Kathryn Taylor

Barvy lásky 2. Obnažená

1. kapitola

Déšť mi chladivě stéká po tváři, ale já ho skoro nevnímám. Všechno ve mně se soustředí jen na muže, který stojí těsně přede mnou.

Jonathan.

Vyběhl za mnou do deště, tak jak byl, bez košile a bosý, a je stejně promočený jako já. Jeho černé vlasy se lesknou ve svitu pouliční lampy, pod kterou stojíme, a jelikož je jeho trup nahý, vidím, jak se mu hruď zvedá a klesá, zatímco po jeho kůži bez ustání stékají kapky vody. Chtěla bych na ni položit dlaň a dotknout se jí, ale neodvážím se.

„Nechci, abys odešla, Grace.“ Jeho hluboký hlas zní napjatě a v modrých očích má něco, co jsem v nich ještě nikdy neviděla. Žár, který mi svou intenzitou málem nahání strach. „Zůstaň.“

Do očí mi vstoupí slzy, protože to jsou přesně ta slova, která jsem chtěla slyšet. A přesto se bojím je poslechnout.

„Nejde to, Jonathane,“ zavrtím smutně hlavou a dívám se zpátky na bílou vilu s kovaným plotem, před níž stojíme. Klub. Velice exkluzivní a opravdu moc vzrušující. Měli jsme sex - neskutečně žhavý sex, na který nikdy nezapomenu. Jenomže jsem zcela jednoznačně narazila na svoje hranice. Nebyli jsme tam totiž sami, měla jsem se o něj podělit - a to nešlo. Nechci vést nezávaznou aférku, kterou Jonathan očekává. Nedokážu prostě dělat, že vůči němu nic necítím. „Měls celou dobu pravdu. Nezvládnu hrát podle tvých pravidel.“

Zachvěju se, když se tak na sebe dál díváme. Nechci ho opustit, už samotná představa mě trhá na kusy. Jakou perspektivu mám s mužem, jako je on, když moje srdce přetéká láskou k němu - a on se vyhýbá jakékoliv formě skutečné blízkosti? Když jsem pro něj tak nahraditelná, prostě zaměnitelná? Ať mě to bolí sebevíc, musím odejít. Zpátky do Ameriky. Musím Jonathana opustit a pokusit se zapomenout.

Dlouhý okamžik tam stojí, ruce v pěst, a já vidím, jak zatíná zuby.

„Tak ta pravidla změníme,“ řekne a udělá krok mým směrem, přijde ještě blíž. „Budeme hrát podle těch tvých.“

„Cože?“ Zaskočeně na něj hledím. Asi jsem se přeslechla. To přece neřekl… „Ale…“ Můj hlas je tak tenký a rozechvělý, že si musím nejdřív odkašlat. „Ale já chci, abychom měli normální vztah, Jonathane. Opravdový. Jenom ty a já. A tys říkal, že na to nejsi připravený.“

Dlouze vydechne. „Jenomže už vůbec nejsem připravený nechat tě jít.“ Vezme má ramena do dlaní a mě napadne, jestli se mnou nechce zatřást. Jeho ruce mě však jen pevně drží. „Musíš zůstat, Grace. Prosím.“

Srdce mi zrychlí. Nevzpomínám si, že by Jonathan někdy o něco prosil - tedy ne takhle. Umí být tak děsně arogantní, protože je zvyklý, že všichni okamžitě plní jeho instrukce. Teď mě ale opravdu o něco prosí, je ochotný ustoupit - a úleva, že ho snad přece jen nemusím opustit, je tak velká, že se mi slzy na tvářích mísí s deštěm, zatímco se na něj dál dívám a propadám se do jeho modrých očí.

„Pane Huntingtone?“

„Jonathane!“

Pustí mě a oba se ohlédneme, když uslyšíme ty hlasy, které zazní ze dvou stran téměř současně. Ten za mnou, který zavolal první, je Steven, Jonathanův řidič. Vysoký muž vystoupil z limuzíny zaparkované u chodníku a tázavě se na nás dívá. Asi se mu nelíbí, že jeho šéf tu stojí na chodníku v luxusní čtvrti Primrose Hill do pasu nahý a bosý. Nic však neříká, nechce rušit, protože z druhé strany se blíží ještě někdo.

Yuuto Nagako, Jonathanův japonský obchodní partner, vyšel z klubu za námi a jde sem dlouhými kroky. Na rozdíl od Jonathana je oblečený - to byl předtím v klubu taky, protože přišel až po nás. Jeho tvář je strnule vážná jako nějaká maska, ale to nic neznamená, on tak vypadá vždycky.

„Proč tady stojíte na dešti?“ řekne chladnou, dokonale naučenou angličtinou, která mi přijde stejně děsivá jako ten člověk sám. „Pojďte zpátky dovnitř.“

Zní to vlastně skoro mile, jako kdyby měl obavy, že se nachladíme, což teď začátkem června už tolik nehrozí. Mě však neobelstí, protože vidím to jiskření v jeho očích, které mě znepokojovalo od samého začátku.

Je stejně vysoký jako Jonathan, ale starší - nedokážu odhadnout, jak přesně je starý - a je rozhodně jedním z hlavních důvodů, proč jsem to v tom klubu už nemohla vydržet ani o minutu déle.

Byla bych ráda, aby za námi nešel, protože bychom teď byli s Jonathanem sami. Jonathan to asi vnímá stejně - výraz jeho tváře je nepřátelský, když se na Japonce podívá.

„My už se tam nevrátíme,“ pronesu pevným hlasem a nejraději bych hned utíkala ke Stevenovi, nasedla do auta a odjela.

Yuuto udiveně hledí na Jonathana. Zřejmě nevěří tomu, co slyšel.

Jonathan přikývne. „Odjíždíme.“

Yuuto pronese s nečitelným výrazem cosi japonsky, takže mu nerozumím. Zní to rozčíleně a Jonathan, který na rozdíl ode mě mluví Yuutovou mateřštinou, odpovídá také ne zrovna přátelským tónem.

„Pojďme,“ řekne potom a prudce se otočí k limuzíně.

Šťastná, že konečně uniknu tomu Japonci, ho chci následovat, ale nejde to. Yuuto najednou stojí u mě, chytí mě za ruku a drží.

„Ještě jsme ale neměli příležitost lépe se poznat.“ Pokusí se o úsměv, ale bezúspěšně. „Zábava přece teprve začala. “

Zavrtím hlavou. Ani zanic se do klubu nevrátím, a už vůbec ne s ním. Představa, že bych s tím děsným Japoncem měla dělat totéž, co s Jonathanem, se mi prostě hnusí.

„Ne, pro mě teda ne,“ odvětím a snažím se vykroutit z jeho sevření, ale on mě drží pevně. Teď už se vážně neusmívá.

„Co to má být, Jonathane?“ Jeho tvář se šklebí a hlas má ještě agresivnější. „Ona přece souhlasila. Přišla sem.“

„Pusť ji,“ řekne Jonathan a výhrůžka v jeho hlase se nedá přeslechnout. „Přišla se mnou a se mnou taky odejde.“

Yuuta ani nenapadne mě pustit. Řekne zase něco ve svém jazyce a zdá se, že to nebylo nic milého, jelikož Jonathanův chladný pohled se změní v úplně mrazivý.

„To není tvoje věc!“ vyjede na Japonce s neskrývaným vztekem. „A teď ji pusť.“

Yuuto pořád nereaguje. Naopak: zesílí stisk a přitáhne si mě k sobě. Zblízka vypadá jeho obličej vyžilejší, vrásky hlubší. Musí být starší, než jsem si myslela, blíž k padesátce než ke čtyřicítce. A jeho pohled je stále bodavý. Chladný. Zuřivý.

„Ona tě pobláznila, Jonathane. Kdybych věděl, že bude dělat takové potíže, nikdy bych netrval na tom, že ji máš vzít s sebou.“ Jeho slova jsou určena Jonathanovi, i když se při nich dívá na mě.

„Ona tu není kvůli tobě,“ namítl Jonathan. Na tváři mu zacukal sval.

Yuuto se zasměje, ale ne vesele. „Beze mě by se ani nedostala do tvé blízkosti, na to nezapomeň. A už vůbec by nebyla tady.“

Tahle poznámka mě rozzuří. Když jsem Jonathana po mém příletu - náhodou - potkala na letišti, byl u toho taky Yuuto, a byl to jeho zájem o mě, který probudil i Jonathanovu zvědavost, to je pravda. Já ale věřím Jonathanovi, že to, co přišlo potom, už s Japoncem nemělo nic společného. A proto je totální drzost, že si Yuuto myslí, že je v mém vztahu k Jonathanovi ústřední postavou.

„Jenže já tady jsem,“ řeknu, protože mě už nebaví, že o mně ti dva mluví, jako bych byla vzduch. Zase se pokusím vyškubnout, ale nejde to a vztek mi žene do očí slzy. Japoncův stisk je ocelový. „To bolí!“

„Nic si nenalhávej!“ vyštěkne na mě Yuuto a zatne prsty, až vyjeknu. „Dostala ses k Jonathanovi tak blízko, protože jsem to chtěl. Nejsi ale nic extra, i když si to teď možná myslíš, jsi jen jedna z mnoha. Zítra na tebe zase zapomene, nezáleží na tom, jaké divadlo tu budeš hrát. Najde se nová coura, která se nemůže dočkat, až jí…“

Dál se nedostal, protože Jonathan mu srazil ruku z mé paže. Stáhl mě za sebe, rozmáchl se pěstí a tvrdě Japonce udeřil přímo do obličeje.

2. kapitola

Yuuto, zaskočený nenadálým útokem, se zapotácel, ale udržel rovnováhu a zůstal na nohou. S těžko zařaditelným výrazem si ohmatává rty, kam ho trefil Jonathanův úder. Dolní ret mu praskl a na bílou košili kape krev. Když to uvidí, oči se mu zúží hněvem.

„Tys mě udeřil? Kvůli téhle malé děvce?!“

„Necháš ji na pokoji!“ vykřikl Jonathan. Jeho tvář je pokřivená zuřivostí - takto jsem ho ještě nikdy neviděla. Otočil se, vzal mě za ruku a chce se mnou jít k autu, ale vtom se na něj Yuuto zezadu vrhne a dá mu takovou ránu do žeber, až se Jonathan prudce předkloní a zalapá po dechu.

„Ty si myslíš, že se od tebe nechám ponižovat?“ Yuutův obličej je bílý a se zakrvácenými rty a skvrnami na košili působí opravdu děsivě, jak z nějakého hororu. Znovu udeří a zasáhne Jonathana opět do žeber.

„Nechte toho!“ křičím a cloumám Japoncovou paží, protože mám o Jonathana strach. Podařilo se mi to, Yuuto ho nechává být a soustředí svou pozornost zase na mě. Už je to dobré, pomyslím si. Když ale vidím výraz jeho tváře, rychle svůj úsudek přehodnotím. Ne, není to dobré. Vůbec to není dobré. Ten chlap je vzteky bez sebe.

Zuřivě zasyčí cosi japonsky, a než stačím zareagovat, přistane mi na tváři hřbet jeho ruky. Hlava mi odletí a vidím hvězdičky. Bolest je tak bodavá a nečekaná, že nemůžu popadnout dech a do očí mi vytrysknou slzy.

Yuuto se znovu napřahuje, ale tentokrát je Jonathan rychlejší. Pověsí se Japonci na paži a odstrčí ho ode mne, pak se na něj vrhne. Oba se svalí na zem a zápasí spolu, buší do sebe pěstmi.

Teď přiběhne i Steven, ale jenom tam bezmocně stojíme a zíráme na bojující muže, kteří se zmítají tak rychle a neustále mění pozici, že se zdá nemožné je od sebe odtrhnout. Steven navíc váhá - zřejmě má pocit, že by se do toho neměl míchat.

Náhle slyším chvatné kroky, a když se otočím, vidím, že se blíží lidé z klubu. Dva muži v livrejích, kteří tam pracují, přibíhají po příjezdové cestě a za nimi ta blondýna z recepce.

„Co se to tady děje?!“ křičí rozčíleně, jakmile k nám dorazí. Teď už nepůsobí tak chladně a odtažitě jako prve, ale nanejvýš rozezleně. „No tak, odtrhněte je od sebe!“ nařídí mužům, s nimiž přišla.

Na rozdíl od Stevena zaměstnanci klubu bez váhání zasáhnou a po chvilce se jim podaří roztrhnout Yuuta a Jonathana, kteří nechají rvačky jen neochotně, vzápětí se ale uklidní. Oba prudce oddechují a jsou zjevně rozrušení.

Kdybych měla rozhodnout, kdo v tomto boji zvítězil, řekla bych jednoznačně Jonathan. Na pravé lícní kosti se mu rozlézá podlitina, spodní ret mu trochu krvácí a asi má něco s žebry, ovšem v porovnání s Japoncem vypadá dobře, ten navíc krvácí z nosu a sotva se drží na nohou. Kymácí se a blondýna mu musí pomoct, aby se zas nesvalil na zem.

Jonathan ze sebe vzteklým gestem setřese ruce jednoho z těch mužů a Stevena. I on vrávorá a má trochu nejisté nohy. Zkroutí se ke straně a s bolestivým obličejem si tiskne dlaň na žebra. Vylekaně k němu přiběhnu a podepřu ho, aby se mohl narovnat, a když vidí, že jsem to já, podvolí se.

Muž z klubu kývne na Stevena, pak se vrací ke svému kolegovi a blondýně, kteří se starají o Yuuta.

Japonec opravdu vypadá špatně, celou spodní polovinu obličeje má zalitou krví. Ale ačkoliv má jistě velké bolesti, zdá se, že daleko víc ho pálí ponížení. Jeho chladné oči hledí absolutně nenávistně.

„Toho budeš litovat, Huntingtone,“ řekne s hlasem chvějícím se vzteky. „Za tohle zaplatíš.“

„Pošli mi účet,“ odpoví Jonathan sípavě, ale se vším opovržením.

„Jménem klubu vás musím důrazně požádat, abyste pozastavil své návštěvy zde,“ sdělí blondýna Jonathanovi svým - nyní už zase - chladným hlasem. „O vašem dalším členství se rozhodne.“

„Můžete si mě vyškrtnout,“ oznámí jí Jonathan a já na něj překvapeně hledím. On vystupuje z klubu? Kvůli mně? Nebo se jen rozčílil, že mu vyhrožují vyhazovem, a chce je předejít?

Ženu jeho reakce zaskočí, ale jen stroze přikývne. Pak se otočí a muži ji následují, Japonce mezi sebou, k železné bráně, která zůstala otevřená, ale hned za patami se jim zase zavřela. Nikdo z té čtveřice se neohlédl.

„Je mi to líto. To jsem nechtěla,“ vyhrknu, otřesená tím, co se právě stalo.

Jonathan, který se mi ztěžka opírá o rameno, zavrtí hlavou. „Není to tvoje vina.“ Zkoumavě si mě prohlíží. „Jsi v pořádku?“

Přikývnu, i když mě tvář pekelně pálí. To však není nic ve srovnání s tím, co schytal on.

Zase před sebou vidím výjevy z té rvačky, a teprve teď mi dochází, jak hluboce mě ten výbuch násilí šokoval. A přitom nebylo děsivé jen Yuutovo chování, ale i Jonathanovo. Takto jsem ho ještě nezažila, aby tolik ztratil kontrolu, a pocity se mi taky trochu vymykají kontrole, protože i když mě to vyděsilo, jsem současně hrozně ráda, že mě tak hrdinsky bránil.

„Můžeš chodit?“ zeptám se, a když přikývne, vydáme se opatrně k limuzíně. Steven jde s námi a podpírá Jonathana z druhé strany, společně mu pomůžeme do vozu.

„Je tu v autě lékárnička?“ zeptám se.

Steven přikývne a jde dozadu ke kufru. Sednu si k Jonathanovi a vezmu si od Stevena lékárničku.

Jonathan si opřel hlavu a zavřel oči. Teprve když se dotknu jeho rtu gázovým polštářkem namočeným v dezinfekci, škubne sebou a podívá se na mě.

Chci něco říct, ale Steven, který mezitím usedl na své místo, spustí přepážku a předběhne mě: „Kam pojedeme, pane?“

„Domů,“ prohlásí Jonathan stroze a nechá mě, ať ho ošetřím, zatímco se dlouhý vůz rozjíždí a zařazuje se do provozu.

Rána na rtu je jen malá, nesrovnatelná s tou, co utržil Yuuto, ale přesto začíná otékat, stejně jako Jonathanova tvář, na které přistála Japoncova pěst. O kousíček výš, a měl by hezky modré oko.

Z minibaru naberu trochu ledu - někdy může být praktické jezdit tak luxusním kočárem - a zabalím pár ledových kostek do šátku, aby si Jonathan mohl chladit naražená místa.

„Díky.“ Volnou rukou se zlehka dotkne mé zarudlé tváře. „Ta zatracená svině. Bolí to?“

Mlčky zavrtím hlavou, protože jeho nezvykle něžné gesto v mžiku zaplaší bolest, kterou jsem cítila. A kromě toho nechci, aby o mě měl starost. Má co dělat sám se sebou.

Jonathan spustí ruku a zase si opře hlavu o polstrování, zatímco ho já prohmatávám. Když se dotknu podlitiny na jeho boku, zachvěje se a sykne bolestí.

„Tady ti dal pořádnou ránu.“ Tohle já znám. Na farmě mých prarodičů v Illinois jsme se sestrou hodně jezdily na koních - a hodně padaly, než jsme se to naučily. Půlku dětství jsem měla pohmožděniny všude možně, takže je mi jasné, jak ho to bolí a jak málo se proti tomu dá dělat. Jen čekat. Jedině kdyby měl zlomené žebro, pomyslím si znepokojeně. „Možná bys měl do nemocnice.“

„Ne, tak zlé to není. A takhle vážně nehodlám jít do žádné nemocnice,“ prohlásil kategoricky a ukázal na sebe. Teprve teď mi dojde, že má na sobě jen kalhoty a jinak nic.

„No dobře,“ ustoupím. Asi by opravdu nebylo rozumné, kdyby se napůl oblečený a s pošramoceným obličejem zjevil někde na příjmu. Na to je příliš veřejně známý.

Povzdechnu si. „Aspoň u toho teď nebyli žádní paparazzi.“ Když si totiž vzpomenu na následky fotky v jednom bulvárním plátku, na které jsme byli my dva, nechci si vůbec malovat, co by se dělo, kdyby tisk zjistil, že se Jonathan porval na ulici v Primrose Hill. To by bylo pro média vítané sousto.

