vždycky.”

Chabě se sama pro sebe usměju. Ano, takhle to vždycky dělá Hope a pro ni to je dobré řešení. Pouští se do vztahů s lehkým srdcem, úplně jinak než já, dnes se zamiluje do jednoho a zítra se nechá utěšovat druhým, pokud to s tím prvním nevyjde. Pro mě je ale všechno nové. Nikdy jsem nebyla takhle zamilovaná. A nevím, jak rychle se vzpamatuju, až mi Jonathan zlomí srdce.

„Říkalas to už Annie?” vyzvídá Hope a já odpovím pravdivě. „Tak to udělej, Gracie. Ona přece Jonathana zná a tys říkala, že jste kamarádky. Určitě ti dokáže poradit, co máš teď dělat.”

Nešťastně se ušklíbnu, protože už teď vím, jak by taková rada vypadala. Annie mi už nemusí znova vysvětlovat, jak je beznadějné zamilovat se zrovna do Jonathana Huntingtona.

„Slib mi, že si s ní promluvíš, Gracie. Jinak bych si o tebe dělala starosti. Je potřeba, aby ses tam měla komu svěřit.”

„Chtěla bych, abys byla tady,” řeknu a cítím, jak se mi do očí derou slzy. Najednou si připadám hrozně sama.

„Já taky.” Hope vzdychne. „Jedno ti ale povím, jestli na tebe ten chlap bude hnusný, tak okamžitě přiletím a dostanu tě z toho,” prohlásí slavnostně a já se směju, protože představa, jak má mladší sestra vtrhne do Jonathanovy kanceláře, má v sobě cosi komického.

Když se rozloučíme, svalím se na postel, civím do bílého stropu a snažím se pochopit, co to pro mě všechno znamená.

Měla jsem první sex v životě a bylo to úžasně krásné. Úchvatné. Přesně jako ten muž, se kterým jsem to prožila a který už tolik dní tak děsivě ovládá moje myšlení a city. Do kterého jsem se zamilovala, i když jsem slíbila, že to neudělám. Protože je pro mě naprosto nedosažitelný. Příliš zkušený, příliš bohatý, příliš britský, příliš všechno.

Tlumeně zaúpím. Jak se zdá, vězím opravdu v potížích.

17. kapitola

„Teď tam nemůžete,” přivítá mě Catherine Shepardová v pondělí ráno, když vystoupím z výtahu a zamířím k Jonathanově kanceláři. „Pan Huntington má právě důležitý rozhovor.”

Prudce se zastavím a nedočkavé vzrušení mě rázem opustí a je vystřídáno úlekem, protože tohle jsem nečekala. Že by se Jonathan přece jen rozhodl ukončit mou praxi a poslat mě pryč?

„S kým mluví?” vyzvídám a snažím se nedat najevo, jak moc mě znepokojuje, že mě k němu ta chladná černovláska nechce pustit.

Catherine Shepardová mě pozoruje se směsicí zvědavosti a pohrdání, jako kdybych náhle byla někým, koho si musí prohlédnout podrobněji, ale koho si nijak zvlášť necení. Její pohled mě znervózňuje čím dál víc, pokud to ještě vůbec jde.

„S panem Nagakem,” prohlásí stroze.

Už zase ten záhadný Japonec, pomyslím si, a vrtá mi hlavou, v jakém vztahu vlastně k Jonathanovi stojí a jak je možné, že Jonathan mluví plynně japonsky, když firma, jak jsem mezitím zjistila, nemá prakticky žádné vazby na Japonsko - kromě společnosti Nagako Enterprises. To mi zase připomene, jak málo toho o Jonathanovi a jeho minulosti vím.

Jelikož mi nezbývá než čekat, dám se zas do pohybu a chci jít do kanceláře, kterou mám vyhrazenou.

Catherine Shepardová mě však zase zastaví.

„Tam dnes také nemůžete.”

Rozčíleně zatnu pěsti. Chce mě naštvat?

„Proč ne?”

Ani tato otázka se Catherine zřejmě nelíbí. Přesto mi však odpoví:

„Pan Norton dnes vede přijímací pohovory a potřebuje tu kancelář, aby uchazeči měli kde zpracovat písemný úkol. Je pro něj nejjednodušší, když je může posadit sem.” Sladce se na mě usměje. „Můžete zatím počkat tady vepředu.” Ukáže na černá návštěvní křesla u prosklené stěny vedle výtahu. Líp by mi nemohla dát najevo, že jsem v nejvyšším patře vlastně úplně zbytečná, a i když nechci, raní mě to. Samozřejmě že můžu kdykoliv vyklidit kancelář, když je to potřeba. Nedělám tam přece nic důležitého. Jsem nahraditelná. S tím se dá žít.

S kamennou tváří jdu ke křeslům a posadím se do toho, z něhož vidím na dveře Jonathanovy kanceláře. Catherine Shepardová se zase věnuje počítači, ultratenké věcičce, která perfektně ladí se zařízením haly, a s ní vlastně taky.

Najednou je mi zima a já nerozhodně popotahuju za černé zavinovací šaty, které mám na sobě. Musela jsem si je prostě obléct, ale teď toho trochu lituju, protože Annie má pravdu - jsou vážně příliš sexy a Jonathan bude okamžitě vědět, proč je mám na sobě, až mě uvidí. Jak zareaguje?

Nejsou ty přijímací pohovory jenom zástupným důvodem? Třeba Jonathan nařídil, ať čekám, abych si moc nemyslela. Pravděpodobně teď uzavře moje účinkování v Londýně a pošle mě domů. Podělala jsem všechno, když jsem se s ním vyspala?

Žaludek se mi nepříjemně svírá, když tam tak pasivně sedím a čekám. Jonathanovy dveře zůstávají zavřené, ale ty druhé se otevřou a vyjde z nich Alexander Norton. Podá Catherine Shepardové nějaké papíry, pak mě tam uvidí sedět a vydá se za mnou. Usmívá se, ale jaksi mám pocit, že se na mě taky dívá jinak než minulý týden. S novým zájmem.

Vzpomenu si zase na to, jak jsou si s Jonathanem blízcí. Vyprávěl mu Jonathan, co se stalo?

„Grace, doufám, že se na mě nezlobíte, že jsem dnes výjimečně zabral vaši kancelář?” řekne. „Potřebuji ji jen na pár hodin, pak ji zase samozřejmě můžete používat.”

Usměju se na něj. „Jistě. Žádný problém,” prohlásím s úlevou, že důvody sedí.

Alexander chce ještě něco říct, ale v tu chvíli se otevřou dveře Jonathanovy kanceláře a vyjde z nich Yuuto Nagako následovaný Jonathanem.

Srdce se mi rázem rozbuší až v krku. Jonathan mě však vůbec nevnímá, věnuje se Nagakovi. Oba vypadají zachmuřeně a podle držení těla vidím, že se pohádali.

Yuuto říká cosi japonsky a Jonathan na to reaguje strohou větou, které také nerozumím. Oba dva se ovládají a nezvyšují na sebe hlas, nicméně ve vzduchu visí doslova hmatatelné napětí. Potom si oba téměř současně všimnou Alexandera a mě a hledí na mě, jako kdybych byla pravým důvodem jejich roztržky.

Yuuto ještě cosi pronese, pak se rázně otočí a jde k výtahu, jehož dveře jsou otevřené a o vteřinu později se za ním zavírají. Zachytím jeho pohled, který je zvláštně palčivý, ačkoliv jeho tvář zůstává bez výrazu. Pak je pryč.

„Co to bylo?” vyptává se Alexander. „Je všechno v pořádku?” Jonathan zlostně mávne rukou. Zřejmě o tom nechce mluvit.

Alexander to respektuje a změní téma. „Ráno jsem mluvil se Sarah,” prohlásí a na tváři se mu mihne úsměv. „Říkala, že opravdu poletí tím dřívějším spojem.”

Ach, pomyslím si, Jonathanova sestra je asi na cestě z Říma.

„Já ale na letiště nepojedu,” řekne Jonathan rozčíleně. Změna plánu ho očividně zaskočila. „Mám dopoledne schůzky. A i my dva jsme přece chtěli něco prodiskutovat.”

„Nemusíš tam pro ni jezdit, říkala. Postará se o to otec,” odvětí Alexander.

Jonathan se zamračí. Zjevně se mu to vůbec nelíbí.

„Chtěl jsem ji vyzvednout sám.” Alexander pokrčí rameny.

„To já taky. Ona ale říkala, že se ozve později a sejde se s námi.”

„S námi?” Jonathan se poprvé usměje a působí najednou uvolněněji.

„Odkdy ty dostáváš pozvání, když se já mám sejít se svou sestrou? A proč mi to vlastně neřekla sama?”

Alexander se zazubí. „Volal jsem jí a ona pospíchala, aby stihla to dřívější letadlo, tak mě poprosila, ať ti dám vědět. Takže tam budu taky, ať se ti to líbí, nebo ne,” prohlásí a vrací se do kanceláře, cestou se na mě ještě přátelsky usměje.

„Ty jsi ztracený případ!” křikne za ním Jonathan a pak se pomalu otočí. Když jeho pohled padne na mě, úsměv mu zmizí. Řekne cosi Catherine Shepardové, ale moje srdce buší tak hlasitě, že tomu úplně nerozumím, ale musí to být nějaký pokyn, protože ona vstane a jde k výtahu, aniž by si přitom odpustila zpražit mě nafoukaným pohledem.

Nemám však čas si jí dál všímat, jelikož Jonathanova pozornost teď patří jenom mně.

„Grace?” Je to Jonathanovo typické vybídnutí. Žádná prosba, ale příkaz, ať jdu za ním.

Rozechvěle poslechnu. Stojí v rámu dveří, zatímco se k němu blížím, a pozoruje mě. Vidím, jak jeho pohled ulpí na mém novém sestřihu a pak přeskočí k výstřihu šatů, kde se zdrží delší dobu. Zadrhne se mi dech a bradavky mi ztuhnou, vyrýsují se pod tenkou látkou. Když zase zvedne oči a pohlédne mi do obličeje, cítím, jak se mi po krku a po tvářích rozlévá červeň, která tentokrát nesouvisí s rozpaky.

Když konečně stojím před ním, ruce se mi chvějí a já je zatnu v pěsti, zabořím si nehty do dlaní, abych se bránila pokušení dotknout se ho, což bych ve skutečnosti nejradši udělala. Má na mě prostě takový vliv.

Jonathan ustoupí a nechá mě projít, pak zavře dveře. Nejde rovnou ke svému stolu, jak bych čekala, ale zůstane stát a založí paže na hrudi, pozoruje mě způsobem, při němž je mi ještě větší horko.

Pod tmavě šedou košilí, kterou má dnes na sobě, se rýsují jeho svaly a jeho vlasy spadající mu do čela se zdají být v tom nezvyklém kontrastu s šedou ještě černější než obvykle. Jsou to však jeho oči, co magicky přitahuje můj pohled a v nichž probleskuje něco, co už si dnes umím interpretovat: žádostivost.

Dýchej, Grace, říkám si a hledím na něho, protože nic jiného ani nedokážu. Můj mozek asi čekal jen na tento pohled, aby mi zase v duchu přehrál výjevy z našeho společného rána v jeho domě - z kuchyně a z postele. Napětí, které mezi námi visí ve vzduchu, je zřetelné a já v tu chvíli nevím, co dělat.

„Změnila sis účes.” V jeho hlubokém hlase je znát mírný údiv. Nejistě se dotknu konečků. „Ano. Byla jsem u kadeřníka.”

„Sluší ti,” řekne a mně se tak uleví, že se na něj začnu usmívat.

Co to říkala ta Hope? Počkej prostě, co přijde. Přála bych si, abych uměla být tak v klidu jako ona. Jenže to neumím, protože už v téhle záležitosti vězím příliš pevně. Nikdy jsem k žádnému muži ani zdaleka necítila to, co teď k Jonathanovi. A nikdy v životě jsem nebyla tak nejistá, jak se zachovat. Chtěla bych se mu vrhnout kolem krku a líbat ho, ale něco mi dost důrazně říká, že bych si to měla odpustit. Žádná alternativa mě ovšem nenapadá.

Jedno ale vím: kdyby mě teď poslal pryč, potřebovala bych půl věčnosti, abych se z toho zotavila.

Jelikož mám strach, že mi chce sdělit právě tohle - že se rozmyslel a končí mou praxi -, pátrám po čemkoliv, na co bych se ho mohla zeptat, abych nějak vyplnila to ticho mezi námi, a chytím se toho, co mi utkvělo v paměti z posledních minut.

„Takže tvá sestra se dnes vrací z Říma?”

Ta otázka ho zřejmě nepřekvapí. Přikývne. „Kvůli tomu jsem si na dnešní odpoledne nenaplánoval žádné schůzky. Jen proto, abych se teď dozvěděl, že Sarah přiletí dřív a vyzvedne ji otec.” Jeho zlost je zjevná.

„Můžete přece jet na letiště oba,” řeknu a okamžitě toho lituju, protože mě zpraží zlostným pohledem. Takže to evidentně nejde. Vzpomenu si na Alexanderovo varování, že Jonathan vždycky reaguje extrémně podrážděně, když přijde řeč na jeho otce. A ptám se stále znova, proč tomu tak je a jestli se ten důvod někdy dozvím?

Jeho tělo sebou trhne, jako kdyby se musel přinutit k pohybu. Dlouhými kroky přejde po místnosti až k psacímu stolu. Následuju ho a cestou si odložím kabelku na stolek u sedačky, protože vycházím z toho, že tu dnes asi zase bude moje improvizované pracoviště. Když však přijdu blíž, Jonathan se neposadí a ukáže místo toho na svoje křeslo. Evidentně chce, abych si sedla na jeho místo.

Když váhavě usednu do velkého křesla, položí ruku na štos papírů.

„Toto jsou podklady k projektu v Hackney,” vysvětlí mi. „Chci, abys provedla nové kalkulace nákladů, abychom měli srovnání, v jakém rámci se bude pohybovat překročení rozpočtu. Potřebuji k tomu diagram a také prognózu dalšího vývoje.” Odmlčí se a tázavě se na mě podívá: „Myslíš, že to zvládneš?”

Přikývnu, na moment jsem bez hlasu. Doposud jsem ho mohla a měla doprovázet na schůzky, aniž bych se jakkoliv podílela na rozhovorech samotných. Tu a tam jsem mu psala protokol z jednání a pochopitelně jsme

se pak o projektech bavili, když jsme byli sami. Vyloženě aktivní jsem však zatím být nemohla, proto je tento úkol dalším logickým krokem, šancí, na kterou jsem celou dobu čekala. Jenom zatím přesně nevím, jak si to mám vykládat. Smím se teď víc zapojit, protože jsme se sblížili a on mi víc důvěřuje? Nebo mě chce pořádně zaměstnat, protože teď neví, jak se mnou zacházet?

Je jedno, co je tím důvodem - nenechám si ujít příležitost dokázat mu, co ve svém oboru umím, takže přikývnu.

„Samozřejmě to zvládnu,” prohlásím.

„Dobře. Můžeš to zadat sem.”

Nakloní se přese mě, aby dosáhl na svůj laptop, otevře příslušný program a já cítím jeho vůni, která mi zrychluje tep. On se ale hned zase odtáhne a jde ke dveřím.

„Budu chvíli u Alexe. Hned se vrátím.”

Dívám se za ním, pak se pustím do čísel, a jelikož už vím o projektu v Hackney všechno, netrvá dlouho, než vyhledám relevantní data. Začnu s návrhy diagramů, ale nedokážu se soustředit úplně na sto procent a všechno mi trvá déle, než jsem čekala. Jonathanův rozhovor se však natahuje, takže jsem nakonec stejně hotová, když se za hodinu vrátí.

Nakloní se nade mnou a prohlíží si výsledky. Srdce se mi zase rozbuší rychleji, když je tak blízko.

„Dobrá práce,” řekne. „Přesně tak jsem si to představoval.”

„Díky.”

Naše pohledy se setkají a svět kolem se na pár chvil zastaví. Propadám se do těch nádherně modrých očí, vidím v nich tmavší skvrnky, které se dají rozeznat jen opravdu zblízka, a ptám se, proč musí být všechno tak složité. Kdyby bylo po mém, šlo by to mnohem snáz.

„Nedívej se tak na mě, Grace,” promluví a jeho hlas zní temně. Výstražně. „Raději si vůbec nepředstavuj, co si právě teď přeješ.”

„Jak můžeš vědět, co si přeju?” zeptám se překvapeně.

Koutek úst se mu zvedne a odhalí ten nestydatě atraktivní zub s chybějícím rožkem.

„Protože to na tobě vidím. Už jsem ti to ale jednou říkal. Byla to výjimka a nebudeme to opakovat.”

„Dobře.” Zhluboka se nadechnu a dál na něj hledím, aniž bych věděla, co říct. Nechci se ho doprošovat, když to nemá smysl. Nemůžu ale ani popřít to, co mi právě podsouvá. Opravdu si nepřeju nic vroucněji, než aby pro mě znovu udělal výjimku. Aspoň ještě jednou. „A co kdybych si to přesto přála?”

„Grace, ty jsi -” Odlepí se od stolu a obejde ho, jako by musel mezi námi vytvořit odstup. Dlouze si mě měří z druhé strany. V jeho pohledu je vztek, ale i bezmoc, která mě udivuje a jitří. Sebevědomý Jonathan Huntington totiž poprvé vypadá bezradně.

Pak si povzdechne, což zní spíš jak zasténání, a zavrtí hlavou.

„Takhle to nebylo naplánované,” řekne spíš sám pro sebe a já zbystřím.

„Naplánované?” O čem to mluví?

Zatne pěsti a mlčí tak dlouho, že už přestávám doufat v odpověď. Když přece jen odpoví, leží v jeho očích nová tvrdost.

„Udělal jsem pro tebe už víc než jednu výjimku, Grace, a neměl jsem to dělat. Od samého začátku ne. Byla to chyba. Prostě jsem nepočítal s tím, jaký účinek na mě budeš mít.”

Srdce se mi rozbuší rychleji vzrušením a očekáváním.

„Já taky ne,” vydechnu. „Chci říct, nikdy bych nevěřila, že na mě tak zapůsobíš.”

Zasměje se, ale nezní to vesele. „Grace, ty bys mi neměla povídat, jak na tebe působím, měla bys využít šance a jít.” Tváří se, jako kdyby musel zatínat zuby. „Vrať se na investiční oddělení k Annie Frenchové, pokračuj tam v praxi, jak bylo naplánované, a vzpomínej na naši firmu v dobrém, až budeš zase doma v Chicagu.”

Jeho slova mě zraňují. To přece nemyslí vážně, ne? Zděšeně na něj hledím.

„Protože pokud tu zůstaneš a budeš se na mě dál dívat,” pokračuje a jeho pohled plane, „tak dostaneš to, o co si říkáš. Pak si ale budeš muset být vědomá toho, do čeho se pouštíš.”

S rozbušeným srdcem, které je teď plné naděje, odolávám jeho pohledu.

„Do čeho se tedy pouštím?”

„Do pouhé aférky, nic víc z toho nebude. A i to je ústupek. Já ti nepatřím a neočekávám, že ty bys měla patřit mně. Budeme mít sex. Hodně sexu. Tak dlouho, dokud nás to bude bavit.” Pronikavě na mě hledí. „Já nejsem princ z pohádky, Grace, a se mnou nebude žádné a žili spolu šťastně až do smrti. Pokud ode mě něco očekáváš, tak budeš raněná - ale na to já nebudu brát ohled.”

„A proč si myslíš, že něco očekávám?”

Vrátí se, nakloní se nad stůl, opře se o něj rukama. Naše obličeje jsou velmi blízko sebe.

„Protože jsi mladá a nezkušená, proto. Protože se na mě díváš těma velkýma zelenýma očima a doufáš, že všechno je takové, jak bys to ráda viděla.” Trošku křivě se usměje a mírně rezignovaně si povzdechne. „Což bude asi ten důvod, proč je pro mě tak těžké ti odolat.”

Nasávám jeho mužnou, důvěrně známou vůni a jsem opojená skutečností, že já, nenápadná Grace Lawsonová, mám najednou takovou moc nad neskutečně atraktivním Jonathanem Huntingtonem, že je ochoten porušit své zásady.

Znovu je porušit. Nebo možná často. Při té představě se svaly v mém podbřišku nedočkavě zatnou.

A má úplnou pravdu, pomyslím si, aniž bych z něj spustila oči. Jsem mladá a nezkušená - a bezhlavě zamilovaná. A rozhodně od něj chci víc než jen sex. Chci ho - chci ho poznat a všechno o něm vědět. Chci zjistit, proč si tento velkolepý, charismatický, někdy hrozně arogantní muž nikoho nepouští k tělu. A určitě, určitě nechci, aby mi unikla příležitost to zjistit.

Proto se na něj zářivě usměju, i když je moje srdce rozrušené a možná i trochu vystrašené. „Tak se o to nesnaž,” řeknu. „Neodolávej mi.”

Zkoumavě na mě hledí, zdá se, že po něčem pátrá v mých očích. Pak si povzdechne a já si nejsem jistá, jestli to zní utrápeně, nebo úlevně.

„Tak dobře. V tom případě trochu rozšíříme obsah tvojí praxe,” nadhodí a mně po zádech přeběhne příjemné mravenčení, když stiskne tlačítko telefonu na stole. „Catherine, zrušte tu poradu s vedoucími oddělení. A tu schůzku po tom taky. Mám tu ještě práci.”

Když to říká, jeho oči visí na mně a já nemůžu skoro dýchat, protože mi dochází, že to opravdu myslí vážně. Budeme mít sex. A to teď hned.

Než stačím něco říct, Jonathan obejde stůl a vezme mě za ruce. Zvedne mě ze židle a vede pozadu, dokud zády nenarazím do prosklené vnější stěny, tiskne mě se zdviženýma rukama k ní. Když v této pozici setrvávám dobrovolně, vydají se jeho ruce po mém těle.

„Mám tady ještě moc práce,” zašeptá se slibným jiskřením v očích.

18. kapitola

„Jonathane,” řeknu bez dechu, když se skloní a já ucítím na krku jeho rty, cítím špičku jeho jazyka zanechávající horkou stopu až dolů ke klíční kosti, zatímco jeho dlaně se mi přitisknou na prsa. „Nemůžeme to dělat tady. Kdykoliv sem může vejít tvá sekretářka.”

„Chceš to, nebo ne, Grace?” zeptá se a dál líbá můj krk, hněte moje prsa. Obojí je tak příjemné a vzrušující, že zůstávám stát se zvednutýma rukama u skla a nebráním se.

„Chci to,” vydechnu. „Musíme to ale opravdu dělat tady? Není to - nezvyklé?”

Zvedne hlavu a zasměje se. „Není to o nic neobvyklejší než můj kuchyňský stůl.” Hlas má potemnělý vzrušením a jeho zvuk je pro mě jako laskání. „Navíc jsem si to představoval od první chvíle, co jsem tě uviděl v těchhle šatech. A i předtím jsem na to občas myslel.”

„Opravdu? Kdy?” Zavřu oči a jeho dlaně se přesunou níž, pod sukni, a jeden prst se zaklesne za kalhotky. Je to naprosto vzrušující pocit, stát tady tak bezbranná, že z toho vlhnu.

„Když jsi mě těmi pokusy o flirt zdržovala od práce.” Stahuje mi kalhotky, dřepne si přede mnou a přetáhne mi je přes kotníky, sundá mi přitom i boty na vysokých podpatcích a odhodí je stranou.

Dokážu jen bez dechu přihlížet, zatímco se mě zmocní slastné rozechvění. On to myslí vážně. On to udělá. Tady.

„Já jsem tě nezdržovala od práce,” bráním se rozechvělým hlasem.

„Vůbec sis mě nevšímal.”

„Kdybych si tě všímal, tak bys tady stála už mnohem dřív.” Když vstává z podřepu, vyjede mi dlaněmi vzhůru po stehnech a já zalapám po dechu, jakmile ucítím jeho prsty na svém holém pahorku, dovolím mu, aby cílevědomě postoupil vpřed a projel mou zvlhlou štěrbinou.

„Jsi na mě připravená,” řekne a spokojeně zamručí. „Skvěle.”

Děsí mě a vzrušuje zároveň, že tady stojíme tak na ráně. Když jsem tu byla první den, tak Catherine Shepardová rovnou vešla jen po symbolickém zaklepání, takže bych se raději přesunula na klidnější místo. Třeba do té ložnice vedle. Ale pokud mám být upřímná, tak to nebezpečí má v sobě taky něco fascinujícího a představa, že nás tu někdo přistihne při sexu, mě docela rozpaluje.

A kromě toho stejně nemůžu nic dělat, abych Jonathana zastavila, protože jsem v jeho rukách jako vosk. Dvěma prsty do mě hluboko vnikne a zapečetí mi rty toužebným polibkem. Jeho palec zkušeně najde můj nejcitlivější bod a pomalu po něm krouží. Ty doteky mi vysávají veškerou sílu z nohou a musím se na něj pověsit, abych neklesla na zem. Když zasténám, odlepí se od mých rtů.

„Už jsi tomu přišla na chuť, Grace?” zasměje se. „Líbí se ti představa, že spolu budeme mít sex tady u okna?”

Dech se mi zadrhává, když do mě začne rytmicky zajíždět prsty.

„Jsou dvě možnosti, jak ti to udělat,” řekne drsně. „Mohl bych tě zvednout a narazit si tě na sebe. Ty bys mě objala nohama a já bych do tebe pumpoval, pořád rychleji, až bys ječela.”

Předvede prsty to, co by dělal jeho úd, a já zasténám.

„Nebo si tě otočím.” Vytáhne se ze mě a udělá to, co řekl, já polekaně vyjeknu, když se najednou opírám dlaněmi o sklo a mám pocit, že se každou chvíli propadnu dopředu do hlubiny. Drží mě jenom to sklo a Jonathanova ruka, která mi leží na kyčli, zatímco ta druhá vyhrnuje mou sukni a znovu do mě vniká a zajíždí do mě v pravidelném taktu. Je to bombastický pocit. Celé tělo mě šimrá a já cítím první vnitřní záchvěvy, ty stahy svalů, které nemůžu ovládat.

Hluboko pod sebou vidím lidi a auta na ulici, a samozřejmě spousta lidí pracuje i v okolních budovách, z nichž však žádná není tak vysoká jako Huntington Ventures. Představa, že by mě přesto mohl v této jednoznačné pozici někdo vidět, stupňuje mou dychtivost a vymačkává ze mě šťávu na Jonathanovu ruku.

„Takže ti to udělám zezadu a lidi venku se budou dívat, jak ti prsa pleskají o sklo a jak se budeš tvářit, až budeš mít orgasmus a ucítíš, jak se hned potom udělám hluboko v tobě.”

Jeho slova jsou jako droga šířící se mým tělem a zatemňující mi smysly. Bez zábran sténám a nastavuji se jeho prstům, které mě dál dráždí.