„Ne, to asi nebyli.“ Jonathan se od chvíle, kdy jsme odešli z klubu, poprvé usměje. A jako obvykle, když to udělá, mi srdce na vteřinu vynechá, aby dál bilo v rychlejším tempu. On je prostě tak božsky atraktivní s těmi tmavými, trochu delšími vlasy, co se teď vlhce lesknou, a modrýma očima, které tvoří kontrast k olivovému tónu jeho pleti, že ti motýli v mém břiše nemůžou dát pokoj. Když se usmívá, je vidět chybějící kousek jeho řezáku - jeho jediná malá vada na kráse, kterou mám právě proto tak ráda. Ten úsměv však tentokrát vydrží jen krátce a v jeho nádherných očích zůstává vážný výraz.

„Může ti Yuuto opravdu uškodit?“ Tato otázka mě pálí od chvíle, kdy Japonec vychrlil svou hrozbu.

„Mohl by, a jak ho znám, tak se o to i pokusí. Ty se ale nemusíš ničeho bát. Já umím ochránit sebe i firmu, když to musí být.“ Jonathan zní tak sebejistě, že se trochu uklidním.

Vezmu jeho ruku do svých, pevně ji držím, protože potřebuju jeho blízkost, a on neucukne a dívá se na mě dál s tou intenzitou, která mi rozbuší srdce zcela novým způsobem.

„Proč byl Yuuto takový?“ Stále mě to irituje. „Jako by ho posedl amok.“

„Myslím, že pokud jde o tebe, je skutečně svým způsobem posedlý,“ odpoví Jonathan. „Hned zpočátku si vzal do hlavy, že máš přijít do klubu - už když tě viděl poprvé.“

Vzpomenu si na setkání tenkrát na letišti a naprázdno polknu. „Dělá to tak vždycky? Potká nějakou ženu a zavleče ji do klubu?“

„Ne. Nikdy. To je právě to.“ Pozvedne koutek. „Ty jsi výjimka, Grace. To jsem ti už říkal.“

S potěšením registruju kompliment, ale stále ještě přemýšlím o Yuutovi. „Myslíš, že by mě donutil jít zpátky dovnitř, kdybys tam nebyl?“

Jonathan zavrtí hlavou. „Nevím, jestli by zašel tak daleko. Uviděl tě v klubu a nedokázal asi skousnout, že patříš mně, a ne jemu.“

Hladím vnitřní strany jeho dlouhých prstů a neodvažuju se zvednout oči. Na tuhle formulaci je třeba si zvyknout, ale zrychluje mi tep. Zní to totiž tak majetnicky a úplně jinak než předtím: do téhle chvíle totiž trval na tom, že si ho nemůže nikdo výlučně nárokovat a že ani on nehodlá uplatňovat exkluzivní práva na žádnou ženu.

„Když patřím tobě, patříš taky ty mně?“ zeptám se tiše.

Jonathan sevře moje prsty, které ho stále ještě hladí, a já prudce vzhlédnu. Rovnou do jeho modrých očí.

„Copak to není ta podmínka?“ zeptá se. „Žádné jiné ženy, žádný klub. Jen my dva?“

Bez dechu přikývnu, ohromená, ale šťastná ze změny jeho názoru. Vzápětí však přijde omezení.

„Je to jenom pokus, Grace. Nemůžu ti nic slíbit, ale…“ Nedokončí.

„Ale co?“ zeptám se nervózně.

Jeho hluboký povzdech zní jako zasténání. „Ale momentálně se o tebe taky nechci s nikým dělit.“

„Dobře.“ Nechtěla jsem to říct nahlas, ale uniklo mi to.

„Ne, to vůbec není dobře.“ Jonathan mě pustí a pročísne si rukou vlasy - gesto, kterému už rozumím. Objeví se pokaždé, když je nejistý. „Od té doby, co jsi tady, dělám spoustu věcí jinak, Grace. Které jsem ještě nikdy neudělal. Tohle všechno je pro mě nové a já nevím…, jestli se mi to líbí.“

Hledí na mě skepticky, skoro nešťastně, a já mu najednou potřebuju být blízko. Proto si vykasám šaty a sednu si mu obkročmo na klín. Jeho mokré kalhoty mě studí na stehnech.

Vezmu jeho hlavu do obou dlaní a lehce ho líbám na nezraněnou tvář, na neporušenou stranu jeho úst. Ještě před pár minutami jsem ho chtěla opustit, protože jsem si myslela, že pro něj nic neznamenám - že jsem mu ukradená, přesně jak to říkal Yuuto Nagako: jedna z mnoha. Teď ale můžu zůstat. Protože se o mě nechce dělit. A protože kvůli mně dělá věci, které nikdy nedělal. To je každopádně začátek.

Usmívám se, když ho pustím, cítím, jak mne naplňuje docela nový pocit štěstí, který se podobá euforii. Prostě si nemůžu pomoct.

„Víš, když to pořádně zvážím, tak vlastně taky nevím, jestli se mi to líbí,“ říkám a přísně si Jonathana měřím.

Opětuje můj pohled tázavě, ale nevypadá, že by byl nervózní. Zřejmě si je jistý, že ho teď přece jenom nezačnu kárat. Pravděpodobně to bude tím, že mu sedím na klíně a hladím ho po nahé hrudi.

„Myslím to vážně - jsi snobský Angličan, jsi o osm let starší než já a tvůj majetek přesahuje ten můj asi tak pět set tisíckrát. Máš představu, jaký účinek tohle má na moje sebevědomí?“

„Nemám dojem, že bys v mé společnosti trpěla záchvaty plachosti,“ řekne s úsměvem.

„A aby toho nebylo málo,“ pokračuju, aniž bych reagovala na jeho poznámku, „jsi ještě ke všemu zatracený hrabě!“

Směje se. „Jsem vikomt, Grace. Hrabětem se teprve stanu, a jak víš, dokonale bych se bez toho obešel.“ Jeho úsměv se vytrácí a já rychle mluvím dál, protože nechci, aby zase myslel na svůj komplikovaný vztah k otci.

„A kromě toho,“ prohlásím s předstíranou závažností, „jsem byla panna, když jsem tě poznala - a podívej se na mě teď.“ Trochu se na jeho klíně zhoupnu. Takovéto jednoznačně erotické vybídnutí bych si před čtyřmi týdny nedovolila ani omylem. Za tu dobu se taky zatraceně hodně událo. „Teď už taky dělám dost věcí, které jsem dřív nedělala.“ Slaďounce se na něj usměju. „Jsme si kvit, mylorde.“

„Ty malá čarodějnice, zavrčí a sevře mě v náručí, stáhne mě na sebe, až je moje tvář nalepená na jeho a já vidím žádostivost rozhořívající se v jeho očích. Pak se jeho rty přimknou na moje a jeho jazyk se dožaduje vstupu do mých úst, která ochotně otevřu, opojená jeho důvěrně známou chutí. Samotné pomyšlení, že kdyby mě býval nechal jít, tak bych ho možná už nikdy nepolíbila, je najednou tak děsivé, že se ho křečovitě držím a zoufale opětuju jeho polibek.

Cítím na sobě jeho ruce hladící mě přes mokré šaty, teď už dychtivě. Najde moje prsa a pevně je sevře, hladí ztuhlé bradavky a vyvolává tak sršení blesků v mém podbřišku. Můj dech se zrychlí a tep splaší. Protéká mnou vzrušení úplně nových rozměrů a já sténám do jeho úst, chci víc. Nemůžu se toho muže nasytit a zaháním myšlenky na to, jaké mohou být následky.

I Jonathan prudce oddechuje. Když se však odlepí od sedačky a chce se předklonit, zasténá a svalí se nazpět.

„K čertu!“ Se staženým obličejem se drží za bok.

„Omlouvám se, zapomněla jsem na tvoje žebra.“ Úplně jsem se vylekala a cítím se provinile, ale on se jenom sebeironicky ušklíbne.

„Já taky - což celkem jednoznačně svědčí o tom, jak mě umíš pobláznit,“ odpoví.

Když mu slézám z klína, nezadrží mě, ale zvedne paži a přitiskne mě k sobě, jakmile zase sedím vedle něho. Šťastně si položím hlavu na jeho rameno, přitulím se k němu. Tolik blízkosti doposud nikdy nepřipustil, a teď už tomu musím věřit: evidentně jsem s Jonathanem Huntingtonem zase o krok dál.

Pár minut mlčky ujíždíme nočním Londýnem a já ještě jednou o všem přemýšlím, zůstávám zase trčet u toho Japonce.

„Co ti vlastně Yuuto říkal, když mluvil japonsky?“ chci vědět.

Jonathan se usměje. „Říkal, že nejsi jiná než ostatní ženy, a já jsem mu řekl, že se nemá míchat do mých záležitostí. Potom se zajímal, jaký na to máš trik, že jsem ti najednou tak podlehl, a já odpověděl, že do toho mu taky nic není.“

„A co to řekl mně, než jsi ho praštil?“

Jonathanův úsměv je najednou trochu kyselý. „To ti radši říkat nebudu.“

No jo, pomyslím si. Takže to bylo tak hrozné, jak jsem si myslela.

„Proč o něj měli ti z klubu takovou péči?“ Přišlo mi to divné. „Tu rvačku přece vyprovokoval on. Proč tobě hrozí vyhazovem, ale jemu ne?“

„Protože tam Yuuto patří mnohem déle než já,“ odvětil Jonathan. „Patří k zakladatelům.“

Tato informace je pro mě nová a vrhá na Japonce docela jiné světlo. Jeho vazby na Anglii, a zvlášť na Londýn musejí být velmi dobré, když je schopen založit tu klub. A musí tu pobývat dost často, když ho chce pravidelně využívat. Je tedy mnohem vlivnější, než jsem si myslela, a proto se vrací můj strach, že ačkoliv to Jonathan popírá, bude mít pro něj ta rvačka přece jenom následky. Pak si vzpomenu ještě na něco.

„Co bude s tvými věcmi?“ Nechal všechno v klubu, když za mnou vyběhl. „Přece si je nemůžou jen tak nechat.“

Jonathan se zasmál. „Moje věci?“ Má starostlivost ho hodně pobavila. „Ty dostanu zpátky. S nimi si hlavu nelam. “

Opře se do sedačky a dlouze si povzdechne. Teprve teď poznávám, jak unavený a potlučený ve skutečnosti je. Proto už se nevyptávám a přivinu se k němu, zatímco jedeme nocí - vstříc budoucnosti, která je stále naprosto nejistá. Už ale není černá. Teď je spíš šedá, pomyslím si šťastně. Možná dokonce světle šedá. Ano, přesně tak, světle šedá.

3. kapitola

Když se ráno probudím, chvilku mi trvá, než se zorientuju. Pak ale vím, kde jsem: v Jonathanově ložnici, v jeho vile v Knightsbridge.

Závěsy nejsou pořádně zatažené, takže dovnitř dopadá dost světla a já všechno vidím zřetelně - velkou postel se čtyřmi sloupky, na míru vestavěný šatník z téhož drahého tmavého dřeva, dvě moderní křesla pod oknem.

Jonathan je vedle mě, cítím jeho teplo. Opatrně, abych ho nevzbudila, se převalím. Ještě spí, leží na boku s hlavou položenou na ruce. Tu druhou má položenou vedle mě a opálená pokožka se ostře rýsuje na bílém prostěradle. Jeho trup je nahý a můj pohled zálibně putuje po svalnaté hrudi a širokých ramenou, a zase nahoru k jeho tváři. Vlasy se mu svezly do čela a já mu je zlehka odhrnu.

Ve spánku vypadá pokojně, prohlížím si ho, nemůžu od něj odtrhnout oči. Stopy včerejší noci jsou zřetelně znát. To místo na tváři, kam ho zasáhla Yuutova pěst, je rudé a nateklé, ale naštěstí ne modré, a i pod zasychající rankou na rtu se pokožka trochu napíná. To však jeho krásu vůbec neumenšuje, naopak. Působí tím tak nějak chlapsky. Kromě toho - k tomu pošramocení přišel, když mě bránil, což ho v mých očích dělá ještě přitažlivějším.

Po pravdě pořád nedokážu uvěřit, že o mě tento neskutečně vzrušující muž usiluje, a pomyšlení na to, co všechno se mnou možná bude dělat, mi nahání slastnou husí kůži. Nemůžu se ho nabažit a stojí mě veškeré sebeovládání, abych se ho nedotýkala.

Nechci ho probudit. Pohled na budík na nočním stolku potvrzuje moje tušení. Už je po deváté, a jelikož je pátek, měli jsme už normálně dávno být na cestě do kanceláře. Jonathan však včera rozhodl, že dopoledne zůstane doma. To je dobrý nápad, protože tak, jak vypadá, by se raději ve firmě neměl vůbec ukazovat. Jenom by naháněl vodu na mlýn dohadů. Původně jsem chtěla vstát dřív a vyřídit to jeho sekretářce, ale jelikož jsem polovinu noci nespala a o všem přemýšlela, byla jsem nakonec moc unavená. Vyřeším to teď.

Tak tiše, jak jenom jsem schopná, si ze skříně vytáhnu čisté oblečení - prádlo, černou halenku a sukni. Některé věci už mám tady, protože se poslední dobou do pronájmu v Islingtonu moc nedostanu. Jonathanova hospodyně, paní Matthewsová, která se stará i o prádlo, něco pověsila k Jonathanovým košilím a vyklidila pro mě jednu přihrádku. Až o něco později jsem si uvědomila, že to je - na Jonathanovy poměry - obrovský ústupek. Otázka je, jestli u toho zůstane. Nebo se po včerejšku rozhoupe k tomu, poskytnout mi ještě víc místa ve svém životě?

Odnesu si věci do koupelny, obleču se a kriticky se prohlédnu v zrcadle. Moje narezle blond vlasy jsou rozcuchané, což je rychle napraveno, a tvář už po Yuutově úderu nemám zarudlou jako včera večer. S trochou make-upu zmizí i ty stíny pod mýma zelenýma očima a za chvíli zase vypadám celkem k světu.

Tiše se vrátím do ložnice a sednu si na okraj postele. Vlastně se chci jenom znovu podívat na Jonathana, než sejdu dolů nachystat snídani - nebo se spíš pokusím udělat snídani; je totiž velice nejisté, že se mi podaří stejně dobré omelety jako jemu, protože jsem na rozdíl od něj naprosto nemožná kuchařka -, ale k mému překvapení otevře oči. Než mám možnost reagovat, sevřou mi jeho ruce zápěstí a on mě strhne k sobě, takže na něm najednou ležím. Žár jeho těla proniká látkou mé halenky, ale já se nebráním, ochotně se podvoluju.

„Kam bys chtěla jít?“ zeptá se u mých rtů, aniž by propustil moje ruce, a já cítím slastné mravenčení, protože jsem mu vydaná na milost - můj nový oblíbený stav.

„Chtěla jsem udělat snídani,“ vydechnu a propadám se do hypnotického pohledu jeho modrých očí.

„Já teď ale nechci jíst,“ řekne drsně. „Radši bych dohnal to, co jsme včera zameškali.“

Ano, ano, ano, chci říct, protože jako vždycky, když jsme si tak blízko, si se mnou může dělat, co chce. Nedostanu se k tomu, on nečeká žádnou odpověď a začne mě líbat, dobývá moje ústa svým jazykem, pomalu, s požitkem, beze spěchu. Chtěla bych vzít do dlaní jeho tvář, ale on mě dál drží, jako kdyby věděl, co chci udělat. Pokouším se oplácet mu polibek, prodloužit ho, ale on mi nedovolí ani tohle, sám určuje tempo. Ztrápeně zakvílím, protože chci víc, a cítím poskočení jeho hrudi, jak se tiše směje.

„Nedočkavá malá Grace,“ prohodí těsně u mých rtů. „Ty nemáš nikdy dost, co?“

Tebe ne, pomyslím si a cítím, jak bezbranná vůči němu jsem. Kdyby se rozhodl jinak, mohl by mi zatraceně ublížit. S tím si ale nebudu dělat starosti. Ne dnes.

„A jak je to s tebou?“ zeptám se, vtáhnu jeho spodní ret mezi zuby a lehce do něj kousnu. „Ty máš někdy dost?“

Chvíli si hledíme do očí a já se zatajeným dechem pozoruju, jak se výraz těch jeho mění. Než ovšem stačí cokoliv udělat nebo říct, rozlehne se domem hlasitý harmonický gong. Někdo zvoní u dveří.

„Zatraceně.“ Jonathan mě pustí a plynulým pohybem mě ze sebe odvalí. Zase ten gong, teď několikrát za sebou. Někdo se sem dobývá. „Můžeš se podívat, kdo to je?“

Přikývnu a vstanu, běžím ke dveřím. Tak pitomé načasování, říkám si, zatímco scházím ze schodů. Proč musí někdo chodit zrovna teď?

Když jsem v jídelně, zvonění přestane a místo toho spustí Jonathanův mobil odložený na jídelním stole. Bez rozmyšlení ho zvednu, protože znám volajícího, jehož fotka svítí na displeji.

„Ano?“

„To jsi ty, Grace?“ Je to Alex Norton, Jonathanův společník. Nenechá mě však odpovědět a mluví dál. „Kde je, k čertu, Jonathan? Volám mu snad podesáté. Copak to neslyšíte? Kde jste, zatraceně?“

„Doma. Ach, myslím tím v Knightsbridge,“ opravím se.

Zarazí se. „A proč mi nikdo nepřijde otevřít? Stojím už pět minut před…“

Alex nedokončí větu, protože v tu chvíli otevírám dveře. Vyjeveně na mě hledí.

Má na sobě oblek a vázanku, svůj normální kancelářský outfit - v tomto směru je mnohem upjatější než Jonathan, který si vytvořil svůj vlastní dress code -, a jeho světlé vlasy září v červnovém slunci, které dnes zase svítí a do kterého musím mžourat.

Chvilku tam jen tak stojíme, načež si odkašle. „Jdu nevhod?“ zeptá se a zní najednou tak britsky, tak zdvořile, že se musím usmát.

„Svým způsobem trošku ano,“ odpovím. „Jonathan ještě není oblečený. Je trochu…“ Jak to vyjádřit? „… vykolejený.“

„Vykolejený?“ Alex si odfrkne, teď už zase vztekle a netrpělivě, a projde kolem mě do domu, aniž by čekal na vybídnutí.

„Víte vůbec, kolik je hodin?“ zeptá se, když jdeme po schodech do patra, v němž se nachází kuchyně a jídelna. „Už jste aspoň po snídani?“

Když zavrtím hlavou, zamíří do kuchyně, napustí vodu do konvice a zapne ji. Jistými pohyby ze skříňky podá šálky, konvici a dózu s čajem. Očividně se tu dobře vyzná. Svalím se na židli, vděčná za to, že je tak činorodý a cítí se povolán uvařit nám čaj.

„Jonathanovi není dobře. Myslím, že dnes do kanceláře nemůže,“ oznámím.

Alex ustane v práci a otočí se ke mně. Nechá konvici konvicí a posadí se ke stolu naproti mně.

„Moc rád bych věřil, že je tak vyřízený, protože jste celou noc provozovali nespoutaný sex,“ významně pozvedne obočí.

Ještě před pár dny bych při těchto slovech asi zčervenala, ale teď se jenom usměju. Nic mu do toho není, proto mu neodpovím, že tato noc byla ve skutečnosti ta první, kterou jsme s Jonathanem strávili vedle sebe v posteli, aniž bychom to dělali - právě proto, že byl tak vyřízený.

„Spíš se však obávám, že jeho stav má něco společného s Yuutem Nagakem,“ pokračuje Alex a pronikavě na mě hledí. „Mám pravdu?“

Ztěžka polknu a cítím, že blednu. „Odkud to víš? Píšou o tom nakonec přece jen v novinách?“

„Cože, Grace?“

Nejistě se na něj dívám. „Myslela jsem, že to víš?“

„Ne.“ Vstane a jde zalít nachystanou konvici s čajem. „Vím jenom, že mi před hodinou volali z Yuutovy kanceláře. Vypovídá nám jakoukoliv formu spolupráce a nebude nám dál poskytovat poradenství v našich asijských obchodech. Bez zdůvodnění, prostě jen tak.“

„A do prdele,“ ujede mi. Vím, že se Jonathan s Alexem právě snaží rozšířit aktivity Huntington Ventures v Asii, takže tento incident přišel v ten nejnevhodnější okamžik.

Alex to asi vidí stejně, jelikož s vážným výrazem přikyvuje. „Líp bych to neřekl, ano. Chtěl jsem o tom s Jonathanem mluvit, ale nebyl v kanceláři a nebral mobil, což mě poněkud rozčílilo. Je kdykoliv k zastižení, a pokud ne, vím aspoň, kde ho hledat. Proto jsem přijel, abych zjistil, co se děje.“ Postaví přede mě na stůl hrnek s vařícím čajem a zase si sedne. „Tak ven s tím. Co se včera stalo?“

Váhavě mu vyprávím o rvačce před klubem, přinejmenším v hrubých rysech. Vypouštím, co jsme tam přesně dělali a proč jsme se ocitli před klubem, to je příliš osobní, ale podle Alexovy reakce poznávám, že ví, o jaký klub se jedná. Jako pro Jonathanova nejlepšího přítele to pro něj jistě nebude tajemstvím. Hlavou mi bleskne, jestli v klubu sám někdy byl, ale jaksi tomu nevěřím. Není na to ten správný typ.

Když domluvím, Alex dlouze vydechne a opře se o židli. „Tím se hodně věcí vysvětluje,“ řekne a založí ruce na hrudi. Pak se k mému úžasu usměje. „Opravdu se Jonathan kvůli tobě popral a vystoupil z klubu? To je… pozoruhodné.“ Nakloní se ke mně. „Nevzpomínám si, že by se někdy tolik angažoval kvůli nějaké ženě - s výjimkou Sarah, pochopitelně.“

Rozpačitě opětuju jeho úsměv. Moc ráda bych se ho zeptala, jestli pro Jonathana opravdu znamenám tolik, co jeho sestra, na které doopravdy visí. Jestli mám šanci, nebo jestli je má láska jen jednostranná. Dosud totiž Jonathan řekl, jenom že s ním mám zůstat a že se pokusí mít se mnou opravdový vztah - ale neřekl, že mě miluje. Neodvažuju se. Mám Alexandera ráda, je milý a v mnoha ohledech přístupnější a přátelštější než Jonathan. Přesto jsou to příliš soukromé věci a on je Jonathanův přítel, ne můj.

Alex se zase opře. „Jaké jsou vlastně tvoje plány do budoucna, Grace? Hodláš zůstat v Londýně?“

To je dobrá otázka, o které jsem včera v noci taky hodně přemýšlela, když Jonathan už spal. A odpověď, k níž jsem pokaždé dospěla, mi ubrala hodně z euforie, se kterou jsem přijela limuzínou.

Ráda bych totiž zůstala, moc ráda. Ale můj čas tady je omezený - necelé dva měsíce a moje praxe v Huntington Ventures bude u konce. Pak se budu muset vrátit do Chicaga a dokončit svoje studium ekonomie. Jinak to nejde, protože mě stálo hodně času, energie a peněz dostat se tak daleko. To ovšem znamená, že budu několik týdnů, nebo dokonce měsíců bez Jonathana, což mě děsí. Znám ho totiž tak málo a náš vztah teprve začal a konec je úplně otevřený. Co když během té doby změní názor? Co když zjistí, že beze mě je to lepší, a vrátí se ke starým zvyklostem? Nechci takhle uvažovat, chci všechno vidět pozitivně. Ale i když jsem včera večer byla plná naděje, představa, že by to mohlo mezi mnou a Jonathanem skončit - a dokonce brzo - se dá jen těžko zaplašit.

„I kdybych chtěla, nemůžu zůstat,“ řeknu nešťastně. „Ještě přece studuju.“

Alexander se zamračí. „To je pravda, zapomněl jsem.“

Chce říct ještě něco, ale v ten okamžik do kuchyně vejde Jonathan. Má kalhoty od pyžama, černé triko a rozepnutý župan. Tento ležérní zjev ho před Alexem rozhodně neuvádí do rozpaků, jelikož se pohybuje v klidu a nenuceně.

„Co tady děláš?“ ptá se přítele, který na něj hledí s nepokrytým zděšením.

„Případnější otázka zní: Co tady ještě děláš ty?“ odvětí Alex. „Grace už mi ale všechno vysvětlila.“ Prohlíží si Jonathana pozorněji. „Myslel jsem, že ten věk, kdy se konflikty řeší fyzickým násilím, už máme za sebou, Huntere.“ Jeho hlas má pobaveně ironický tón.

„To jsem si myslel taky.“ Se zarputilým výrazem přejde ke kuchyňské lince, na níž stojí konvice s čajem, a nalije si šálek. Je celkem zřetelné, že nemá náladu bavit se s přítelem o svém pošramoceném stavu. Alex si však z jeho špatné nálady nic nedělá.

„Vypadáš hrozně,“ oznámí Jonathanovi a objektivně vzato má pravdu. Mohlo to být sice horší, ale je vidět na první pohled, že se popral.

„Už mi bylo líp,“ zavrčí Jonathan. „Co se zase stalo, že si nemůžu dovolit jedno dopoledne chybět?“

Vyměníme si s Alexem pohledy.

„Máme problém s Yuutem,“ oznámí a vypráví Jonathanovi o znepokojivém telefonátu.

Jonathan chvíli mlčí, musí tu novinku strávit. „Dokážeme to i sami,“ prohlásí potom. „Nepotřebujeme ho.“

„To se lehce řekne,“ odporuje jeho společník. „Má důležité kontakty, to přece víš, a pro nás je už dost zlé, že nám je neposkytne. A pokud Yuuto půjde přímo proti nám, může nám závažně uškodit.“

„Řešení se najde,“ trvá na svém Jonathan a jeho hlas zní tak definitivně, že Alex už v tématu nepokračuje.

„Dobře, uvidíme. Tím se dostáváme k druhému problému, který máme. Docela upřímně: s tím, jak teď vypadáš, by ses neměl ukazovat v práci, jinak se ta rvačka nakonec ještě donese bulváru. Jenomže když tam nebudeš, nemůžeš se zúčastnit porady ohledně projektu v Hackney, která,“ podívá se na svoje rolexky, „začíná za necelou hodinu a na kterou jsi evidentně zapomněl.“

„Do hajzlu,“ zakleje Jonathan a i já poplašeně zvednu hlavu. Projekt v Hackney, přestavba starého průmyslového areálu v obří nákupní centrum, mu zvlášť leží na srdci. Hodně jsme na něm v uplynulých týdnech pracovali. Ten včerejší incident ho asi vážně dost rozhodil, protože poradám ohledně přestavby přikládal velkou důležitost, a přesto dnešní termín úplně zasklil.

„Catherine už to chtěla zrušit, ale řekl jsem jí, ať ještě počká,“ oznámil Alexander.

Jonathanovi se viditelně ulevilo. „To je dobře. To setkání musí proběhnout. V této fázi nesmí dojít k žádným nedorozuměním, jinak se může celá stavba podělat.“ Zachytí můj pohled a já mlčky přikývnu. Má pravdu. Investoři jsou už teď kvůli nějakým průtahům skeptičtí. Pokud je znejistí termín zrušený na poslední chvíli, mohli by začít odstupovat.

„A jelikož to vím, jsem tady,“ pokračuje Alex. „Bez tebe ovšem bude to setkání poněkud zbytečné, ne? Já tě zastoupit nemůžu, o tom projektu skoro nic nevím.“

Jonathan pár vteřin rozmýšlí.

„Ty ne, ale Grace ano. Může to převzít ona.“

Tento návrh mě překvapí natolik, že zůstanu sedět s otevřenou pusou. Je to pravda, jsem o tomto projektu dobře informovaná, protože na něm pracuju už od začátku, ale nikdy by mě nenapadlo, že mi Jonathan svěří samostatné jednání.

Ještě pozoruhodnější je, že se Alex nesnaží tento nápad zpochybnit. „Tak pojďme, Grace, čas kvapí.“

„Dobrá,“ přikývnu zvolna a zvednu se od stolu, stále přitom čekám, že si to jeden z nich ještě rozmyslí. Nic takového se ale nestane. „Vezmu si jen kabelku,“ dodám a běžím nahoru.

Když se vrátím, sedí Jonathan a Alex ještě u stolu a o něčem se baví. Zachytím jen útržky slov, ale zdá se, že jde o mě, slyším totiž svoje jméno. Bohužel zmlknou, když mě uvidí, a Alex vstává. Než stačí něco říct, zazvoní mu mobil. Vytáhne ho z kapsy a podívá se na displej.

„To je Sarah,“ řekne s úsměvem a zmizí vedle v jídelně. Nevidíme ho, ale je slyšet, jak mluví. Jeho hlas zní radostněji než doposud.

„Možná bych měl sestře koupit pager, aby mohla na Alexe rovnou zapípat a zavolat ho k sobě, ušetřili by tím čas.“

To sedí. Co Sarah leží se zlomenou nohou v Nemocnici krále Edvarda VII. v Marylebone, navštěvuje ji Alex přinejmenším stejně pravidelně jako Jonathan a já, možná ještě častěji.

„Mluví z tebe žárlivý velký bratr?“ škádlím ho.

Zafuní, vůbec ne pobaveně.

„Jenom se divím, to je všechno,“ prohodí. „Věděl jsem, že má Alex pro mou sestru slabost, ale netušil jsem, že by to mohlo být vzájemné.“

Však taky je. Vím to, protože jsme se Sarah o Alexovi mluvily. Ovšem vzhledem k tomu, že si Jonathan na myšlenku, že se jeho sestra dá dohromady s jeho nejlepším přítelem, teprve musí zvyknout, změním raději téma.

„Jak dlouho ještě potrvá, než ji propustí?“

Pokrčí rameny. „Ještě nějakou dobu. Každopádně zbytečně dlouho.“ Pak vstane a podívá se na mě. „Nevím, jestli tě mám opravdu nechat jít, Grace.“

Polknu. Já jsem to věděla - má pochybnosti, jestli to jednání dokážu vést sama, říkám si, zatímco se ke mně pomalu blíží. A čím je blíž, tím rychleji mi buší srdce - nemůžu si pomoct. „Ale -“

Zastaví se těsně přede mnou. „Měla bys radši zůstat tady a pečovat o mě,“ řekne a teprve teď si všimnu lesku v jeho očích, který mi vyvolává šimrání v žaludku. Nemá na mysli žádnou zdravotnickou péči, to je stoprocentně jisté. Musím ale využít příležitosti a položit mu otázku, kterou mám na jazyku.

„Opravdu si myslíš, že tu schůzku zvládnu?“

Přikývne. „Kdybych si to nemyslel, nenavrhl bych ti, ať se o to postaráš,“ prohlásí a na okamžik se na povrch prodere nekompromisní byznysmen. Nechce mi udělat radost, jedná se o zcela pragmatické rozhodnutí, což mě uklidní. Opravdu mi věří. Moje napětí nicméně trvá a trochu mě znervózňuje. Na druhou stranu jde o něco, kvůli čemu studuju, co jsem vždycky chtěla dělat. Proto zapudím pochybnosti. Dopadne to dobře.

„Černá ti zatraceně sluší,“ řekne Jonathan a jeho lichotka mě rozzáří. Halenka a sukně patří k mým oblíbeným kouskům, měla jsem je totiž na sobě, když jsem ho potkala poprvé. To jsem ještě nevěděla, že Jonathan má pro černou zvláštní slabost. Já jsem ji měla vždycky ráda, ale od té doby ji mám ještě radši.

Zalituju, že je Alex hned vedle a může se kdykoliv vrátit, ovšem Jonathana to vůbec neznepokojuje, protože kolem mě ovine paže, přitiskne mě k sobě a žádostivě mě políbí.

„Jonathane, to přece nejde,“ napomínám ho po chvíli celá bez dechu, i když vůbec nechci, aby přestal. Což on ani nehodlá.

„Toto je můj dům, takže nevím, kdo by nám to mohl zakázat,“ řekne a vklouzne rukou pod mou sukni.

„Ale musím teď přece s Alexem do kanceláře,“ připomenu mu a jemně ho odstrčím.

„Ano, já vím,“ zavrčí. „Ale jakmile to setkání skončí, zavoláš mi a Steven tě zase přiveze.“

„Copak máš potom v plánu?“

Zazubí se. „Rád bych zjistil, kdo z nás dvou je víc nenasytný,“ odpoví a z výrazu jeho očí mě příjemně zamrazí.

Než si k jeho plánu stačím vyžádat upřesňující informace, vrátí se do kuchyně Alex. Spokojeně se usmívá. „Jdeme, Grace?“

Vykročí ke schodům a já ho chci následovat, ale Jonathan mě zastaví a podá z linky talíř. Na něm leží lákavý sendvič se sýrem a okurkou.

„Tady maš na cestu,“ nabídne mi a já vděčně přijímám, potěšená, že myslí na to, že jsem ještě nesnídala. To od něj bylo velmi pozorné. Pravděpodobně je to jeho cit pro detail, kterému vděčí za své úspěchy.

„Díky.“

Kývne na mě, a když se usměje, nechce se mi vůbec odcházet. S povzdechem se chci otočit, ale on mě zase zadrží. Skloní se a přitiskne rty na moje ucho, takže cítím jeho horký dech.

„Nebuď pryč dlouho,“ zašeptá a zvuk jeho hlubokého hlasu ve mně vyvolá pocity, které se dvakrát nehodí k nadcházejícímu obchodnímu jednání. S bušícím srdcem a plnou hlavou toho, co se mnou asi Jonathan bude dělat, běžím za Alexanderem k domovním dveřím.

4. kapitola

„Dobře, v tom případě se shodneme,“ řekl Jason Leibowitz z nové stavební firmy, která vystřídala tu minulou, nespolehlivou, a k mému ulehčení většina přítomných přikyvuje.

Pouze Frank Howard, obtloustlý právník zastupující nejdůležitějšího budoucího nájemce v novém nákupním centru v Hackney, nevypadá spokojeně.

„Co když se nepodaří dodržet původní časový plán?“ zeptá se rýpavě.

„Bude dodržen,“ ujistím ho a usmívám se na něj profesionálně přátelským způsobem, jak doufám, což dělám už asi hodinu při všech jeho námitkách, kterých není zrovna málo. Od chvíle, co zjistil, že zasedání povedu já, a ne Jonathan, se ke mně chová otevřeně nepřátelsky. Zřejmě má problém nejen s faktem, že jsem žena, ale i s mým věkem.

„A co když přece ne? Bude pak Huntington Ventures ručit za finanční rizika?“ Tentokrát se schválně dívá na Alexandera, protože mi zřejmě nepřisuzuje žádné rozhodovací kompetence, pokud jde o finance firmy.

Alexander však nereaguje přímo na právníka a pohlédne na mě. Kývne na mě, což znamená, že chce, abych odpověděla sama. Takto to dělá celou dobu, takže opravdu nevím, proč se jednání účastní. Jsem sice ráda, že tu nejsem úplně sama, ale účinnou pomocí pro mě rozhodně není.

Zhluboka se nadechnu a přemýšlím, co by v tomto případě řekl Jonathan. A odpověď najednou není vůbec těžká.

„Jak jsem řekla, nemyslím si, že dojde k jakémukoliv zpoždění,“ odpovím co nejklidnějším hlasem. „Pokud ale přesto, tak smlouva určuje zcela přesně, jak budou rozloženy náklady. Huntington Ventures samozřejmě ponese svůj podíl a ten je, jak jistě víte, nemalý. Za těchto okolností bude riziko pro všechny zúčastněné únosné.“ Nedívám se jen na Franka Howarda, ale přejíždím pohledem po všech přítomných. „Nezapomínejte, jak je tento projekt důležitý pro Hackney a okolní čtvrti. Odvedeme tak nejenom významný ekonomický, ale i sociální příspěvek, jehož dlouhodobé působení nesmíme podceňovat - fakt, který lze navíc velmi výhodně zprostředkovat veřejnosti. Na konci tedy budou jen vítězové. “

Alexander se sotva znatelně usmívá, zatímco zástupci stran zapojených do projektu pokyvují hlavami. Dokonce i Frank Howard.

„V tom případě doufejme, že budete mít pravdu,“ pronese stále skepticky, ale zjevně už ho nenapadá žádný protiargument. Konečně!

Alexander to vidí stejně a využívá vhodného okamžiku. „Myslím, že můžeme dnešní setkání ukončit. O termínu nového jednání vás budeme včas informovat,“ prohlásí a první z účastníků vstávají a začínají se bavit se svými sousedy.

„Bude u příštího jednání zase pan Huntington?“ zajímá se Sophie Reardonová z magistrátu s jistou nadějí v hlase. Na rozdíl od Franka Howarda se tato hezká blondýna ptá čistě osobně, protože zcela jistě patří k mnoha ženám, které považují Jonathana za neodolatelného a vyhledávají jeho společnost. To se sice dá chápat, ale moje žárlivost mi přesto nedovolí být k ní přívětivá.

„Ano, myslím, že ano,“ odpovím stroze a stačím tak akorát posbírat svoje papíry, než se ostatní přijdou rozloučit.

Jakmile jsou všichni pryč, vyjdeme s Alexanderem ze zasedačky. Chceme jet zase nahoru do nejvyššího patra, ale když stojíme před výtahem, zazvoní mu mobil.

„Jeď napřed,“ řekne a vrací se do chodby. Zřejmě nepotřebuje žádné posluchače a soudě podle jeho výrazu by mu zase mohla volat Sarah.