„Rajcuje tě to, Grace?” zeptá se a přitlačí na mou naběhlou perlu, což vyvolá další nával rozkoše.

„Ano,” vzdychnu bezvládně a registruju až se zpožděním, že někdo klepe.

Jonathan však reaguje okamžitě. Vytáhne ze mě prsty, urovná mi šaty a přetočí mě, takže před ním stojím udýchaná a překvapená. Na nic víc čas nezbývá, protože Catherine Shepardová už otevřela dveře a nahlíží do kanceláře.

„Promiňte,” řekne a vypadá vylekaně.

Musela by být asi úplně pitomá, aby nepoznala, že s Jonathanem právě děláme něco, co nesouvisí s bilancemi a obchodními zprávami. Protože i když se mě nedotýká na intimních místech - jeho duchapřítomnost je skutečně obdivuhodná -, stojíme pořád těsně u sebe a příliš daleko od stolu a všech těch důležitých papírů. Kromě toho, na zemi leží moje boty a kalhotky, což Catherine Shepardová naštěstí nevidí, protože jí cloní stůl. Co však rozhodně vidět může, jsou moje tváře zarudlé studem a tím skoroorgasmem.

Její vykolejený výraz mi za tu trapnou situaci ovšem stojí.

„Nechtěla jsem vyrušovat.”

Její hlas zní zastřeně, jako kdyby byla trochu v šoku. Jako kdyby počítala se vším, jen ne s tím, že mě s Jonathanem přistihne ve dvojznačné situaci.

„Tohle právě přišlo.” Drží v ruce obálku.

Jonathan se s kamenným výrazem ohlíží přes rameno. „Pak se na to podívám,” odvětí a jeho tón dává jednoznačně najevo, že ho příchod Catherine Shepardové ruší. To on umí. Umí člověka usměrnit pouhým zabarvením hlasu.

A jeho sekretářka ho zná natolik dobře, aby okamžitě pochopila.

„Jistě,” přikývne a odejde, pečlivě za sebou zavře dveře.

Chvíli stojíme bez hnutí, ale pak se musím rozesmát, protože ta situace je tak absurdní.

„Vidíš to, já jsem říkala, že sem někdo může přijít,” škádlím ho. „To bylo fakt těsně.”

Jonathan se otočí zpátky ke mně a se zamračeným obočím si mě změří.

Pak se sehne a zvedne ze země moje boty a kalhotky. Evidentně mu to nepřijde směšné.

Skoro hrubě mě druhou rukou chytí za paži a vleče mě přes kancelář do sousední ložnice. Zavře za sebou dveře a otočí klíčem, poté hodí moje věci na zem a postrčí mě k posteli, srazí mě na záda a zůstane stát nade mnou. Neproniknutelný výraz jeho tváře by mi za normálních okolností naháněl strach. Teď mě ale hrozně vzrušuje. Nadzvednu se a opřu se o lokty. Jsem si vědomá toho, že výstřih mých šatů v této poloze odhaluje mnoho, ale to mi nevadí. Právě naopak.

„Takže to nakonec nebudeme dělat u okna?” zeptám se lítostivě.

„Ale ano,” odpoví. „Budeme to dělat kdekoliv, kde budeme chtít. I u okna. Ale až později, až tu nebude nikdo, kdo by nás rušil.”

„Myslela jsem, že ti šlo právě o to.”

Pozvedne obočí. „O co? Aby nás přistihla moje sekretářka? Ne. Jenom jsem, nevzal jsem to v potaz.”

Neproběhlo to přesně tak, jak Jonathan Huntington zamýšlel, což se mu zjevně nelíbí. Zase mě to rozesměje. Zřejmě mi stouplo do hlavy vzrušení a taky fakt, že ležím bez kalhotek na jeho posteli.

„Už tě někdy přistihla?” ptám se zvědavě.

„Grace, ty mě nikdy neposloucháš? Já nespávám se ženami, se kterými pracuji, ani v kanceláři, ani u sebe doma. Já totiž vím, jak to končí - slzami a nároky, které nehodlám plnit.” Potřese hlavou, jako kdyby si vzpomněl na něco nepříjemného. „Takovými, jaké nesplním ani ve tvém případě, nezapomeň.” Dívá se na mě vážně, ale já na to teď nechci myslet. Raději přemýšlím, kde a s kým to tedy dělá, když odpadají všechny spolupracovnice.

„Míváš ale sex, ne?” Trochu zbytečná otázka, ale asi ho pobaví, protože se usměje.

„Ano.”

„A kde?”

Jeho úsměv pohasne. „Tady, například. S tebou. Výjimečně.”

Polknu, protože moc dobře cítím, že přede mnou uhýbá. Už tady opravdu s někým spal, nebo mi jen nechce vyprávět o tom klubu, o kterém jsem už tolik přemýšlela?

Teď, když je Jonathan připraven si se mnou začít, je ta myšlenka vzrušující a odpudivá zároveň. Vím o něm tak málo. Co to může být, co tam hledá a nalézá? A s kým?

Zdá se, že si právě na něco vzpomněl. Otočí se a vrací se do kanceláře. Když přijde zpátky, položí na stolek balíček kondomů. Pak si začne rozepínat košili.

„Svlékni se,” poručí a dodá: „Pomalu.”

Po zádech mi přejede žhavé zachvění, když se zvednu a kleknu si na posteli. Na krátký moment jsem rozpačitá, ale pak se zhluboka nadechnu a povolím si šňůrku zavinovacích šatů, nechám je rozevřít. Až na černou podprsenku s krajkovým lemem, kterou mám stále na sobě, jsem nahá, protože kalhotky mi už Jonathan stáhl.

Je to zvláštní pocit, svlékat se před ním, ale v jeho domě jsem už přece dělala i úplně jiné věci. Kromě toho to v sobě má něco hříšného, co mě totálně rozpaluje a odkrývá ve mně stránku, o které jsem doposud neměla ani tušení. Jako ve zpomaleném záběru vystrčím jedno rameno a shrnuju přes ně látku, až sklouzne. Totéž opakuju na druhé straně, setřesu ze sebe šaty a odhodím je vedle postele.

„Dělám to tak dobře?” ptám se, protože potřebuju potvrzení, abych se mohla odvážit dál.

Jonathan přikývne: „Pokračuj.” Rozepnul si košili, ale teď stojí zase bez hnutí a jenom mě pozoruje s tím nebezpečným jiskřením v očích. Mým tělem se přelévá vzrušení a koušu se do rtů, zatímco si jednou rukou sahám za záda a rozepínám podprsenku, kterou taky pomalu odkládám.

Moje bradavky jsou tak tuhé a napřímené, až to skoro bolí, a projede mnou zachvění. Nemám totiž ani ponětí, co se mnou má v plánu, a to stupňuje moje vzrušení až k nesnesitelnosti.

Udělá krok směrem k posteli.

„A teď svlékni mě, Grace,” řekne hrubě.

Nedočkavě se přesunu k němu, zvednu ruce k opasku jeho černých džínsů a rozepnu rozechvělými prsty přezku. Jeho penis je maximálně tvrdý a nedočkavě proti mně trčí, přesně tak vyzývavý jako posledně, a já ho fascinovaně sevřu v dlani a cítím pod hebkou pokožkou tu ocelovou tvrdost. Pak to v něm zatepá a já vzhlédnu k Jonathanovi, který na mě shlíží planoucíma očima.

„Vezmi ho do pusy.”

Srdce mi při jeho výzvě zběsile buší. Je to všechno tak nové, až je toho na mě trošku moc. Jsem už ovšem za hranicí jakéhokoliv studu. Chci ho ochutnat, strašně mě vzrušuje udělat mu něco tak intimního, proto otevřu pusu a semknu rty kolem jeho penisu, opatrně ho ohmatávám jazykem. Cítím jeho nejvlastnější vůni, zemitou a mužskou a vzrušující, a ochutnávám jeho esenci, když ho začnu opatrně sát.

Zasténá a vyjde mi svými boky vstříc, takže vklouzne ještě hlouběji a pak ještě kousek. Úplně mi vyplní ústa, nadouvá mi tváře a při představě, že tohle do sebe za chvíli vezmu i tam dole, se zatínají moje vnitřní svaly. Valí se mnou vlny žáru a já začínám lačně sát, odvážně ho dráždím jazykem.

„Jo, tak je to dobře, Grace,” oddechuje Jonathan nade mnou. Položí mi ruce na hlavu a krátkými výpady mi vniká hlouběji do úst. Ze začátku držím klidně, ohromená touto novou zkušeností. Když pak ale udělá trochu divočejší pohyb a zajede docela hluboko, začnu se dusit. Do očí mi vytrysknou slzy a já se odtáhnu, nechám ho vyklouznout ven.

„Promiň,” hlesnu, protože mám strach, jestli ze mne nebude zklamaný, ale on už si stahuje kalhoty úplně. Pak se posadí ke mně na postel a zadívá se na mě.

„Nemusíš dělat nic, co nechceš,” řekne. „I to patří mezi moje pravidla.”

Čistě teoreticky mě to uklidňuje, pomyslím si. Jenomže vzhledem k tomu, že asi neexistuje nic, co by Jonathan nedělal, je to jen zdánlivá jistota. Je mnohem zkušenější než já a má svou temnou stránku, kterou neznám a která mě trochu děsí. Jestli s ním do toho půjdu, vezme mě až na moje hranice a já nevím, co mě tam čeká.

Zdá se, že vycítil, jak jsem napnutá, jelikož mě stáhne na postel a položí se vedle mě. Má na sobě stále rozepnutou košili a já mu ji shrnu přes ramena, svleču ji z něho.

„Odkdy vlastně nosíš šedou?” zeptám se a s požitkem ho pohladím po svalnatých pažích a pevných zádech. „Černé košile ti už došly?” Usměju se, když mě něco napadne: „Nebo je dnes den výjimek?”

Sotva znatelně se usměje. „Chtěla bys vědět, co se děje, když mám na sobě bílou košili?”

To mě pobaví. „Ty snad nějakou máš? Myslela jsem, že nosíš jenom tmavé věci.”

„Pokud máte tolik času na myšlení, slečno Lawsonová,” řekne a hladí mě po ňadrech, „tak je nejvyšší čas, abych vás víc zaměstnal.”

„To je dobrý nápad, mylorde,” odpovím teatrálně a přitisknu se k němu těsněji, slyším burácení v jeho hrudi, když se zasměje. Jeho blízkost je opojná a já si vychutnávám pocit jeho kůže na mojí, jeho silných svalů, které pod ní cítím. Neměla jsem zatím příležitost se ho dotýkat a zkoumat jeho tělo, proto využiju šance. Moje ruce po něm bez odpočinku putují a já líbám každý centimetr jeho kůže, na který dosáhnu - jeho ramena, krk a nakonec ústa.

Nejprve tam prostě leží a nechá mě. Potom opětuje můj polibek s vášní, která mě překvapí, stáhne mě na sebe a svírá mě tak pevně, jako by mě

nechtěl nikdy pustit, jen proto, aby mě v příštím okamžiku skoro prudce odstrčil. Moje ruce stále leží na jeho hrudi, takže cítím, jak těžce oddechuje, jak prudce buší jeho srdce. Je opojné vidět touhu v očích tohoto nádherného muže, který mě evidentně chce.

Ale to, co udělá potom, mě zase překvapí. Sáhne do zásuvky nočního stolku a vytáhne pruh bílé látky. Hedvábný šál.

A sakra, pomyslím si a opět se zmítám mezi fascinací a úlekem.

„Co máš v plánu?” zeptám se bez dechu, dovolím mu ale, aby mi utáhl konec šálu kolem levého zápěstí. Volný konec prostrčí konstrukcí v hlavě postele a na druhé straně ho zase vytáhne.

„Bude se ti to líbit,” odpoví.

Nervózně si koušu spodní ret a dívám se, jak mi utahuje hedvábí i kolem pravé ruky. V ústech mám najednou úplně sucho.

„Rozvážeš mě potom?”

Usměje se a stáhne mě trochu dolů, takže se hedvábí napne. Moje ruce jsou rozpažené směrem vzhůru. Mám trochu manévrovacího prostoru, abych se mohla otočit, ale nic víc.

„Stačí jenom říct. Myslím ale, že na to se vzmůžeš až potom,” pronese s úsměvem.

Instinktivně zalomcuju pouty a zkusím se osvobodit, ale hedvábná šála je utažená pevně. Zprudka se nadechnu, když mi dojde, že jsem mu vydaná na milost a nemilost. A nemůžu se ho už dotýkat, což je škoda.

Bez dechu sleduju, jak Jonathanův spalující pohled putuje po mém těle.

Klečí mezi mýma nohama a roztahuje je. Jeho prst pohladí mou zvlhlou skulinu, obkrouží tu malou perlu a já zavzdychám a zvedám se vstříc jeho ruce. K mému zklamání ji zase odtáhne. Frustrovaně tiše zakvílím a on se zasměje. Pak se skloní, zaboří hlavu mezi moje stehna a o vteřinu později cítím jeho dech na svém pahorku. Jeho ruce mi ještě víc roztahují nohy, tlačí je vzhůru a jeho jazyk rozdělí moje stydké pysky, horce do mě vnikne a líže to neskutečně citlivé místo.

„Panebože.”

Ten pocit je tak mocný, že zalomcuju pouty. Chtěla bych mu položit ruce na hlavu, abych si udržela aspoň nějakou kontrolu nad tím, co se mi děje. Právě v tom mi ovšem brání.

Jeho jazyk je neúprosný, střídavě laská moji perlu a zajíždí do mě v rytmu, který mi nedopřává žádnou šanci naladit se na něj a dojít k vysvobození.

„Jonathane,” sténám a vzpínám se, když už to nemůžu vydržet. „Prosím!”

„Co se děje, Grace?” Jeho hluboký hlas vibruje na mém nejcitlivějším místě, je to tak blízko, ale ještě ne dost na to, abych vyvrcholila.

Snažím se natlačit na jeho rty, ale on mi uniká a místo toho mi jen foukne na rozdychtěnou kůži. „Co mám udělat?”

Tělem se mi přelévá mravenčení a bezmocně sténám, neschopná najít správná slova.

„Víš, že chutnáš zatraceně dobře?” řekne, když mu neodpovídám, a jeho dech se otře o moje vydrážděné poupě, ve kterém to skoro bolestivě tepe.

„Mám pokračovat?” Horlivě přikyvuju.

Za každou cenu musí pokračovat, aby polevilo to pnutí mezi mýma nohama. Chci ho cítit, jeho jazyk, jeho prsty, jeho úd - chci mít všechno, co mi může dát. Nemůžu mu to ale říct. Nedá mi k tomu příležitost, protože skloní svoje rty na mou naběhlou perlu, žhavě a vlhce ji stiskne a začne ji sát. Za mými víčky okamžitě explodují tisíce barev a já vykřiknu, když mě bez varování převálcuje vyvrcholení. Fakt,

že se nemůžu se spoutanýma rukama bránit, ten pocit ještě zesiluje a já vzlykám a nekontrolovaně sebou zmítám, zatímco mě válcují osvobozující vlny.

Ještě během toho, co můj orgasmus pomalu odeznívá, se Jonathan vysune vzhůru na mě. Natáhne ruku po kondomech, roztrhne jedno balení, naroluje si ho na úd, pak zvedne moje nohy, až mu leží na ramenou, a jediným výpadem do mě vnikne. Zalapám po dechu, protože v této poloze se dostává zvlášť hluboko a jeho velikost mě zase ohromí. Moje ještě tepající svaly se kolem něj sevřou, měly by si na něj zvyknout, ale on mi nedopřává čas. Začne do mě bušit v prudkém, nemilosrdném rytmu a to nesnesitelné napětí se opět vrátí a žene mě vstříc dalšímu vyvrcholení.

„Ach, Grace, ty jsi tak nádherně těsná,” sténá Jonathan. Položí ruku na můj pahorek, hladí palcem perlu a já nemám šanci, zazmítám se pod ním

a vybuchnu znova v tisíci kusech ještě mohutněji než předtím. Jonathan mě však nenásleduje a vysune se ze mě, otočí mě a postrčí mě trochu nahoru, abych byla na kolenou. Měkký šál na mých zápěstích to dovoluje. Jsem ale tak vyčerpaná a zmožená, že nemám sílu udržet se opřená o paže, a klesnu trupem na matraci.

Cítím, jak mě Jonathan bere za půlky a vniká do mě zezadu. Jsem rozbolavělá a už nemůžu, ale on dál přiráží a zvolna stupňuje tempo.

„Udělej se pro mě ještě jednou, Grace,” řekne a zní to jako vrčení vlka.

Vím určitě, že to nepůjde, ale jeho tempo nesnese odpor, zažehne ve mně nové zemětřesení, které je silnější a silnější, až se všechny svaly v mé pánvi najednou prudce sevřou a mě rozerve nový, ještě intenzivnější pocit lomcující mým tělem.

„Jo!” vykřikne Jonathan a já cítím, že taky vrcholí, cítím v sobě pulzování jeho údu, které mě strhává ještě hlouběji do propasti a nedovolí těm slastným mukám skončit.

Pak už jsem tak slabá a vysílená, že se prostě svalím na bok. Jonathan následuje můj pohyb a přitom ze mě vyklouzne - a ležíme tam s prudkým oddechováním vedle sebe, zatímco se naše těla pomalu uklidňují.

Chvíli to trvá, než zase dokážu jasně přemýšlet. A než mi dojde, v jaké situaci se nacházím a že se nemůžu osvobodit vlastními silami.

„Jonathane?”

Zvedne se na lokti a nakloní se nade mě.

„Odvaž mě,” vyzvu ho a významně pohlédnu na pouta, která mě stále nutí ležet na posteli s nataženýma rukama.

„Jak si přejete, madam,” zazubí se a hned začne povolovat uzly. V duchu vzdychám, protože je to zase ten chlapecký, podmanivý úsměv, kterému se nedá odolat. Tedy aspoň já mu nedokážu odolat. Nemám ani náznak šance.

„Děláš tohle často?” S poněkud křivým úsměvem si masíruju zápěstí.

Trochu mě bolí, protože jsem dost cloumala pouty.

„Tobě se to nelíbilo?” odpoví otázkou a jeho úsměv je teď vítězoslavný, absolutně sebejistý.

„Ale ano,” přiznávám. „Bylo to jenom tak překvapivé.”

Ale ne pro něho, říkám si, zatímco se dívám, jak vstává a odchází do malé koupelny. Už to tak musel dělat, když má v zásuvce nočního stolku hedvábné šátky. Ty si tam nenachystal pro mě. To mi připomíná jeho předchozí slova. Já ti nepatřím a neočekávám, že ty bys měla patřit mně. Teprve teď si pořádně uvědomím, co to znamená a jak moc riskuju, když se pouštím do této nebezpečné hry, kterou mi nabídl. Opravdu to zvládnu?

Namáhavě polknu a usměju se, když se Jonathan vrací.

Sedne si na postel a pozoruje mě s výrazem, který si nedokážu zařadit.

Se svou nahotou nemá nejmenší problém a působí naprosto uvolněně - na rozdíl ode mě. Proto by se mi víc líbilo, kdyby si zase lehl ke mně a vzal mě do náruče. Vlastně jsem si vždycky myslela, že to taky patří k sexu, ale asi ne u Jonathana.

Bohužel nemám s čím srovnávat, nicméně stejně je mi nápadné, jak málo je něžný. Sex s ním je úžasný, divoký a vášnivý. A velice uspokojivý.

Jenomže mě potom nehladí a nelíbá a ani pak nemůžu jen tak ležet v jeho náruči. A když jsem prve zkoušela prozkoumat jeho tělo, přivázal mi ruce k posteli.

Vybaví se mi i ostatní situace, ve kterých jsem se ho dotýkala. Tehdy cestou z letiště nebo po té večeři, kde jsem se tak opila. Pokaždé, když jsem se o něj opřela, byl tak napjatý. Vlastně se mě láskyplně dotkl jen jedinkrát, tehdy první den v jeho kanceláři, když mi namasíroval ramena. A to udělal jen proto, že jsem mu připomínala jeho sestru.

„Kolik je tvé sestře?” zeptám se z náhlého popudu. Jonathan ke mně otočí hlavu.

„Čtyřiadvacet.”

Takže o šest let mladší než on, pomyslím si. A o dva roky starší než já.

„A co dělá v Římě?”

Zase se zadívá z okna a na jeho tváři se objeví úsměv - a já bych si přála, aby se přesně takto usmíval, když pomyslí na mě.

„Sarah studovala dějiny umění a právě píše diplomovou práci o nějakých starých dílech. Neptej se mě na podrobnosti, já se zajímám jen o moderní umění. Sarah je ale celá pryč, když mluví o té veteši. Té je v Římě až dost.”

„Jak dlouho tam byla?”

„Tři měsíce,” odpoví. Stejně dlouho, jako já mám být tady, pomyslím si a pocítím bodnutí u srdce, když si zase uvědomím, jak je můj čas v Londýně omezený. „Zbytečně dlouho,” dodá a zní to jako povzdech.

„Máš ji rád, že?”

„Je to moje sestra.”

„Ale tvůj otec je taky tvůj otec, a toho zřejmě moc rád nemáš.”

Upře na mě ostrý pohled a má ten temný výraz jako vždycky, když je řeč o hraběti z Lockwoodu. „Mám svoje důvody.”

„Jaké?”

„Grace, co to má být? Výslech?”

„Prostě mě zajímá, proč s ním máš tak špatný vztah,” nenechám se odradit. „Myslela bych, že si musíte být hodně blízcí, když jste s ním se Sarah zůstali sami.”

Od té doby, co jsem zjistila, jak špatně se Jonathan snáší s otcem, strávila jsem hodně času na internetu a pátrala po jeho rodinné historii. Při tom jsem narazila i na fotku hraběte a jeho manželky, krásné Irky jménem Orla, po které Jonathan zdědil černé vlasy a zářivě modré oči.

Přišla o život před více než dvaceti lety při jakési nehodě na jejich venkovském sídle, a jelikož byli Jonathan a jeho sestra ještě malí a jejich otec se už nikdy neoženil, dalo by se soudit, že se rodina po tom neštěstí spíš semkla. Asi to tak ale nebude.

Jonathan se zasměje, ale zní to zlostně.

„Sami není ten správný výraz.”

„Jak to myslíš?”

Popadne mě a přetočí, takže teď ležím pod ním.

„Nemohli bychom změnit téma?” Tváří se zarputile.

No teda, pomyslím si a hryznu se do rtu, když na stehně ucítím jeho erekci. On už zase může?

„Smím být s tebou, až se setkáš se sestrou?” Jonathan se zamračí. „Proč?”

„Ráda bych ji poznala. Jestli můžu?”

Dlouze přemýšlí, zda mi to má dovolit, ale nakonec přikývne. „Ano.

Myslím, že si budete rozumět,” odpoví a usmívá se aspoň trošku tím stylem, který bych si přála. „Sarah je taky tak cílevědomá jako ty.”

Já? Cílevědomá? Jak na to přišel? Já jsem v jeho rukou tvárná jak měkký vosk, může si se mnou dělat, co se mu zlíbí. A v tomto směru už má zřejmě zase další nápady, protože mě začne líbat.

„Teď to zkusíme u toho okna,” řekne mezi polibky nezřetelně a moje tělo polije žár. Pak někdo hlasitě zaklepe na dveře a my sebou trhneme.

„Jonathane!” Je to Alexanderův hlas a já si uvědomím, že jsme vlastně pořád ještě v kanceláři. Chci se posadit, ale Jonathan mě přitlačí na postel.

„Co je?!” zavolá nabroušeně.

„Musím s tebou mluvit. Je to naléhavé.”

„Nepočká to?”

„Ne, nepočká,” tvrdí jeho společník, jehož hlas tlumeně proniká dveřmi.

Jonathan mě pustí a vstane, natahuje si kalhoty.

„Moment!” zavolá a zlost v jeho hlase je jasně slyšitelná. „Za to mi zaplatí,” procedí a podívá se na mě. „Obleč se.”

Ta výzva je naprosto zbytečná, protože já už jsem mezitím na nohou a běžím do malé koupelny, v rekordním čase si upravím vlasy a narychlo se umyju. Nemá to ale moc význam, jelikož na naběhlých rtech, zarudlých tvářích a lesknoucích se očích je na první pohled vidět, že jsem právě zažila divoký, neskutečně dobrý sex. S hrůzou myslím na to, že Alexander bude okamžitě vědět, co jsme s Jonathanem dělali. Ale ten už to stejně určitě ví, protože je bílý den a my nejsme v kanceláři, ale zamčení v ložnici. Červeň na mých tvářích se prohloubí, když se zpátky v ložnici soukám do svých věcí. Jonathan už je hotový, stojí u dveří a odemkne je, až když jsem úplně oblečená. V jeho patách vkročím do velké kanceláře.

Alexander sedí rozvalený na sedačce hned u dveří a zubí se na nás.

„Catherine se tě neodvážila rušit. Zřejmě měla pocit, že by přišla o práci, kdyby sem ještě jednou vkročila. Musel jsem to tedy chtě nechtě udělat sám, protože mě už nebavilo čekat, až konečně vylezeš,” prohlásí a přitom si mě zvědavě měří, což je mi extrémně trapné. Pokud jsem doteď byla rudá jako rajče, tak teď to musí být ještě horší.

„Co se děje tak důležitého?” zeptá se Jonathan podrážděně.

„Volala Sarah.” Alexanderův úsměv se rozšíří. „Byla už s otcem na cestě do města. Ptala se, jestli se s ní v jednu sejdeme na oběd.”

Jonathan chce něco odpovědět, ale v tu chvíli začne zvonit jeho mobil položený na stole. Jde to vzít a já nejistě zůstanu stát a kroutím se pod Alexanderovými pohledy. Nic sice neříká, ale mám jaksi pocit, že ten fakt, že si Jonathan nepřál být rušen a byl se mnou v ložnici, nenechá bez komentáře napořád.

„Cože?” Z takových myšlenek mě vytrhne Jonathanův rozrušený hlas.

„Kdy? Kde?” Naslouchá volajícímu a jeho tvář je jak z kamene. „Jak je na tom?” Zase napjatě poslouchá, pak ukončí hovor strohým: „Už tam jedeme,” a podívá se na nás.

„Co se stalo?” ptá se Alexander se zlou předtuchou. Jonathanovy rty jsou pevně stažené a skoro bílé.

„To byl otec. Měli nehodu. Musíme okamžitě do nemocnice.”

19. kapitola

Alexander také zbledne. „Co je se Sarah? Je zraněná?” Jonathan přikývne a zvolí číslo na mobilu.

„Právě ji operují,” řekne a přiloží mobil k uchu. „Jak je to vážné?” ptá se Alexander.

„To nevěděl,” odvětí Jonathan a je vidět, jak zatíná zuby.

Alexander je natolik vyděšený, že chvíli jen třeští oči. „A jak se to stalo?!” vyhrkne potom.

„Řidič ztratil kontrolu nad autem. Cestou z letiště je někdo předjížděl a natlačil je na svodidla. Sarah a Hastings jsou zranění. Odvezli je -” Jonathan zvedne ruku a mluví teď do mobilu: „Stevene, potřebuji auto. Teď hned,” poručí a chce zavěsit, ale Steven mu chce zřejmě ještě něco sdělit, takže Jonathan ustrne v pohybu a přiloží mobil zpátky k uchu. Napjatě krabatí čelo a podívá se na mě, pak poděkuje a zopakuje, že Steven má přijet okamžitě, poté zavěsí. Zastrčí mobil do kapsy od košile a jde k nám. „Odvezli je do Nemocnice krále Edwarda VII.,” dokončí větu načatou před tím, než Steven zvedl telefon.

„A otec?” zeptám se. „Je taky zraněný?”

Jonathan se zastaví a nepřítomně na mě pohlédne.

„Je na tom přinejmenším tak dobře, že může telefonovat,” odpoví a já slyším v jeho hlase vztek. „Takže asi není zraněný.”

Jako kdyby otci vyčítal, že vyvázl bez následků.

„Huntere, ta nehoda nebyla jeho vina.” Alexander hledí na Jonathana podivně naléhavě. „On za to nemůže.”

Jonathan si jen odfrkne a zamíří dlouhými kroky ke dveřím. Alexander ho následuje a já taky naučeným reflexem sáhnu po kabelce, která stále stojí zapomenutá na stolku u gauče, a chci jít za nimi. Pak se však nerozhodně zastavím. Jonathan sice říkal, že můžu jet taky, a já bych s ním chtěla být, právě teď - ale je to nečekaná a úplně nová situace a já mám strach, že budu rušit nebo mu ještě přidělávat starosti.

Jonathan si všimne, že jsem se opozdila, a ohlédne se. Vteřinu rozmýšlí, ale pak netrpělivě mávne: „Pojď. Rychle.”

Počká na mě a postrčí mě před sebou dveřmi.

Catherine Shepardová, která sedí na svém místě, mě pozoruje se směsicí nepřátelství a zvědavosti, která mi připomíná, co se dělo v kanceláři.

Studená sprcha po tom báječném sexu s Jonathanem v podobě nehody jeho sestry je pro mě drsným zážitkem a hlavou mi bleskne, jestli sekretářka opravdu tuší, co se mezi mnou a Jonathanem děje a jak je to zlé. Nemám ovšem čas o ničem uvažovat, protože Jonathan nás popohání. Jedno je však jisté - chce, abych jela s nimi.

Ve výtahu je na obou vidět, jak jsou nervózní. „Otec neříkal, jaká zranění utrpěla?” ptám se.

Jonathan se hluboce nadechne a vydechne, než odpoví. „Říkal, že měla zaklíněnou nohu a silně krvácela. Zůstala ale při vědomí.”

„To nezní jako něco, co by ji ohrožovalo na životě,” nadnesu, abych ho uklidnila, ale sama na něm vidím, jak málo se mi to daří.

„Nemocnice krále Edwarda má vynikající pověst,” říká Alexander, který vypadá stejně napjatě jako Jonathan, ale na rozdíl od něj si pomáhá od stresu mluvením. V krátkosti mi vysvětlí, že se jedná o soukromou kliniku v Marylebone, která patří ke špičkovým londýnským pracovištím, a že se tam léčil i princ Philip. „Udělají pro Sarah všechno, co budou moct,” prohlašuje a zní to jak nějaké zaklínadlo.

Jakmile se dveře výtahu otevřou, rozběhnou se oba přes vstupní halu a mám co dělat, abych jim stačila. Venku už čeká limuzína a o pár chvil později se řítíme městem. Jonathan se snaží dovolat otci, ale ozve se mu jen hlasová schránka, což ho rozčílí. Pak zkouší kliniku a po delším dohadování se dozví pouze to, že jistá Sarah Huntingtonová byla skutečně přijata a teď je na ošetření, víc nic.

„Do hajzlu.” Jonathan hlasitě zakleje a to dokládá líp než všechno ostatní, jak je teď rozčílený.

„Určitě to není tak strašné,” řeknu, ale když se na mě Jonathan podívá, poznám, že pro něj to strašné je. A je to poprvé, co v jeho očích vidím opravdový strach.

Bolí mě při tom pohledu srdce a ráda bych se ho dotýkala a utěšovala ho, ale to si nedovolím, protože tu s námi sedí Alexander. Je sice taky zamyšlený a hledí nepřítomně z okýnka, ale tu a tam k Jonathanovi a ke mně zabloudí očima.

Navíc si nejsem jistá, jestli by Jonathan mou útěchu vůbec přijal, protože působí maximálně odtažitě, chmurně hledí do prázdna.

Po zbytek cesty už nemluvíme a zastavujeme před klinikou v Beaumont Street, překvapivě prostou několikapatrovou budovou s bílým soklem a mnoha řadami oken ve zdech z červených cihel, která citlivě zapadá do charakteru ulice. S vlajkovým stožárem nad vchodem vypadá spíš jako nějaký hotel.

I když tam vejdeme, tak si nepřipadám jako v nemocnici, protože tu všechno vypadá jak v nějakém bohatém městském domě. Za recepcí je ve stěně velký starý krb, který se už zřejmě nepoužívá, a okna s barevnou vitráží nad ním mi připomínají vnitřek kostela. A neodešlou nás ani do nějaké studené čekárny, ale do „knihovny”, velmi noblesně zařízené místnosti s pohodlnými rudými sedačkami a vitrínami z leštěného dřeva. Nemusíme dlouho čekat, protože prakticky okamžitě přijde doktorka s hnědými vlasy, protkanými několika prameny šedé. Na jmenovce na jejím plášti stojí Dr. Mary Joncusová a odhaduju ji na pětapadesát.

„Jak je na tom moje sestra?” zeptá se Jonathan okamžitě po pozdravu.

„Utrpěla zlomeninu nohy a nějaké pohmožděniny a rovněž řeznou ránu, kvůli které ztratila hodně krve,” informuje ho doktorka. „Rychle jsme ji však stabilizovali a naštěstí byla zapotřebí jen krátká operace na srovnání nohy. Teď leží na pozorování na jednotce intenzivní péče.”

„Na intenzivní péči?” Jonathan ještě víc zbledne.

„Ano, to je rutinní postup. Vzhledem k okolnostem se jí daří dobře.”

Jonathan si prohrábne vlasy a viditelně se mu uleví. I Alexander vypadá, že mu ze srdce spadl víc než jeden kámen, a já pocítím popíchnutí iracionální závisti vůči Sarah, že se o ni tak strachují oba tito výjimeční muži.

„A co je s Hastingsem - chci říct panem Hastingsem? Řidič mého otce,” zajímá se Jonathan.

„Má pohmožděniny od bezpečnostního pásu a podezření na otřes mozku.

Zůstane tu přes noc na pozorování. Jinak je v pořádku.”

„A lord Lockwood?”

Doktorka Joncusová se zatváří trochu udiveně, jelikož tuto otázku nepoložil Jonathan, ale Alexander, nicméně odpovídá stejně klidně a profesionálně jako doposud: „Utrpěl jen lehký šok, jinak zůstal nezraněn,” řekne. „Je u lady Sarah. Pošlu sem sestru, ať vás k nim zavede.”

„Ano, děkujeme,” odvětí Alexander a doktorka se poroučí. Jonathan se za ní netrpělivě dívá.

„Proč tam nemůžeme jít rovnou?”

„Trpělivost, Huntere, jistě mají svoje důvody,” uklidňuje ho Alexander.

„Pane Huntingtone?”

Ve dveřích se objeví vysoký blonďatý Steven. V ruce drží stočený časopis.

Jonathan zjevně ví, co mu řidič chce.

„Omluvte mě na okamžik,” prohodí směrem k nám a odejde se Stevenem do chodby před recepcí. Zůstaneme v té elegantní čekárně s Alexanderem sami.

Jelikož stojím blízko dveří, vidím docela dobře, jak Steven svému šéfovi ukazuje ten časopis, ale nepoznám, o který konkrétně se jedná, protože Jonathan ke mně stojí zády. O něčem se baví a já zahlédnu, jak řidič přikyvuje. Najednou ucítím na loktu něčí ruku a úlekem sebou škubnu.

Alexander stojí vedle mě a dívá se na mě s mírným úsměvem. Hned mi je jasné, že půjde o téma, o kterém bych raději nemluvila.

„Vím, že mi do toho nic není, Grace, ale co je to vlastně za experiment, který s vámi Jonathan provádí?”

Zčervenám.

„Netuším, co tím myslíte,” vyhýbám se odpovědi.

„Ale ano, já myslím, že víte. A než se na mě začnete zlobit, byl bych rád, kdyby to bylo přesně tak, jak to vypadá.”

„Jak to podle vás vypadá?” zeptám se zmítaná mezi zvědavostí a rozpaky.

„Jako kdyby se v životě mého přítele konečně objevila žena.”

Se skeptickým výrazem hledí do chodby, kde Jonathan stále ještě mluví s řidičem.

„I když je to skoro k neuvěření.” Povzdechnu si, když to slyším.

„A teď mě chcete varovat, předpokládám.”

Alexander na mě dotčeně pohlédne a pak se usměje.

„Ne, to by mě ani nenapadlo.” Zase zvážní. „Ovšem jedno malé varování by neuškodilo. S Jonathanem to není jednoduché, Grace. Nikdy nebylo. Je těžké se s ním sblížit, a i když ho znám dlouho, jsou věci, o kterých nemluví ani se mnou.” Zamyšleně se poškrábe na čele. „A nějaká žena po jeho boku, to tady, abych tak řekl, ještě nebylo.”

Nechápavě na něj hledím.

„Nejsem přece první, která s ním -” Nedokážu tu větu dokončit a tváře mi zahoří ještě víc. „Nebo?”

Alexander se zasměje, jako kdyby slyšel dobrý vtip.

„Ne. Obávám se, že takových žen už bylo v jeho životě mnoho. Ale ještě žádná, se kterou by sdílel svoje všední dny. Kterou by bral všude s sebou, dokonce i sem.”

Tep se mi zrychlí.

„A co to znamená?” zeptám se s nadějí, ale Alexander se už nedostane k odpovědi, protože v tu chvíli se vrací Jonathan.

Podívá se na mě a na svého společníka a podezřívavě zkrabatí čelo. „Co chtěl Steven?” ptá se Alexander.

„Chtěl vědět, jak je na tom Sarah. A potřebovali jsme ještě něco vyřešit.”

Znám Jonathana už docela dobře na to, abych poznala, že o tom nechce mluvit. A nezačne mluvit, ani když se ho zeptáme přímo. V tu chvíli už ale stejně přichází sestra, která nás odvede nahoru na jednotku intenzivní péče.

Chodby, po kterých jdeme, jsou klidné a čisté, vybavení je drahé, všechno vypadá úplně jinak, než znám z domova z veřejných nemocnic. Když dorazíme ke vstupu na oddělení, podá nám sestra jakési zelené pláště s dlouhými rukávy a šňůrkami na stažení kolem pasu, které vypadají jako svěrací kazajky a které si musíme navléct, abychom mohli jít dál.

Jonathan a Alexander si je okamžitě oblečou a pospíchají k pokoji, na který sestra ukáže. Já však váhám.

„Počkám radši tady,” oznámím přívětivé ženě, na jejíž jmenovce stojí Carole Morganová. „Možná by nás tam už bylo moc.”

Je to jen smyšlený důvod, protože najednou se necítím ve své kůži při pomyšlení, že bych se měla setkat s Jonathanovou sestrou a jejich otcem. Oni mě přece neznají a divili by se, co tu dělám. To bohužel nevím ani já sama.

Sestra ode mě převezme plášť, ale místo toho, aby jej odložila, mi ho podrží, pomůže mi do něj a zaváže mi vzadu šňůrky. „Jděte klidně dál, to není problém,” ujistí mě.

„Ale já jsem myslela , může na jipku tolik lidí naráz?” Vždyť je tam i hrabě, takže by to byli už čtyři návštěvníci najednou.

Sestra se usměje.

„Záleží na tom. Pokud jsou pacienti v kritickém stavu, tak to samozřejmě nejde. To se ovšem lady Sarah netýká.”

Když se pořád tvářím skepticky, nakloní se ke mně blíž.

„Kromě toho bylo toto oddělení nedávno za finančního přispění lorda Lockwooda přestavěno a rozšířeno. Proto už vůbec není problém, když se najednou sejde víc návštěvníků,” dodá s významným mrknutím a já rozumím. Vlastně to není obvyklé, ovšem hraběti a jeho rodině to umožní, protože kliniku finančně podporuje. Takže on taky vždycky dostane, co chce, a nemusí se ani ptát - stejně jako jeho syn.

„Lady Sarah leží támhle vpředu,” oznámí mi Carole a ukáže na pokoj, do něhož zašli Jonathan a Alexander. Zaváhám, ale pak zvítězí zvědavost nad ostychem a já otevřu dveře a opatrně vstoupím.

Je to velice moderně zařízený, evidentně opravdu čerstvě zrenovovaný pokoj, ne moc velký, ale ani těsný. Jonathan sedí vedle širokého vysokého lůžka, jediného v místnosti, a drží za ruku dívku, která na něm leží. Z rukou a hrudi jí vede několik hadiček a tenkých kabelů napojených na monitory za ní.

Sarah Huntingtonová je na první pohled Jonathanova sestra. Je drobnější než on a mnohem štíhlejší, ale taky moc hezká. Její oči září stejně modrým tónem jako ty jeho a také její krátké vlasy jsou podobně tmavé. Rámují bledý obličej ležící hluboko v polštářích, na němž je čitelná bolest a útrapy po té nehodě. Přesto se však usmívá na Jonathana a na Alexandera, který stojí z druhé strany postele. Kromě těchto tří však v pokoji nikdo není, po Jonathanově otci ani stopa.

„Bolí to moc?” Jonathan sedí zády ke mně, takže nevidím jeho obličej, ale slyším, jak měkce zní jeho hlas. Celou dobu palcem hladí hřbet její ruky.

Sarah zavrtí hlavou.

„Ne. Jenom si připadám trochu - přikovaná na místě,” odpoví a ukáže na sádru na své levé noze. „Obávám se, že se tady toho tak rychle nezbavím. Doktor říkal, že si pár týdnů poležím.”

„Postaráme se o to, aby ses nenudila,” ujišťuje ji Alexander a Sarah se na něj usměje. Pak její pohled padne na mě.

„Ahoj,” řekne podiveně, ale ne nevrle a já rozpačitě odpovím na pozdrav. Nevím, co bych měla říct nebo jak se představit. Naštěstí se ale Jonathan otočí a ujme se toho.

„Sarah, to je Grace,” prohlásí. „Ona pro mě pracuje.”

Vnímám, jak je napjatý, a cítím v sobě klíčit zklamání. Ale co jsem čekala? Že mě představí jako svou novou přítelkyni? Už dřív nenechal žádný prostor k pochybnostem, že pro něj vztah nepřipadá v úvahu. Přesto mám knedlík v krku, když vejdu do pokoje a zavřu za sebou. Stísněně popojdu blíž a zůstanu stát u noh postele.

Sarah pobaveně zajiskří v očích, tak podobných těm Jonathanovým. Dívá se na nás z jednoho na druhého.

„Těší mě, Grace,” řekne a ukáže bradou na nohu v sádře. „Každopádně by mě těšilo ještě víc, kdybychom se mohly setkat v nějakém příjemnějším prostředí.”

Zní to, jako kdyby věděla, kdo jsem, ale to se mi moc nezdá. Nebo jí o mně Jonathan vyprávěl? Pak se na sebe ale Sarah a Alexander usmějí a mně už je jasné, kdo ji informoval o mém vpádu do světa Huntington Ventures.

Ti dva spolu sice zřejmě nechodí, ale určitě si jsou blízcí. Vybaví se mi Jonathanovy jízlivé poznámky, které trousí, když Alexander mluví o Sarah. Zřejmě vychází z toho, že sestra nemá o jeho společníka zájem, ale já myslím, že se plete.

„Jak se to stalo?” ptá se Jonathan, který se patrně stále trápí tím, jak je možné, že jeho sestra leží na jednotce intenzivní péče. Je jaksi zkroušený, jako kdyby si myslel, že té nehodě mohl zabránit. „Měl jsem tě vyzvednout sám, tak jsme to měli naplánované.”

Sarah položí druhou ruku na jeho, stiskne ji a naléhavě na něj hledí.

„To nemohl nikdo tušit, Jone. Hastings opravdu neměl šanci. To auto, které nás sejmulo, se tam vynořilo úplně zničehonic. On zareagoval skvěle, jinak by to dopadlo ještě hůř. Doufám, že je v pořádku. Táta se na něj šel právě podívat.”

Jonathan zavrtí hlavou. „Proč jsi žádala otce, aby tě vyzvedl? Mohl jsem přesunout schůzky. Mohl jsem -”

„Sám se mi nabídl a já jsem měla pocit, že mu na tom záleží,” přeruší ho. „Víš přece, jak špatně na tom touhle roční dobou bývá.”

Jonathan, který má jiný názor, si pohrdavě odfrkne.

„Pořád se mu stýská po mámě, Jone. I po těch letech.”

„Ne, nestýská,” odsekne Jonathan příkře. „On netrpí, Sarah. Trpí jenom všichni kolem něj.” Ukáže na sádru. „Proč tady neleží v bolestech on?

Zasloužil by si to.” Poslední slova úplně vyplivne.

„Přestaň.” Sarah je vážná a už se neusmívá. „Jsi nespravedlivý. On tu nehodu nezavinil, a ty to víš.”

Jonathan zase zavrtí hlavou, ale dál nic nerozebírá, což Sarah ještě víc popouzí.

„Proč jsi tak neústupný, když jde o něho?” řekne vyčítavě a vymaní se z Jonathanovy ruky. „Chtěla bych, abyste se -”

V tu chvíli se otevřou dveře a do pokoje vejde nějaký muž. Když uvidí tři návštěvníky, zastaví se.

Je starší, může mu být asi šedesát, a je vysoký, navzdory svému věku se drží pozoruhodně vzpřímeně. Z jeho oblečení jsou pod zeleným pláštěm vidět jen hnědé nohavice a boty, ovšem kalhoty jsou nepochybně z kvalitní látky a kožené boty má vyleštěné do vysokého lesku. I jinak působí velice udržovaně. Prošedivělé vlasy, které kdysi bývaly světlé, jsou přísně sčesané dozadu a je pečlivě oholený. Pouze mužova tvář jako by nepatřila ke zbytku jeho zjevu. Je protkaná množstvím vrásek, což ho dělá poněkud

vyžilým, a kolem jeho úst, která mi vzdáleně připomínají ta Jonathanova, spočívá kyselý rys.

„Tati!” prohlásí Sarah, ale mně je i bez toho jasné, že právě vstoupil Arthur Robert Charles Hugo, hrabě z Lockwoodu. Viděla jsem jeho fotky na internetu, nicméně naživo je - stejně jako jeho syn - mnohem impozantnější.

Kývne na Jonathana a Alexandera, pak jeho pohled ulpí na mně a jeho šedé oči si mě ostře měří, což je mi nepříjemné. Jeho příchodem se atmosféra v pokoji rázem změnila, je mrazivější a napjatější.

„Jak je na tom Hastings?” zeptá se Sarah, které ta dusná atmosféra jistě neunikla, ale rozhodla se ji ignorovat.

„V rámci okolností dobře,” odvětí hrabě stroze. Jeho hlas má příjemný zvuk, ale výraz jeho očí zůstává neklidný, když na mě znovu upře pohled.

„Smím se zeptat, kdo jste?”

Pronese to tak přísně, že se automaticky napřímím.

„Jsem Grace Lawsonová,” odpovím a stačím tak akorát spolknout toho

„mylorda”. Něco mi říká, že tím bych Jonathana nepotěšila.

Jonathan vstane. „Pracuje pro mě,” doplní.

Hrabě nepovažuje za nutné opětovat zdvořilost a sdělit mi, kdo je on, a ani Jonathan mi ho nepředstaví. Buďto oba předpokládají, že vím, s kým mám tu čest, nebo prostě zapomněli. Když se na Jonathana podívám pozorněji, přikloním se k druhé možnosti, protože jeho svaly na šíji jsou napjaté a dívá se na otce tak, jako kdyby každou vteřinou očekával útok.

„Aha.”

Hrabě si mě znovu změří, pak se otočí zpátky na syna.

„Můžu s tebou krátce hovořit?”

Tohle není otázka, pronese to rozkazovačným tónem, který je mi tak známý od Jonathana. Tomu je však stejně nepříjemné jako mně, když ho někdo komanduje, takže odpoví na otcovu výzvu mrazivým zablýsknutím svých modrých očí. „Přišel jsem navštívit Sarah. Můžeme si promluvit tady, když to musí být.”

„Jak chceš,” zabručí hrabě zjevně rozčílený odporem. „Včera u mě byl Richard a vyprávěl mi, že se s tebou setkal na večeři. Byl jsi prý ve společnosti silně přiopilé mladé dámy, která si na tebe dělala evidentní nároky.” Hrabě na mě pohlédne způsobem, při němž zapomenu dýchat.

„No a?” zeptá se Jonathan lhostejně.

„Nemohl jsem tomu vůbec uvěřit. Potom jsem ale na letišti zahlédl tvou fotografii v jednom z těch odporných bulvárních plátků - v objetí s nějakou dívkou, která odpovídala Richardově popisu. A ty teď přivedeš zrovna tuto mladou dámu k nemocničnímu lůžku své sestry.”

Cítím, jak mou hlavu rázem opouští krev, která se mi před pár okamžiky nahrnula do tváře. Co myslí tou fotografií? Existuje nějaká naše společná fotka?

Hrabě se dívá na Jonathana.

„Možná bys mi to chtěl vysvětlit?”

20. kapitola

Nekonečně dlouhou chvíli na sebe oba muži upřeně hledí.

„Ne, já ti nechci vysvětlovat vůbec nic,” oznámí Jonathan potom. Tváří se zarputile, jeho hlas je nebezpečně klidný.

„To se tě netýká.”

„O jaké fotce mluvíte?” ozve se Sarah, ale její otec a bratr na ni vůbec nedbají, jak jsou soustředění sami na sebe.

„Když se po tvém boku najednou objeví nějaká žena, tak se mě to týká.

Richard říkal, že ses ke slečně Lawsonové choval velmi důvěrně.”

Jonathan ke mně krátce otočí hlavu a v tom krátkém okamžiku, kdy se naše pohledy setkají, mě polije horko a zima, protože nevím, jestli ta zlost v jeho očích míří proti mně, nebo proti jeho otci.

Je toho na mě příliš. Chtěla bych se hájit, ale nenapadá mě, co bych měla říct. Zase mě začíná trápit špatné svědomí kvůli mému chování v té restauraci. Opravdu v nějakých novinách vyšla naše fotka? Pokud je to pravda, nechci si raději ani představovat ty následky.

„Nemusím nic vysvětlovat ani Richardovi, ani tobě,” procedí Jonathan.

„Ach, ale ano, musíš,” nesouhlasí otec. „Jsi můj dědic, Jonathane, příští hrabě z Lockwoodu. Víš, co to znamená, když se oženíš.”

„Ano, to vím, věř mi.” Jonathan udělá krok k otci. „Mně je ale jedno, jestli lockwoodská linie vymře. Pro mě za mě může vymřít tebou jako jejím posledním právoplatným zástupcem. To by bylo velmi příznačné.”

Hrabě zatíná bledé rty.

„Jonathane!” varuje přítele Alexander, který stojí těsně u lůžka, jako by chtěl Sarah chránit.

Jonathan a jeho otec na něj však nedbají.

„Přijde den, kdy poznáš, že v našem životě jsou závazky, kterým je potřeba dostát, synu,” pronese hrabě a jeho hlas zní unaveně. „Nemáme pokaždé na vybranou.”

„Ne, já vím,” přitaká Jonathan. Jeho tvář se zkřiví zlostí. „Matka například neměla na vybranou.”

Hrabě sebou škubne, je na něm vidět, jak se cítí raněn. Jeho tvář zmrtví.

„Mohl jsem vědět, že s tebou nebude řeč.”

„V tom případě jsi toto téma vůbec neměl otvírat,” vyjede na něj Jonathan. „Já se rozhoduji sám, kterým závazkům dostojím - otče.” Poslední slovo vyprskne se vším pohrdáním.

„A co tu slečna Lawsonová dělá?” ptá se hrabě a ukazuje na mě. „Proč jsi to děvče přivedl, když pro tebe nic neznamená? Snad se můžu domýšlet, když -”

„Nechte toho!” vykřikne Sarah. „Můžete se jednou nehádat, když se potkáte?” Je ještě bledší než předtím a nešťastně se dívá z otce na bratra. Nad hlavou jí bliká jeden z monitorů.

„Ano, zatraceně,” připojí se k ní rozezleně Alexander. „Copak nevidíte, jak je rozčílená?”

Ti dva se vylekaně otočí k Sarah. Jonathan se tváří provinile, jako kdyby zapomněl, že se nachází v nemocničním pokoji. Hrabě působí dál pobouřeně a má co dělat, aby se ovládl.

Vejde sestra Carole, rezolutně odežene muže od postele a zkontroluje sondy a hodnoty na monitorech.

„Pacientka potřebuje klid. Možná by bylo lepší, kdybyste se pro dnešek rozloučili,” řekne vlídně, ale neústupně a rychle dodá: „Můžete zase přijít, až lady Sarah přeložíme na normální oddělení.” Fakt, že kohokoliv jiného - na koho by nemusela brát speciální ohledy - by už dávno vyhodila, dosvědčuje, že Sarah na tom nebude úplně nejlíp. Když však chceme odejít, Sarah protestuje.

„Ne, ať tu zůstanou,” prosí sestru Carole, která se však nedá obměkčit.

„Musíte spát, lady Sarah. Ztráta krve vás příliš oslabila,” vysvětlí a Jonathan se k ní připojí.

„Odpočiň si, Sarah. Přijdeme zas jindy.”

Je na něm vidět, jak se mu oškliví vyhlídka, že se u té příležitosti možná zase potká s otcem, ale kvůli Sarah se usmívá.

Jdeme všichni ke dveřím, ale Sarah nás ještě zadrží: „Tak ať tu zůstane aspoň Alexander.” Podívá se na něj. „Prosím.”

Jonathan a jeho přítel si vymění pohledy, oba mírně zaskočení tímto přáním. Alexander však okamžitě přikývne.

„Samozřejmě. Jestli chceš.”

Sarah se zářivě usměje a on se vrátí k posteli a sedne si na místo, kde prve seděl Jonathan, zatímco my zbývající vyjdeme z pokoje. Když se ve dveřích ještě rychle ohlédnu, vidím, jak Alexander bere Sarah za ruku a ona zavírá oči. Pak se za mnou zavřou dveře a já stojím s Jonathanem a hrabětem na chodbě.

Sestra Carole od nás přebere zelené pláště a my se mlčky vydáme dolů k východu.