Jedu tedy nahoru sama. Od svého stolu ve foyer mě sleduje Catherine Shepardová, hezká černovlasá sekretářka. Její úsměv působí strojeně a formálně a její oči jsou chladné.

Ještě jsem nepřišla na to, jestli mě nesnáší z důvodu, že taky patří mezi Jonathanovy obdivovatelky, nebo jestli nemůže přenést přes srdce, že jsem ji přeskočila na místo šéfovy osobní asistentky. Pravděpodobně to bude směsice obojího. Každopádně mě dokáže znejistit pouhým pohledem a zahnat euforii, která mě doprovázela nahoru.

„Tak jak to proběhlo?“ zeptá se neohrabaně přátelským tónem, ale já jsem si skoro jistá, že je v jejím hlase kus jízlivosti.

„Poměrně dobře,“ odpovím úsečně. „Až přijde pan Norton, řekněte mu prosím, že na něj čekám.“ Aniž bych se o ni dál starala, jdu do své kanceláře, která sousedí s Jonathanovou.

Místnost je zařízena podobně jako u Jonathana, je světlá a vybavená strohým, stylově čistým nábytkem, ale je mnohem menší. Jako skoro všechny ostatní prostory má také prosklenou vnější stěnu, přes kterou - minimálně odtud shora - má člověk výhled na panorama Londýna. Přistoupím ke sklu a dívám se na město.

Unikne mi povzdechnutí. Na jednu stranu jsem ráda, že je po poradě a že dopadla docela dobře - když pominu rýpání Franka Howarda -, na druhou stranu je totálně povznášející stát tady a vědět, že jsem to opravdu dokázala. Bylo to náročné, ale zároveň jsem se přesvědčila, že to, co si tady můžu vyzkoušet, mě skutečně baví. Přesně to bych chtěla dělat: starat se o projekty, jako je stavební záměr v Hackney, a sledovat, jak do sebe zapadají plány, sestavují se kalkulace a nakonec vzniká něco nového, k čemu člověk osobně přispěl svou prací.

Z myšlenek mě vytrhne zaklepání na dveře a já předpokládám, že je to Alexander. „Ano!“ zavolám. Když se ale otočím, nahlíží dveřmi moje kamarádka Annie.

Má na sobě barevné retro šaty, které se do práce po pravdě vůbec nehodí, ale s černými kozačkami vlastně jako kancelářský outfit docela ujdou, přinejmenším v případě Annie. Jak to dělá, netuším, ale má svůj osobitý styl, který jí děsně závidím.

„Můžu dál?“

„Co je to za otázku, samozřejmě,“ odpovím rázně, protože se chová tak nezvykle ostýchavě, jdu jí naproti a pevně ji obejmu. „Kde se tu bereš?“

Annie pracuje dole na investičním oddělení, kde jsem původně začínala, a sem nahoru se dostane jen málokdy.

Usměje se a v očích jí zableskne. „Oficiálně, nebo neoficiálně?“

„Ty máš dvě verze?“

„No jistě. Oficiálně ti nesu tady ty důležité papíry,“ pozvedne složku, kterou drží v ruce. „Výmluva, abych se proplížila kolem té ledové dračice tam venku.“ Tato charakteristika Catherine Shepardové sedí tak dokonale, že se musím zasmát. „Vlastně jsem se chtěla na chvilku zastavit, protože jsem slyšela, že jsi zrovna tady. Člověk tě jinak skoro nezahlídne.“

Zní to trochu vyčítavě a já si provinile uvědomím, že právem. Od té doby, co vyšla v novinách ta fotka, která Jonathana v podstatě přiměla veřejně se přiznat k románku se mnou, bydlím prakticky u něj a skoro jsem nebyla u Annie a ostatních v bytě v Islingtonu, kde mám stále svůj pokoj.

„Kde je vlastně velký šéf?“ zajímá se Annie. „On tu snad dnes vůbec není?“

„Ne, dnes ne,“ odpovím po pravdě a krátce se zamyslím, jestli jí mám říct o tom včerejším incidentu a o tom, že Jonathan je připraven podniknout další krok. Pak se ale rozhodnu záporně. Annie se sice za tu krátkou dobu stala mou dobrou přítelkyní, ale k mému vztahu s Jonathanem se vždycky vyjadřovala odmítavě. Je přesvědčená, že Jonathan není schopen pevného vztahu, a bojí se, že mi ublíží. Proto by se zase tvářila kriticky a interpretovala by si poslední vývoj jinak než já, a já bych si ten pocit štěstí, ve kterém se momentálně nacházím, ráda vychutnávala co nejdéle.

Zřejmě však neprahne po podrobnostech.

„Mimochodem, ptal se na tebe Marcus,“ zmíní se. „Myslím, že ještě nerozdýchal to, že mu tě vyfoukl Jonathan Huntington. “

„Nikdo mě nikomu nevyfoukl,“ protestuju. „Nebyl to žádný výběr buď a nebo.“ Našeho amerického spolubydlícího mám ráda, ale proti Jonathanovi by Marcus neměl nejmenší šanci. Annie to samozřejmě ví a usmívá se.

„Ale mohla by ses u nás někdy ukázat, v tom má Marcus pravdu. Co o víkendu? Ian bude v sobotu vařit své slavné kari a pozval pár přátel. Přijď taky, bude legrace.“

Ian, který má v Islingtonu tetovací studio a je nejen náš druhý spolubydlící, ale i přítel Annie, opravdu vaří legendární kari, takže mě mrzí, že musím odmítnout. Tento víkend ale prostě chci být u Jonathana.

„Nemůžu,“ odpovím a jsem smutná, že ji zase musím zklamat. A ona zklamaná je, vidím to na ní. Než ale stačím říct důvody nebo začne Annie protestovat, přijde Alexander.

„Ach, omlouvám se, myslel jsem, že jsi sama, Grace,“ vychrlí.

„Už odcházím,“ pospíší si Annie a mrkne na mě. Ve dveřích se ještě ohlédne. „Příští týden se ale uvidíme, platí?“ Její pohled vypadá naléhavě.

„Slibuju,“ odpovím a doufám, že to dodržím. Nechci přijít o kamarádku.

Když je pryč, Alexander se na mě usměje. Působí mladistvějším dojmem než Jonathan, když se usmívá, bleskne mi hlavou. Bezstarostnější, klidnější.

„Tak? Jsi s prvním setkáním spokojená?“ ptá se.

Zaváhám s odpovědí. Není to chyták?

„Myslím, že proběhlo docela dobře,“ odpovím nakonec.

Pobaveně si mě měří. „Docela dobře? Grace, to byla velká show, cos předvedla. Jonathan bude velice spokojený. Zastoupila jsi ho dokonale.“

Jeho chvála mě hladí na duši a zářivě se na něj usměju. „Hodně jsem se od něj přece naučila,“ řeknu a ve vteřině, kdy to vyslovím, si plně uvědomím, jaká je to pravda: Jonathan Huntington byl dobrým učitelem nejenom v posteli. Tahle myšlenka rozšíří můj úsměv. Očividně pro mě není jen nevýhodné být s ním. To musím Annie rozhodně zdůraznit, až se příště uvidíme.

„A on od tebe,“ dodá Alexander.

Překvapeně na něj hledím, aniž bych svou otázku vyslovila, a on se na mě zubí. „Změnilas ho, Grace. A ten nový Jonathan se mi líbí víc než ten starý,“ pronese.

Právě když přemýšlím, jestli se mám zeptat na radu, zazvoní jeho mobil a téměř současně i telefon na psacím stole. Zvedne mobil a pantomimicky mi sdělí, že jde k sobě do kanceláře. Přikývnu a běžím ke svému telefonu.

Je to Jonathan.

„Hotovo?“ Jeho hluboký hlas je pro mě jak pohlazení a já okamžitě zapomenu na všechno kolem a chci být co nejrychleji zase zpátky u něj.

„Ano, hotovo,“ vydechnu. „Steven už mě může vyzvednout.“

„Stojíme před vchodem a čekáme,“ řekne.

Zaplaví mě radost. „Tys přijel s ním? Říkals přece, že -“

„Přijď prostě dolů, Grace.“ V jeho hlase zaznívá známá panovačnost, ale i touha a já okamžitě zavěsím, posbírám svoje věci a chvátám k výtahu. Cestou jen zavolám na Catherine, ať vyřídí Alexanderovi, že už jsem šla - on stejně ví, že jsem dorazila jen kvůli té schůzce, takže se nic neděje. A krom toho, jenom právě plním nařízení šéfa, pomyslím si.

U chodníku skutečně stojí limuzína s černými skly, a když vyrazím z prosklených dveří budovy, vystoupí Steven a obejde auto. Otevře mi zadní dveře a já se na něj zářivě usměju, když nasedám.

Jonathan čeká v autě a moje srdce poskočí a žaludek se sveze jako na horské dráze. Musím ho nejprve políbit, než se vedle něj usadím, nemůžu si prostě pomoct.

„Tohle vypadá na rekord,“ poznamená pobaveně. „Myslel jsem, že ti to bude trvat mnohem déle.“

„První věc, kterou jsem se v Huntington Ventures naučila, byla, že šéf nerad čeká,“ objasním mu a on se směje.

„To je chvályhodný postoj.“

Důkladněji si ho prohlížím, zatímco se auto rozjíždí. Jeho kalhoty, sako i boty jsou černé jako obvykle, nicméně tentokrát nemá černou košili, ale temně fialovou, což je na jeho zvyklosti skoro jásavá barva, pomyslím si. Otoky na tváři a na rtu jsou stále ještě patrné, ale jinak vypadá jako obvykle.

„Co tvoje žebra?“ zeptám se, protože mám ten včerejší boj stále před očima. Jen tak na něj nezapomenu.

„Mnohem lepší. Yuuto není takový ranař, jak jsem si myslel,“ odpověděl Jonathan. Snad to bude pravda i v přeneseném smyslu, pomyslím si ustaraně. Tak úplně tomu totiž nevěřím. „Jaké bylo jednání?“ vyptává se a já mu všechno vyprávím, zatímco projíždíme Londýnem.

Předpokládám, že jsme na zpáteční cestě do Knightsbridge, ale po nějaké době zjistím, že mi ulice tam venku připadají úplně neznámé.

„Kam jedeme?“

„Na Biggin Hill.“ Když na něj nechápavě hledím, dodá: „To je jedno soukromé letiště.“

V hlavě mi to šrotuje. „Aha. A co tam budeme dělat?“

Jonathan se rozvalí na sedačce. „Rozhodl jsem se poslechnout Alexanderovu radu. Bude lepší, když na čas zmizím, aby mě v tomto stavu někde nevyfotil bulvár. Takže na víkend letíme pryč.“

„Teď hned?“ jsem celkem zaskočená. Vlastně skoro zděšená. „Ale vždyť s sebou nic nemám!“

„Nechal jsem paní Matthewsovou něco zabalit,“ odvětí Jonathan suše. „A všechno, co bys ještě mohla potřebovat, prostě dokoupíme.“

Samozřejmě, pomyslím si. Peníze nehrají roli, ne v Jonathanově světě. Chvílemi je pro mě nemožné myslet v jeho relacích. Ovšem rozčiluje mě, že si něco takového usmyslí, aniž by se mi dopředu zmínil.

„Ty ale nepovažuješ za nutné dát mi o svých plánech vědět?“ Doufám, že je můj pohled dostatečně přísný, aby u něj vyvolal špatné svědomí. Nezdá se však, že by to fungovalo, protože on jen pokrčí rameny. „Jonathane, nemůžeš se takhle rozhodovat a ani se nezeptat.“

Položí mi paži kolem ramen a usmívá se stylem, kterému se nedá odolat - což nepochybně ví.

„Ty nemáš ráda překvapení?“

Zatraceně nefér otázka. On je vůbec hrozně nefér. Jak se na něj totiž mám zlobit, když jsem teď, po pár okamžicích rozmýšlení, totálně nadšená z vyhlídky, že na víkend někam odletíme?

„Ale ano, mám. Ale přišels s tím tak nečekaně. A taky bych si radši sbalila sama.“

„Nebyl čas,“ vysvětluje. „Za půl hodiny máme prostor k odletu. Obvykle se musím nahlásit den předem, ale teď se to naštěstí povedlo tak narychlo.“

Jelikož v tu chvíli zabočíme k areálu letiště a já vidím, jak se od startovací dráhy právě odlepuje malé, stříbřitě šedé letadlo, je mi jasné, že asi nemluví o žádném linkovém spoji. Proti své vůli jsem ohromená a už nic neříkám a jenom v úžasu sleduju, jak Steven míjí letištní budovu a jede k jednomu z hangárů.

Před ní stojí o něco větší stroj než ten, který právě vzlétl. Je bílý a štíhlý s pěti okénky za kokpitem a dvěma turbínami nad křídly. Křídla jsou na koncích zdvižená a na ocase stojí bílé na modrém to, co jsem si už myslela - to letadlo je learjet.

„To je tvoje?“ zeptám se, když u auta čekáme, až Steven vyloží zavazadla. Nemůžu odtrhnout oči od té luxusní mašiny, která úplně křičí do světa, že s ní může létat jen ten, kdo na to má dost peněz.

„Patří firmě,“ odpoví Jonathan, položí mi dlaň mezi lopatky a jemně mě postrčí směrem ke dvěma mužům v modrých uniformách, kteří nám jdou vstříc.

Jonathan mi oba představí, jsou to naši piloti, a zatímco jdeme k letadlu, prohodí s nimi pár vět, z nichž nedokážu zjistit, kam se poletí. Pak se ocitneme před vyklopenými schůdky tryskáče, které jsou na vnitřní stěně dveří kabiny, a Jonathan mi podává ruku, aby mi pomohl nastoupit. Uvnitř je všechno ztělesněním luxusu - vzácné dřevo, světlá kůže měkká jako máslo a na zemi hustý koberec.

Piloti jdou do kokpitu a stroj se zanedlouho rozjede ke startovací dráze. Váhavě se usadím v pohodlném koženém křesle a užasle se rozhlížím.

„Páni,“ unikne mi. „Jestli jsi na mě chtěl udělat dojem, tak se ti to právě povedlo.“

Jonathan jde k malé ledničce. Když se vrací, nese dvě sklenky šampaňského. „Nechci na tebe dělat dojem. Chci být jen rychle v cíli, abychom si co nejvíc užili víkendu,“ prohlásí, podá mi sklenici a posadí se vedle mě.

Vduchu si povzdechnu. Tohle mu dokonce věřím. To je Jonathan - poradí si jakkoliv, aby docíl toho, co chce. Další důvod, proč je tak úspěšný. Proto mu říkají Hunter - Lovec.

Najednou se mi vybaví, co mi Jonathan řekl, než jsme se poprvé políbili. Tak jak to funguje, Grace? Co musím udělat, abys dělala to, co chci já?

Polknu. Zajde tak daleko, že mi naslibuje věci, které nehodlá dodržet, jen aby prosadil svou? Třeba tohle všechno vůbec nemyslí vážně a je to pro něj jen cesta, jak mě tu udržet, dokud ho neomrzím.

„Na tvoje první úspěšné jednání.“ Jonathan pozvedne sklenku. S prvním douškem šampaňského spláchnu ten knedlík, který cítím v krku, a rozhodnu se, že budu Jonathanovi věřit. Všechno ostatní bych snášela tak těžko, že to raději zaplaším.

„Kam tedy letíme?“ vyptávám se, abych zapudila nepříjemné představy. Když Jonathan mlčí, šťouchnu ho pěstí do ramene. „Tak mluv, nedělej to ještě napínavější.“

Nejdřív se dlouze napije šampaňského, a když zase oddálí sklenici, mají jeho oči najednou jiný výraz, lesknou se měkčeji než jindy. Zamyšleně se dívá z okýnka vedle nás.

„Letíme do Irska. “

5. kapitola

Je pozdní odpoledne, když Jonathan stočí pronajatý vůz k bráně Ballybeg House. Velký panský dům z šedého kamene má spoustu arkýřů a komínů a malebně se rýsuje na kulise šťavnatě zelených pahorků, které nás obklopují. V perfektně rozvržené rozlehlé zahradě kvetou keře ve všech barvách a ojedinělé stromy lemují cestičky vedoucí za dům. I parkoviště vysypané světlými oblázky, na němž stojí kromě našeho auta i několik dalších sporťáků a limuzín, vypadá velmi udržovaně.

Je to bláznivé, říkám si, zatímco si to všechno fascinovaně prohlížím. Za dvaadvacet let svého života - s výjimkou jedné týdenní rodinné dovolené kousek za kanadskou hranicí - jsem byla jenom v Illinois, a většinu té doby jen ve svém rodném městě Lesteru. A teď znám nejenom Anglii, ale i Irsko, kam jsem přiletěla tryskáčem. Pokud tohle není rozšíření obzorů, tak už nevím co.

„Je to tu nádherné,“ řeknu a protáhnu se po dlouhé cestě. Z letiště v Kerry, kde jsme přistáli, jsme sem na poloostrov Dingle jeli ještě dobrou hodinu. „Nevěděla jsem, že Huntington Ventures vlastní i hotel.“

Musela jsem v letadle dlouho škemrat, ale nakonec se Jonathan nechal obměkčit a prozradil mi, že míříme do hotelu, který mu patří, stejně jako to neskutečně drahé letadlo, co nás sem přineslo. Možná si jednoho dne zvyknu na skutečnost, že muž, kterého miluju, je tak bohatý, že by si mohl koupit celý Lester i s okolními pozemky. Zatím mě to ale vždycky znovu ohromí.

„Tento hotel nepatří Huntington Ventures,“ odvětil Jonathan a kývl na portýra, který pospíchá k autu - elegantnímu stříbrnému austinu, co jsme si pronajali v Kerry - a vykládá naše zavazadla: malý kufr a tašku, kterou paní Matthewsová sbalila pro mě.

Nechápavě se na něj podívám. „Tys ale říkal. “

„Je to můj hotel, Grace. Není majetkem firmy, patří mi jako soukromé osobě.“

To mě nejprve udiví, ale pak usoudím, že na tom není nic zvláštního. Pokud má člověk tolik peněz jako Jonathan, musí je výhodně investovat, k čemuž jsou nemovitosti velmi vhodné. A Jonathan je napůl Ir, jeho matka pocházela z Irska, takže je nasnadě, že hledá investiční příležitosti i zde na ostrově.

Když vykročíme po štěrku ke vstupním dveřím, vyjde ven asi padesátiletá žena a zastaví se nad schodištěm. Má světlé vlasy s mírným nádechem stříbra a na sobě zelený kostýmek se zlatou broží na klopě. Když nás uvidí, potěšeně zajásá.

„Pane Huntingtone, tak ráda vás vidím!“ zvolá a pospíchá nám ze schodů vstříc. „Měl jste příjemnou cestu?“ Její přízvuk je výrazně irský a ona působí velice sympaticky.