Jonathan a jeho otec se zřejmě rozhodli nepokračovat v rozhovoru, aspoň ne po dobu, dokud budeme v nemocnici. Já však sotva krotím svou zvědavost.

Když procházíme kolem recepce, hrabě se tam na moment zastaví a na něco se ptá recepční. Využiju příležitosti a vytáhnu Jonathana ven na chodník.

„Co je to za fotku?” ptám se naléhavě. „O čem to tvůj otec mluvil?”

Jonathan s despektem stáhne koutky dolů, což celkem jednoznačně vyjádří jeho znechucení celou situací.

„Musel nás vyfotit nějaký paparazzi, když jsme v pátek večer stáli před tím podnikem. Ta fotka vyšla na titulní straně Hello! s příslušným komentářem, že jsem si našel novou lásku, bla, bla, bla. Jako obvykle.” Povzdechne si. „Předpokládám, že to zítra převezme i OK!, a na internetu už to taky jistě žije vlastním životem.”

Zatočí se mi hlava.

„Cože? Ale to snad… Jak dlouho už to víš?”

Jonathan zasupí a prohrábne si vlasy. „Řekl mi to Steven, když jsem mu volal, aby přistavil auto. Nejspíš si té fotky všiml někdo ze zaměstnanců a řekl mu o ní. Šel mi koupit jeden výtisk, když nás tady vysadil.”

Takže tohle mu řidič chtěl - ukázat mu ten časopis.

„Proč jsi mi to neřekl hned?”

Jonathan pokrčí rameny. „Chtěl jsem počkat, až budeme sami.”

Můj mozek pomalu a opatrně zpracovává tyto výbušné informace. „Naše fotka na titulní straně bulváru?” Vytřeštěně na něj civím. Jak může být tak klidný? „A co teď?”

Nestačí mi odpovědět, protože hlavním vstupem projde hrabě. Teprve teď mám příležitost si Jonathanova otce lépe prohlédnout.

Vypadá neuvěřitelně anglicky. Hnědé kalhoty, pletená vesta s výstřihem do V, pod ní kostičkovaná košile. Na tom má hnědé tvídové sako, které vypadá na tohle slunečné poledne až příliš teple.

Zřejmě si to uvědomuje i on sám, vzhledem k tomu, že si ukazovákem popotahuje límec košile. Nejsem si však jistá, jestli se skutečně potí, nebo jestli se prostě jen necítí dobře při kritickém pohledu svého syna.

Odkašle si. „Nechal jsem si zavolat taxi,” prohlásí a je na něm vidět, jak je pro něj tento druh přepravy nezvyklý. Co mu však zbývá, když je jeho vůz rozbitý a jeho řidič leží s otřesem mozku v nemocnici. Požádat Jonathana, aby ho svezl, jej zřejmě ani nenapadne, a Jonathan mu to ani nenabízí a vezme otcovu poznámku jako povel k tomu, aby demonstrativně vytáhl mobil a zavolal Stevena s limuzínou. Zase přemýšlím, proč je

jejich vztah tak vážně narušený.

Když Jonathan s telefonem o pár kroků poodejde, využije hrabě příležitost a osloví mě.

„Odkud jste, slečno Lawsonová?”

Nevypadá už tak nepřátelsky jako prve v nemocnici, dívá se na mě spíš se zájmem.

„Z Chicaga,” odpovím, mám se plně na pozoru a pokukuju po Jonathanovi, který sice ještě telefonuje, ale pozorně nás sleduje. Srdce se mi okamžitě rozbuší rychleji a v břiše mám zase motýly.

Hrabě nepřítomně pokývá hlavou. „Američanka,” řekne si sám pro sebe a není na něm poznat, jestli je to podle něj dobré, nebo ne. „A vy pracujete pro mého syna?”

„Jsem v Huntington Ventures na tříměsíční praxi,” odpovím. Tato informace ho nejspíš netěší.

„Jen tři měsíce? A co děláte jinak?”

„Studuji ekonomii. Příští rok budu se studiem hotová.”

Jonathan dokončí telefonát a vrací se. Postaví se mezi mě a hraběte, jako kdyby mě chtěl ochránit před svým otcem, kterému to neujde. Kupodivu se ale zdá, že ho to spíš těší, než zlobí.

„Studentka. Aha,” prohlásí a pohlédne na syna. „Smím se zeptat, jak jste stará?”

Polknu. „Dvaadvacet.”

Jeho otázky mě pomalu začínají znepokojovat. Pokud je pokládá, aby zjistil, jestli jsem vhodná kandidátka na sňatek s jeho synem, tak jsem právě pravděpodobně na celé čáře propadla. Jsem si naprosto vědomá toho, jak málo se k Jonathanovi hodím. V každém směru. Divím se jenom, že to nevadí hraběti, protože ten si mě měří pořád se stejným zájmem. Nechce ty okolnosti vidět? Vzal by zavděk každou ženou - hlavně aby si Jonathan nějakou našel?

Má na jazyku určitě ještě další otázky, to je na něm vidět, ale do ulice právě zabočí černá limuzína a zastaví u nás.

„Uvidíme se, otče,” řekne Jonathan nevrle a podrží mi dveře.

„Na shledanou,” rozloučím se, ještě než nastoupím, a hrabě mi na pozdrav odpoví. Pak se Jonathan usadí vedle mě a práskne dveřmi.

Limuzína se rozjede. Poté s tichým zabzučením sjede černá přepážka mezi řidičem a kabinou a Steven se krátce ohlédne přes rameno. „Kam pojedeme, sire?”

Jonathan netrpělivě máchne rukou. „Pojedeme prostě jen tak po Londýně.

Grace a já si musíme o něčem promluvit.”

Vysoký blonďák přikývne a přepážku zase zavře. Já se ještě otočím a podívám se tónovaným zadním sklem. Hrabě stojí na kraji chodníku, ale teď působí shrbeněji, jako kdyby mu poklesla ramena. Vypadá trochu ztraceně, pomyslím si, ale raději si to nechávám pro sebe, protože mám pocit, že Jonathan na takové popisy není zvědavý.

„Tady.” Něco mi spadne do klína a já se zase prudce otočím dopředu a zvednu časopis, který na mě položil.

Chvilku trvá, než se zvládnu soustředit na titulní stranu, a zalapám po dechu, když uvidím tu fotku. Není sice obrovská a je s ostatními při dolním okraji stránky, ale i tak je pro mě děsivě velká. Nemá dobrou kvalitu, je zrnitá, byla pořízená z větší vzdálenosti. Jonathan je na ní však jednoznačně poznat. A já taky.

Stojíme před restaurací, ve které jsme byli na večeři s tím děsným Richardem, a já se opírám o Jonathana, obepínám jeho trup oběma rukama a mám zavřené oči. Jonathanova paže leží kolem mých ramen a jeho hlava je nachýlená ke mně. Ta póza vypadá láskyplně, jako kdybychom byli milenci,

což potvrzuje i titulek. Zamilovaný Hunter? stojí tam, a já cítím, jak mi srdce bije jako zběsilé a do tváře se mi hrne krev.

Rychle nalistuju stránku se článkem. Není dlouhý, je tam ještě jednou ta fotka a u ní Jonathanův malý portrét. V textu se píše, že po jeho boku byla spatřena neznámá kráska a že ta fotka potvrzuje, že jeho dny v pozici „jednoho z nejatraktivnějších nezadaných mužů v Anglii, ne-li v Evropě” mohou být brzy sečteny. Nic konkrétního o Jonathanově dosavadním odporu ke vztahům, žádná jména.

Nejprve pocítím úlevu, ale pak mi docvakne, že je jen otázkou času, kdy všichni v našem okolí budou vědět, že na té fotce jsem já. Protože i když můj obličej není tak úplně rozeznatelný, prozrazují mě moje nazrzlé vlasy. Catherine Shepardové to okamžitě dojde, stejně jako mnoha ostatním ve firmě. Stejně jako - Annie.

Přitisknu si dlaň na ústa a zděšeně vzhlédnu, střetnu se s Jonathanovým pátravým pohledem. Pozoruje mě a zkoumá moji reakci na tu fotku.

Teprve teď mi dojde, že o tom článku věděl dřív, než jsme vyjeli do nemocnice. To je ten důvod, proč mě vzal s sebou - a ne že mě chtěl mít prostě u sebe, pomyslím si a cítím v sobě klíčit zklamání.

„Co budeme dělat?” zeptám se slabým hlasem. Jonathan pokrčí rameny.

„Proti té fotce nemůžeme dělat nic,” řekne. „Trochu nám ale zkomplikuje život.”

„Jak moc?”

„Máš tušení, co se teď bude dít?”

Jeho sugestivní otázka mě podráždí. „Ne,” odseknu vzdorovitě. Jak bych mohla. „Ještě nikdy jsem nebyla na první stránce bulváru.”

Jonathan ignoruje můj popuzený tón. „Tahle sorta novinářů je jak masařky, Grace. Bzučí kolem a jdou ti na nervy, ale dá se to snést, pokud jich není moc. Když ale ucítí krev, přiletí v mračnech a už ti nedají pokoj.”

„Takže se bojíš, že se na tebe teď sesypou?”

Zavrtí hlavou, skoro trošku rezignovaně. „Já se nebojím, já to vím.

Nestane se to poprvé. Stačí jenom, aby se do člověka na večírku zavěsila nějaká modelka, a hned je podle bulváru přinejmenším zasnoubený. Proto se takovým akcím vyhýbám, pokud to jde.”

V duchu zakvílím. A já blbá kráva ho objímám přímo na ulici, kde to můžou všichni vidět. Vynikající nápad, Grace! Dobře jsi to provedla, prostě fantasticky!

„Já nejsem žádná modelka,” řeknu a přemýšlím, jestli mu není trapné, že ho přistihli zrovna se mnou. S hrůzou vzpomínám na ty dvě kouzelné bytosti na fotce, kterou jsme tehdy zkoumaly s Hope. V porovnání s nimi jsem šedá myš, což má ovšem určitě i svoje výhody. „Takže pro ně nemůžu být tak zajímavá.”

Podívá se na mě pobaveně a mírně utrápeně. „Naopak. V tom je ta potíž.”

V krku mi vyschne. „Cože?”

„Ty jsi totiž dvojnásob zajímavá. Neznámá mladá Američanka, která pro mě pracuje a se kterou opravdu něco mám. Chápeš - jindy jsem s těmi údajnými milenkami neměl vůbec nic společného, ale teď -” Nedokončí větu.

„To je pro ně super chutné sousto. A bohužel i pro mého otce.” Rozhodí rukama. „Přičemž ovšem nedokážu posoudit, kdo je pro mě horší.”

Teď už s jeho logikou opravdu nedržím krok. „Ti paparazzi ale nevědí, kdo jsem.”

Jonathan si odfrkne. „Zatím to nevědí, Grace. Jak dlouho ale podle tebe potrvá, než jim dá někdo z firmy tip? Zjistí si tvoje jméno rychleji, než by se ti líbilo. A my můžeme jen doufat, že od nás odpoutají pozornost jiné příběhy, protože jinak by tě pronásledoval víc než jeden paparazzi. Nejpozději zítra bude ve firmě tahle věc tématem číslo jedna, na to se můžeš spolehnout.”

Cítím, jak se mi dělá zle, a otočím se k okýnku. Jonathan asi ví, o čem mluví, pomyslím si stísněně. Je tedy pravděpodobné, že dojde k tomu, co předpověděl, i když si to umím jen stěží představit.

Zachvacuje mě pocit bezmoci.

Takhle to asi Annie myslela se svým varováním, že Jonathan Huntington je na mě příliš velké sousto.

A co mám teď dělat? První myšlenkou je útěk. Mohla bych sednout na první letadlo domů a tam si zalézt, dokud na mě anglický bulvár nezapomene. Hned je mi ale jasné, že tohle nejde. Moje hrdost by to nedovolila. Nedostala jsem se k téhle praxi přece nijak pokoutně, ale získala jsem ji, protože si ji zasloužím. Kdybych teď odešla, bylo by to přiznání viny, jako kdybych uznávala, že jsem něco udělala špatně - což jsem neudělala. Zamilovala jsem se do šéfa, uznávám. Ale můžou mi to vyčítat? Do očí se mi derou slzy zoufalství, protože je všechno tak komplikované, až mě to děsí.

„Grace?” Jonathanova ruka se položí na moji a já se k němu pootočím.

Když vidí, jak jsem rozhozená, přitáhne si mě do náruče a stiskne mě. Hrdlo se mi svírá tolik, že sotva můžu polknout.

„Přála bych si, abych tu nehodu s tou fotkou mohla nějak vzít zpátky,” zamumlám mu do ramene.

V žádném případě nechci být ve firmě tématem číslo jedna. Nebo aby mě cestou do práce pronásledovali paparazzi. A při pomyšlení, jak se bude tvářit Annie - a Marcus -, mi běhá mráz po zádech. Proč jsem se jen do téhle věci pouštěla?

„Přál bych si totéž,” řekne a pohyb jeho rtů na mojí tváři mě připraví o dech. „Já už ale něco vymyslím.”

Jeho blízkost mě utěšuje, stejně jako jeho slova, a na vteřinu se oddám iluzi, že všechno bude zase dobré. Chtěla bych zapomenout, co na mě čeká tam venku, a rozplynout se v pocitech, které mě zachvátí, když mě začne líbat.

Jakmile se jeho rty dotknou mých, moje smysly explodují. Chutná tak dobře, tak důvěrně známě, a moje tělo si pamatuje, jaké to bylo, plně se mu oddat, a chce víc té rozkoše, kterou může darovat jenom on. A pak už na ničem nezáleží. Zachvátí mě tak prudké vzrušení, až se roztřesu, a zatínám ruce do jeho vlasů, stahuju ho k sobě, protože nechci, aby mě od něj cokoliv oddělovalo.

Jonathan vycítí moji touhu a zintenzivní polibek, což ve mně spustí řetězovou reakci. Reagujeme spolu jako olej a oheň, čím víc ho ochutnávám a čím víc se ho dotýkám, tím prudčeji ve mně hoří touha být mu ještě blíž a on to zřejmě cítí stejně. Jeho rty mě pohlcují a jeho ruce jsou všude na mém těle. Visím na něm málem jako tonoucí, bez jeho doteků bych byla ztracená.

Jeho ruce se mi vsunou pod sukni a hnětou můj zadek, hladí mě po stehnech. Cítím mezi nohama jeho pevnou erekci a pohybuju se na něm, dráždím ho, dokud nepropustí moje rty a požitkářsky nezasténá. Stiskne moje prsa a skloní k nim hlavu, líbá jejich vršek, který je vidět zpod šatů. Jeho kratičké strniště mi přejíždí po jemné pokožce a já čekám, až

odhrne látku, zavzdychám, když to konečně udělá a oběma rukama mi vysvobodí prsa z podprsenky, takže k nim má volný přístup.

„Máš nádherná prsa,” zamručí a zaboří tvář do údolí mezi dvěma bledými kopečky, zatímco jeho prsty oždibují ztuhlé bradavky. Když ucítí, jak se zachvívám, zvedne hlavu a usměje se. „A tak citlivá,” doplní, než se zase skloní, a jeho rty sevřou jeden z tvrdých hrotů.

Začne sát a já cítím intenzivní pnutí v podbřišku, které mnou protéká jak žhavá láva. Hlasitě zasténám, zvrátím hlavu a zabořím prsty do jeho vlasů, tisknu ho k sobě, aby nemohl přestat. To ale ani nemá v úmyslu, protože jeho jazyk krouží kolem mé bradavky a neúprosně ji saje, což pokaždé vyšle nový blesk mezi moje nohy a stupňuje moji touhu.

Když cítím, jak se jeho dlaň sune po vnitřní straně mého stehna, nadzvednu instinktivně zadek, aby se mohl dostat na místo, kde se hromadí rozkoš. Aniž by přerušil laskání mých prsou, zajede mi prsty pod kalhotky a hned dvěma naráz vnikne do mé zvlhlé skuliny. Se zasténáním klesnu na jeho prsty, cítím, jak se ve mně pohybují, a začnu se na jeho klíně pohupovat a třít se o něj.

Je to opojný pocit, a ačkoliv se Jonathan mé citlivé perly vůbec nedotýká, cítím, jak se ve mně hromadí napětí. Sání bradavek mě neskutečně stimuluje a on v tom pokračuje ve stejně pomalém, těžkém rytmu, jakým pohybuje prsty a kterému se automaticky přizpůsobím.

Přidržuju se jeho ramen a stále se na něm pohybuju, cítím, jak ty blesky houstnou, jak šlehají mým tělem, když Jonathan zvýší tempo. Moje bradavky jsou tak vydrážděné, až bolí, a já mám strach, že už to nevydržím, a taky mu to mezi vzdechy řeknu. Jonathan však nereaguje, popohání mě neúprosně dál, výš, dokonce mě začne kousat.

„Jonathane,” sténám bezmocně. Zvedne hlavu, usmívá se a já se propadám do jeho nádherných modrých očí.

„Líbí se ti to, ne?” zeptá se, zatímco do mě dál vniká, a já slyším, jak se i jeho hlas chvěje touhou. „Mně se zase líbí tvůj oheň, Grace.” Líbá mě na krk, na to místo za uchem. „Hoř pro mě, krásko.”

Zase skloní hlavu a dál saje moje vydráuděné bradavky, současně tiskne palec na mou perlu a mne ji. Napětí se jedním rázem vybije v mohutném orgasmu, který zachvátí všechno od pasu dolů a překvapí mě svou prudkostí. Neovladatelně se chvěju, zatímco se moje vnitřní svaly stahují okolo Jonathanových prstů, masírují je a drtí, a já tiše sténám, přičemž se ve mně valí dlouhé horké vlny osvobození. Nakonec jsem tak slabá, že se svalím dopředu a opřu se čelem o jeho rameno.

Když znovu popadnu dech, ucítím, jak ze mě uniká, a sahám instinktivně po jeho opasku.

Nedal mi šanci se revanšovat, což bych udělala moc ráda. Drží mě však za ruku.

„Ne, Grace,” řekne. „Později.”

Stáhne si mě z klína a posadí mě vedle sebe. Ještě omámená přihlížím, jak tahá z přihrádky bílý látkový kapesník, otírá si ruku a pak hbitě urovná mou podprsenku a šaty, takže je všechno na svém místě.

„Proč nemůžeme pokračovat?” zeptám se netrpělivě.

Jonathan se opře. „Protože v tomhle zatraceném autě nemám kondomy,” odpoví. „Kromě toho by asi nebyl dobrý nápad, vystoupit z vozu naprosto vyřízení, když je možné, že na nás budou číhat nějací paparazzi.”

Samozřejmě, pomyslím si polekaně a zamrkám, rázem se vracím do reality.

Jonathan zmáčkne knoflík mluvítka k řidiči. „Domů, Stevene,” oznámí a pustí tlačítko.

„Domů?”

Srdce mi stále ještě buší, ale do mého snového světa se už vkradla skutečnost a nešetrně mě vrátila na zem.

Jonathan přikývne.

„Bude lepší, když zatím pojedeš ke mně, než zjistíme, jakou odezvu ten článek vyvolá. Potom uvidíme, co dál.”

Působí klidně a má své emoce pod kontrolou, vůbec ne jako prve, když se v nemocnici hádal s otcem, nebo dokonce před chvilkou, když mě tak vášnivě líbal. Polije mě chlad a kousek si od něj odsednu.

„Tak co můžeme dělat?”

Jonathan pokrčí rameny: „Nic moc. Počkat, až to přejde.”

Naprázdno polknu. Až to přejde. Přesně tak. Jednou to skončí. Možná už brzo.

Všechno, co jsem právě tak úspěšně potlačila, mě znovu přemůže a vzmáhá se ve mně strach, když si uvědomím, jak beznadějný je můj vztah k Jonathanovi.

Nic se nezměnilo - i když bych ráda věřila opaku. Nejsem víc než malá epizoda, která pro něj skončí stejně rychle jako letmá setkání s těmi modelkami na různých vernisážích nebo večírcích. Setkání jedno z mnoha, které pro něj zůstane bez následků - ale ne pro mě.

Takové fámy ulpívají na ženách, ne na něm. On si může tu a tam nějakou aférku v bulváru dovolit, jemu nemůže nic takového ublížit. Je bohatý a nezávislý a nehledá vážný vztah, takže mu tyhle klepy můžou jít nanejvýš tak trochu na nervy. Mně naopak hrozí, že ztratím všechno - nejenom srdce. Teprve teď mi dochází dopad této neopatrnosti v celém svém rozsahu: má praxe je v ohrožení, a má pověst v oboru taky. Co když se o této aféře dozvědí moji profesoři v Chicagu? Budou mě pak brát vážně?

Bude mě vůbec někdo brát vážně - nebo už jsem zaškatulkovaná jako holka, která jde za kariérou přes postel?

Nemůžu Jonathanovi vůbec nic vyčítat, protože on se přede mnou netajil tím, do čeho se pouštím. Jenomže cena, kterou mám teď zaplatit, mi přesto připadá vysoká.

S novým odhodláním zavrtím hlavou. Potřebuju čas na přemýšlení. A to, co jsme právě dělali, dokazuje celkem jednoznačně, že nedokážu přemýšlet, pokud je Jonathan nablízku.

„Ne,” pronesu proto pevným hlasem. „Chci zpátky do bytu.”

Jonathan na mě užasle pohlédne. „Nebuď blázen, Grace. To není dobrý nápad. Možná tam na tebe už taky čekají fotografové. Já všechno vyřeším, ale do té doby zůstaneš u mě.”

Aha, pomyslím si. Ne že my všechno vyřešíme, ale on. Pravděpodobně tak, aby vyvázl co nejlaciněji. Koho zajímá, co se stane s praktikantkou?

„A budu z toho řešení mít něco i já?” Vnímám, jak se ve mně vzdouvá vztek. „Nebo tuhle záležitost odnesu celou jenom já?”

Jeho pohled potemní a chvíli si mě mlčky měří. Můj odpor se mu očividně nelíbí. „Já ti nerozumím, Grace. Co ode mě očekáváš?”

Nic, pomyslím si smutně. Já nesmím nic očekávat. Vyřešení situace ve stylu pohádkového prince je koneckonců naprosto vyloučené.

„Tato záležitost je obtížná i pro mě,” pronese, když nereaguju.

„Jenomže ne tak jako pro mě.” Do očí se mi derou slzy a bráním se jim jenom s vypětím všech sil.

Nechce to vidět, nebo to nedokáže vidět? Najednou si připadám tak hloupá a naivní. On ale vždycky nějak způsobí, že se tak cítím.

„Kéž bys mi nikdy nenabídl, že můžu pracovat přímo s tebou,” řeknu a natáhnu se po tlačítku mluvítka. „Stevene, mohl byste na vteřinu zastavit?”

Limuzína okamžitě zpomalí a chvilku poté zastaví u chodníku. „Co to děláš?!” vyjede na mě Jonathan, když otevírám dveře. „Já tady vystupuju,” prohlásím.

„Grace, měj rozum. Nemůžeš před ničím utéct.”

„Nemám v plánu utíkat. Myslím si ale, že bude lepší, když nás nebudou vídat spolu.” Zhluboka se nadechnu. „Proto budu od zítřka raději pracovat zpátky na investičním.”

„To na věci nic nezmění, Grace,” upozorňuje mě Jonathan. „Na to už je pozdě.”

Mlčky se na sebe díváme. Má pravdu, pomyslím si. Už je dávno pozdě.

Měla jsem za záchrannou brzdu zatáhnout mnohem dřív.

Než mi stačí zabránit, vystoupím. Když se ohlédnu do vozu, vidím na Jonathanově výrazu a jeho zúžených rtech, že s mojí reakcí ale vůbec nesouhlasí.

„Jestli teď odejdeš, může to pro tebe být hodně nepříjemná zkušenost,” pronese tím nebezpečně klidným hlasem, který mě dohání k zuřivosti.

„Už se stalo,” zasyčím na něj a přibouchnu dveře.

V příštím okamžiku se černá limuzína rozjede a já zůstávám na chodníku, rozechvělá, vynervovaná a mnohem nešťastnější, než si jsem ochotná připustit.

21. kapitola

Po komfortním bezpečí limuzíny, na které jsem si už velmi zvykla, působí město kolem mě cize a nepříjemně dusivě. Ale možná je to tím, že jsem tak rozrušená.

Nemám ponětí, kde zrovna jsem, a chvíli mi trvá, než se zorientuju.

Naštěstí jsou Londýňané zvyklí na ztracené turisty vyptávající se na cestu a poradí mi.

Jak se ukáže, nacházím se kousek od Victoria Embankments a Blackfriars Bridge, ne moc daleko od London Wall, kde sídlí Huntington Ventures. Já však chci ze všeho nejdřív zapadnout do kavárny, kterou jsem objevila, do pobočky Starbucks, a koupím si velké vychlazené cappuccino. Šálek je hezky chladný a já si ho s povděkem tisknu na rozpálené tváře a přemýšlím, co dál.

Podívám se na hodinky. Sice je teprve něco po druhé, ale přitom mi den nabitý událostmi připadá mnohem delší. Teoreticky bych se měla vrátit do firmy, a jelikož tam Jonathan nebude - předpokládám, že se vrátí do nemocnice za sestrou -, tak bych se mohla hlásit rovnou na investičním oddělení, jak jsem mu už oznámila. Jsem ale ještě úplně vyřízená, musím se nejdřív vzpamatovat.

Nakonec se rozhodnu, že pojedu domů.

Nejprve se musím zorientovat ve stanici metra, abych našla správnou linku, ale tak daleko to naštěstí není. Už za půl hodiny otevírám v Islingtonu domovní dveře, poté co jsem celou věčnost hledala v kabelce klíč. Ale je tu, díkybohu.

Než vejdu do domu, rozhlédnu se trochu nervózně na obě strany, ale na ulici panuje klid a za nárožími nečíhají žádní fotografové, ani neobléhají vchod. Tolik k tomu, jak jsem pro ně zajímavá, pomyslím si s křivým úsměvem, ale přesto cítím úlevu.

I nahoře v bytě vládne klid, jsem sama. Ian je ve svém tetovacím studiu a Annie samozřejmě ještě v práci, ale teoreticky by tu mohl být

Marcus. Ten je však taky na cestách, což mi naprosto vyhovuje. Trocha klidu se mi opravdu hodí.

V prvé řadě zamířím do koupelny. Dala bych si sprchu, ale sprchová růžice nad starou vanou pořádně nefunguje, voda z ní spíš jen odkapává a je těžké nastavit správnou teplotu. Proto si napustím vanu a přiliju do tekoucí vody velkorysou dávku Annieiny pěny do koupele a doufám, že mi to nebude zazlívat. Koneckonců, nastala krizová situace.