„Ano, děkuji, paní O’Learyová,“ odpoví Jonathan s úsměvem. Má černé brýle, které částečně skrývají otok na tváři, ale ten je přesto trochu vidět. Pokud si ho ta žena všimla, nedává to najevo.

Momentálně se stejně víc zajímá o mě a zvědavě si mě prohlíží. Stejně jako já čeká, až nás Jonathan představí. On to ale z nějakého důvodu neudělá. Mlčí, což mi přijde extrémně rozčilující a nezvyklé, protože jinak vždycky dbá na zdvořilé vystupování, k němuž vzájemné představení jednoznačně patří.

„Já jsem Grace Lawsonová,“ pronesu a žena se mi představí, i když jsem její jméno právě slyšela, jako Beth O’Learyová a prozradí mi, že je vedoucí hotelu.

„Vítám vás na Ballybeg House,“ řekne a potřese mi rukou s úsměvem, který je snad ještě zářivější než ten, co věnovala Jonathanovi. Nevím, jak si ho vysvětlit. Je to profesionální vlídnost, nebo se snaží napravit Jonathanovo faux pas?

Následujeme ji do domu a já po Jonathanovi střílím postranními pohledy, ale on je ignoruje. Proč mě nepředstavil? Vyhýbá se tomu, protože neví, jako co by mě uvedl? Tak to s naším vztahovým experimentem začíná dobře, pomyslím si.

„Měli jsme velikou radost, když jste zatelefonoval. Už jste tu dlouho nebyl!“ švitoří dál rozzářená paní O’Learyová, zatímco nás vede do haly, a na moment zaběhne za recepční pult.

Na rozdíl od mého předpokladu je interiér domu moderní, aniž by však zastíral starobylý charakter stavby. Točité schodiště stoupající do horních pater je každopádně stejně staré jako dům sám, ale pro nábytek to neplatí. Namísto masivních starožitných kusů a těžkých závěsů všechno působí lehce a svěže, spojuje to tradici s novým designem.

„Páni,“ zašeptám okouzleně.

„Nechal jsem hned po koupi všechno kompletně rekonstruovat a sanovat,“ zmíní se Jonathan, pak už je u nás paní O’Learyová a podává mu klíč, který si od ní vezme.

„Máte apartmá Ballybeg, jako obvykle,“ oznámí.

„Nebyl doufám problém, že jsem zavolal tak narychlo?“ ujišťuje se.

„Ne, ne,“ vrtí hlavou žena. „Je nám ctí, pane.“

Hotelový poslíček v livreji převezme naše zavazadla a vede nás po schodech do prvního patra. Dojdeme do překrásného apartmá, které působí díky odhaleným trámům zabudovaným do moderního interiéru obzvlášť velkoryse a útulně. Zatímco Jonathan dává poslíčkovi spropitné a propouští ho, já se uvnitř rozhlížím.

Vybavení se neliší od zbytku domu, nábytek je i zde moderní a vkusný a dodává pokoji současného ducha. Obývacímu prostoru dominuje sedací souprava potažená zelenou látkou, z níž je skrz velké panoramatické okno úchvatný výhled na krajinu, a široká sloupková postel v ložnici vypadá lákavě. Moc lákavě.

Jonathan nic z toho vůbec nevnímá a působí nepřítomně. Se zamyšleným výrazem stojí uprostřed místnosti a dívá se ven. Zdá se, že mě zaregistruje, až když k němu přistoupím.

„Proč jsi mě nepředstavil?“ ptám se, protože se stále cítím trošku rozladěná.

„Cože, já zapomněl? Omlouvám se.“

Jeho pohled se zase stočí k oknu a já nerozhodně stojím vedle něj a okusuju si ret. Ten zatracený chlap opravdu vypadá tak roztržitě a duchem nepřítomně, že bych mu mohla věřit, že vážně jen zapomněl. Kdybych ovšem chtěla.

Podívá se na mě. „Jak se ti to líbí?“

„Co? Irsko, nebo hotel?“ Nejsem si jistá, co má na mysli.

„Tento dům.“

„Nádherný.“ Nerozumím sice tak docela tomu rozlišování - tenhle hotel je přece totéž, co dům, ne? -, ale v každém případě je to skvost.

Jonathan mlčky přikývne a odchází ode mě k oknu a s rukama založenýma na hrudi strnule hledí do dáli.

Nerozhodně pozoruju jeho záda, tu napjatou linii ramen. Až doteď bylo všechno v pořádku - a najednou je tak divný. Úplně uzavřený a skoro odmítavý. Prostě tomu nerozumím a zase si připomínám, jak málo ho znám a umím odhadnout.

Tys ho ale přece chtěla poznat, připomenu si a zhluboka se nadechnu. Pak přistoupím k jeho boku, ovinu kolem něho paže a opřu hlavu o jeho rameno. Zaskočen mojí nečekanou přítomností, spustí založené ruce, čehož využiju, abych se k němu přimkla ještě těsněji. Nezbude mu nic jiného než položit paže kolem mě, takže proti sobě stojíme v těsném objetí.

„Co je s tebou?“ ptám se. „Proč jsi najednou tak jiný?“

S bušícím srdcem čekám na jeho odpověď.

„Dlouho jsem tu nebyl,“ zabručí, jako kdyby to bylo vysvětlení, a než mám šanci vyzvídat dál, přimáčkne mě na sebe a zamkne mi ústa polibkem, který mi vezme dech. Má to v sobě něco prudkého, skoro zoufalého, jak mě teď drží a líbá, úplně mě to převálcuje a já se kamsi propadám. Propadám se ale ráda, jsem šťastná, že jsem mu zabránila dál se ode mě odtahovat.

Najednou přestanu pod nohama cítit zem a instinktivně zaklesnu ruce za Jonathanův krk. Zvedl mě a přenáší do postele, dál mě líbá a já mu ještě za chůze začnu rozepínat košili, nedočkavá ucítit jeho horkou kůži.

Jenomže když nám k posteli zbývají jen dva kroky, někdo zaklepe.

„Sakra!“ Jonathan udýchaně přeruší náš polibek, ale setrvá svými ústy těsně u mých. „Jestli to takhle půjde dál, budu tě muset unést na pustý ostrov.“

Jeho pohled je zastřený a já vidím, jak moc se mu nechce mě pustit. Udělá to ale, protože se klepání ozve podruhé, a postaví mě na zem. Chvatně se upravím a Jonathan si zapne košili, načež štěkne: „Dále!“

Dveře otevře paní O’Learyová a nahlédne - stále s úsměvem - do pokoje. „Omlouvám se za vyrušení, pane. Chtěla jsem se jen zeptat, jestli po cestě nemáte hlad?“

Jonathan se na mě tázavě podívá. „Chceš něco jíst?“

Zaváhám s odpovědí. V prvé řadě teď chci Jonathana. Chci pokračovat tam, kde jsme právě přestali. Jenomže vzhledem k tomu, že jsem dnes snědla jen ten sendvič před poradou, ozve se při představě jídla můj žaludek a dá hlasitě najevo, že považuje příjem potravy za vynikající nápad. „Něco malého bych si dala,“ přiznám proto.

Paní O’Learyovou tato informace zřejmě potěší, jelikož se rozzáří. „Rádi vám prostřeme stůl v zahradním altánu, jestli souhlasíte. Nebo raději pojíte v salonu?“

Nerozhodně se na sebe s Jonathanem podíváme a zdá se, že myslí na totéž, co já. Ne, žádní další lidé. Ne teď.

„Můžu vám také nechat něco přinést sem nahoru, jestli chcete,“ navrhne paní OEearyová, které zřejmě neunikla atmosféra v pokoji.

Přikývneme skoro současně. Jonathan si odkašle. „Ano, to by bylo skvělé.“

„Něco z nabídky pokojové služby? Můžete si ale pochopitelně vybrat i cokoliv z normálního lístku. Nebo mám třeba -?“

„Dáme si cokoliv, co nám dnes šéfkuchař doporučí,“ přeruší ji Jonathan. „A láhev šampaňského. Děkuji vám, paní O’Learyová.“

„Rádo se stalo, pane,“ řekne a rychle zavře dveře. Zřejmě zachytila to ne zrovna nenápadné naznačení, že ruší.

Počkám, až zmizí, potom sáhnu po Jonathanovi a táhnu ho ty poslední dva kroky k posteli, oba se na ni svalíme a já ho dál líbám. Voní tak důvěrně známě a moje srdce divoce tepe, protože po něm tak moc toužím. Vzal mě na toto nádherné místo a já můžu být s ním. Možná si teprve teď, když smím zůstat, pořádně uvědomím, co by pro mě znamenalo, kdybych ho opustila.

Moje prsty najdou jakoby samy od sebe límec jeho košile a já znovu začnu rozepínat knoflíčky. Když jsem u třetího, Jonathan mě zastaví.

„Obávám se, že s dezertem budeme muset počkat až po jídle.“

Chvilku trvá, než zase zvládnu jasně uvažovat, pak se se zklamaným zasténáním svalím na polštáře. Vím, že má pravdu. Pokud má za chvíli přijít někdo ze servisu, těžko ho přijmeme nazí. Já už ale nemůžu čekat, já -

Moje rty zformují bezhlasé „Och“, když cítím, jak se mi Jonathanova ruka sune mezi nohy. Když se na něj podívám, usmívá se a jeho modré oči jiskří.

„Což ovšem neznamená, že se musíme obejít bez aperitivu.“

6. kapitola

Skloní hlavu a položí rty na moje pravé ňadro, dýchne na něj skrz černou látku halenky. Bradavka mi okamžitě ztuhne a zřetelně se rýsuje skrz podprsenku a halenku. Jonathan ji vezme mezi rty a lehounce za ni potáhne. Současně jeho ruka putuje vzhůru po citlivé vnitřní straně mého stehna.

Nechápu, jak to dělá, ale stačí mu jen těchto pár pohybů, a já jsem v jednom plameni a nemůžu se dočkat, až jeho doteky ucítím po celém těle. Když jeho ruka dorazí k cíli a hladí mě po vlhnoucí látce kalhotek, zvedne hlavu a dívá se mi do očí, pozoruje každý záchvěv v mé tváři.

Roztáhnu nohy, abych mu tam dala volný přístup. Je to nestydaté, já vím, ale chci, aby se mě dotýkal. Potřebuju to. Jako kdyby moje tělo vědělo, že pouze on mě může odnést do výšin, po kterých bažím jako po droze, a nemůžu se dočkat, až to zase zažiju.

Jonathan se usmívá. „Nedočkavá,“ zabručí a vypadá spokojeně, což ovšem zaznamenám jen jako skrze hustý závoj, jelikož jeho palec začne kroužit po mém klitorisu. Látka kalhotek mu sice brání v přímém doteku, ale i tak mým tělem mravenčí vlnky rozkoše.

Se vzdycháním se zvedám vstříc jeho ruce, chci, aby zesílil tlak, ale on udělá něco mnohem lepšího - ze stran zahákne prsty do mých kalhotek, stáhne je ze mě a odhodí stranou. Pak zase skloní hlavu a vezme do úst moji bradavku. Svaly v podbřišku se mi zatnou a cítím, jak se mi mezi nohama sbírá nová vlhkost.

Netrpělivě sáhnu po jeho ruce a chci ji zavést zpátky mezi svoje nohy, aby pokračoval, ale Jonathan mě nenechá, vyklouzne mi. Malou chvilku se začnu bát, že si to rozmyslel, ale potom se s plameny v očích položí mezi moje nohy a vyhrne mi sukni až nahoru. Ještě víc mi roztáhne stehna, takže před ním ležím úplně odhalená.

Když už to napětí nemůžu dál vydržet, nadzvednu se na loktech a podívám se dolů. Z toho pohledu je mi slabo slastí. Jsem Jonathanovi vydaná na milost, protože mi obemkl ruce kolem stehen a pevně je svírá, takže se nemůžu hnout. Jeho rty jsou jen centimetry od mého pahorku, tak blízko, že na kůži cítím jeho dech. Jsem rozechvělá vzrušením, koušu se do spodního rtu a čekám, až se mě dotkne. On se mi ale jenom dívá do očí, protahuje ten okamžik, stupňuje moje očekávání.

Potom konečně skloní hlavu a dotkne se špičkou jazyka mého nedočkavě pulzujícího klitorisu, zlehka po něm přejíždí.

„Áách!“ S táhlým zasténáním padnu na polštář a jsem přemožená divokou rozkoší, která zachvátí moje tělo.

Jonathan stupňuje tlak, líže moji perlu silněji a pak ji začne sát, což mě přivádí k šílenství. Chci se prohnout, ale jeho ruce mě silou tisknou na postel, nedovolí, abych se pohnula, vystavují mě jeho jazyku, který mi nyní v pravidelném rytmu zajíždí do štěrbiny a láká ze mě další nektar.

Cítím první záchvěvy blížícího se orgasmu a zatínám prsty do prostěradla, zmítám hlavou sem a tam, protože ten pocit je tak šíleně intenzivní, že chci zavřít klín, uniknout mu. On mě ale nenechá a ještě zvýší tempo.

„Panebože, já já už nemůžu.“ Cítím, jak se mi vnitřní svaly zatínají jako v křeči. „Prosím, Jonathane.“

Chci slitování, protože mě jeho jazyk tak nevyhnutelně žene k vrcholu. Moje slova ho však ještě víc pobízí, jak se zdá. Když už jsem skoro bez sebe, Jonathan najednou přestane a dovolí mi popadnout dech. Potom přitiskne plochu jazyka na můj toužebně tepající klitoris a současně vsune dva prsty do mé rozpálené vlhké štěrbiny.

Udělám se ve vteřině, ten výbuch rozmetá moje tělo na tisíc malých kousků a katapultuje mě k vysvobození. Bez zábran se zmítám a tisknu stehny Jonathanovu hlavu, jedu se sténáním na vlnách, které mnou otřásají, zatímco jeho jazyk dál dráždí můj nejcitlivější bod, až už prostě nemůžu. Vyčerpaně klesnu na matraci a jsem slabá na to, abych zvedla hlavu nebo sevřela stehna.

Teprve teď mě Jonathan pustí, přisune se vzhůru a lehne si vedle mě. Přitiskne mě na sebe a líbá mě. Cítím na rtech sebe samu a zachvěju se v posledním náporu slasti.

„To bylo.“

„To byl jen aperitiv,“ dokončí se spokojeným jiskřením v očích, vstane a zmizí v koupelně, zatímco já ležím dál natažená na posteli a vychutnávám si líný, uvolněný stav, ve kterém se nacházím. Když někdo zaklepe, zvednu hlavu. Pár vteřin trvá, než mi dojde, co to znamená: naše jídlo je tady.

Jonathan vyjde z koupelny a je už na cestě ke dveřím, takže rychle vstanu a shrnu si sukni. Chvatně se rozhlížím po zemi, kde leží moje kalhotky - a nacházím je u nočního stolku. Ale není čas obléknout si je, protože číšník už tlačí servírovací vozík do našeho apartmá.

Nohou rychle zastrčím ten zrádný kousek prádla pod noční stolek a stáhnu si sukni ještě o kousek níž. Cítím, jak rudnu, a střelím káravým pohledem po Jonathanovi, který stojí u dveří a zubí se. Udělal to na sto procent schválně - nechtěl, abych měla čas se obléknout. Samozřejmě vím, že číšník netuší, co jsme právě dělali a že pod sukní nic nemám, ale já si to uvědomuju zatraceně dobře, což mi rozpaluje tváře ještě o stupeň víc, a Jonathan se usmívá od ucha k uchu.

Za to mi zaplatí, slibuju si v duchu, zatímco přihlížím, jak číšník - mladý muž s rezavými vlasy - prostírá stůl. Otevře i objednanou láhev šampaňského a nalije do dvou vysokých sklenic, které také postaví na stůl společně s miskou čerstvých jahod, ty jsou zřejmě zamýšleny jako dezert. Nakonec přijdou na stůl umělecky poskládané ubrousky. Potom pro mě odsune židli a s očekáváním se na mě podívá, takže mi nezbývá nic jiného než jít ke stolu a nechat se usadit.

Jonathan číšníkovi podstrčí velkorysé spropitné, pak se sám také posadí a číšník zvedne z talířů stříbrné poklopy. Vůně pečeného masa a bylinek, která byla trochu cítit už předtím, naplní místnost a mně se začnou sbíhat sliny.

„Jehněčí karé s levandulí na lůžku ze zelených fazolek a opékané brambory,“ oznámí číšník na Jonathanův tázavý pohled. „Doporučení šéfkuchaře.“

„Výborně.“ Jonathan spokojeně přikývne. Zřejmě se kuchař přesně trefil do jeho chutě - a do mé taky, protože to maso upečené do zlatohněda voní tak nebesky, že se nemůžu dočkat, až ho ochutnám.

„Dobrou chuť,“ popřeje nám číšník a nechá nás o samotě.

Jonathan pozvedne obočí a zavrtí hlavou. Na rtech má vzrušující úsměv. „Bez kalhotek u jídelního stolu. O vašem chování si asi ještě budeme muset promluvit, slečno Lawsonová.“

Vlastně jsem se na něj chtěla zlobit, ale v tuhle chvíli se mi už docela líbí nemít nic pod sukní. Má to v sobě něco lehce zvráceného a připomíná mi to, že jsme ještě neskončili. Proto se na něj jen usměju a natáhnu nohu, dotknu se Jonathanova kolena a přejedu výš po jeho stehně až k tvrdé vyboulenině, která ho usvědčuje, že jej tohle všechno vůbec nenechává chladným.

„Pocházím z venkova, mylorde,“ odpovím s nevinným zamrkáním. „Tam neklademe takový důraz na etiketu.“

Jonathanův pohled potemní. „Jestli nechceš jíst to jehněčí studené, tak toho radši nech, Grace.“

Spokojená s tím, jak musí bojovat se sebeovládáním, odtáhnu nohu a věnuju se masu, ukrojím si kousek, který je přesně tak jemný, jak vypadá, a rozplývá se mi na jazyku. I Jonathanovi viditelně chutná.

„Jak dlouho už ten hotel máš?“ vyptávám se u jídla.

„Pět let,“ odpoví Jonathan a vypráví mi o rekonstrukci, na které řemeslníci pracovali rok v kuse a předělali podle jeho plánů skoro všechno v celém domě. Na výsledek je - zcela právem - velmi hrdý.

„Zamýšlel jsem spojení starého s novým, Ballybeg House měl přejít do moderny, aniž by ztratil starobylý charakter,“ doplní a opře se o židli. Dojedl jehněčí a upíjí šampaňské.

„To se ti podařilo,“ pochválím ho s úsměvem.