Voda je skvělá a dělá mi neskutečně dobře, zanořit se do voňavé pěny. Cítím, jak se mi uvolňují svaly, a na chvíli zavřu oči, na nic nemyslím a užívám si klidu a míru. Tento stav bohužel dlouho netrvá, protože když si náhodou přejedu rukou přes bradavku, zjistím, jak je po Jonathanově laskání v limuzíně stále citlivá. Okamžitě mám před sebou výjevy z toho, co jsme dělali - co on dělal se mnou -, a do hlavy se mi vkrade jeho obraz, nenechá se zaplašit.

Moje myšlenky se zase točí v kruhu, nenacházejí východisko ze situace, která se zdá být neřešitelná. Anebo přece je. Jenže se mi to řešení vůbec nelíbí. Protože jestli chci z té nepříjemnosti s bulvárem vyjít se zdravou kůží a nepokazit si profesní šance, musím si od Jonathana držet odstup, což ve skutečnosti nechci. Už teď se mi po něm stýská a chtěla bych být s ním. On je totiž nejvíc fascinující muž, jakého jsem kdy potkala, a mohla bych se snadno stát závislá na jeho blízkosti. Možná už dokonce jsem, když si uvědomím, jak málo stačí k tomu, abych to s ním dělala na těch nejnemožnějších místech - a pouhá vzpomínka na to, co se mnou dělá, stačí, abych se vzrušila.

Jenomže pro mě je to víc než jen sex, a pokud on v nás dvou nevidí žádnou perspektivu, pokud nedokáže nikoho milovat, nebo prostě jen nemiluje mě - tak bude asi lepší, když teď odejdu, než mi ublíží doopravdy.

Jelikož jsem v tuto chvíli příliš zneklidněná, než abych si dál užívala koupel, umyju si ještě rychle vlasy a vylezu z vany. Mokrou hlavu si zabalím do ručníku a osuším se. A protože jsem v bytě sama, chci nahá přeběhnout do svého pokoje a obléct se až tam, ale když už mám ruku na klice, slyším, jak se otevírají dveře bytu a někdo vchází. To musí být Marcus.

S povzdechem se zabalím do velké osušky, pevně ji založím nad prsy a spravím si ten turban na hlavě. Když však vyjdu na chodbu, nestojí přede mnou Marcus, ale Annie. Vypadá stejně tak vyjeveně jako já, když mě uvidí.

„Co tu děláš?” Mám radost, že ji vidím, ale nenacházím vysvětlení, proč jde z práce tak brzo.

„Na to stejné bych se mohla zeptat já,” řekne a chabě se pousměje.

Teprve teď v její ruce vidím stočený magazín Hello! a naprázdno polknu. Annie zaznamená můj pohled a podívá se na mě s výrazem „o tom si ještě promluvíme”, načež jde do kuchyně. Nerozhodně se vydám za ní.

„Není mi dobře, tak jsem šla domů,” vysvětlí, zatímco napouští vodu do konvice. „Myslím, že budu nemocná.”

Vzpomenu si, že říkala už u snídaně, že ji bolí hlava.

Ohlédne se na mě přes rameno. „Nechceš taky čaj?” Přikývnu a podám ze skříňky dva hrnky.

„Já to udělám,” řeknu a Annie s povděkem nechá přípravu čaje na mně. Hodí si do sklenice vody šumivou tabletu na bolest hlavy a sedne si ke stolu. Když přinesu dva kouřící hrnky, vezme časopis z lavice, na kterou ho prve odložila, a přesune jej doprostřed stolu. Prstem poklepe na fotku Jonathana a mě.

„Grace, zdá se mi, žes mi něco zamlčela, hm?”

I když jsem věděla, že tohle přijde, zčervenám a nešťastně na ni hledím.

„Chtěla jsem ti to říct, opravdu. Nevěděla jsem ale jak. Je to tak - složité. A tys mě před ním vždycky varovala.”

„Jenomže marně, co?” Annie pozvedne obočí. „Ty ses do něho stejně zamilovala.”

Smutně přikývnu, protože nemá smysl cokoliv popírat. Annie se nevzteká, naopak. Dívá se na mě s porozuměním, skoro jako kdyby to pro ni nebylo překvapení.

„Tak jo. V tom případě chci vědět, co se stalo - od začátku,” řekne a já jí ochotně vypovím všechno, od toho prvního okamžiku na letišti po naši hádku v limuzíně. Nedokážu přestat, když už jsem jednou začala, nicméně jisté podrobnosti raději vynechávám. Čím déle mluvím, tím víc je mi jasné, že Annie měla se svým varováním od samého začátku pravdu.

Jonathan je nebezpečím pro můj duševní klid. Jsem sice možná první zaměstnankyně, se kterou se vyspal, ale on není ochotný připustit si city nebo snad nějakou formu sblížení, ani v mém případě ne.

„Co teď budu dělat?” zeptám se bezradně, když domluvím. Annie zamyšleně míchá svůj čaj.

„Pěkně komplikovaná situace,” usoudí a zní to jako podcenění skutečného stavu. Vzhlédne a sešpulí rty. „Kéž bys mě poslechla.”

S dlouhým povzdechem se opřu o židli. „To bych si taky přála, věř mi.

Teď už ale nic nezměním.”

„Ale ano, Grace, můžeš stále hodně věcí změnit. Musíš jen chtít. Drž se prostě od Jonathana Huntingtona dál. On pro tebe není dobrý.” Annie to prohlásí s takovým odhodláním, až mě to děsí.

„On není žádná nestvůra, Annie,” bráním ho.

„Ne, já vím.” Mdle se usměje. „Je skvělý šéf a tak podobně, jistě - ale umí být ve vztahu k ženám strašně bezohledný.”

„Jak to myslíš?”

Annie se na mě zahledí. „Vyprávěla jsem ti o tom klubu?”

Stísněně přikývnu. Raději potlačím představu, že tam Jonathan půjde - možná tam jel hned poté, co jsem vystoupila z limuzíny. „Co je s ním?”

Annie si zřejmě musí rozmyslet slova, než promluví. „Ta věc s Claire - neřekla jsem ti všechno. Claire do něj byla vážně hrozně zamilovaná a já myslím, že to věděl. Nedalo se to přehlédnout, ale on to přesto

ignoroval. Když zjistila, že často chodí do toho klubu, pokusila se tam dostat. Byla posedlá myšlenkou, že je to její jediná možnost, jak ho líp poznat. Jenomže normální smrtelník se dovnitř nedostane, bude to něco opravdu exkluzivního. Udělala tam scénu, ale nic nepomohlo. Druhý den si ji dal Jonathan zavolat, a když se od něj vrátila, byla bledá jako smrt a nechtěla mluvit o tom, co se mezi nimi stalo. Pak dala výpověď a mazala zpátky do Edinburghu.” Annie na mě hledí málem prosebně. „Rozumíš, Grace? On je zvnějšku skvělý chlap, o tom nepochybuju, ale myslím si, že vy všechny nechcete vidět, že má i stránky, které nejsou vůbec skvělé. Proto mi dělá spíš starosti, že se o tebe zajímá, než aby mě to těšilo. Možná ani doopravdy nechceš zjistit, co je za člověka,” vzdychne.

„Proto by bylo pravděpodobně nejlepší, abys tu praxi ukončila.”

„Ukončila? Vždyť tu nejsem ani tři týdny!” protestuju.

„Celá firma o tobě mluví.” Poslední větu pronesla Annie tiše, jako kdyby pro ni bylo těžké mi něco takového sdělit. Zježí se mi chloupky vzadu na krku a srdce se mi zběsile rozběhne, když mi Annie potvrzuje, co už Jonathan naznačil.

„Kvůli těm plkům v časopise?” Annie smutně zavrtí hlavou.

„To byl jenom zlatý hřeb. Mluvilo se o tobě už předtím.” Jsem v šoku.

„Tak proč jsi mi nic neřekla?” zeptám se vyčítavě.

„Nechtěla jsem tě znejistit,” odpoví Annie a položí dlaň na mou ruku.

„Mám tě ráda, Grace. Se mnou se o tom pak už taky nebavili, protože vědí, že jsem na tvé straně.” Povzdechne si. „Já jsem ti ale říkala od začátku: Jonathan Huntington si nikdy nevzal žádnou praktikantku k sobě do kanceláře. O tom se pochopitelně hodně mluvilo, protože to bylo nezvyklé. A ve firmě je hodně žen, co mají pro šéfa slabost, ale už se smířily s tím, že je nedosažitelný. Tyhle všechny celkem zuřily, že máš takové výsady. A teď vidí i na titulní straně, žes dokázala něco, co je údajně nemožné, a žes ho sbalila - to pro ně byl šok, věř mi.”

„Já jsem ho ale přece vůbec nesbalila,” bráním se.

„Detaily nehrají roli, jim bohatě stačí, že ses k němu dostala tak blízko. Znáš Caroline z recepce dole? Nevěděla jsem, že taky patří k fanklubu Jonathana Huntingtona, ale i ona byla zvědavá, co se mezi vámi asi odehrává. A dnes už vážně v celé firmě vládlo boží dopuštění. Buď ráda, žes tam nebyla.”

Po zádech mi přeběhne mráz, když mi dojde, jak naivní jsem byla. Byla jsem tak moc zaměstnaná Jonathanem a svými city k němu, že jsem se nedívala vpravo vlevo, a Annie mi nechtěla ublížit, takže mě varovala před Jonathanem, ale ne před tím, co probublávalo ve firmě.

A přitom jsem vnímala ty nenávistné pohledy, kterými po mně občas metala Catherine Shepardová. A že se za mnou někteří zaměstnanci ohlíželi, když jsem procházela po chodbách. Nikdy by mě ale nenapadlo, že jsem opravdu tak zajímavá, aby se o mně mluvilo. Jaksi se mi všechno vymyká z rukou.

„Když už tam ale nepůjdu, bude to vypadat, jako že utíkám,” zavrtím hlavou, jako bych sama sebe přesvědčovala, že to rozhodně neudělám.

„Tahle praxe je pro mě skvělá šance, Annie. Nemůžu s ní jen tak seknout.”

„To sis měla rozmyslet, než sis začala s Jonathanem,” prohlásí otevřeně.

„To jsou ale dvě oddělené věci,” naříkám.

„Obávám se, že to lidem nevysvětlíš,” míní Annie. „Ti už vidí jenom to, co chtějí vidět. Nebo aspoň většina.” Soucitně mě pozoruje. „Jestli tam tedy vážně chceš ještě jít, budeš potřebovat pevné nervy.”

Má pravdu, pomyslím si v zoufalství a cítím, jak mě v očích pálí slzy bezmoci. Tak snadno člověk získá pověst coury.

„Ale já stojím za tebou,” utěšuje mě Annie, když vidí, jak jsem zoufalá. „Já už dám pozor, aby ti dali pokoj.”

Vděčně se na ni usměju, ale pak se obě mimoděk ohlédneme, když slyšíme, jak se v zámku otáčí klíč. Někdo těžkým krokem vejde a vzápětí se ve dveřích kuchyně zjeví Marcus. Má na sobě běžeckou soupravu a je úplně zpocený, evidentně byl běhat.

„Ahoj Marcusi,” pozdraví ho Annie a on zabručí odpověď a podmračeně na nás hledí. Asi nečekal, že nás tady najde. Pak mu padne pohled na časopis na stole.

Stačím potlačit reflex připlácnout fotku na titulní straně rukou, i když to vlastně není nutné. Časopis leží tak, že by na té fotce teoreticky neměl nic vidět. Jenomže se zdá, že on stejně ví, co je na titulní straně, a jeho výraz ještě víc potemní. Už předtím se netvářil nadšeně, jak si právě uvědomuju.

„Takže tě Jonathan Huntington jenom hodil domů, co?” zeptá se příkře.

Vybavím si ten večer před dvěma týdny, kdy jsem zapomněla klíč a Marcus se nachomýtl k situaci, jak s Jonathanem stojím před domem. Cítím, jak rudnu, ačkoliv se mu nemusím z ničeho zpovídat. Nic neříkám.

„Ty musíš vědět nejlíp, co děláš,” prohlásí pohrdavě a otočí se na patě. Bez dalšího slova zapadne do koupelny a pak slyším téct vodu.

„No nazdar,” řekne Annie a povzbudivě se na mě usměje, protože vidí, jak moc se mě Marcusova reakce dotkla. „Myslím, že je tady někdo trochu žárlivý.”

Nešťastně pokrčím rameny.

„Nemůžu za to, Annie. Nechtěla jsem se do Jonathana zamilovat.”

„Já vím,” povzdechne si. „Člověk si nevybírá. Teď už se jen musíme snažit, abychom tě tím protáhly živou a zdravou.”

Její slova mi znějí v hlavě, když později ležím v posteli a civím do stropu. Pokud jsem doufala, že mi bude líp a že dokážu rozumněji uvažovat, až nebudu v Jonathanově blízkosti, tak to jsem se šeredně spletla. Jsem zmatenější než předtím, pokud je to vůbec ještě možné. A taky po něm toužím, i když se mi příčí přiznat to. Chybí mi, dokonce hrozně mi chybí. Jakmile zavřu oči, vidím před sebou jeho obličej, jeho modré oči, ve kterých se dokážu ztratit, a cítím jeho prsty na své kůži, slyším jeho hluboký hlas, který umí hladit. Opravdu nemám ponětí, jak to všechno půjde dál.

Jen jedno vím jistě: neuteču. Tak strašné to nebude, utěšuju se, než se mi konečně podaří usnout.

***

Jenže druhý den je všechno ještě horší, než jsem se obávala. Annie se probudí s horečkou a bolestí v krku, takže mě nemůže doprovodit do kanceláře, jak jsme se domluvily. A Marcus se dosud neuklidnil. Je zalezlý v pokoji, a když se jedinkrát potkáme na chodbě, odpoví mi s kamenným výrazem na pozdrav a zmizí v koupelně. Ani Ian nemá čas na rozhovor u snídaně, který by rozptýlil moje chmury, protože se musí postarat o Annie a pak utíkat do práce. Jsem tedy se svým strachem docela sama.

Před zrcadlem dlouho přemýšlím, co si dnes obleču, a nakonec se rozhodnu pro ty hnědé retro šaty, které mi vybrala Annie. V kombinaci s kozačkami vypadají dobře, vůbec ne nudně, ale ani tak odvážně jako ty černé, které jsem na sobě měla včera. Cítím se v nich dobře, což ovšem nic nemění na faktu, že jsem děsně nervózní.

„Budu ti držet palce,” zaskřehotá Annie, když se s ní jdu rozloučit, a usměje se na mě. Oči se jí nezdravě lesknou a může sotva mluvit, takže se v duchu omlouvám, že jsem si pomyslela, ať jde k čertu, když mi řekla, že se mnou nebude moct jít do práce. Opravdu jí není dobře a nemůže v tomto stavu pracovat.

Dole přede dveřmi vyhlížím případné fotografy, ale i tentokrát je tam klid. S nadějí v srdci si pomyslím, že Jonathan třeba přece jen přeháněl. Možná nejsem pro tisk vůbec tak zajímavá, jak si myslel.

Při cestě metrem do City je všechno jako obvykle, ale když nakonec dorazím k budově Huntington Ventures, opravdu před vchodem číhají nějací fotografové. Když mě uvidí, náhle ožijí, a než stačím vejít do haly, jsem obklíčená. Musím si držet ruce před obličejem, tak jsou blízko, a jejich blesky mě oslepují.

„Slečno Lawsonová, kdy se vdáte za Huntingtona?” volá jeden.

„Jste do něj moc zamilovaná?”

„Jaké to je, prožívat aféru s nejatraktivnějším svobodným mužem Evropy?”

Otázky na mě prší stejně jako cvakání fotoaparátů. Zalomcuju dveřmi a snažím se je otevřít, ale nechtějí povolit. Pak se najednou otevřou, kdosi mě popadne za ruku a vtáhne mě do foyer, kde je mnohem větší klid. Prosklené dveře zřejmě tvoří přirozenou hranici, protože do budovy mě ta smečka nepronásleduje a jenom dál fotí zvenčí.

Ten muž, který mě chytil za ruku, zavalitý chlápek v modré uniformě připomínající amerického policistu, mě manévruje dál do haly, zatímco jeho stejně oděný kolega zůstává u dveří, aby bránil fotografům ve vstupu.

„Jste v pořádku, slečno?” ptá se muž, který se postavil tak, aby mě jeho široká ramena kryla před pohledy číhajících novinářů.

Vylekaně přikývnu. „Ano, díky.”

„Nebojte se,” prohlásí. „Ti se sem nedostanou. Máme příkaz nikoho sem nepustit.”

S povděkem přikývnu a snažím se uklidnit. Jonathan nepřeháněl, je to spíš ještě horší. Jelikož nevím, co mám teď dělat, otočím se k recepci - a střetnu se s pohledem blonďaté Caroline, která si mě chladně měří od hlavy k patě.

„Takový rozruch jsme tu ještě neměli,” poznamená a výčitka v jejím hlase nejde přeslechnout. „Naštěstí to pan Huntington předvídal a objednal ochranku. Jinak bychom tu dnes asi nemohli pracovat. Stejně je to ale velice rušivé,” informuje mě ublíženě.

„To je mi líto,” pípnu. Co mám říct? Já jsem je sem nepozvala. Myslím ale, že by nemělo smysl zkoušet se ospravedlnit, takže jdu rychle k výtahu. Místo do čtvrtého patra, kam jsem původně chtěla, stisknu z neodolatelného impulzu nejvyšší tlačítko, protože mám najednou nepotlačitelnou touhu mluvit s Jonathanem.

Když však dorazím do řídícího patra, přivítá mě Catherine Shepardová se stejně kysele opovržlivým úsměvem jako Caroline.

„Pan Huntington tady není,” oznámí se spokojeným výrazem, čímž mě nepříjemně zaskočí. Vůbec mě nenapadlo, že by Jonathan nemusel být v kanceláři. Ale jistě, pomyslím si, nejspíš bude u Sarah.

„Víte, kdy přijde?”

„Říkal, že dnes nepřijde vůbec,” odpoví a ani se nesnaží skrývat nepřátelství. „Kromě toho se zmínil, že ode dneška pokračujete ve své praxi na investičním oddělení.”

Ztěžka polknu, protože si připadám úplně hloupá, že jsem vůbec jela sem nahoru. Vždyť jsem si přece sama přála vrátit se k Annie a jejím kolegům. Jen jsem nějak tajně doufala, že s tím Jonathan nebude tak ochotně souhlasit. Zní to hrozně definitivně, jako kdyby všechno uzavřel. Se mnou.

„To je pravda,” řeknu. „Chtěla jsem se jenom rozloučit.” Chabá výmluva, a krásná Catherine to ví. Významně pozvedne obočí.

„Na shledanou, slečno Lawsonová,” pronese a velice chladně se usměje.

Já už nic neříkám, otočím se, zamířím k výtahu a sjedu se svěšenými rameny do čtvrtého.

Úsměv, s nímž mě pozdraví Veronica Hetchfieldová, je mnohem přívětivější než ten od Catherine Shepardové, ale je zároveň poněkud soucitný. Oznámení, že budu pokračovat zase na investičním, ji videntně nepřekvapuje.

„Ach, drahoušku, nic si z toho nedělejte,” řekne a poplácá mě po paži.

Se zděšením mi dochází, že si myslí, že mě Jonathan vyhodil.

„Vracím se sem dobrovolně,” ujistím ji rychle, ale vidím na ní, že mi nevěří.

A přesně tak to i pokračuje. Úplná ulička hanby, horší, než jsem si představovala. Všichni se navenek chovají mile a nenuceně, ale já cítím ty pohledy, slyším to šuškání. Pouze profesionalitě Cliva Renshawa, který je patrně odhodlán ignorovat veškeré klepy o svém šéfovi a mně, vděčím za to, že jakžtakž přežiju dopolední poradu. Snaží se mě zapojit do dění a snaží se dělat, že je všechno v normálu. Ale i zde jsem pod stálým dohledem, a když pak zase sedím v malé kanceláři na konci chodby, jsem s nervy tak v koncích, až se mi třesou ruce.

Bez Annie, která by mě aspoň trochu ochránila, se cítím hrozně sama.

Nebyl dobrý nápad odmítat Jonathanovu pomoc. Měl naprostou pravdu. Nehraje už žádnou roli, co udělám. Lidé budou mluvit stejně, když u něj budu, nebo ne. V podstatě jsem si to sama udělala mnohem horší, protože teď se nevraživci v řadách zaměstnanců beztak pošklebují ještě víc, když předpokládají, že naše aféra skončila. Taky že skončila, pomyslím si nešťastně. Protože jsem byla tak svéhlavá a neposlechla Jonathana.

Vzpomenu si na jeho rozzlobený výraz a na slova, která jsem mu vmetla do obličeje, když jsem vystupovala z limuzíny. Je dost málo pravděpodobné, že mě teď ještě chce mít ve své blízkosti. Nejspíš jsem všechno zničila - a přesto trpím.

Vím, že to musím přečkat, pokud tu chci doopravdy zůstat. Možná se všechno za pár dní uklidní, když budu dělat svou práci a nedám na sobě nic znát. Jenže možná taky ne, pomyslím si s povzdechem a trhnu sebou, když se najednou otevřou dveře.

Dovnitř strčí hlavu jedna zaměstnankyně oddělení, se kterou jsem doposud neměla nic moc do činění - myslím, že se jmenuje Emma.

„Omlouvám se. Potřebuju se rychle podívat do kartotéky.” Pokynu rukou ke skříním.

„Prosím.”

Vejde dovnitř, vytáhne jednu zásuvku a hekticky se přehrabuje v pořadačích, ale zdá se mi, že se na svoje hledání příliš nesoustředí. Stále mě po očku pozoruje, čehož si okamžitě všimnu, i když předstírám, že si čtu papíry ležící na mém stole. Je jasné, že jenom hledala záminku, aby si mě mohla lépe prohlédnout.

Bezmocně civím do podkladů a nemůžu se dočkat, až zase vypadne. K tomu se samozřejmě nemá. Naštěstí mi ale vzápětí začne zvonit mobil. Nejprve zadoufám, že by to mohla být Hope, pak si zase v jedné krátké, zoufalé vteřině přeju, ať je to Jonathan, který mi řekne, že mě odtud vyzvedne.

Není to Hope a není to Jonathan. Je to Sarah Huntingtonová.

22. kapitola

„Ahoj, Grace. Doufám, že neruším,” řekne.

„Ehm, ne,” vysoukám ze sebe zmateně a dívám se na Emmu, která teď už přestala předstírat, že po něčem pátrá v kartotéce, a s neskrývanou zvědavostí mě pozoruje. Proč mi volá Jonathanova sestra? To se dozvídám hned vzápětí, protože Sarah přechází rovnou k věci.

„Poslyš, neměla bys čas navštívit mě tady v nemocnici?” zeptá se a hned k otázce doplní: „Teď hned?”

„Teď hned?”

Jsem úplně vykolejená.

„No, já samozřejmě. Ráda. Ale -”

Vzpomenu si na ty fotografy. Co když mě budou sledovat? Nezavedla bych je přímo k Sarah? Nebo už stejně vědí, co se stalo? „Obávám se, že to

nepůjde. Momentálně zrovna -” teď bych opravdu chtěla, aby se ta zvědavá Emma propadla do země, „ nemůžu úplně jednoduše odejít.”

„Já vím, už jsem o tom obležení slyšela. Člověk si zvykne, ale v tuto chvíli je to pro tebe asi dost hrozné, co?”

Její upřímná účast mě tak potěší, že se mi trochu zachvěje brada, ale kvůli Emmě se rychle ovládnu.

„Ano. V tom případě taky víš, kvůli čemu to je hrozné,” odpovím.

Sarah se zasměje. „To vyřešíme,” řekne. „Záchrana je na cestě. Už se těším!” S veselým „tak zatím” zavěsí a já už necivím na Emmu, ale na mobil. Jaká záchrana?

Slyším, jak si někdo odkašle, a když zvednu hlavu, stojí ve dveřích Alexander.

„Grace, můžeš na chvilku? Potřebujeme tě někde jinde,” oznámí mi a mrkne na mě. Když mi docvakne, že on je ten zachránce, o kterém Sarah mluvila, začnu se samou úlevou taky usmívat.

„Jistě.”

Chvatně popadnu tašku, pozdravím Emmu, která se za námi vyjeveně dívá, a následuju Alexandera do výtahu. Nejedeme však vzhůru, ale dolů. Úplně dolů do podzemních garáží.

„Bude lepší nechodit hlavním vchodem,” prohlásí, a když se výtah otevře, vede mě k šedému jaguáru. V autě mi řekne, ať se na sedadle co nejvíc skrčím, abych nebyla vidět, pak se rozjede a vyjedeme z garáží.

Výjezd z nich se nachází na boční straně budovy a nikdo tam na nás nečeká. Alexander zabočí na London Wall, a když míjíme hlavní vchod Huntington Ventures, vyhlédnu opatrně z okýnka. Fotografové stále čekají před vchodem, ale o Alexanderův jaguár se naštěstí nezajímají. S úlevou se zase narovnám, když jsme mimo dohled.

Alexander se na mě podívá. „Všechno v pořádku?” Přikývnu, i když si nejsem jistá, že je to pravda.

„Já vím, někdy může být děsivé padnout té sebrance do spárů,” poznamená. „Na druhou stranu oni o tebe zase brzo ztratí zájem. Pokud tedy nepatříš ke královské rodině. Příští týden už budeš mít klid, oni si najdou jinou story. Na Harryho je vždycky spoleh.”

„Doufejme,” přisvědčím s nadějí. Tohle bych opravdu nepotřebovala každý den.

Cestou do Marylebone moc nemluvíme, zřejmě proto, že na mně Alexander vidí, jak jsem hotová. Zaparkuje v boční ulici a doprovodí mě do nemocnice do pokoje na normálním oddělení, kam už Sarah přeložili.

Místnost je světlá a čistá, a přesto zařízená se smyslem pro detail - jako ostatně všechno na této exkluzivní soukromé klinice -, takže v člověku vyvolává dojem, že přišel do hotelu, a ne do nemocnice.

Sarah leží v posteli a usmívá se, když vejdeme. Její obličej už má zdravější barvu a je na ní znát, že se cítí lépe než včera, i když ta sádra je i nadále děsivá.

„Ahoj,” pozdraví nás vesele.

Alexander popojde až k ní a políbí ji na tvář. „Mise splněna,” prohlásí. Sarah ho pohladí po ruce.

„Díky. Bylo to od tebe moc milé.”

„Ano,” souhlasím. „Děkuji.” Byla jsem natolik zaměstnaná sama sebou, že mě ani nenapadlo říct mu, jak moc jsem vděčná za to, že mě dostal z kanceláře. Ti dva mě opravdu zachránili, protože si vůbec neumím představit, jak bych za těchto podmínek vydržela v Huntington Ventures.

Alexander na nás kývne a jde zpátky ke dveřím. „Musím ještě vyřídit pár telefonů. Budu venku,” oznámí a zamává mobilem, ale já mám spíš

dojem, že nás nechce rušit při našem holčičím rozhovoru. Možná ho Sarah předem požádala, aby nás nechal samotné.