Zatímco dojídám poslední sousta, dívám se oknem do zahrady. Jelikož má dům půdorys tvaru podkovy, vidím odtud kus bočního křídla s arkýři a dokonale rozvrženou zahradu.

„Dá se vlastně tohle sídlo srovnat s Lockwood Manor?“ zeptám se. Nemám žádnou představu o panských sídlech a jsem docela zvědavá, jak vypadá sídlo Jonathanovy rodiny v jižní Anglii.

Tohle však nebyla dobrá otázka, protože Jonathanova dobrá nálada okamžitě ochladne o několik stupňů.

„Ne,“ odpoví ledovým hlasem. „Lockwood Manor je zatuchlý starý dům. A jelikož se můj otec naplno upsal tradicím, zůstane to tak asi navždy.“

„Jednoho dne ti ale bude patřit. Pak tam můžeš vpustit čerstvý vítr,“ namítám.

Zavrtí hlavou.

„Nikdy tam žít nebudu. Je už dost špatné, že tam musím jezdit, dokud tam žije můj otec. Ten dům si může nechat Sarah. Nebo ať si pro mě za mě spadne. Já ho nechci.“

Pronese to s neústupností, která mě překvapí.

„Nemyslíš to vážně, že ne?“ Neumím si to představit. Jonathanův vztah s otcem přece nemůže být tak nenávratně zničený, aby nechal úmyslně zchátrat rodové sídlo.

„Ale ano,“ tvrdí. „Já nechci mít s lockwoodským dědictvím nic společného.“

Znepokojeně na něj hledím. Doposud jsem předpokládala, že ti dva prostě mají nějaké názorové neshody. Ale ta zášť zjevně sahá mnohem, mnohem hlouběji.

Uvědomím si, že Jonathan nepoužívá svůj šlechtický titul, pokud vyloženě nemusí, a pomalu mi dochází, že to není z rozmaru nebo skromnosti, nebo snad ze snahy o nezávislost. On nic z toho opravdu nechce, jako kdyby nenáviděl vyhlídky na to, že se jednoho dne stane hrabětem z Lockwoodu.

„A jde to? Chci říct, že můžeš odmítnout titul?“

Jonathan si povzdechne. „Teoreticky ano, jistě. Mám právo zříct se titulu a už jsem o tom několikrát přemýšlel. Sarah se ale vždycky hned rozzuří, kdykoliv se o tom zmíním. Vyhrožuje mi, že by se mnou už nikdy nepromluvila ani slovo, a já věřím, že by toho byla schopná. “ Pokrčí rameny. „Každopádně si nechám jen ten titul, a to kvůli ní. Jinak nic.“

Polknu.

V troskách - to je zřejmě výstižná charakteristika jeho vztahu s otcem.

Přitom jsem při svém jediném setkání se starým hrabětem měla dojem, jako by toho mrazivého vztahu se synem litoval. Choval se sice přesně tak umanutě a arogantně, jak to Jonathan taky někdy umí, a nezachoval se taky dvakrát obratně - ale zdálo se mi, že kontakt s Jonathanem vyhledává.

„Nemyslíš, že tvému otci zlomí srdce, pokud odmítneš všechno, co je pro něj důležité?“

„Pochybuju, že má srdce, které by se dalo zlomit,“ pronese Jonathan nasupeně. „A teď už o něm nebudeme mluvit, jasné?“

Nechci úplně zlikvidovat atmosféru, takže se dál neptám. Je tu ale ještě jedna věc, o které se nutně potřebuju dozvědět víc, pokud chci mít šanci pochopit Jonathana.

„Jezdíš sem často?“ zeptám se, když nám dolévám šampaňské.

Jonathan se zamyslí. „Během rekonstrukce jsem tady býval často a na všechno jsem dohlížel,“ řekne. „Ale potom už jen několikrát. Naposledy asi před dvěma lety.“

Zajímavé, pomyslím si. Proč kupuje hotel a nákladně ho opravuje, když sem pak skoro nejezdí?

„A jak jsi na Ballybeg House vůbec přišel?“ Jeden důvod mě napadá. „Pocházela odtud tvá matka?“

Lady Orla Lockwoodová byla Irka a byla moc krásná, jak jsem zjistila na internetu. Po ní Jonathan zdědil černé vlasy a modré oči, ale jinak toho o ní moc nevím - snad jen, že před dvaceti lety zahynula při nehodě na Lockwood Manor.

Jonathan zavrtí hlavou. „Pocházela z jednoho místa poblíž Dublinu. Milovala ale hrabství Kerry, a hlavně tento poloostrov. Byli jsme tu několikrát na prázdninách, když ještě žila.“

Vduchu počítám. Bylo mu devět, když jeho matka přišla o život, takže při pobytech tady byl opravdu ještě dítě. Zvláštní, říkám si, je těžké představit si ho jako malého kluka. On ale malým klukem býval a musel se v té době vyrovnat s krutou ztrátou.

Dokážu se do toho vžít. Můj otec od nás odešel, když mi bylo šest, takže vím, jaké to je, ztratit tak časně někoho, koho člověk miluje. Pro Jonathana to ale muselo být ještě mnohem tvrdší. Můj táta totiž stále žije. Nejsme sice v kontaktu, ale mohla bych ho vidět, kdybych chtěla.

„Bydleli jste tady v hotelu?“

„Ne, tenkrát tu bylo soukromé sídlo. Matce se ale ten dům líbil. Bydlívali jsme kousek odtud a chodili jsme kolem na procházky. Myslím, že schválně vybírala trasu, aby bylo cestou vidět na Ballybeg House.“

Na rtech má smutný úsměv a já cítím, jak se mi svírá srdce. Ach bože, říkám si, tenhle dům není žádná investice, je to pokus o udržení vzpomínek, které jsou pro něj cenné. Najednou je mi jasné, proč se prve choval tak divně. No jistě. Musely se v něm probudit všechny pocity, které má s tímto místem spojené. Možná ho to příliš bolí, takže sem nejezdí pravidelně. Což zase dodává skutečnosti, že mě vzal právě sem, zcela jiný, zvláštní význam.

„Tvé matce by se jistě líbilo, cos z tohoto domu udělal,“ pronesu tiše.

Jonathan přikývne a dlouze se nadechne. Pak se na mě podívá a na kratičký okamžik mi odhalí, co jinak skrývá, nechá mě spatřit bolest, která se prohlodala do jeho duše mnohem hlouběji, než jsem tušila. Bez dechu opětuju jeho pohled a snažím se pochopit, co přesně to je, co ho tak trápí. Tento okamžik však pomine tak rychle, jako přišel, a Jonathan se zase uzavře, stáhne se na nějaké střežené místo, kam nemám přístup ani já, ani nikdo jiný. Místo toho se do jeho očí vrátí jiný výraz. Ten, který

dobře znám - a při němž se mi nedočkavostí sevře podbřišek.

„Dala by sis dezert?“ Jeho hlas je drsný a všechno ve mně po něm touží. Musí ovšem zaplatit za tu zlomyslnost s kalhotkami.

„Ach ano, dezert,“ vydechnu a natáhnu se s nevinným výrazem pro jahodu v míse stojící mezi námi. Potom si ji přidržím u úst, schválně pomalu ji vezmu mezi rty a s tichým vzdechem se do ní zakousnu. „Vynikající,“ pochválím jahodu a natáhnu pod stolem nohu, pohladím ho po stehně a položím chodidlo na tvrdé místo mezi jeho nohama. „Byla bych radši, kdybych nebyla pořád tak žádostivá. Ale jak se zdá, nikdy nemám dost - dezertů.“

Jonathanovy oči nebezpečně potemní, což kvituju se spokojeným úsměvem, vložím si jahodu do úst a olíznu si rty. Chci sáhnout po další, ale jeho hlas mě zadrží.

„Pojď sem, Grace,“ poručí mi tónem, který nesnese odpor, což mě ale dost často k odporu vyprovokuje. Teď však ráda poslechnu. Jdu k němu a posadím se mu na klín. Jeho ruka mi okamžitě zajede pod sukni, vsune se mezi moje stehna a já roztáhnu nohy, uvítám ho.

„Ty nemáš nikdy dost?“ zašeptá u mých rtů.

„Ne,“ vydechnu a zavrtím hlavou. „Nikdy.“

Zvrátím hlavu, když ucítím, jak do mě vniká jeho prst, a ovinu mu ruce kolem šíje. Patřím mu, přesně jak říkal. Se vším všudy. A chci, aby mi taky patřil. Aspoň teď. Tady.

„Běda tomu, kdo by nás vyrušil,“ prohlásí a sklouzne rty po mém krku, zanechá palčivou stopu zepředu až za ucho a zlehka ohne prst, což ve mně vyvolá gejzír pocitů a přinutí mě zasténat. Pak přitiskne své rty na moje a jeho polibek mi vezme dech.

Jako v mlze vnímám, že mě nese na postel. Potom pod sebou ucítím chladivé prostěradlo a Jonathanovu tíhu na mně.

Jsme oba jako opojení, nemůžeme zabrzdit, i kdybychom chtěli. Když konečně smím udělat to, co jsem chtěla celou dobu, chvějí se mi prsty. Rozepnu mu košili a vyškubnu mu ji z kalhot. To oblečení mi vadí a chci pod rukama cítit Jonathanovu kůži - a on evidentně touží po tom samém. Ve skoro horečném chvatu se vzájemně svlékneme, odhazujeme věci kolem postele, dokud vedle sebe neležíme nazí.

Hltám Jonathanovo tělo lačným pohledem. Je tak krásný, že se mi pokaždé tají dech. Všechno na něm je krásné. Široká hruď, svalnaté paže, silné nohy, jeho zadek a ploché břicho, ruce, tmavý odstín jeho pokožky. A jeho tvrdý úd, který mi umí poskytnout tolik rozkoše.

Cítím, jak je vzrušený. Chce mě stejně jako já jeho, nemůže se dočkat. A já za ním v ničem nezaostávám, dotýkám se rukama a rty všeho, na co dosáhnu, svíjím se pod ním, když skloní hlavu na moje roztoužená ňadra a obkrouží jazykem vztyčené bradavky, saje je, až se rozvzdychám.

„Grace,“ zasupí Jonathan a nasune se na mě, chce si mě vzít s naléhavostí, kterou cítím i já.

Zapřu se však dlaněmi o jeho hruď. „Počkej!“

Opírá se o ruce a setrvá v této pozici nade mnou. Vidím v jeho tváři vypětí, chtíč, který taktak drží na uzdě - a údiv, proč ho brzdím.

„Myslels to vážně, že se od teď bude hrát podle mých pravidel?“ ptám se.

Svraští čelo.

„Kam tím míříš?“

„Ano, nebo ne?“ dorážím.

„Záleží, co je to za pravidla.“ Pozvedne obočí. „V sexu pravidla neuznávám.“

Je mi jasné, že si myslí, že mu chci něco zakázat. To ale vůbec nemám v úmyslu, takže se usměju a zesílím tlak na jeho hruď, dokud se nepodvolí a nesklouzne ze mě na bok, a já ho tak můžu snadno převalit na záda. Leží pode mnou a já na něm sedím.

„V sexu ani žádná nejsou,“ prohlásím. „Vůbec žádná. Od teď smím cokoliv.“

Je to poprvé od toho klubu, co spolu spíme. Poprvé od té doby, co se Jonathan rozhodl dát nám šanci. Proto chci tentokrát víc.

Jonathan na mě nechápavě hledí. „Od začátku smíš cokoliv,“ řekne, ale já zavrtím hlavou.

„Ne, tak to nebylo.“ Doposud byl dovolen jen čirý sex bez pocitů a skutečné intimity. Ovšem teď, když hrajeme podle mých pravidel, to bude jiné.

Skloním se a políbím ho, posunu přitom jeho ruce, aby je měl nad hlavou. „Důvěřuješ mi?“

Nejistý výraz jeho očí přetrvává, ale přikývne. „Co chceš dělat?“

„Nech se překvapit.“ Sklouznu z něho. „Zůstaň tak,“ nařídím mu. „Ani se nehni.“

Rychle slezu z postele, zamířím ke své tašce a hned najdu, co hledám. Vrátím se s tím k Jonathanovi a kleknu si vedle něho.

Opravdu se vůbec nepohnul, ale stejně se pořád tváří dost skepticky. Když uvidí dva velké hedvábné šátky v mé ruce, trochu se uvolní.

„Ty mě chceš spoutat?“ Zdá se, že ho ta představa trochu znepokojuje, ale zároveň láká.

„Tys mě už taky jednou spoutal,“ připomenu a utáhnu mu šátek kolem jednoho zápěstí. „Stejná práva pro všechny.“

Můj nápad se však dá zrealizovat trochu hůř, než jsem si myslela, protože druhý konec šátku můžu uvázat jedině ke sloupku postele, což znamená, že se Jonathan musí trochu nadzvednout a široce rozpažit. Přesto si to ale nechá líbit a já mu za záda nacpu polštáře, aby se mu leželo co nejpohodlněji.

Když skončím s uvazováním, zalomcuje Jonathan pouty, která vypadají pevně.

„A co teď?“ Jeho úsměv je stále trošku nejistý. On rozhodně není zvyklý vzdávat se vlády nad situací - teď ale musí udělat výjimku.

Spokojeně si prohlížím své dílo. Je to hrozně vzrušující pohled, vidět ho tu spoutaného na posteli. Slunce zapadající za zelené pahorky zalévá postel a pokoj nádherně teplým světlem a Jonathanova kůže se v něm leskne jako zlato.

„Teď…,“ hladím ho po hrudi a pak níž po břiše, „si s tebou budu dělat to, co jsem celou dobu chtěla.“

7. kapitola

Jonathan prudce nasaje vzduch, když se moje ruka přiblíží k jeho tvrdému vztyčenému stožáru, ale já se ho zatím nedotknu, včas zastavím a moje ruce putují zpátky přes jeho břicho na hruď.

Právě to teď chci dělat. To, co mi celou dobu odpíral - cítit ho na své kůži, prozkoumat jeho tělo, aniž by mým něžnostem mohl uniknout. Donedávna to totiž dělal, jako by měl strach z intimity. Teď je mi ale vydaný na milost, což si hodlám beze zbytku vychutnat.

Lehnu si vedle něho, takže se naše těla celou délkou dotýkají, a lehounce ho špičkami prstů hladím po kůži, potom i rty, ochutnávám ho. Všude, kde se ho dotknu, cítím jeho napětí - pevné, nepoddajné svaly. Ví, že mu neublížím, ale přesto je připraven na něco, co by mu mohlo být nepříjemné.

„Zavři oči,“ nařídím mu a on to udělá, i když po krátkém zaváhání.

Pokračuju, centimetr po centimetru zkoumám jeho trup, oždibuju mu krk, líbám mu bicepsy, ramena a krk, jemně ho škrábu nehty po hrudi a olíznu jazykem jeho malé tuhé bradavky. A on se pomalu, docela pomalu uvolňuje. Cítím, jak jeho svaly vláční. Dlouze vydechne vzduch, který zadržoval, a dýchá klidněji, svěsí hlavu na stranu, oči stále zavřené.

Teprve teď se rty a rukama pustím zase níž. Beze spěchu. Neměla jsem doposud příležitost tohle dělat, nebo aspoň ne v klidu, tak nerušeně, a chci si to užít. Zase vynechám jeho úd, líbám jen jeho břicho a potom pokračuju v citlivém místě mezi pánví a stehny, jezdím dlaněmi po vnitřní straně jeho stehen, hladím ho po varlatech a jemně za ně tahám, až Jonathan lapá po dechu.

Jeho tělo je zase napjaté a oči má otevřené. Jeho hruď je zalitá potem a na předloktích se mu rýsují šlachy, jak tahá za pouta.

Naplní mě nezvyklý pocit moci a cítím, jak vlhnu. Tahle hra mě vzrušuje přesně stejně jako jeho a nevím, jak dlouho ještě vydržím. Nejdřív si to ale chci pořádně vychutnat, proto pokračuju, dráždím ho a stupňuju jeho vzrušení, dokud neztratí trpělivost a nezačne propínat záda.

„Grace!“ zavrčí se zatnutými zuby. Jeho hlas přejde v táhlé zasténání, protože v tu chvíli sevřu rty kolem jeho žhnoucího penisu a vezmu ho do úst. Kloužu po něm jazykem a ochutnávám s požitkem první čiré kapky rozkoše.

Tolik mě toho naučil za dobu, co jsme spolu, a já přesně vím, co se mu líbí. Za chvíli cítím, jak ještě víc tvrdne. Prudce oddychuje a snaží se oddálit vyvrcholení, ke kterému ho ženu. Když poznám, že už stojí těsně na hraně, vytáhnu si ho z úst.

Jonathan zklamaně zasténá, ale já si ho hned usmířím tím, že se na něj obkročmo posadím a nasměruju si jeho úd na svou skulinu. Pomaloučku na něj klesám, cítím, jak se do mě vsouvá a rozšiřuje tu úzkou chodbičku. Moje svaly ho obepnou a já si chvilku rozechvěle zvykám na to, jak jsem vyplněná. Teprve potom se začnu pohybovat.

Potřebuju to stejně jako on, ale pořád se nemůžu nabažit jeho bezprostřední blízkosti, takže se předkloním, ovinu paže kolem jeho krku a třu se o něj co největší plochou kůže. Moje tvrdé bradavky se otírají o jeho hruď a vystřelují mi od nich blesky až do podbřišku.

„Bože, Grace, odvaž mě,“ sténá Jonathan. „Prosím.“ Lomcuje pouty už doopravdy a na chvilku jsem v pokušení mu vyhovět. Když ho odvážu, osvobodím tím zároveň i chtíč planoucí mu v očích. Potom mě ošoustá zběsile a divoce, převalí mě pod sebe a ovládne mě. Při této představě se moje vnitřní svaly nedočkavě zachvějí. Zavrtím však hlavou.

„Ne.“ Tentokrát jsem na řadě já. Já teď diktuju pravidla hry.

Opřu se dlaněmi o jeho hruď a kroužím pánví, nejprve pomalu a pak stále rychleji. Pomáhá mi a hned najdeme rytmus, který nás nese výš a výš, díváme se navzájem do očí a vidíme si na tvářích, jak roste naše touha.

Je toho až skoro příliš. Chvěju se a dýchám docela mělce, cítím nadcházející otřesy, které mě doženou k orgasmu. Jsou však intenzivnější než jindy, svírají mi podbřišek tak prudce, že musím sténat.

On mi patří, pomyslím si a tisknu se k němu, chci ho do sebe pojmout tak hluboko, jak jen to jde. Moje prsty se zatínají do jeho hrudi, zatímco na něm cválám stále divočeji. Teď chci na sobě cítit jeho ruce, chci, aby mě držel, protože mě děsí síla toho výbuchu, ke kterému nezadržitelně spěju. Je však už pozdě.

Moje vyvrcholení mě zachvátí vší silou. Zvrátím hlavu a vykřiknu, naprosto ztrácím kontrolu.

„Grace!“ vyhrkne Jonathan a následuje mě, cloumá svými pouty, vzpíná se a se sténáním do mě dál pumpuje. Cítím v sobě záchvěvy jeho údu intenzivněji než kdy jindy a vědomí, že jsem s ním v okamžiku jeho vysvobození spojená, prodlužuje můj orgasmus. Totálně vyčerpaná a ukojená na něj nakonec klesnu a vydechnu, naslouchám tlukotu jeho srdce, které se uklidňuje jen zvolna.

„Odvaž mě,“ řekne Jonathan chraplavě a připomene mi, že pozice, ve které se nachází, pro něj není pohodlná. Okamžitě se napřímím, slezu z něj a s výčitkami svědomí mu rozvážu pouta. Na zápěstí má rudé pruhy, jak se mu šátky zařezávaly do kůže.

„Omlouvám se,“ hlesnu a skoro čekám, že se bude zlobit. Už mnohem dřív mě přece prosil, ať ho odvážu, a já jsem neposlechla. K mému úžasu mě však zase přivine k sobě a natáhne se se mnou na posteli. Nevím, jestli si vůbec uvědomuje, co dělá - že mě po sexu drží v náručí. Ještě nedávno to pro něj bylo nemyslitelné a já jsem hrozně šťastná, že to teď jde.

„Nemusíš se omlouvat,“ zašeptá a líně se usmívá. „Bylo to… lepší než jsem čekal.“

Rozzářím se na něj a položím mu hlavu na hruď. „Líbilo se ti to?“

„Co by se mi mohlo nelíbit na tom, že je všechno dovolené?“ řekne a jeho ruka mě hladí po zádech až dolů k zadku, kde se zastaví. Potom ucítím jeho prst v zářezu mezi půlkami. „Já bych věděl ještě o dalších věcech, které jsme zatím nevyzkoušeli.“

Srdce mi zase zrychlí. Představa, že by mi to dělal takhle, že otestuje moje hranice v sexu, mě trošku zneklidní. Současně mě ale vzrušuje. A vlastně docela hodně. V hloubi duše vím, že bych Jonathanovi nedokázala nic odepřít. Už jsem mu propadla a to, co s ním prožívám, je příliš krásné.

Se vzdychnutím se k němu otočím a chci se k němu přimknout ještě pevněji. Musím prostě využít toho, že mi neuniká tak jako jindy.

Když však zvednu nohu, abych ji přehodila přes jeho bok, ucítím v rozkroku nezvyklé vlhko. Posadím se a s údivem se dotknu svých pysků. A pak - trochu opožděně - mi dojde, že je to Jonathanovo sperma. Udělal se do mě, protože poprvé, co spolu spíme, si nevzal kondom.

Chvilku trvá, než můj úlek odezní a s úlevou si uvědomím, že není důvod k obavám. Stejně jsem ale celá udivená.

„Zapomněli jsme na to,“ řeknu a podívám se na Jonathana, který se opírá o loket.

Pár vteřin mlčí a jeho výraz nelze rozluštit. Potom pokrčí rameny a klesne zase na postel.

„Naštěstí se nemůže nic stát. “

Chtěl, abych začala brát prášky, když náš poměr vyšel kvůli té fotce v novinách najevo. Stejně ale ani potom nikdy nezapomínal na kondom. Já jsem se ho na nic nevyptávala, nakonec on je tady ten zkušený, a nic mi nevadilo. Nic jiného jsem ani neznala.

S povzdechem se uvelebím zpátky v jeho pažích. Spokojenost, která mě naplňovala, však pomalu ustupuje a cítím stále víc hlodavou nepohodu, kterou se mi nedaří rozptýlit. Zvednu hlavu a opřu se o loket.

„Proč naštěstí?“ zeptám se. „Bylo by takové neštěstí, kdybych otěhotněla?“

„Nemůžeš otěhotnět,“ zabručí Jonathan. „Bereš prášky.“

„Myslím čistě teoreticky. Co by se stalo, kdybych byla těhotná?“

„Tak bychom měli problém.“ Jeho tvář zvážní. Až moc. „Já nechci děti, Grace.“

„Myslíš ne teď?“ Polknu. „Nebo ne se mnou?“

„Myslím vůbec. S nikým,“ prohlásí a důraz v jeho hlase mě vyděsí.

Ne že já bych za každou cenu chtěla. O tomto tématu jsem zatím nepřemýšlela. Proč taky? Jsem mladá a ještě nedávno jsem nedělala vůbec nic, při čem by se dalo otěhotnět, takže jsem si tuto otázku nekladla.

Ale teď, když v sobě poprvé cítím Jonathanovo sperma, v tom je něco konkrétního a já zjišťuju, že mě vůbec neodpuzuje představa být s ním těhotná. Uměla bych si ho představit jako otce svých dětí, i když by se to samozřejmě nemuselo stát hned teď - což bude pravděpodobně znamení, jak beznadějně jsem do něj zamilovaná.

„A nemusíš je mít, třeba i někdy později, kvůli zachování rodu nebo tak něco?“

Jonathan si zhluboka povzdechne. „Já nemusím vůbec nic. O výrobu dědiců se klidně může postarat Sarah, stejně jako o rodové sídlo a všechno ostatní.“

Zamyšleně se na něj dívám. „Co je tak strašného na tom, mít děti?“

„Děti jsou příšery - nebo se v ně umějí měnit. To mi spolužáci na Winchester College dokázali velmi názorně.“

Jonathanův hlas zní trpce a já tuším, že pro něj nebylo lehké nastoupit tak krátce po matčině smrti na internátní školu. Žádný div, že je jeho přátelství s Alexanderem, kterého právě tehdy poznal, tak pevné.

Zasupí. „A i kdyby nebyly příšery - já žádné nechci. Moje dětství nebylo nic, co bych komukoliv přál, a rozhodně bych taky nebyl dobrým otcem.“

„To přece nemůžeš vědět,“ odporuju mu, ale on jenom odmítavě zašermuje rukou.

„Ale ano,“ zavrčí. „Kromě toho taky nehodlám pokračovat v lockwoodské rodové linii. To myslím vážně. Titul může přejít na potomky Sarah nebo na kohokoliv, komu k něčemu bude. Mně je na nic, a ani ho nechci.“

Z jeho hlasu nehovoří tentokrát žádná zlost, ale odhodlání. A pravá stísněnost, která mi ozřejmí, že toto rozhodnutí není vyhlášením boje starému hraběti, jak jsem si zpočátku myslela. Jonathan jím nehodlá ranit svého otce - tedy ne vědomě. To musím nejprve zpracovat.

Varovně na mě pohlédne. „Pokud tedy hledáš happy end včetně založení rodiny -“ Nechá tuto poznámku viset ve vzduchu, ať si ji doplním sama: Tak jsi u mě na špatné adrese. V tom případě pro tebe nejsem ten pravý.

To však slyšet nechci.

„Já nic nehledám,“ prohlásím a doufám, že můj hlas zní pevněji, než jak se právě cítím. „Na rodinu a děti mám ještě moře času.“

„Dobře.“ Přitáhne si mě k sobě a zavře oči. „V tom případě to tedy není problém.“

Ale ano, pomyslím si nešťastně a položím hlavu zpátky na jeho hruď. Civím do houstnoucího večera. Ale je. Teď ještě ne, ale někdy ano. Brzo. Ten příkop ležící mezi tím, co si přeju já a co mi Jonathan může dát, se právě ještě rozšířil a zařízl se mi do srdce.

Nastavuje hranice toho, co je pro něj možné, stále tak úzké, že láska, kterou k němu cítím a o které doufám, že ji opětuje, nemá prostor, aby se úplně rozvinula. K tomu by potřebovala nějakou perspektivu, kterou však on nepřipouští.

Vím teď, že to myslí vážně: opravdu mi nemůže nic slíbit. Co to ale znamená pro mě? Najednou mám obrovský strach, že se u něj jednou - brzy - ocitnu před zdí, za kterou se nedostanu.

Věděla jsem, že to není žádný nekomplikovaný člověk. Je extrémně uzavřený a já pomalu tuším, co ho tak zatvrdilo. Je tu bolest, kterou cítím za vším, co dělá a říká, ale nemám tušení, jak hluboko sahá a jaké má rozměry.

Co když se mi nikdy neotevře? Co když vždycky budu mít pro sebe jen jednu jeho část, a i tu jen na určitou dobu? Co když se budu muset obejít bez věcí, které jsou pro jiné samozřejmé, protože mi je nebude moct nebo chtít dát? V zoufalství zavřu oči a rozechvěle se nadechnu. Jsem opravdu ochotná zaplatit cokoli za to, že miluju Jonathana Huntingtona?

8. kapitola

„Co je s tebou?“ ptá se Jonathan, když druhý den ráno jdeme po hlavní ulici v Dingle, městečku nedaleko Ballybeg House. „Jsi tak zakřiknutá.“

Zavrtím hlavou. „Nic mi není. Jenom je mi trochu zima.“ Omluvně pokrčím rameny.

Počasí se zhoršilo.

Slunce sice ještě chvílemi svítí, ale vítr zesílil a žene po nebi mraky, z nichž možná bude každou chvíli pršet - přinejmenším to tak vypadá -, a začínám litovat, že jsem se před odchodem rozhodla pro ty vzdušné zelené letní šaty, které jsem našla v tašce. V džínách by to asi bylo lepší, protože to lehké letní sáčko, které mám na sobě, taky dvakrát nepomáhá.

Paní O’Learyová mi při snídani vyprávěla, že tohle je typické irské počasí - déšť a hned po něm zase slunce. Přitom na mě spiklenecky zamrkala, protože jí evidentně neušlo, jak jsem sklíčená, a chtěla mě povzbudit.

A já se přitom tak snažím, abych nedala nic najevo. Chci si tyto dny s Jonathanem užít, zvlášť když nemůžu vědět, kdy se zase naskytne příležitost. Jenomže mě neopouští otázka, jestli s ním mám opravdu nějakou budoucnost, která visí jako stín nad vším, co děláme.

Jonathan na mě starostlivě pohlédne - i trochu zmateně. Zřejmě tuší, co vězí za mým chováním, ale nevyslýchá mě. Místo toho si svlékne svou bundu - černou koženou bundu, kterou jsem na něm ještě neviděla a která mu zatraceně sluší - a přehodí mi ji přes ramena. Musím se tomu gestu smát.

„Jestli je ti zima, tak někam zajdeme a dáme si čaj,“ prohlásí a hned se rozhlíží po vhodné hospodě.

To v Dingle není těžké, protože tady jsou jedna za druhou hospody a restaurace s hezkými barevnými průčelími a cedulemi, které dávají tušit, co člověka čeká uvnitř. Jonathan říkal, že je zde největší hustota hospod v celém Irsku, což je opravdu vidět na první pohled.

Jeho volba padne na Murphy’s Inn. Podnik má červené průčelí a velké dělené okno. Cílevědomě k němu zamíří a podrží mi dveře.

Hospoda je uvnitř přesně tak útulná, jak působila zvenčí, dokonale klasická s dřevěným obložením stěn a prostými dřevěnými židlemi a stoly, které jsou teď dopoledne všechny prázdné. Jenom u baru sedí starší muž v tlustém svetru, pracovních kalhotách a holínkách, zjevně místní. Když ho míjíme, ohlédne se a kývne na nás.

„Dobré ráno,“ pozdraví nás i barman stojící za pultem. S rezavými vlasy a vousy vypadá absolutně irsky a přívětivě se na nás usmívá.

„Můžeme u vás dostat čaj?“ zeptá se Jonathan.

„Samozřejmě.“ Muž se zazubí, zřejmě je rád, že mu přibyli hosté. „Nějaké zvláštní přání?“

„Máte anglický snídaňový?“ zjišťuju. Od té doby, co jsem v Anglii, jsem si vypěstovala skoro závislost na čaji, a silná „snídaňová směs“, která je tu hodně oblíbená, mi docela učarovala.

Muž na mě mrkne. „Tady máme jen irský snídaňový čaj,“ prohlásí a mně docvakne, že asi nebylo dvakrát chytré ptát se v Irsku na anglický čaj. Ale jelikož jsem Američanka, zamhouří nad mým přešlapem velkoryse oko. „Bude vám stačit?“

„Ale jistě,“ ujistím ho s omluvným úsměvem a on se dá za barem hned do práce.

Jonathan už vybírá nejlepší stůl a rozhoduje se pro ten, od něhož je krásně vidět oknem ven. Pomůže mi svléct bundu a sáčko, podrží mi židli a posadí se naproti mně.

„Je to lepší?“ zeptá se starostlivě a v jeho očích stojí otázka, jestli je zima opravdu jediným problémem.

Přikývnu a pokusím se o úsměv, ale cítím, že se mi pořádně nedaří. Jonathan se zakloní a měří si mě.

„Chybí ti tvá rodina?“

Vypálí tuto otázku tak nečekaně, že na něj v první chvíli jen civím.

„Samozřejmě že mi chybí,“ odpovím, i když ještě nevím, kam míří. „Hlavně Hope.“

„Tvá sestra?“

Přikývnu a ucítím lehké svírání v hrudi. Hope je má nejbližší důvěrnice a opravdu ji tu postrádám, zvlášť teď.

„Kolik jí vlastně je?“ zajímá se Jonathan.

„Za pár týdnů bude mít jednadvacet.“

Usměje se. „Je taková jako ty?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Nevěřil bys, že jsme sestry - ale přesto si výborně rozumíme.“ Hope je úplně jiná než já, vysoká, blonďatá a sportovní. A lišíme se i jinak. Moje sestra si prochází životem mnohem bezstarostněji a optimističtěji. Problémům se většinou jen zasměje a nenechala by se zřejmě tak mučit pochybnostmi jako právě teď já. Jenomže Hope se taky nezamilovala do muže, který je tak komplikovaný jako Jonathan.

„A Chicago? Byla bys ráda zpátky?“ vyptává se dál.

Jeho otázky mi pomalu začínají být nepříjemné. Proč chce najednou tohle všechno vědět? Doposud se nevyjádřil, co bude po mé praxi, a to je věc, která mi stále ještě nahání strach.

„Město samo o sobě mi nechybí, jestli myslíš tohle. Po škole tam stejně nehodlám zůstat,“ řeknu, a když to vyslovím, uvědomím si, jak nejistá má budoucnost ve skutečnosti je.

Nemám zatím nejmenší tušení, co budu dělat po skončení studia. Než jsem přišla do Anglie, byla jsem plná plánů, i když byly celkem roztříštěné. Vlastně jsem se rozhodla, že v Illinois nezůstanu. Chtěla jsem si najít práci jinde, ale nezacházela jsem tak daleko, abych si vybrala konkrétní místo. Je mnoho míst, na kterých bych si uměla představit svůj další život. Nebo bylo. Momentálně mě ovšem napadá jen jedno, a to se v každém případě nachází na této straně Atlantiku. Tak jednoduché to

všechno ale nebude, říkám si a cítím, jak mě zaplavuje nová vlna smutku.

„Kdy budeš dělat závěrečné zkoušky?“

Musím se doopravdy zamyslet, protože co jsem v Anglii, připadá mi můj život v Chicagu podivně vzdálený.

„Přihlásím se ke zkouškám, jakmile mi skončí praxe.“ Všechny potřebné kurzy jsem absolvovala a dohodla jsem se s profesorem Whitem na tématu mé diplomové práce. Pobyt v Anglii mi do toho tak trochu vstoupil.

„A až budeš hotová? Už máš pevné plány?“

Hrdlo se mi stáhne a já namáhavě polknu, abych si ho uvolnila. Vůbec mu nedochází, jak moc mě bolí, když se mě vyptává na moji budoucnost, jako kdyby s ní neměl vůbec nic společného.

„Najdu si práci,“ řeknu o stupeň víc popuzeně, než vlastně chci, ale Jonathan to neregistruje a jen se na mě soustředěně dívá.

„Jaké máš vyhlídky? Co bys chtěla dělat?“

Zůstat u tebe, pomyslím si. V Londýně. U Huntington Ventures. Pokračovat v tom, co dělám teď.

„Projektový management,“ vyslovím s povzdechem, když zjistím, že opravdu chce slyšet odpověď. „Myslím, že to bych dělala ráda.“

Jonathan přikývne, zřejmě je s mou odpovědí spokojený, a otevře ústa, aby něco řekl. Vyruší ho ale barman, který přijde k našemu stolu a postaví na něj kovovou konvici s objednaným čajem a dva šálky.

„Irský snídaňový čaj pro mladou dámu - ten vám hned přičaruje trochu barvy do těch bledých tváří,“ prohlásí a zazubí se na mě.

„Díky,“ odpovím lehce znepokojená, že evidentně neumím dost dobře skrývat, jak se cítím.

„Ale váš muž jistě taky zvládne udělat něco pro to, abyste se zahřála,“ dodá barman s významným mrknutím.

Můj muž, pomyslím si smutně a pohlédnu na Jonathana, aniž bych dokázala rozluštit výraz v jeho očích. Budu o něm moct někdy tohle říct? Aspoň že barmana, který dál stojí u našeho stolu a chce se bavit, neopraví.

„Byli jste už navštívit našeho Fungiho?“ ptá se.

Tázavě k němu vzhlédnu. „Kdo je Fungi?“

Jonathan, který ví, o čem je řeč, prohlásí: „To je delfín, který žije v Dingleském zálivu.“

„Přesně tak,“ potvrdí barman. „Je opravdu pozoruhodný. Neměli byste si ho nechat ujít.“

„Tady žije delfín?“ Opravdu mě to udivuje.

Barman přikyvuje a je na něm vidět nadšení, že jeho domov může nabídnout něco tak zajímavého. „Jeho příběh dojme i to nejotrlejší srdce.“ Teatrálně si sáhne na levou stranu hrudi. Pak na nás ještě jednou mrkne. „Skvělý příběh pro zamilované!“ Je jasné, že tím myslí nás, protože se na nás široce usměje, než se zase uklidí za výčepní pult.

„Znáš ten příběh?“ ptám se Jonathana zvědavě, když muž odejde. Vzpomínám si, že jsem v městečku prve viděla bronzovou plastiku delfína, ale nijak jsem o ní nepřemýšlela.

Jonathan přikývne. „Pokud si dobře vzpomínám, tak Fungi připlul do zátoky začátkem osmdesátých let a už tady zůstal. Každý den za ním vyjíždějí čluny s turisty, aby si ho vyfotili nebo natočili. Pro místní turismus je to zlatý důl.“

„A co je tak dojemného na jeho příběhu?“ zeptám se.