Když odejde, Sarah poklepe na kraj postele. „Sedni si ke mně,” pobídne mě a já jí vyhovím.

S úsměvem se na sebe díváme. Jsme skoro stejně staré a cítím k ní nějaké spojení, jako kdybychom mezi sebou měly drát přenášející signál. Kdyby nebyla Jonathanova sestra a potkaly bychom se někde jinde, byly bychom si určitě taky sympatické.

„Jak se vede?” zeptáme se obě najednou a musíme se smát, což mi dělá hrozně dobře, prostě z toho důvodu, že včera jsem se nesmála vůbec.

„Já jsem na tom celkem dobře,” řekne potom, „pokud pominu, že mě pekelně štve, že se tu musím nečinně válet. Důležitější ale je, jak se vedlo dnes tobě. Bylo to hrozné?”

Nešťastně přikývnu.

„Ještě mnohem horší, než jsem si uměla představit.” Soucitně se na mě dívá.

„Umím si to představit. I dcera lorda Lockwooda už měla tu čest s bulvárem. A co se týče Jonathana, tak v jeho případě nemají nikdy dost.”

Polknu.

„Já vím. On mi to říkal.” Její pohled zvážní.

„Proč jsi u něj nezůstala, když ti to navrhoval?” Vylekaně vykulím oči.

„On ti to řekl?” Přikývne.

„Byl tady dnes ráno. Tak proč?”

„Protože -”

Jak jí to mám vysvětlit? Přece jí nemůžu vyprávět, jak jsem se bezhlavě a šíleně zamilovala do jejího bratra, ale on má zájem jen o sex, takže proto nemám pocit, že bych se mu mohla svěřit do ochrany. „Protože jsem si myslela, že si poradím sama. Nevěděla jsem, že všechno bude přesně takové, jak předpověděl.” Nejistě na ni hledím. „Myslela jsem, že všechno bude jenom horší, když s ním zůstanu.”

„A ty s ním jsi?” zeptá se Sarah opatrně. Smutně zavrtím hlavou.

„Ale je mezi vámi něco? Tak jak to tvrdí tisk?” Tentokrát přikývnu.

„Nevím jistě, jestli to můžu tak nazvat, a myslím si, že už je po všem, ale - ano.”

Chvilku mlčí a jenom se na mě zamyšleně dívá.

„Proto byl tak napjatý,” poznamená potom. „Víš, že je to naprostá novinka? Můj bratr ještě nikdy,” patřičně to slovo zdůrazní, „nepřivedl žádnou ženu, aby ji představil rodině.”

Chabě se usměju.

„Tohle nemělo žádný skrytý význam - rozhodně ne ten, který chtěl vidět tvůj otec. Jonathan se těsně před včerejší návštěvou dozvěděl o té fotce

v časopise a chtěl se mnou mluvit.”

Sarah pokrčí rameny. „Nebo tě ochránit před tiskem a zvědavými pohledy.” Zkoumavě na mě hledí. „Záleží ti na něm, Grace?”

Horečně uvažuju, co mám teď říct, ale nakonec přikývnu. Nemá smysl lhát. „Ano. Moc,” přiznám.

„V tom případě bych tě vlastně měla varovat.”

Zakoulím očima. „Snad ne i ty?” Zasměje se, ale hned zase zvážní.

„Mám Jona ráda, je to nejlepší bratr, jakého si umím představit, laskavý a pozorný a stále mě opatruje, což mi občas umí jít i na nervy. A

stojí oběma nohama na zemi, vybudoval extrémně úspěšnou firmu a má takové úspěchy.”

Souhlasně přikyvuju, protože popisuje přesně toho Jonathana, do kterého jsem se zamilovala.

„Všechno by mohlo být ideální, kdyby neměl takové bloky v oblasti vztahů,” povzdechne si. „Proč to tak je?” zeptám se. Sarah potřese hlavou.

„Já si to taky neumím pořádně vysvětlit. On byl vždycky takový, ale zhoršilo se to hlavně poté, co byl ve dvaceti nějaký čas v Japonsku a seznámil se s tím Yuutem. Někdy se mi zdá, že ten Japonec přenesl svoje chladné chování na Jonathana. Od té doby se s ním nedá doopravdy sblížit. O žádné lásce nechce ani slyšet, a o ženění a o dětech už vůbec ne - však jsi to včera slyšela.”

„Ano,” přikývnu. „On vašeho otce úplně nenávidí.” Sarah si zase povzdechne, tentokrát ještě smutněji.

„Protože mu vyčítá, že má vinu na smrti naší mámy. Přitom to byla nehoda. Kromě toho se už několik let hádají kvůli ženění, a pak táta taky vyjadřoval pochybnosti, když Jon zakládal firmu. To všechno vedlo k tomu, že jejich vztah není nejlepší - abych to řekla slušně.” Pronikavě na mě pohlédne. „Někdy mám doopravdy strach, že Jon tenhle emoční odstup, co má k většině lidí, prostě nikdy nepřekoná. A proto ti taky nemůžu radit, ať si s ním něco začínáš. Udělal už spoustu žen dost nešťastných.” Na tváři se jí mihne úsměv. „Nikdy jsem ho ale nezažila takového, jako když byl s tebou. Myslím, že ty se k němu můžeš doopravdy dostat, Grace. Je dost možné, že jsi jeho poslední šance, aby se z toho vyhrabal.”

Nešťastně se na ni podívám.

„Pochybuju, že mě po té včerejší hádce ještě rád uvidí.” Sarah se zazubí.

„Zlobí se na tebe, to je pravda. Když za mnou ale dnes ráno přišel, poznala jsem na něm, že se o tebe bojí. Objednal extra kvůli tobě ochranku, aby tě ta novinářská smečka před firmou neroznesla na kopytech.”

„A kde je teď?” ptám se.

„Říkal, že dnes nepojede do firmy, takže předpokládám, že je doma.”

„Ví, že jsem tady?” Sarah zavrtí hlavou.

„Chtěla jsem si s tebou nejdřív promluvit o samotě.”

Do pokoje vejde zdravotní sestra - jiná než včera - a nese podnos s jídlem. Hlavní chod je přikrytý stříbrným poklopem se zlatě žlutým madlem a dezert je jak z michelinské restaurace. Tak to je něco. Říkám si, že až budu někdy nemocná, budu chtít ležet taky na téhle klinice.

„Nedáš si něco?” zeptá se Sarah, ale já zavrtím hlavou. Tím vším kolem Jonathana se mi úplně sevřel žaludek a já nemám hlad.

Zatímco jí, nebavíme se už o Jonathanovi, ale o jejím studiu v Římě. S nadšením vykládá o malbách, které ji zvlášť oslovily, a projeví se jako fanoušek Michelangela, Raffaella a Sebastiana del Piomba.

„Jon nesnáší, když mluvím o jejich dílech. On sám jim nerozumí,” směje se.

„Ano, já vím, on už se zmiňoval.”

„Tak vidíš,” prohlásí vítězoslavně. „Víš o něm věci, které se jen tak někdo nedozví.”

„O čem to vlastně píšeš?” zeptám se, protože už nechci mluvit o Jonathanovi a svém vztahu k němu.

Usměje se.

„O barvách lásky.”

Když na ni nechápavě hledím, zachichotá se.

„Takhle se tvářil i můj profesor, když jsem mu to téma představila. Je ale hrozně zajímavé, opravdu. Zkoumám, jak se vztah malířů k jejich modelům odrazil v barevnosti portrétů. Barvy mají svoje významy a malíři je používají někdy vědomě, někdy podvědomě, aby vyjádřili určité emoce.

Mně se to -”

Nedokončí větu, protože v tu chvíli se ozve zaklepání a do pokoje vejde Alexander.

„Už jsem domluvil a musím zase do kanceláře,” řekne. „Chceš se se mnou svézt zpátky, Grace?”

Sarah i on se na mě dívají, ale poznám jim na očích, že by to podle nich nebyl dobrý nápad. Můžu jim dát jenom za pravdu, takže zavrtím hlavou.

„Ne. Pokud tedy můžu?”

Váhavě hledím na Alexandera. Přikývne. Zdá se, že se mu ulevilo.

„Samozřejmě, to je v pořádku,” odvětí a usměje se. „Máš moje oficiální svolení vzít si na zbytek dne volno.”

Na rozloučenou ještě políbí Sarah na čelo a popřeje mi hodně štěstí, než nás nechá samotné.

Zazubím se.

„Jakou barvu má vlastně tvůj poměr k Alexanderovi?” vyzvídám.

„Červenou,” odpoví bez rozmýšlení a zasměje se. „Zatím ale spíš světle červenou, bohužel. Vím, že mě má rád, ale pořád se hrozně drží zpátky.

Musím teď v Londýně zapracovat na tom, abych namíchala intenzivnější tón. Snad se mi to brzo povede.”

Zářivě se usměje a já si vzpomenu, jak ji Jonathan popisoval. Zdá se, že je opravdu hodně cílevědomá. Mně se však její otevřenost líbí.

„Co máš v plánu teď?” zeptá se Sarah, když je pomalu čas odejít.

Nejistě pokrčím rameny.

„Nevím.”

Do firmy nemůžu a zase tolik možností na výběr nemám.

„Asi pojedu zpátky do Islingtonu.”

Sarah vytáhne zásuvku nočního stolku, nahmatá peněženku a podává mi několik desetilibrových bankovek.

„Vezmi si taxík, prosím,” pokračuje, když vidí, že si ty peníze nechci vzít. „Mě to opravdu bolet nebude, vážně ne.” Koutkem úst se pousměje. „A kromě toho jsem tě sem pozvala já, takže se taky musím postarat o to, aby ses v pořádku dostala domů - nebo kamkoliv chceš.” Její modré oči, které tolik připomínají ty Jonathanovy, na mě pronikavě hledí. „Budeš ještě přemýšlet o tom, co jsem ti řekla?”

Přikývnu. Jelikož celé dny nemyslím na nic jiného než na Jonathana, nebude to vůbec žádný problém.

„Hodně štěstí,” popřeje mi ještě, než se s ní rozloučím.

Když sedím v taxíku, který mi zavolala recepční, a jedu zpátky do Islingtonu, přehrávám si v hlavě celé tohle divoké dopoledne. Naléhavě cítím, že se musím rozhodnout. Nikdo mi nic neřekl, ale přesto to visí ve vzduchu. I když je to těžké, musím si přiznat, že praxi nemůžu dokončit tak, jak jsem původně plánovala, ne za těchto podmínek. Buďto ji musím předčasně ukončit a odletět domů, nebo se vrátit k Jonathanovi a zjistit, jak by to s ním mohlo pokračovat.

Pokud odletím domů, je tu snad ještě malá šance, že se moje aféra s Jonathanem bude brát jako uklouznutí. Hloupost, kterou lze omluvit věkem a na kterou se zapomene. Tohle bych měla udělat. Jediná rozumná věc.

Představa, že odejdu a už nikdy Jonathana neuvidím, mě tak bolí, že na ni nechci ani myslet. Z hlavy mi nejdou slova, která mi řekla Sarah. Je to tak, jak tvrdila? Znamenám pro něj víc, než si chce přiznat?

Zažila jsem, jak láskyplný umí být, protože takový je k Sarah. A angažuje se pro lidi, se kterými má co dělat pracovně, není mu všechno jedno, jak jednoznačně dokazuje ten projekt v Hackney. Proč se tedy vyhýbá vztahům? Proč si k sobě kromě sestry a Alexandera nikoho nepustí? Musí mít nějaký důvod, ale ten zjevně skrývá i před těmi, které miluje.

Jestli se k němu vrátím, jenom si všechno udělám těžší, to vím. Nemám totiž tušení, jak se pak zachová nebo jak dlouho mě u sebe nechá, jestli vůbec. Dokonce ani jeho vlastní sestra mi nemůže s čistým svědomím doporučit, abych to udělala. Všichni mě od něj zrazují, dokonce i on sám.

Dlouze si povzdechnu.

Opravdu bych se od Jonathana měla držet dál. Vymazat ho ze svého života, tak jako to dělá on s těmi, kteří se k němu příliš přiblíží. Já ale prostě nevím jak.

Černý taxík zastaví na semaforu.

„Já jsem si to rozmyslela,” oznámím řidiči, který na mě překvapeně hledí. „Chci jet jinam.” „A kam to bude, má milá?” zeptá se s londýnským přízvukem.

Zhluboka se nadechnu. „Do Knightsbridge.”

23. kapitola

Knightsbridge neleží daleko od Marylebone a zatím jsme ani neujeli daleko od nemocnice, takže jsme během čtvrthodiny v ulici, na jejímž konci se nachází Jonathanova vila. Poznám ji už zdálky, a z dálky vidím i fotografy stojící před kovanou bránou a plotem. Není jich tolik jako před sídlem Huntington Ventures, asi jen čtyři nebo pět, ale mám z nich přesto strach.

„Zastavte, prosím!”

Řidič zastaví a tázavě mě pozoruje v zrcátku. „Co teď, slečno?” Hlavou mi víří myšlenky, protože je mi úplně jasné, že rozhodnutí,

které teď udělám, bude zatraceně definitivní. Moje fotka před budovou firmy ještě o ničem nevypovídá. Ta přece nepotvrzuje žádnou aféru, vždyť tam přece pracuju. Jestli mě ale vyfotí před jeho domem, nebude cesty zpět. Tím se potvrdí všechny fámy - lhostejno, jak Jonathan zareaguje. Co budu dělat, když mě ani nepustí dovnitř nebo mě hned pošle pryč?

V zoufalství zavřu oči. Proč si takhle ubližuješ, Grace? ptám se sama sebe. Proč dopustím, aby nade mnou měl takovou moc?

Je to prostě fakt. Nedokážu vypnout svoje city a odejít. Na to k němu cítím příliš moc, už se příliš stalo. Musím zjistit, jaká blízkost je možná u muže, jako je Jonathan - a jestli bych s tím dokázala žít. A to budu moct jedině tehdy, když teď z toho auta vystoupím.

Když žádám řidiče, aby popojel blíž k Jonathanovu domu, buší mi srdce až v krku. Fotoaparáty začnou cvakat, už když mu platím, protože paparazzi si nás mezitím stačili všimnout. Řidič na mě starostlivě hledí.

„Jste si jistá, že nemám jet dál?” ptá se.

Zavrtím hlavou. Už je pozdě, pomyslím si a vystoupím. Tentokrát už na mě neprší žádné otázky, evidentně bohatě stačí, že jsem na cestě k Jonathanovu domu. Anebo se možná tvářím tak zuřivě, že se mě neodvažují oslovit.

Po pár krocích jsem u branky a fotografové se i tentokrát zastaví na hranici pozemku. Přesto i nadále slyším cvakání fotoaparátů, když zvoním u dveří.

Prosím, buď doma, žadoním v duchu, protože pocit, že tu stojím jak na stříbrném podnose, je děsný. Ani si nechci představovat, co bude zítra v novinách, pokud odtud odtáhnu s nepořízenou.

Někdo tam však je, protože slyším kroky blížící se ke dveřím. S napětím čekám, abych se pak vzápětí lekla, když se dveře otevřou a ukáže se žena středního věku. Má na sobě zástěru a v ruce drží prachovku.

„Prosím?” zeptá se a střelí podezřívavým pohledem k fotografům.

Jsem tak zaskočená, že v první chvíli nedokážu nic říct. Takže má přece jen hospodyni, pomyslím si.

„Můžu mluvit s Jonathanem, chci říct s panem Huntingtonem?”

Ve tváři se jí mihne poznání, zřejmě si mě dokáže správně zařadit.

„Jistě,” odpoví a ustoupí stranou. „Pojďte dál.”

Když se dveře zavřou a já neslyším cvakání foťáků, oddechnu si a následuju hospodyni do prvního patra, kde se nachází kuchyně, na kterou mám dobré vzpomínky. Na kamenném stole stojí kbelík s vodou a o hranu pracovní plochy je opřený mop.

Žena mě vede ještě o patro výš, přes ty dva rozlehlé obýváky. U jedněch dveří se zastaví a zaklepe.

„Ano?” slyším Jonathanův hlas a při jeho zvuku mi po zádech přeběhne příjemné zamrazení. „Máte tady návštěvu,” odpoví hospodyně a ještě jednou si mě změří od hlavy k patě.

O vteřinu později se dveře rozlétnou a na prahu stojí Jonathan. Zřejmě nečekal, že mě uvidí, a na jeho tváři se zřetelně zrcadlí překvapení.

„Grace.”

Dokážu na něj jenom zírat a doufat, že mě nezradí kolena - tak silný účinek na mě má. Přitom jsem ho neviděla jen směšný jeden den.

Jeho černá košile je u krku rozepnutá, víc než obvykle, a nedbalé džíny, které má k ní, zdůrazňují jeho dlouhé svalnaté nohy. Vlasy má rozcuchané, jako kdyby si je prohraboval prsty, a na jeho tváři spočívá černý stín prozrazující, že se dnes ještě neholil. Vypadá unaveně.

„Můžu můžu s tebou mluvit?” zeptám se nejistě.

Několik dlouhých vteřin, během nichž se neodvažuju dýchat, mlčí. Pak ale přikývne.

„Můžete jít, paní Matthewsová,” oznámí ženě. „Dnes už vás nebudu potřebovat.”

„Jak si přejete, pane Huntingtone,” odvětí mu a na odchodu po mně ještě vrhne zvědavý pohled. Pak sejde po schodech a my zůstaneme sami.

„Kdo to byl?” zeptám se, abych vyplnila ticho. V jeho blízkosti jsem najednou hrozně nervózní.

„Hospodyně,” odpoví.

„Nevěděla jsem, že nějakou máš.”

Pozvedne obočí. „Ty toho o mně nevíš docela hodně.” Jeho tvář je vážná, ani stopa po úsměvu, ale v očích mu zajiskří.

Jelikož jsem tak nervózní, nakukuju do pokoje za jeho zády. Je to prostorná pracovna s knihovnami podél stěn, mnoha moderními obrazy a velkým, masivním stolem, na němž se vrší papíry. Jonathan zřejmě hodně pracuje i doma.

„Proč jsi tady, Grace?”

Jeho hlas je naléhavý a běhá mi při něm mráz po zádech.

„Já musela jsem tě vidět.”

„Myslíš si, že to byl dobrý nápad? S těmi všemi fotografy tam venku?

Jestli nechceš, aby nás dva spojovali, tak jsi právě dosáhla pravého opaku. Ty fotky zítra vyjdou a ještě tu naši - aféru - dál rozdmýchají.”

Přikývnu a bez dechu odolávám jeho pronikavému pohledu.

„Já vím. Ale je to jedno, protože jsem se rozmyslela.” Zhluboka se nadechnu.

„Já tuhle aféru chci, Jonathane. Chci zůstat u tebe.”

Dívá se na mě a nereaguje. Jen v jeho očích se šíří žár, z něhož mě polévá horko.

„Nevím ale, jestli to chci i já, Grace. Ještě nikdy jsem si nezačal s nikým z firmy,” řekne a já poznám, že je opravdu nejistý. Taky ho to tedy stojí nějaké úsilí. Dobře.

„A já jsem s nikým nespala, dokud jsem nepotkala tebe.” Udělám krok k němu a položím mu dlaně na hrudník.

„Všechno je jednou poprvé.”

„Nic o mně nevíš,” zopakuje jako poslední varování, jako poslední pokus zastavit to, co ani jeden z nás zastavit nemůže.

„Tak mi dej šanci se něco dozvědět,” odpovím a hladím ho po pevných svalech.

V příštím okamžiku leží Jonathanovy rty na mých. Jeho polibek je drsný a skoro brutální, jako kdyby mě chtěl potrestat, ale moje srdce jásá, a já se vzdávám, když se jeho jazyk dožaduje vstupu do mých úst, a pak je dobude a sotva mi dovolí dýchat. Cítím na sobě jeho ruce, které hnětou moje prsa, a on není obezřetný, ale prudký. Pak jednu ruku zvedne, zajede mi prsty do vlasů a zvrátí mi hlavu. Udýchaná pohlédnu do jeho nádherných modrých očí, vidím v nich ty tmavé skvrnky.

„Všechno zůstává jen hra, Grace, mysli na to,” řekne hrubě a políbí mě na krk. „Pravidla znáš.”

„Neznám,” oponuju. „Ale naučím se je. Musíš mi je ukázat.”

Jsem opojená jeho blízkostí a prolévá mě úplně nový pocit štěstí.

Dosáhla jsem totiž aspoň tohoto malého vítězství. Nepošle mě pryč. Můžu zůstat s ním.

Náhle mi už nestačí jenom tady stát a nechat se líbat a laskat. Chci být sama aktivní, chci cítit jeho kůži, jeho vzrušující tělo na tom svém.

Vytáhnu mu košili z kalhot a rozepnu ji, několik knoflíčků uškubnu a shrnu mu ji z ramen, abych mohla rty prozkoumat jeho kůži, abych ho mohla ochutnat.

Jonathan mě však dál tiskne proti rámu dveří a líbá mě zas na ústa, vyhrnuje mi šaty.

„Hlavně si musíš zapamatovat, že ti nepatřím, Grace. Můžu tě naučit, jak je sex dobrý. Ale pravidlo zní: žádné city, jenom chtíč.”

„Ty mě chceš?” zeptám se, protože to je pro mě momentálně všechno, na čem mi záležží. A o ničem jiném nechci přemýšlet.

„No jistě,” odpoví a zaklesne prsty do mých kalhotek, roztrhne tenkou látku po stranách a osvobodí mě z ní, odhodí ji stranou. Pak si přede mnou klekne a položí mi ruce na boky.

„Zvedni nohu a dej mi ji přes rameno.”

Rozechvěle si vykasám sukni a přidržím ji, abych měla dost volného prostoru. Pak udělám, co chtěl, a připadám si nesmírně zkaženě. Mám na sobě stále kozačky a je to jaksi neslýchané, že jsme oba ještě oblečení, a já jsem přesto nahá a vystavená jeho pohledům. Jeho ústa se blíží k mému pahorku, a když ucítím v rozkroku jeho dech, zvrátím hlavu proti zárubni dveří.

„Co když je tu ještě tvá hospodyně?” zeptám se rozrušeně, protože je mi jasné, jak jsme tady ve dveřích jeho pracovny na ráně. Kdyby teď vyšla po schodech, okamžitě by nás uviděla. A každopádně nás uslyší, pokud ještě není pryč.

Jonathan nereaguje, místo toho vsune jazyk do mé horké štěrbiny a já ztrácím schopnost myslet, když se dotkne mého nejcitlivějšího místa.

„Ach “

Položím ruce na jeho hlavu, neschopná ovládat touhu, která mi vystřeluje do podbřišku, až z toho vlhnu. Je se svým jazykem a prsty obratný a mě to tady vestoje tak rozpaluje, že netrvá dlouho a ocitnu se těsně před vrcholem.

Tentokrát ho chci cítit v sobě, až budu hotová, proto spustím nohu na zem a vytáhnu ho k sobě, líbám ho na rty, které se lesknou mojí vlhkostí. Vzrušeně z jeho úst ochutnávám samu sebe, a aniž bych se od něj oddělila, rozepnu jeho opasek a potom kalhoty a shrnu mu je dolů, osvobodím jeho úd, který se mi palčivě přitiskne na břicho, když mě Jonathan přitáhne k sobě.

„Chci tě,” sténám nalepená na jeho rtech. „Vezmi si mě. Tady.” Cítím se totálně nestydatá - a osvobozená. Odvážná.

Zastřenýma očima na mě pohlédne.

„Obávám se, že tady to nepůjde. Kondomy mám nahoře.”

Zafuní a chce si zase zapnout kalhoty, aby se mnou šel nahoru, ale já ho stáhnu zpátky a natlačím jej na rám dveří, hladím ho dlaněmi po hrudi a líbám jeho teplou pokožku, a pomalu klesám na kolena.

„Grace,” zamumlá užasle, když vezmu jeho úd do ruky a políbím.

„Něco ti dlužím.”

Vzhlédnu k němu a vidím v jeho očích žádostivost, která se přenáší i na mě. Tentokrát to chci být já, kdo mu daruje rozkoš a dožene ho až na okraj šílenství.

Otevřu rty a nechám jimi projet jeho úd, nasaju ho do sebe, ucítím na jazyku kapku slané tekutiny. Opatrně ho obkroužím jazykem, zvykám si na ten pocit. Pak ho uchopím za kořen a začnu v pomalém rytmu pohybovat hlavou dopředu a dozadu.

„Zatraceně,” zasténá Jonathan a já cítím jeho ruce na mém týle. „Tak je to dobře, Grace.”

Jsem stále odvážnější, pojímám ho do sebe ještě o kus hlouběji a zvyšuju tempo. Když se podívám vzhůru, vidím, že na mně spočívají jeho modré oči. Jejich výraz je vzrušující směsicí touhy, rozkoše a chtíče. Najednou mi ale unikne.

„Sundej si šaty,” pronese. „Chci tě vidět celou.”

Rychle ze sebe stáhnu šaty a klečím před ním jenom v krajkové podprsence a vysokých botách.

Jeho to neskutečně rozpaluje, to je vidět, a já si vychutnávám moc, kterou nad ním mám, zase ho vezmu do úst a pokračuju, zvýším tempo.

Jonathan se mírně pohupuje proti mým pohybům.

„Grace, já už budu.” Má to být varování, ale já ho jednou rukou chytím zezadu za zadek a popoháním jej dál, pouštím ho stále hlouběji. Těší mě vidět ho tak vzrušeného, tak těsně před tím, než nad sebou ztratí kontrolu, a chci si to vychutnat, chci zjistit, jaké to je, uspokojit ho pusou.

Jeho dech je přerývaný. Zajíždí mi drsně do úst, ale tentokrát to vydržím. A pak hlasitě zasténá, jeho penis začne pulzovat a zalije mě jeho slaným semenem. Polykám, jak můžu, a nemám ani jinou volbu, protože pevně drží mou hlavu a nenechá mě uniknout. To množství mě překvapuje, nebere to konce, ale je to mnohem míň nepříjemné, než jsem si myslela, a šíleně mě vzrušuje, když vidím na jeho tváři to vysvobození a ten užaslý výraz, který mě za všechno odškodní. Výstřiky ustanou, on mě s posledním zachvěním propustí z pevného sevření a já ho nechám vyklouznout z úst.

Jeho hruď je pokrytá potem a ztěžka oddechuje, ale přitáhne si mě okamžitě k sobě a opře mě o rám dveří, nadzvedne mi nohu a vklouzne prsty do mé rozpálené skuliny.

„Nemuselas to dělat,” zachraptí.

„Chtěla jsem,” vydechnu nepřítomně, protože ucítím jeho palec na své perle. Jsem tak vzrušená, že se kolem něj moje vnitřní svaly okamžitě sevřou a ohlašují další prudký orgasmus.

„Ty jsi tak zatraceně žhavá, Grace,” zašeptá mi do ucha a zvýší tempo.

„Je těžké ti odolat.”

„Nemusíš mi odolávat,” vzdychám a líbám ho, nechávám ho ochutnat jeho samého. „Chci tě. Chci všechno, co mi můžeš dát.”

Vidím mu na očích, že ještě pochybuje, ale prudkost, s níž opětuje můj polibek a s níž mě bičuje k dalšímu vyvrcholení, mi prozrazuje, že jsem zvítězila. Chce mě příliš na to, aby se mě vzdal. Tedy zatím, což pro začátek stačí, abych byla šťastná. Jsem na něm totiž závislá jako na droze. A i když mi nepatří, a nejspíš ani nikdy patřit nebude, já jsem dávno jeho do posledního vlasu.

Se zajíkavým výkřikem se odtrhnu od jeho rtů a zvrátím hlavu, sténám, zatímco vrcholím a nechávám se zachvátit a unášet osvobozujícím vlnobitím, které je mnohem silnější než já.

„Myslíš to vážně?” zeptá se Jonathan, když se můj dech uklidní.

Vytáhne ze mě prsty, ale dál mě pevně drží, což je dobře, protože mám kolena jako z vosku.

Tázavě se na něj podívám.

„Co?”

Skepticky mě pozoruje.

„Ty chceš všechno?”

Horlivě přikývnu a cítím pod svou dlaní bít jeho srdce.

„A uděláš taky všechno?”

Namáhavě polknu, ale přikývnu znova. Ať je to, co chce, jsem připravená to zkusit. Je to má jediná šance skutečně ho poznat. Jediná šance zjistit, jestli můžu mít s Jonathanem Huntingtonem nějakou budoucnost.

„O tom si ještě promluvíme.”

Zase se obleče a podá mi moje šaty, pak mě vezme za ruku a odvede mě nahoru do ložnice.

24. kapitola

V příštích dnech žiju jak v mýdlové bublině. Svou budoucností a tím, co se bude dít, až skončí můj pobyt v Anglii, jsem se ještě nezabývala, a Jonathan se taky k ničemu nevyjadřuje. Jsem prostě jen šťastná, že s ním můžu být, i když se v podstatě nic nezměnilo. Snad jen to, že náš románek je potvrzený a známý.

Bulvár nás však podezřele brzy nechal na pokoji. Ohlášená svatba v jednom evropském panovnickém rodě byla nakonec skutečně zajímavější než moje fotka před Jonathanovým domem. Byla sice otištěna, ale zdaleka ne na tak exponovaném místě, a teď už je naše záležitost dávno vytlačena jinými příběhy. Alexander měl pravdu. Pokud člověk nepatří ke královské rodině, je zájem bulváru opravdu jen přechodný, což je dobře, protože už s Jonathanem nejsme pod takovým tlakem. Skoro jako kdybychom se vrátili do normálu. Jenom ten normál vypadá trochu jinak než dřív.

Pracujeme spolu, doprovázím ho na jednání, ale máme i neuvěřitelnou spoustu sexu. Většinu času teď trávím s Jonathanem, přes den v kanceláři a večer u něj doma v Knightsbridge. Evidentně se rozhodl, že když už má

mít veřejně propíranou aféru, tak si ji taky pořádně užije. Z pokoje v bytě u Annie jsem se ale přesto nevystěhovala a Annie mě ujistila, že ani nemusím. Je jako má záchranná síť, moje pevná půda pod nohama, protože nemůžu vědět, kam tohle všechno povede.

Ve firmě se o nás pochopitelně stále mluví, ale já jsem se zařekla, že budu všechny drby ignorovat. Annie je stejně jediná - kromě Alexandera a samozřejmě Sarah, kterou chodíme navštěvovat -, s kým víc mluvím, jinak se rozhovorům vyhýbám, a navíc ani nemám čas s někým plkat, protože Jonathan ovládá celou mou mysl.

Jeho postoj k něžnostem se přitom vůbec nezměnil. Nedává mi najevo žádnou lásku a nepřipouští žádnou intimitu. Po sexu mě nebere do náruče ani mě jen tak mimochodem nepolíbí, ani mě nedrží za ruku.

Zatím ani neupřesnil, co myslel svou otázkou, jestli udělám cokoliv.

Nejde mi to z hlavy.

„Jonathane?” oslovím ho, když odpoledne ležíme v ložnici vedle jeho kanceláře a vzpamatováváme se z vyvrcholení, které jsme právě prožili oba současně. To se nám stává často. Jakmile je mezi schůzkami trocha volného prostoru, stačí jediný jeho pohled a zprávy o stavu projektů, nad kterými jsme právě seděli, jsou zapomenuty. Pak se najednou ocitám v ložnici vedle kanceláře nebo na jiném místě, kde se dá provozovat sex. Jonathan

je v tomto směru velice kreativní. I cestou z práce málokdy vydržíme až domů a začneme už v limuzíně.

„Hm?” zabručí, převalí se na bok a jde do koupelny.

„Kdy mě vlastně vezmeš do toho klubu?” zeptám se, když zastaví vodu a je ticho natolik, aby mou otázku nemohl přeslechnout. Se zatajeným dechem čekám na odpověď.

Vrátí se a posadí se na postel. V očích má prapodivný výraz, který si neumím zařadit. Doopravdy překvapený ovšem není, zjevně takový dotaz očekával.

„Víš ty, co je to za klub, Grace?”

„Sex-klub?” zeptám se opatrně, najednou nejistá, jestli se třeba nepletu.

„Není to žádný klub na nějaké upocené swingers party,” odpoví.

„Setkávají se tam muži a ženy, kteří chtějí zažít sex bez emocí, diskrétně a anonymně, bez jakýchkoliv závazků. Ti, kteří jsou rádi svobodní.”

Dál opětuje můj pohled a já ztěžka polknu, když v jeho očích vidím nevyslovenou otázku. Pokud mu ale chci porozumět, tak to musím zkusit. Chci to zkusit.

„Dobře,” řeknu. „Kdy tam půjdeme?”

Usměje se a vstane, obleče si košili a zapne si manžetové knoflíčky.

„Není to tak jednoduché. Nemůže tam každý.”

„Co to znamená?” ptám se podrážděně. „Můžou tam snad jen šlechtici?”

Zazubí se. „Svým způsobem. Každopádně je to velmi exkluzivní záležitost. Přístup získá jen ten, kdo projde bezpečnostní prověrkou. A členství je taky hodně finančně náročné.”

„Aha.” Tato informace je nečekaná a znejistí mě. „Takže to znamená, že tam nemůžu?”

„Ale ano,” odvětí. „Už jsem požádal o tvoje přijetí, a jelikož jsem se za tebe zaručil, mělo by to být v pořádku.”

Užasle na něj hledím. Takže on už nějaký čas chce, abych tam s ním šla?

„Mohl ses mě zeptat.”

Široce se usměje a moje srdce udělá skok - jako ostatně pokaždé.

„Mohl jsem.” Podívá se na mě a dodá: „Můžeme jít dnes večer, jestli chceš.”

Přikývnu a cítím, jak se mě zmocňuje podivný pocit, směsice vzrušení a strachu z toho, co mě čeká. Jenže to je stav, ve kterém se vlastně nacházím permanentně od chvíle, co jsem potkala Jonathana. Nevím, jestli mu můžu důvěřovat, a nevím, jak daleko jsem ochotná zajít. Tohle však zjistím jen tehdy, pokud to vyzkouším.

Když se za chvíli oblečená vrátím do kanceláře, Jonathan tam není.

Vím, že se má ještě setkat s tím Japoncem Yuutem Nagakem, takže předpokládám, že musí být za pár minut zpátky. Pravděpodobně mluví s Alexanderem.

Zamyšleně popojdu k prosklené stěně za psacím stolem a dívám se na město. Obloha je šedivá a zatažená a prší, jako už celý den. Londýn se konečně po pár slunných týdnech asi rozhodl ukázat mi britské počasí.

„Slečno Lawsonová?”

Za mými zády zazní hluboký hlas a přinutí mě prudce se otočit. Uprostřed místnosti stojí Yuuto Nagako, přímo před psacím stolem.

Neslyšela jsem ho přijít, zřejmě jej Catherine Shepardová prostě pustila dál, aby na Jonathana počkal v kanceláři. Byla jsem příliš pohroužená do svých myšlenek a neslyšela jsem ho.

Má na sobě moc hezký šedý oblek a jeho černé vlasy s lehce prošedivělými skráněmi jsou s pomocí gelu sčesány dozadu. Vlastně vypadá úplně normálně, jako byznysmen dbající na svůj zevnějšek. Strašidelný je pouze jeho podivně strnulý pohled a mě zase přepadá ten nedobrý pocit, který mívám vždycky, když ho uvidím.

„Dobrý den, pane Nagako,” odpovím chvatně na jeho pozdrav. „Jonathan musí být každým okamžikem zpátky.” Vyjdu zpoza stolu a ukážu na křeslo pro návštěvy. „Můžete se zatím posadit.”

„Radši budu stát,” odpoví, což chápu jako vybídnutí k tomu, ať taky postojím.

Chvilku na sebe mlčky hledíme. Je to poprvé od toho dne na letišti, co se ocitáme tak blízko u sebe. Když tady byl prve, poslal mě Jonathan pryč, případně jsem ho viděla jen letmo, jako tehdy, když se o něčem hádali a Alexander a já jsme toho byli svědky.

„Jste v Londýně na delší dobu?” ptám se, protože chci za každou cenu zaplašit to nepříjemné ticho. „Na několik dní.” Svým způsobem vypadá rozzuřeně, ale jelikož se v jeho tváři nezračí žádné emoce, je těžké to posoudit.

„Jonathan mi vyprávěl, jak nadšený byl ze svého pobytu v Japonsku,” řeknu a okamžitě toho lituju. Je to sice pravda, ale stále je to hloupá poznámka. Zřejmě ji hodnotí stejně, protože na ni nereaguje a jenom na mě dál hledí.

Nic dalšího mě nenapadá a v duchu se pod jeho pohledem svíjím a nervózně si popotahuju béžovou halenku, k níž mám na sobě černou sukni, kterou na mně viděl už tenkrát na letišti.

„Jak jsem slyšel, jste něco víc než jen Jonathanova asistentka,” pronese sice ne bez přízvuku, nicméně perfektní angličtinou. Ovládá náš jazyk velmi dobře.

Nevím, co mám říct, takže raději mlčím. Do toho tomu Japonci opravdu nic není. „A už se vás zeptal?” pokračuje hned. Zaraženě na něj hledím.

„Ehm, nerozumím Kdo se mě na co ptal?”

„Už se vás Jonathan zeptal, jestli s ním půjdete do klubu?”

Ztěžka polknu. Teprve teď se mi vybaví, jak Annie říkala, že Yuuto Nagako tam taky chodí, když je v Londýně. A teprve teď mi svítá, na co

jsem přistoupila. To, co se mi jevilo tak dráždivé, na co jsem se svým způsobem těšila, najednou získává mdlou pachuť.

Jaksi jsem pořád počítala s tím, že do toho klubu půjdeme s Jonathanem spolu a že se tam stane něco, co bude souviset jen s námi dvěma.

Okolnost, že tam možná budu mít sex i s jinými - že on tam bude mít sex s jinými -, jsem vypustila.

Japonec stále čeká na mou odpověď, proto stísněně přikývnu. „Ano, ptal se.”

„Už bylo načase,” procedí. „A půjdete?”

Jeho hlas zní naléhavě, skoro rozkazovačně, ale já mu nemůžu odpovědět, protože v mé hlavě stíhá myšlenka myšlenku. Už bylo načase? Jak dlouho už čeká na to, až se mě Jonathan zeptá? A kdy o tom vlastně mluvili? Pokud vím, viděli se spolu naposledy po té hádce před kanceláří. A tenkrát jsem s ním oficiálně ještě nic neměla, to až teď.

Jedině že by…

Cítím, jak mi z tváře mizí barva, když si vybavím tu cestu z letiště do sídla firmy. Ty zvláštní pohledy, kterými mě Japonec častoval, a Jonathanovy otázky - poznámka, že Yuuto Nagako nemá nic proti, abych jela s nimi.

Mluvili ti dva už tehdy o tom, že by bylo příjemné, kdybych s nimi šla do toho klubu? Byl tohle ten důvod, proč se mě Jonathan ve skutečnosti zeptal, jestli chci pracovat přímo pro něj? Protože chtěl zjistit, jestli jsem vhodná pro sexuální dobrodružství?

Užuž chci spustit a zeptat se Japonce přímo, když se otevřou dveře a vejde Jonathan. Dlouhými kroky projde místností.

„Promiňte, zdržel jsem se,” řekne. „Alex měl problémy s -”

Zmlkne uprostřed věty. Byl na cestě ke svému stolu, zřejmě aby se posadil a nabídl Nagakovi křeslo, ale evidentně mu neuniklo napětí mezi mnou a jeho přítelem, takže se zastaví vedle stolu a dívá se na nás z jednoho na druhého.

„Co se tady děje?”

Japonec mlčí, ale já už dál mlčet nevydržím, musím to vědět.

„Odkdy už víš, že bys mě rád vzal s sebou do klubu?” zeptám se a nedokážu zabránit tomu, aby můj hlas nezněl útočně. Každopádně pořád lepší, než kdyby se mi chvěl. „Nebo si to přeje tady tvůj přítel?”

Jonathan po Japonci šlehne rozzuřeným pohledem. Očividně jsou mezi nimi ještě nějaké neshody - a mně se dělá zle při pomyšlení, že možná celou dobu šlo o mě. Obrátí se čelem k němu a pronese pár tvrdě znějících slov japonsky.

Yuuto svým strohým způsobem přikývne a se svým povýšeným úsměvem naznačí úklonu mým směrem, načež se otočí a odejde. Už na něj nedbám a upírám pohled na Jonathana.

„Řekni mi pravdu - byl tohle ten důvod, proč jsi mi nabídl, že ti mám dělat asistentku? Chtěls zjistit, k čemu všemu jsem ochotná?”

Na tváři mu zacuká sval a jeho pohled ztvrdne.

„Na letišti jsi upoutala Yuutovu pozornost, proto jsem hledal příležitost lépe tě poznat, ano,” odpoví a já se musím podržet hrany stolu, když se moje podezření potvrdí. „Jsi hrozně sexy, Grace, i když to evidentně asi sama nevíš. Mně ses tedy líbila hned. Hodně. Rychle jsem ale zjistil, že jsi moc mladá a nezkušená.”

Bublá ve mně bezmocný vztek a zatínám pěsti, protože bych ho nejradši praštila.

„Takže ses postaral, abych ty zkušenosti nasbírala? Měl to být trénink na ten klub, kam jste mě chtěli dostat?”

„Ne,” oponuje mi rázně. „Byl to jen a pouze dobrý sex, Grace, který sis taky velice užívala, pokud si dobře vzpomínám. A který jsi chtěla stejně jako já.”

Upřeně na mě hledí.

„Nešlo o to, k něčemu tě donutit. Byla to jen možnost, otázka, kterou jsem už vlastně zodpověděl negativně. Myslel jsem, že to není nic pro tebe, byl jsem si úplně jistý, že by tě vyděsilo jenom pomyšlení na ten klub. Bylas ale tak odhodlaná, Grace, bylas jedno jediné obrovské pokušení. Vždycky jsi říkala, že můžeš hrát podle mých pravidel.”

„A ve tvých pravidlech se píše i to, že musím spát s tvými přáteli?”

Zavrtí hlavou. „Nemusíš. Jen jsem si myslel, že je ti jasné, co se v klubu děje. Sama ses mě zeptala, jestli můžeš jít se mnou.”

Dívám se na něho. Vlasy mu sklouzly do čela a on si je rukou odhrne, zatímco mě pozoruje těma modrýma očima, před nimiž není úniku.

Má pravdu, říkám si. On celou dobu nezastíral, jak funguje. Dokonce mě varoval. Několikrát. Dal mi šanci odejít. Byla jsem to já, kdo chtěl, aby za každou cenu udělal výjimku. Kdo chtěl za každou cenu zůstat - za jeho podmínek.

„A když tam s tebou nepůjdu?” zeptám se tiše. „Co když jsem se rozmyslela?”

Pokrčí rameny a já zahlédnu v jeho očích nějaký záblesk. Ten však příliš rychle zmizí, než abych si ho dokázala interpretovat.

„Pak nemá význam, abychom my dva byli dál spolu.”

Nevypadá nadšeně, zní však odhodlaně. Takže se ode mě chce odstřihnout.

Ztěžka polknu, když si uvědomím, že rozhodnutí zůstalo na mně. A že to myslí opravdu vážně. Nemůžu ho mít sama pro sebe, to říkal od začátku, a já musím brát, nebo nechat ležet. Je to rozpolcenost, kterou nedokážu vyřešit. Pomyšlení, že už nebudu moct být s ním, je k nesnesení. Dokážu ale snášet, že mi nikdy nebude patřit celý?

„Grace,” promluví, když dál mlčím, a vykročí pomalu ke mně. Zastaví se tak blízko, že by se mě mohl dotknout, kdyby natáhl ruku, ale neudělá to. Místo toho se prosebně usměje a já vidím ten nepatrný chybějící rožek zubu, který se mi zdá tak neuvěřitelně sexy. „Říkalas, že chceš všechno a že uděláš všechno,” připomene mi. „Pojď se mnou. Vyzkoušej to.”

V jeho očích už není ten tvrdý rys jako před chvilkou a na moment se mi zdá, že v nich vidím problesknout cosi jako obavu. Chce, abych tam šla s ním. Nechce, abych si vybrala druhou možnost a odešla.

Vzpomenu si na slova Sarah. Že za Jonathanem zůstalo už hodně nešťastných žen. Ale že já bych možná, opravdu jen možná mohla mít šanci dostat se mu pod kůži. Že pro něj znamenám víc, než si sám přiznává.

Věděla jsem, že má stránky, které jsou mi cizí. Že je nerozum si s ním začínat a že riskuju zlomené srdce. Jenže je to právě mé srdce, kdo chce jít do rizika a kdo věří, že mezi námi je přece jen něco víc. Moje srdce se prostě ještě nehodlá vzdát.

Váhavě a s těžkým pocitem v žaludku mu oplatím úsměv.

„Tak dobře. Pojďme dnes večer do klubu.”

25. kapitola

Je něco před osmou, když dorazíme k bílé vile na Primrose Hill.

Jonathan vystoupí jako první a rozevře deštník, pak mi pomůže z limuzíny. Mrholí a je chladno a mě v letních šatech a tenkém kabátku pořádně zebe. Možná za to však nemůže počasí, ale vzrušení.

Jonathan se na mě podívá. „Jsi připravená?” zeptá se a já přikývnu, zatímco po něm sjíždím pohledem. Je dnes zase v černém, ke košili a kalhotám má tentokrát trenčkot - také černý. Společně jdeme pod deštníkem ke kované bráně, která se pro nás otevře a zase zavře, a pak pokračujeme po dlážděné cestičce ke vchodu, který se nachází z boku budovy.

V uplynulých hodinách jsem se na klub podrobně vyptávala a vím toho docela dost. Že počet členů je omezený a kritéria jsou nekompromisní. Dbá se tu přísně na to, aby bylo v klubu po celou dobu důkladně chráněno soukromí. Nic zevnitř nepronikne ven a nikdo, kdo by chtěl slídit, se nedostane dovnitř. O exkluzivitu se stará už šíleně vysoký členský poplatek. A o to podle Jonathana jde - o anonymitu a diskrétnost.

Kamera nad černě lakovanými vstupními dveřmi červeně bliká a dává tak najevo, že nás snímá, zatímco Jonathan vezme za staromódní mosazné klepadlo. Trvá jen několik vteřin, než nám otevře blonďatá žena v evidentně drahém tmavě šedém kostýmu. Vlasy má stažené v pevném uzlu a působí velmi chladně a odtažitě.

„Dobrý večer,” pozdraví a pustí nás dál. Dveře se za námi tiše zaklapnou.

Nevím, co jsem čekala, ale jistě ne tuto prostou eleganci. Vstupní halu osvětluje rozptýlené světlo a kontrast mezi zářivě bílým přijímacím pultem, za nímž teď blondýna stojí, matně béžovou na stěnách, přerušovanou hnědými dřevěnými prvky sahajícími až ke stropu, a tmavě hnědými luxusními koberci prozařuje místnost chladnou, a přesto lákavou střízlivostí. Dvě bílá elegantní křesla vybízejí k posezení a vypadají nedotčeně, jako kdyby je právě přivezli.

Blondýna Jonathana zná, mě ovšem okukuje poněkud skepticky, aniž by přitom působila nezdvořile. Převezme od Jonathana plastovou kartičku a projede ji čtečkou, potom mi podá několik hustě potištěných listů.

„Prohlášení o mlčenlivosti,” pronese Jonathan a zazubí se. „To už přece znáš.”

Nenamáhám se všechno pročítat, přelétnu očima jen jednotlivé paragrafy a docela žasnu. Opravdu by mě nečekalo nic příjemného, kdybych se

odvážila zveřejnit něco z toho, co tady uvidím nebo zažiju. Nic z toho však nemám v úmyslu, takže podepíšu a vrátím papíry blondýně, která spokojeně přikývne.

„Můžete jít dovnitř,” řekne a podá Jonathanovi dva klíče s dřevěnými etiketami s čísly 11 a 12 a dvě černé masky. Jsou úzké a prosté, z měkké lesklé látky.

Ráda bych se zeptala, na co je obojí - klíče a masky - dobré, ale zdá se, že tu platí pravidlo pokud možno nemluvit, takže si dotaz odpustím. Stejně jsem příliš vzrušená, než abych se dokázala déle zabývat nějakými myšlenkami.

„Prosím,” dodá blondýna a ukáže na dveře naproti recepci, které vedou do nitra domu.

Když k nim kráčíme, tajím dech, protože nemám sebemenší představu, co by se za nimi mohlo nacházet. Jonathan vycítí moje napětí a usměje se, když ty dveře otevírá. V příští chvíli stojíme v další hale, z níž vede točité schodiště do horního patra.

Místnost je zařízena úplně jinak než přijímací hala, mnohem výrazněji.

Rámy dveří, táflování stěn a stupně schodiště jsou z tmavého, skoro černého dřeva, což zdůrazňuje účinek stropu a podlahy, na nichž v kontrastu vedou nápadné černobílé příčné vzory. Na podlaze je tento vzor vytvořen z bílého a černého mramoru a je spíš filigránský, zatímco na

stropě ubíhají černé a bílé trámy. Velké lustry na stropě a madlo schodiště jsou z mosazi a dodávají interiéru zlatý, lesklý akcent.

Skoro okamžitě je u nás muž v livreji a převezme naše kabáty a moji tašku. Jonathan mu podá ty dva klíče, které nám dala blondýna. Druhý muž v podobné uniformě se mihne nahoře nad schodištěm, hned ale zmizí.

„Co jsou tihle zač?” zeptám se Jonathana, když jsme sami.

„Ti se starají o to, aby byl náš pobyt zde co nejpříjemnější. Přinesou nám pití nebo jídlo, pokud budeme chtít. A pokud,” podívá se na mě, „si budeš chtít něco odložit, postarají se o to, abys vše potom našla v kabince číslo 12 v převlékárně tamhle vpředu,” ukáže na dveře pod schodištěm. „Ty se nemusíš starat o nic.”

„A co když přece jen radši nebudu chtít zůstat nahá a oni mezitím odnesou moje věci?” ptám se. „Tak si od nich vezmeš kimono,” vysvětlí.

„Moc pěkný servis,” zhodnotím. „Bude asi drahý, předpokládám.”

Jonathan se zasměje. Raději jsem se ho neptala, kolik stálo, že tu můžu být. Nejspíš by mě to odradilo. Každopádně je mi teď jasné, proč Claire neměla šanci dostat se za ty černě lakované dveře. Pravděpodobně ztroskotala už na bráně.

Zhluboka se nadechnu. „A co teď?”

„Pojď se mnou.” Míříme ke druhým dveřím vpravo od schodiště, ale Jonathan zaváhá, než je otevře. „Nechceš si ji nasadit tady?” zeptá se a podává mi masku.

„Ty ji nosíváš?”

„Ano, vždycky. Nemusíš ji mít, ale můžeš. Většina ji nosí, vlastně všichni. Zvyšuje to kouzlo.”

Možná nebude špatné trochu se za ni schovat, pomyslím si a nasadím si ji na tvář. Látka je příjemně měkká a sedí pohodlně, skoro ji ani necítím. Když si Jonathan nasadí tu svou, rázem pochopím, jak to myslel, a po zádech mi přeběhne vzrušující zachvění. Jeho modré oči svítící z černé masky působí tajemně. Najednou je ta představa, že mě nikdo nepozná a že všechno tady budu dělat anonymně, velice vzrušující.

Jonathan otevře dveře a společně jimi projdeme. V dlouhé chodbě ležící za nimi je světlo tlumenější než v hale. Vzor mramorové podlahy tu pokračuje stejně jako to tmavé táflování. Z chodby vedou několikery dveře, ale všechny jsou zavřené a kromě sluhy v livreji tu není nikdo vidět. Zdá se, že Jonathan ví, kam jít, protože mě vede na konec chodby a otevírá další dveře.

Nemálo užasnu, protože tohle je navzdory tomu, co jsem očekávala, úplně normálně zařízená místnost - knihovna. No dobře, ne úplně normálně, všechno je tady vrchol luxusu. Pokoj je překvapivě rozlehlý a vysoké stěny jsou až téměř ke stropu zakryté regály ze světlejšího, vzletně vyřezávaného dřeva. Nejimpozantnější je ovšem obrovská černá mramorová deska protkaná bílými žilkami, která se nachází ve středu stěny po naší levici, pod níž je krb. Nad krbem visí moderní malba zobrazující objímající se pár, která prostoru dodává barevný kontrapunkt. Po stranách mramorové desky nesahají regály s knihami až k zemi a skýtají prostor pro dva výklenky, v nichž jsou vestavěny sedací kouty. U stěny vpravo se nachází v polovině její výšky galerie, na kterou vedou točité schody se zdobeným mosazným zábradlím, připomínajícím to v hale. Vysoká dělená okna sice propouštějí světlo, ale jejich tabulky jsou z mléčného, neprůhledného skla.

Uprostřed místnosti stojí obrovský stůl s kamennou deskou, mnohem masivnější než u Jonathana doma. Jsou tam i židle, ale jen čtyři - k tomu

stolu by se vešlo daleko víc lidí - a mezi okny stojí velice elegantní gauč z tmavě hnědé kůže.

A tady už nejsme sami. O kamenný stůl se opírá pár a vášnivě se líbá. Muž má na sobě jenom kalhoty. Je světlovlasý, má bledou, skoro bílou pleť a zdaleka ne tak vyrýsované svaly jako Jonathan, nicméně nemá se za co stydět, a žena, kterou stejně jako jeho odhaduju na necelých třicet, je oblečená do drahého červeného erotického prádla. Má dlouhé hnědé vlasy a je zřetelně opálenější než on. Ačkoli má sportovní, trénovanou postavu, přesto jí nechybí plné křivky a velká prsa. Oba mají masky, stejně jako my. Nejprve si nás ani nevšimnou, ale pak ta žena otevře oči a podívá se na nás. Dál však líbá svého partnera, jako kdyby jí naše přítomnost nevadila.

Jsem tak upoutaná pohledem na ty dva, že ani nevnímám, jak zatínám prsty do Jonathanovy košile, dokud mi neotevře ruku a neodvede mě k výklenku vedle mramorového krbu. Široké okenní sedátko má měkký potah a polštář, ale je také hodně hluboké, takže vyklouznu z bot - s tím nejvyšším podpatkem, jaký mám, a které jsem si vzala schválně, abych si dodala odvahu k tomuto experimentu - a složím si nohy pod sebe. Je odtud dobře vidět na dvojici u stolu.

„Chtějí ti dva, abychom se na ně dívali?” ptám se Jonathana tiše.

„Právě proto jsou tady - to je to vzrušující,” odpoví a ukáže na křeslo v koutě, kterého jsem si zatím nevšimla. Sedí na něm blonďatá žena v kimonu. Je sama a má na tváři také masku, ovšem nedívá se na tu dvojici uprostřed, ale na Jonathana a na mě, což mě v první chvíli vyleká. Pak ta bruneta zasténá a přitáhne moji pozornost zase k jejich páru.

Už nestojí u stolu, ale přešli k sedačce a žena se na ni položila.

Opírá se o lokty a přihlíží, jak její partner klečící nad ní osvobozuje její prsa z podprsenky. Když bere do úst její bradavky, zakloní hlavu a viditelně si to užívá. Tohle je mnohem víc vzrušující, než jsem si myslela. Ten pohled mě tak rozpaluje, že cítím, jak vlhnu, a moje ruka zase putuje k Jonathanově košili. Chci ho cítit, tak jako ta žena cítí toho muže, musí to se mnou taky dělat, proto mu začnu rozepínat košili a nakonec ji svléknu úplně.

„Líbí se ti sledovat je?” zeptá se Jonathan. Je skloněný a líbá moji šíji, přejíždí mi špičkou jazyka po kůži až za ucho, což mě donutí odtrhnout pohled od těch dvou a taky zaklonit hlavu a zavzdychat, protože je to krásný pocit. „Oni nás taky pozorují,” řekne. „Vzrušuje tě to, Grace?”

Jeho ruce hladí přes tenkou látku šatů moje prsa, bradavky mi tuhnou a vypínají se mu vstříc. Podívám se na něj, a když se na mě usměje, srdce

mi na okamžik vynechá, protože s tou maskou vypadá tak neskutečně dobře a zároveň tajemně. A protože po něm tak strašně toužím. Chci ho. Hned.

Tady.

„Svlékni mě,” zašeptám a Jonathan mi s úsměvem přetáhne šaty přes hlavu a vysvobodí mě z nich. Mám černou krajkovou podprsenku a podobné kalhotky, nejlepší, jaké jsem našla, a Jonathanův pohled mi potvrdí, že jsem vybrala dobře, což mi dodá sebevědomí. Cítím na svém těle jeho ruce, ale chci víc, vylezu mu na klín, abych u něj byla blíž, nicméně dál pozoruju ten pár na sedačce. Žena stále leží na zádech. Má pokrčené nohy

a muž ji drží za lýtka, hlavu má mezi jejími stehny. Ona ztěžka oddechuje a podle výrazu kolem úst je těsně před orgasmem.

Když hlasitě vykřikne a začne se svíjet po gauči, zmocní se mě slastné mravenčení a já se zase otočím k Jonathanovi a líbám ho vášnivě a prudce.

Oplácí mi polibky s lačnou divokostí a na moment se ztratím, zapomenu, kde jsme, a soustředím se jenom na něj.

Potom mě odsune a vstane. Sundá si kalhoty a poklekne, stáhne mi kalhotky. Během toho mi padnou oči na tu blondýnu v křesle naproti, která strnule hledí naším směrem. Je mi úplně jasné, že sleduje nás, a ne ten druhý pár, možná už od samého začátku, a toto pomyšlení je znepokojující a vzrušující současně. Přitáhnu si Jonathana k sobě, protože potřebuju jeho blízkost, a odtrhnu pohled od té ženy, dívám se, co se děje na sedačce. Ten muž brunetu obešel a zvedl ji na všechny čtyři. Stojí vedle gauče, vybaluje právě kondom a nasazuje si ho.

„Kde ho vzal?” zeptám se.

Jonathan natáhne ruku a otevře malou přihrádku v boku výklenku. Je v ní spousta kondomů.

„Ty jsou tady všude. Je to povinné,” zazubí se. „Když už jsme u tématu,” řekne a podává mi jeden balíček.

Ukázal mi, jak se to dělá, a já že mám trochu cvik, takže dokážu narolovat tenoučkou umělou kůži na jeho pulzující úd, který se mi vzpíná v rukou a na který mám neuvěřitelnou chuť.

„Oooh!” zasténá ta žena na sedačce, a když se po ní podívám, právě do ní ten blonďák zezadu vstupuje a přiráží tak prudce, až jí poskakují ňadra. Přidržuje ji za boky a přitahuje si ji při každém výpadu vstříc, dělá to divoce, což se jí evidentně velice líbí.

Ale i když je to vzrušující pohled, pohled na Jonathana mě vzrušuje mnohem víc. Sednu mu na klín, uchopím jeho úd, navedu ho ke svému otvoru a pomalu na něj klesnu, přijímám ho hluboko do sebe, cítím, jak mě celou napíná. Je to pokaždé velkolepý pocit a já šťastně vzdychám, usmívám se na něho. Líbá mě a osvobozuje moje prsa z košíčků podprsenky, aniž by mi ji sundal. Potom skloní hlavu a stiskne jednu z mých tvrdých bradavek mezi rty, saje ji. Nikdy nemám dost slastného brnění, které tohle vyvolává v mém podbřišku, ovinu mu paže kolem krku a začnu se na něm pomalu a slastně pohybovat. Odpoutá svou pozornost od mé hrudi a hledí mi s toužebným výrazem do očí, pomáhá mi krátkými výpady v patřičném rytmu.

Sténání druhého páru zesílilo, ale já ho vnímám jen mimoděk, jsem příliš pohlcená svým vlastním vzrušením. I Jonathanovy lesknoucí se oči sledují jen mě a v tu chvíli je pro mě hrozně důležité, aby byl se mnou a s nikým jiným. Jedu na něm stále divočeji, cítím, jak se kolem něj moje svaly stahují, a vidím, jak na to reaguje, vnímám výraz jeho očí, který mi říká, že mě chce. Možná od něj nikdy nedostanu nic víc než tohle, možná ani není schopen dát mi něco víc, ale aspoň toto si chci vychutnat.

Uchopí mě zezadu za krkem, přitáhne si mě, prudce mě líbá na ústa, zatímco do mě znova a znova vniká. Nemám už žádné potíže přesně se přizpůsobit jeho rytmu a za chvilku oba těžce oddechujeme.

„Ty jsi tak zatraceně žhavá, Grace,” řekne a kousne mě do spodního

rtu, vybičuje ještě tempo, aby pak zničehonic přestal. Jsem jako v transu a chvíli mi trvá, než se zorientuju v realitě. Jonathan ze mě vyklouzne, zvedne si mě z klína a opře mě zády o mramorovou stěnu vedle krbu, vpravo od výklenku, v němž jsme seděli. Když ucítím na rozpálené kůži chladný kámen, tlumeně vyjeknu, ale Jonathan nezná slitování. Zasune ruce pod můj zadek a zvedne mě, vklouzne do mě a drží mě pevně. Ovinu mu paže kolem krku, zaklesnu nohy kolem jeho beder a vzdychám, protože ty vjemy jsou prostě příliš silné. Studený mramor za mnou a jeho horké tělo přede mnou a dvojice, která se hlasitě miluje na sedačce, pohledy té blondýny, která z nás nespouští oči.

Sedí pořád na tom samém křesle a pozoruje nás. Jonathan je k ní otočen zády a nevidí ji, ale já ano. Vědomí, že opravdu máme při sexu pozorovatele, mi doopravdy dochází až teď a vyvolává šimravý pocit na mé kůži.

Dvojice na gauči směřuje k vyvrcholení. Muž chytil ženu za vlasy a táhne její hlavu dozadu, zatímco dál zezadu přiráží, teď rychleji. Oba vykřiknou a on zvrátí hlavu a udělá se - stejně jako ta žena.

Jonathan mě trochu nadzvedne a nechá mě nabodnout na svůj kůl, který ucítím tak hluboko, že zalapám po dechu a dokážu věnovat pozornost už jen jemu.

„Teď je řada na nás,” prohlásí a líbá mě. Zajíždí do mě nejprve pomalu, pak stále rázněji a rychleji. Když poté propustí ze zajetí moje rty a já se na něj podívám, vidím na jeho tváři zběsilý výraz. Je v opojení, neovládá se, drsně do mě buší a při každém přírazu chraplavě vykřikne. Bolí mě to, ale je to slastná bolest a já si užívám toho, že se tolik nekontroluje, jdu vstříc jeho pohybům a dál ho pobízím.

„Šukej mě,” šeptám mu do ucha, protože vím, že má při sexu rád drsná slova, a jsem odměněna hrdelním zamručením. Vím, že to musí být pekelně vzrušující pohled, jak si mě Jonathan u té mramorové stěny bere, ale nedívám se na tu ženu, soustředím se na třepotavý pocit v sobě, který stále sílí a sílí a nedá se zastavit.

A pak do mě Jonathan ještě jednou bodne, já cítím, jak se zachvívá, a osvobozeně vykřikne. Jeho úd ve mně pulzuje a já vnímám, jak stříká, a to mě samotnou uvrhne do tak mocného orgasmu, že málem ztrácím vědomí. Moje svaly se kolem něj sevřou, jako kdyby ho už nikdy nechtěly pustit, zatímco on do mě ještě pumpuje několika pomalými přírazy.

„Grace,” zalapá po dechu a stále se ještě otřásá, a protože vnímám, jak intenzivní pro něj toto vyvrcholení bylo, neustávají ani ty otřesy ve mně, prohánějí mým tělem stále nové vlny rozkoše.

Trvá dlouho, než se uklidníme, a i potom se vyčerpaně opíráme o stěnu, stále spojeni.

Nakonec Jonathan zvedne hlavu a zahledí se na mě nepřítomným pohledem.

I on má zřejmě problém vrátit se do reality, ale jeho oči svítí.

„Tohle,” zafuní bez dechu, „bylo šílenství.” Ještě jednou mě políbí a moje srdce zaplesá, protože něco takového po sexu udělá jen málokdy.

Potom se ze mě docela pomalu vytáhne a postaví mě na zem. Nohy mám jako z gumy a vyčerpaná se svalím na sedátko, klesnu do polštářů a zavřu spokojeně oči, otevřu je teprve tehdy, když se mě dotkne cosi horkého.

Jonathan sedí vedle mě a otírá mi pot nahřátým ručníkem. Nechápu, kde ho najednou vzal, ale pak uvidím sluhu v livreji, který právě z místnosti odnáší nějaké věci. Musel ho přinést on a já zase žasnu nad tím nenápadným a nevtíravým servisem. Jaké to asi je, pracovat na takovém místě? Přemýšlím, zatímco si upravuju podprsenku, a jsem ráda, že mám na obličeji masku. S ní je pro mě jednodušší být tady.

„Líbí se ti to?” ptá se Jonathan a já nevím přesně, jestli myslí tu péči s ručníkem, nebo celý klub obecně.

S úsměvem přikývnu, vezmu mu ručník a posadím se.

„Teď zas já,” oznámím a s požitkem přejíždím horkým ručníkem po jeho šíji, hrudníku a břiše, což si nechá bez námitek líbit. Jeho pohled spočívá na mně a jsme tak zaměstnaní sami sebou, že si té blondýny v kimonu všimnu až tehdy, když stojí před výklenkem. Dvojice, která ještě před chvilkou ležela na sedačce, někam zmizela, zůstali jsme tu s tou ženou sami.

„Smím se k vám posadit?”

Její hlas je příjemný a ona vypadá kultivovaně, vysloví tu otázku tiše a nevtíravě a sedne si, aniž by čekala na odpověď, na kraj polštáře. S úsměvem položí dlaň na Jonathanovu hruď a obdivně ji pohladí. Její zájem směřuje jednoznačně k němu, ne ke mně, protože její pohled lačně putuje po jeho těle, zatímco si jednou rukou uvolní pásek kimona, pod kterým je nahá, jak se vzápětí ukáže.

Jonathan si ji prohlíží, ale její doteky neopětuje. Zatím.

„Byli bychom raději sami.”

Pronesu ta slova bez přemýšlení, a když se na mě oba podívají, ta žena překvapeně a Jonathan poněkud záhadně, přisunu se blíž a ovinu mu paže kolem ramen.

Když seděla na druhé straně místnosti, byla pro mě přítomnost té ženy vzrušující, ale teď je na můj vkus příliš blízko. A vadí mi, že na Jonathana sahá. Hodně mi to vadí. Je naprosto zřejmé, co chce. Má s ní dělat totéž, co právě dělal se mnou, to jí vidím na očích, a já skoro nesnesu ani představu, že to možná opravdu udělá a já budu muset přihlížet.

Oči té ženy se rozšíří, zřejmě nepočítala s odmítnutím, ale nic neříká, jen se tázavě podívá na Jonathana. V první chvíli se obávám, že moje přání zamítne, ale pak jenom pokrčí rameny a mlčí. Ona to viditelně zklamaně respektuje, zvedne se a odejde.

Když jsme zase sami, Jonathan se na mě s nachýlenou hlavou podívá, pak se shýbne, zvedne svoje kalhoty a podá mi moje kalhotky.

„Tobě se nelíbila?”

Zavrtím hlavou a jsem ráda, že nepátrá po mých důvodech. Rychle vklouznu do kalhotek, zatímco on si rozvážně natahuje kalhoty.

Byla bych radši, kdyby ta žena vůbec nepřišla. Byli jsme si tak blízcí, když nás vyrušila, ale to je teď fuč. Cítím, jak se Jonathan zase stahuje za tu zeď, skrz kterou prostě nedokážu proniknout. Kterou možná nikdy neproniknu, zjišťuju smutně a je mi jasné, že mám problém.

Ta žena samotná mi totiž byla lhostejná. Vypadala příjemně a nebylo na ní nic odpudivého, v tom potíž nebyla. Poslala bych pryč každou, nejenom ji. Protože já se o Jonathana nechci dělit. S nikým.

Vstane a já ho pozoruju, zatímco si zapíná kalhoty. Co je to s ním? Proč trvá na tom, že při sexu nesmějí být ve hře žádné city? Cítil by opravdu totéž, kdyby to dělal se mnou nebo s tou blondýnou? Vnímal by nějaký rozdíl?

Jonathan zpozoruje můj pohled a usměje se. Kéž bych do něj nebyla tak děsivě zamilovaná, pomyslím si a nechám se za ruce zvednout ze sedátka. Mám na sobě jen svoje prádlo, ten člověk v livreji mi odnesl šaty.

„Nechceš kimono?” zeptá se Jonathan, a když přikývnu, zatáhne za stuhu u jednoho regálu, které si všimnu až teď. Skoro okamžitě se otevřou dveře, a jako kdyby předem věděl, co budeme chtít, přináší jeden muž z personálu hedvábné kimono, které vypadá úplně stejně jako to, co na sobě měla ta blondýna.

Jonathan je od něj převezme a pomůže mi s oblékáním.

„Pojď,” řekne a já v duchu zakvílím, protože bych s ním nejraději zůstala sama. Jdu však za ním.

26. kapitola

Zvědavě se rozhlížím po dveřích ve stále ještě prázdné chodbě. „Jsou tu vlastně všechny pokoje jako ta knihovna?” zeptám se. Jonathan se na mě nechápavě podívá.

„Chci říct, jsou zařízené jako v normálním domě? To jsem jaksi nečekala,” přiznám.

Usměje se. „Tady je všechno, jestli myslíš tohle. Můžeš se tady oddávat prakticky jakékoliv sexuální zálibě, která tě napadne - to všechno je ovšem nahoře v prvním patře,” dodá. „Chtěla bys něco vyzkoušet?”

„Nevím.” Nejistě na něj pohlédnu. On je ten, kdo mě naučil všechno, co vím o sexu. Pomyšlení na nějaké kožené oblečky a bičíky mi však nepřipadá dvakrát erotické, a o jiných hrátkách toho vím ještě míň. „Možná někdy jindy?”

Přikývne, což mě potěší, a zastaví se před jedněmi dveřmi. Otevře je.

Vedou do elegantního salonu. Je zařízený celý v šedé s tmavě šedou dlažbou, na níž leží vysoké koberce trochu světlejšího odstínu. Těžké závěsy na oknech jsou zatažené, ale několik lamp s bílými stínidly a stříbrnými nožkami na nízkých stolcích a malinkých komodách vydává příjemně tlumené světlo. Před krbem z téhož černého mramoru jako v knihovně je seskupena trojice širokých šedivých sedaček. V jejich středu však nestojí žádný konferenční stolek, ale jakási široká obdélníková stolička, velká skoro jako stůl, rovněž potažená kůží.

Můj pohled však nepřitahuje zařízení, nýbrž lidé, kteří se v místnosti nacházejí. Je jich víc než v knihovně, nejmíň osm. Stojí před krbem nebo sedí na gaučích. Jedni mají kimona jako já, jiní jsou napůl oblečení jako Jonathan, ale někteří jsou taky úplně nazí a zdá se, že nemají nejmenší zábrany dávat svou nahotu na odiv. Masky však mají všichni, a když nás zvědavě pozorují, najednou mě to množství očí za maskami děsí.

Zhluboka se nadechnu a jsem ráda, že se Jonathan zastavil hned za dveřmi. Ostatní si po chvilce zvyknou na naši přítomnost a pokračují v tom, co dělali.

Ta dvojice, která s námi byla prve v knihovně, sedí ještě na sedačce s dalším mužem a žena ho právě divoce líbá, zatímco on jí hladí prsa.

Blonďáka, se kterým to dělala před chvílí v knihovně, to zjevně vzrušuje, protože má rozepnuté kalhoty a svírá penis v pěsti, pozoruje je a sám se ukájí. U krbu stojí mezi dvěma muži žena s krátkými černými vlasy. Její kimono je rozhalené a ona sténá, protože muži ji hladí po nahém těle.

Blondýna, která předtím byla u nás, sedí vedle muže s tmavou pletí a nakrátko střiženými vlasy. Jeho hlava se sklání k její hrudi, právě jí laská bradavky a já vidím, jak se jeho ruka vlní mezi jejími stehny.

„Nepůjdeme za nimi?” zeptá se Jonathan.

A ačkoliv je to vlastně vzrušující pohled, hezký a vůbec ne odpudivý, zavrtím hlavou a zůstanu stát na místě.

Protože všechno, na co dokážu myslet, je to, že ti lidé budou chtít mít sex i se mnou. A s Jonathanem. Ta blondýna z knihovny po nás vrhá toužebné pohledy a já vím, že je jen otázkou času, kdy se znovu pokusí navázat kontakt. A teď, když je tady tolik dalších lidí, nebude jistě brát ohledy na moji přecitlivělost. Skoro pukám žárlivostí, ale pokouším se ji potlačit. Ta sem nepatří, to vím. Nedokážu ji však vypnout.

„Grace, co se děje?” ptá se Jonathan. Zřejmě cítí, jak jsem v křeči.

„Nic,” ujistím ho, ale nedokážu udělat už ani krok směrem k těm lidem.

Prostě to nejde.

V tu chvíli se znovu otevřou dveře a do salonu vejdou tři další lidé - dvě ženy a jeden muž.

Ženy, jedna s dlouhými blond a druhá s dlouhými černými vlasy, na sobě mají erotické prádlo, modré a fialové, zatímco muž je ještě kompletně

oblečený. Je vysoký, černovlasý, s mírně prošedivělými spánky - a já ho navzdory masce okamžitě poznávám.

Yuuto Nagako.

Srdce mi na okamžik vysadí a já mám pocit, jako by je sevřela ledová ruka, když se naše pohledy setkají.

Věděla jsem sice, že existuje možnost se s ním tady potkat, ale až do této chvíle jsem se ji snažila vytěsnit, proto na mě dolehne o to tíživěji, že ho tady vidím. I on okamžitě ví, kdo jsem - ty masky nejsou žádná skutečná ochrana, ne pokud se lidé navzájem znají - a na rtech mu pohrává úsměv. Odporný vítězoslavný úsměv, který mě nenechává na pochybách, co mu právě běží hlavou. Chce mě a myslí si, že mě dostane.

Se staženým hrdlem vzhlédnu k Jonathanovi, pohlédnu do modrých očí, které tak miluju, a v zoufalství se ptám, jestli je to náhoda, nebo jestli sem Yuuta schválně pozval.

Udělal by to?

Zřejmě vidí paniku v mé tváři a skloní se ke mně: „Nemusíš dělat nic, co nechceš,” zašeptá mi do ucha, ale jeho slova mě neuklidňují. Místo toho mě v očích zaštípají slzy.

Možná to nemusím dělat, ale můžu, pokud budu chtít. Jemu by to nevadilo. Možná by dokonce rád přihlížel.

Jen s velkou námahou se dokážu nadechnout, protože bolest v hrudi mi bere dech, zarývá se mi hluboko do duše.

Všechno, co pro mě předtím bylo tak vzrušující, mě najednou odpuzuje, tato vypočítavost, ta chybějící zodpovědnost, citová vyprahlost.

Jonathanova vyprahlost.

Taková já nejsem, neumím být. Možná jsem nejprve musela dojít až sem, abych zjistila, že mi není jedno, s kým spím. Chci to dělat jen s Jonathanem, chci hledat svoje hranice a objevovat nové věci s ním. Ano, to chci. Ale jenom s ním. Ne s některým z těch mužů tady v klubu. Ne s Yuutem Nagakem. A právě v tom je ten problém.

Protože pokud budu dál s Jonathanem, bude tu stále i nějaký Yuuto, se kterým se budu muset konfrontovat, stále nějací muži, kteří si na mě budou dělat nároky, protože si mě Jonathan nenárokuje jen sám pro sebe. A stále nějaké ženy, které budou Jonathana obletovat a se kterými se o něj budu muset dělit.

Rozechvěle se nadechnu, když mi definitivně dojde, že mi tohle nestačí. Chci nemožné - chci, aby mi patřil. Ne jenom napůl nebo trošku, ale úplně. A okolnost, že to evidentně nejde, mi rve srdce.

„Nezvládnu to,” říkám a je pro mě nekonečně těžké odvrátit pohled od jeho modrých očí, které na mě tak naléhavě hledí. Musím ale odtud, okamžitě, proto se prosmýknu kolem Japonce a těch žen směrem do chodby.

Unikne mi zavzlykání, držím si dlaň před ústy a utíkám s pláčem zpátky do haly, protože nedokážu zadržet slzy. Jeden z těch sluhů v livreji se na mě ustaraně podívá, ale hned zase nasadí kamennou tvář.

„K převlékárně se jde tudy,” informuje mě a ukáže na dveře pod schodištěm, které zmiňoval už Jonathan.

Je tam skutečně řada kabinek a v čísle 12, v němž zevnitř trčí klíč, který jsem dostala od ženy na recepci, najdu svoje šaty, kabát, boty s vysokým podpatkem a svou tašku. Chvatně se obleču a pohled do velkého zrcadla na dveřích mi potvrdí, čeho jsem se obávala - oči mám zarudlé pláčem a řasenka je rozmazaná. Sáhnu po přichystaných kosmetických kapesníčcích a pokouším se ji setřít, ale po tvářích mi stékají stále nové slzy, takže to nakonec vzdám.

Když vyjdu zpátky do haly, prudce se zastavím. Přede dveřmi stojí Jonathan a čeká na mě. Zatíná pěsti a vypadá, jako by se nemohl rozhodnout, jestli je překvapený, nebo jestli zuří.

„Ty chceš opravdu odejít?”

Setřu si slzy z tváří a přikývnu.

„Je mi to líto,” řeknu tiše a pozoruju ho, nasávám do sebe každý detail jeho tváře. Černé vlasy, jeho nádherné modré oči, plné rty, které umí tak dobře líbat, a silné paže, v nichž jsem tak ráda lehávala. Je tak krásný a tak temný a tak lákavý. A tak hrozně nedosažitelný.

Barvy lásky, pomyslím si smutně. Pokud opravdu existují, tak Jonathanova láska je černá. Na mě příliš temná.

Protože je to nejspíš má poslední šance a protože nemůžu jinak, přistoupím k němu a políbím ho na tvář. Polibek na rozloučenou.

Potom se otočím a vydám se k východu, a čím víc se od Jonathana vzdaluju, tím rychlejší jsou moje kroky, protože nebezpečí, že se obrátím a poběžím k němu, je příliš veliké.

Srdce mi zběsile buší a jednu zoufalou chvíli doufám, že mě zadrží. V příštím momentu však stojím ve vstupní hale a dveře za mnou zaklapnou.

Zní to tak definitivně, až sebou škubnu.

„Už nás chcete opustit?” zeptá se blondýna na recepci do ticha a vytrhne mě z mých myšlenek. Musí jí být nápadné, jak jsem rozhozená, ale nic nekomentuje. „Máte odvoz?”

O tom jsem nepřemýšlela, ale přikývnu. Jonathan říkal, že na nás Steven bude čekat, ale pokud ne, nebo pokud mě nebude chtít odvézt, tak si vezmu taxi. Nějaké tu jistě seženu.

Blondýna mi podrží dveře a bez pozdravu mě pustí ven, potom přeběhnu po dlážděné cestičce ke kované bráně, která se přede mnou otevře. Déšť mě studeně polapí a smývá mi z tváře stopy pláče. Cítím se uvnitř totálně prázdná.

Je po všem. Musím zpátky do Ameriky a zapomenout, co se tady v Anglii stalo. Musím zapomenout na Jonathana, protože jsem pro něj jen jednou z mnoha, zaměnitelná, nahraditelná. Protože jeho zájem o mě není hlubší, i když jsem tomu chtěla věřit. I když by v to část ze mě tak ráda dál věřila. Protože s ním prostě nemám žádnou budoucnost.

Černá limuzína tam skutečně čeká a já se vleču k ní, jsem už skoro u dveří.

„Grace.”

Za mými zády se najednou ozve Jonathanův hlas a já se prudce otočím.

Jde po chodníku ke mně. Bosý. Zmoklé kalhoty se mu lepí na nohy a po holé hrudi mu stéká déšť. Zastaví se kousek přede mnou.

Prší teď ještě hustěji a já mhouřím oči před kapkami, hledím do modrých očí, jejichž hlubiny jsou tak těžko zmapovatelné.

Vím, že bych se měla otočit a jít. Protože on pro mě není dobrý.

Protože se můžu ztratit v té temnotě, která ho obestírá. Já však jen rozechvěle dýchám. A čekám.