Pokrčí rameny. „Říká se, že Fungi sem nepřiplul sám. Prý měl s sebou samičku, která v zátoce pošla. Její smrt mu prý zlomila srdce a on tu z věrnosti a smutku zůstal.“ Mírně znechuceně se ušklíbne. „To je kratší verze. Pokud se zeptáš místních, tak k ní jistě ještě něco přibásní.“

Zamyšleně míchám čaj. „Je to moc hezký příběh.“

„Ale jen pro beznadějné romantiky, k nimž zřejmě patří i pan hostinský,“ podotkne Jonathan a šlehne pohledem po ryšavém muži, který utírá sklenici a tiše se baví s člověkem na baru.

Jonathan otočí hlavu a podívá se z okna. Ve světle, které sem zvenčí dopadá, se jeho černé vlasy lesknou a já z něj nemůžu spustit oči.

Já bych kvůli lásce taky zůstala, říkám si a cítím, jak mě v očích pálí slzy. Moje zkušenosti na tomto poli jsou sice velmi omezené, ale obávám se, že jsem beznadějně ztracená. Opravdu moc beznadějně. Někdy ani nemůžu dýchat, když se na Jonathana podívám, a připadá mi, jako kdyby moje srdce nemělo v hrudi dost místa. Jako třeba právě teď.

Je to znepokojivé. Můj čas po jeho boku je totiž omezený a já si nejsem jistá, že ho opravdu dokážu získat pro sebe, než ho budu muset opustit.

„Grace?“ Jonathan se na mě znovu zahledí a položí mi dlaň na ruku. „Je všechno v pořádku?“

Zavrtím hlavou. „Ne,“ řeknu a rychle se napiju čaje, protože si zničehonic připadám jako duševně zkamenělá. „Jak si to všechno vlastně představuješ?“ Hlas se mi trochu chvěje, ale nedokážu ho ovládnout. „Jak to s námi bude dál?“

Jonathan chvíli mlčí, pak si zhluboka povzdechne. „Vím jenom, že si momentálně neumím představit vzdát se tě.“

„Jenomže budeš muset.“ V očích mě už doopravdy pálí slzy. „Má praxe brzo skončí, Jonathane. Za pár týdnů letím domů. Pak už tu nebudu.“

„Já vím. O tom s tebou chci mluvit,“ odpoví a mně se vybaví jeho otázky na mou rodinu a studium. Napnou se mi ramena. Byla to jen předehra k rozhovoru o mé budoucnosti v Americe - bez něho?

Jonathan se usměje. „Nedívej se na mě, jako kdybych tě chtěl sežrat. Nechci, abys odešla. Měla bys mě už znát natolik dobře, abys věděla, že v tom případě najdu řešení, abys mohla zůstat.“

„Jak to řešení bude vypadat?“ ptám se skepticky. „Musím dostudovat, Jonathane.“ V žádném případě nesmím seknout se školou. Neměla bych pak v ruce žádný papír, a asi bych ani nemohla přijít na oči babičce Rose, která mně a Hope vždycky kázala, jak důležité je dobré vzdělání. Ale než půjdu k závěrečným zkouškám, budu se na ně muset připravovat, což mi vezme několik týdnů - které budu bez Jonathana.

„To samozřejmě musíš. Odletíš do Chicaga a složíš zkoušky. Přesný termín zorganizujeme tak, aby se nám hodil. Potom se vrátíš a budeš dál pracovat pro nás.“

„Cože?“ Můj mozek nedokáže tak rychle zpracovat, co právě řekl, ale srdce už to pochopilo a vzrušeně buší. „Jak to myslíš?“

„Huntington Ventures ti nabídne pozici junior projektové manažerky, kterou jsme zatím neobsadili. Vzpomínáš si na ty přijímací pohovory, které vedl Alexander? Nebyl tam žádný kandidát, se kterým bychom byli úplně spokojeni, takže to místo je pořád volné. A umíme si dost dobře představit, že bys ho vzala ty. Musela bys ale začít okamžitě, pokud máš zájem. Jsem si úplně jistý, že můžeme všechno zařídit tak, abys zvládla dokončit školu v Chicagu.“

Jsem totálně ohromená. „Kdy ses takhle rozhodl?“

Krčí rameny. „Probral jsem to včera s Alexanderem, když sis běžela nahoru pro kabelku. Shodli jsme se rychle.“ Jonathan se usmívá. „Má o tobě velice vysoké mínění - lidsky i pracovně.“

„Ale -“ Moje hlava v tom stále hledá háček. „Víš jistě, že to půjde? Myslím to se zkouškami.“ Zní to až moc krásně, než aby to mohla být pravda, a já se zdráhám plně uvěřit.

„Alexander je opravdu dobrý přítel profesora Whita a mezi naší firmou a univerzitou trvají už léta dobré vztahy. Navíc ti nikdo nebude házet klacky pod nohy, vždyť práce u nás je pro tebe velkou šancí. Předpokládám, že nám profesor White udělá laskavost a vyjde nám ve věci termínu vstříc.“

Nakloním se nad stůl a políbím Jonathana na ústa.

„Díky,“ řeknu rozzářeně.

„Znamená to, že tu práci chceš?“

„Samozřejmě ji chci. Je to jako sen.“

Jonathanův obličej zvážní. „Přesto ti ale nemůžu nic slíbit, Grace.“

„Já vím,“ řeknu, ale už z toho nejsem smutná. Naopak - jsem hrozně šťastná a klidně bych objala celý svět.

On opravdu chce, abych zůstala. Nabízí mi perspektivu, která mi chyběla. Momentálně mi to stačí a moje budoucnost už vůbec nevypadá tak chmurně.

„Moc hezký pár,“ slyším tichou poznámku hostinského, když o něco později odcházíme.

Nevím, jestli to slyšel i Jonathan, ale když jsme zase na ulici, vezme mě za ruku a nepouští ji, což nijak nekomentuju a jen si to užívám, protože je to další krok, zase o něco víc blízkosti, kterou dovolí.

Když se rozprší, přitáhne si mě k sobě, ovine mě pažemi a políbí.

„Co chceš dělat teď?“ zeptá se. „Podíváme se na toho delfína?“

„Ne.“ Můj hlas zní tak rázně, že udiveně zvedne obočí.

„Tak kam bys chtěla?“

„Zpátky do hotelu,“ odpovím, a když Jonathanův úsměv zmizí a jeho oči ztmavnou, vím, že pochopil, co tím myslím.

***

Stihneme dorazit právě tak do našeho apartmá a vrhneme se na sebe a líbáme se. Cesta byla utrpením. Jonathan jel rychle a já jsem se na něj raději nedívala, protože to bychom pak možná nedojeli ani do hotelu a dělali bychom to v autě někde u cesty.

Já ale nechci žádný spěch, chci si to užít, když teď vím, že Jonathana nemusím opustit. Moje touha po něm je ale tak velká, vybičovaná čekáním, které jsme si sami uložili, že se mi chvějí ruce a visím na jeho rtech jako tonoucí, nejsem schopná se od něj odtrhnout.

„Pomalu,“ řekne Jonathan chraplavě, stáhne mi šaty z ramen a nechá je sklouznout na zem. „Máme spoustu času, Grace. “

Zatímco mi rozepíná podprsenku, kloužou jeho rty po mém krku. Osvobodí moje ňadra ze zajetí, vezme je do dlaní a laská tuhé bradavky.

Zasténám a zacloumám jeho trikem, které se mi vzpírá, ale pak mu ho přetáhnu přes hlavu. Přitiskneme se k sobě, oba od pasu nahoru nazí, na chvíli ustrneme, oba vzrušení, oba bez dechu.

„Chci tě,“ vydechnu a líbám jeho nahou hruď, snažím se mu rozepnout kalhoty, což se mi nedaří, protože se mi hrozně chvějí ruce.

Jonathan se zasměje a pomůže mi, zbaví se posledních kusů oblečení a stáhne i moje kalhotky. Lačně mu sklouznu dlaněmi přes hruď a břicho a uchopím jeho penis.

Je to jiné než před pouhými několika týdny, říkám si a sleduju výraz Jonathanova obličeje, když rukou sevřu jeho tvrdý úd. Prudce se nadechne a planoucí pohled, který na mě upírá, vyvolává pnutí v mém podbřišku.

Beze strachu a ostychu mu hledím do očí a vychutnávám si moc, kterou nad ním mám, protože ho dokážu tak vzrušit. Už nejsem plachá a nezkušená, to Jonathan zařídil. Právě naopak. Potřebuju to, co se mnou dělá, tohle uspokojení, které mi může darovat jedině on. A chci zajít ještě dál, cítím, že jsem najednou odvážnější, bez zábran, teď, když zase věřím, že to mezi námi může fungovat.

Zvedne mě, abychom si hleděli z očí do očí, a já se nohama zaklesnu kolem jeho boků a rukama kolem šíje, líbám ho a cítím na břiše jeho erekci.

„Vezmi si mě,“ šeptám mu do ucha. „Dělej si se mnou, co chceš.“

Stále se mi dívá do očí a chvěje se vzrušením. Výraz jeho očí se mění, je divočejší, nespoutanější. Přesně to chci. Chci mu patřit, nechci propást nic z toho, co mi může dát.

Dál mě líbá, odnáší mě na postel a položí se za mě. Chci se k němu otočit, ale on mě zadrží.

„Ne, zůstaň takhle.“ Jedna ruka mi stiskne ňadro, zatímco ta druhá cílevědomě najde moji pulsující perlu, která lační po jeho dotecích.

„Jsi připravená?“ zeptá se tiše a pohladí mě prstem ve vlhké štěrbině. Když bez dechu přikývnu, cítím, jak se hrot jeho penisu vtiskne mezi moje pysky, rozdělí je od sebe. „Jsi tak vlhká,“ řekne a pomalu do mě proniká, dokonale mě vyplní a já zasténám rozkoší.

Jonathan zůstane bez pohybu hluboko ve mně a kousne mě lehce do ramene. „Víš vůbec, jak mě pořád vzrušuje, že jsem byl první, kdo ti to dělal? A že jsem pořád jediný? Myslel jsem si, že bych se o tebe dokázal dělit, Grace.“ Úplně pomaloučku se dá do pohybu, skoro celý se ze mě vytáhne a zajede pak hluboko zpátky. „Chci tě ale pro sebe. Jenom pro sebe. Ty patříš mně.“ Poslední slova pronese sekaně a tvrdě při každém z nich přirazí.

Chci něco odpovědět, ale nemůžu, protože jeho rty a ruce přejdou do smyslného útoku, proti němuž jsem bezmocná. Jeho ruce dál dráždí moje bradavky a klitoris a dál mi líbá šíji, zatímco do mě vniká prudkými, drsnými výpady. Jde to příliš rychle, je toho příliš mnoho najednou a já vnímám, jak se řítím k orgasmu.

Přesně to ovšem nejspíš zamýšlel, protože spokojeně vydechne, když se mu zmítám v náručí. Počká, až můj orgasmus odezní, aniž by sám vyvrcholil.

Ležím bez dechu na boku, ale Jonathan se mnou ještě neskončil. Vyklouzne ze mě a vstane, pro něco se natahuje. Nezvednu hlavu, abych zjistila, co to je, ale to ani nemusím, protože v příští vteřině ucítím mezi nohama chladivý gel, který se mísí s mými šťávami.

Chci se otočit, ale Jonathan už zase leží za mnou, přidrží mě za rameno, zatímco druhou rukou pokračuje dozadu mou štěrbinou. Potom se špička jeho prstu dotkne mé rozety, i tam rozetře trochu gelu - a zlehka do mě proniká.

Zadržím dech a okamžitě ztuhnu.

„Jenom klid,“ zašeptá mi do ucha a zasune prst hlouběji. „Uvolni se. Úplně povol.“

To se mu lehko řekne. Moje tělo je ve zmatku, moje svaly, které byly ještě před chvilkou vláčné po posledním orgasmu, teď bolí očekáváním a proti mé vůli se zatínají.

„Chci být taky první, kdo ti to udělá takhle, Grace.“ Jonathanova rozhodná slova v mém těle vyvolají vlnu očekávání.

Dlouze vydechnu, přestanu se vzpírat tlaku a pak je celý prst ve mně. Dopřeje mi čas zvyknout si na ten pocit, masíruje mě, rozšiřuje mě, aby mohl přidat i druhý prst. Bere mi to dech, ale nebráním se, protože mi mezitím druhou rukou stále laská klitoris a udržuje mě v nejvyšším vzrušení.

Pak jeho prsty zmizí a já cítím jeho ruce na svých bocích. Převalí mě na břicho a vsune pode mě polštář, položí mě tak, abych měla zadek trochu výš, zatímco trupem ležím na matraci. Rozetře mi na štěrbinu ještě víc chladivého gelu a pak ucítím hrot jeho penisu na své rozetě. Vzrušeně zavzdychám.

„Důvěřuj mi, Grace.“ Jonathanův hlas je chraplavý vzrušením. Musím myslet na včerejšek, jak jsem ho spoutala, a zavřu oči a jsem připravená pustit se do tohoto dobrodružství - stejně jako to včera udělal on.

Zatlačí na ten těsný prstenec silněji, pronikne přes jeho odpor a zajede do mě. Je to tak plný, palčivý pocit, že se kousám do rtů. Ale vydržím to, totálně převálcovaná úplně novými vjemy, které mi zahlcují smysly.

Jonathan mi dává čas, abych si zvykla, proniká kousek po kousku dál, stahuje se, zase přitlačí, až je celý uvnitř. Ten tlak je ohromný, ale zároveň je to neuvěřitelně vzrušující. Prostě jiné.

Teprve když Jonathan zvýší tempo, mám najednou pocit, že mě rozerve, a začnu se mu bránit. Nemám šanci. Jonathan mě pevně drží a v pravidelném rytmu do mě zajíždí.

„Poddej se tomu, Grace,“ procedí mezi zuby a vystupňuje tlak tím, že mi vsune dva prsty do pochvy a palec přitiskne na klitoris. Vykřiknu, avšak Jonathan nemá slitování, nezadržitelně mě svým penisem a prsty bičuje vstříc dalšímu orgasmu, který na sto procent nepřežiju. Nemám jinou šanci než se mu bezvýhradně odevzdat. V celém těle mi zuří rozkoš a bolest namíchané ve vysoce výbušném koktejlu, který mě snad připraví o rozum. Srdce mi tepe jako šílené, tělo mám zalité potem a bez kontroly sebou zmítám, cítím, jak se svaly v mé pánvi zatínají a srší ve mně blesky.

„Jonathane!“

Rozplynu se, rozpustím se v nekončícím vyvrcholení, které zachvátí všechno ve mně, každý kousek těla.

Jako v mlze vnímám, jak ze mě Jonathan uniká, chvatně trhá balíček s kondomem a pak prudce zajíždí do mé pochvy, několikrát přiráží, aby vzápětí s výkřikem taky vyvrcholil. Oba se svalíme na bok, s hlasitým oddechováním ležíme přitisknutí k posteli a jen velmi pomalu se uklidňujeme.

Jonathan se vzpamatuje jako první a vstane, ale já se stále nedokážu pohnout, zůstávám ležet se zavřenýma očima a vnímám jenom ten lenivý pocit ukojení.

Potom se postel zase prohne pod Jonathanovou vahou a já ho ucítím za sebou. Překulím se k němu, tisknu se k němu, aniž bych otevřela oči.

„To bylo lepší, než jsem čekala,“ vydechnu a slyším zarachocení v jeho hrudi, když se zasměje a přimáčkne mě k sobě.

Vdechuju vůni jeho kůže a cítím, jak se ve mně rozlévá štěstí smíšené se zoufalstvím. Neumím si už totiž představit, že bych mohla být bez něho. Potřebuju ho. Kam mě to ale dovede?

Uvidíme, pomyslím si a usmívám se všem pochybnostem navzdory. Uvidíme.

9. kapitola

Jason Leibowitz s rozmáchlým pohybem dopije sklenici vody a zakloní se na židli.

„Myslím, že v tuto chvíli je všechno jasné. Nebo…,“ přisune prázdný talíř číšníkovi, „… máte ještě otázky?“

Zavrtím hlavou. „Ne, myslím, že všechny důležité body jsme probrali,“ odpovím a podívám se na hodinky. „Ach! Bude půl druhé! Musím si pospíšit.“

Můj rozhovor s příjemným stavebním podnikatelem probíhal tak dobře, že jsem zapomněla hlídat čas. Teď sebou musím hodit, pokud chci stihnout všechno, co jsem si na ten den naplánovala. Jonathan se se mnou chce setkat ve tři a žaludek se mi stáhne, když pomyslím na událost, která mě čeká tento víkend. Rozechvěle se nadechnu. Seber se, napomínám se - aspoň na tak dlouho, dokud nedokončíš práci.

Jason Leibowitz mrkne na hodinky. „Já také,“ řekne a omluvně se na mě podívá. „Příjemně se s vámi povídá, slečno Lawsonová. Člověk zapomene na čas.“

Oplatím mu úsměv a mám radost z komplimentu. V podstatě bych mohla říct totéž, protože on nemůže být jako pracovní partner příjemnější. Poté, co projekt Hackney, za který jsem teď oficiálně zodpovědná, převzala jeho stavební firma, běží všechno hladce, protože umí veškeré náležitosti zorganizovat a je spolehlivý. Kromě toho - na rozdíl od jiných - nikdy nezpochybňoval moji autoritu jako vedoucí projektu, čímž mi byl sympatický hned od začátku.

„A děkuji, že jsme se mohli setkat tady,“ dodá ještě. „Abyste mi nerozuměla špatně, mám pana Huntingtona rád a moc si ho vážím, ale ty nóbl restaurace, do kterých mě zve…“ Zavrtí hlavou. „Přitom se nic nevyrovná pořádné porci fish and chips s hráškovým pyré.“

Směju se. Globe, kde jsme se setkali - klasický britský pub kousek od London Wall s rustikálním zařízením a velice tradiční nabídkou - skutečně nepatří k místům odpovídajícím Jonathanově standardu. Nicméně nevěřím, že by bylo pod jeho úroveň poobědvat zde s Jasonem Leibowitzem. Jenom ho prostě nenapadne, že někteří lidé dávají přednost prostým věcem, jako je třeba poctivá hospoda, před gourmetskou restaurací nebo proslulým designovým barem, a Leibowitz se mu to zřejmě bojí navrhnout. Dělám si v duchu poznámku, že je na to třeba Jonathana nenápadně upozornit - ale až za sebou budeme mít tento víkend.

„Mohli bychom z Globe udělat naše poradní místo. Pár jednání nás ještě čeká,“ nabídnu a vstanu, abych jeho fish and chips a svůj salát se šunkou, špenátem a medovo-hořčicovým dresinkem - vynikající specialitu podniku - zaplatila u baru. Chvíli poté stojíme před hospodou a Jason Leibowitz se srdečně rozloučí.

Když je pryč, chvátám dlouhými kroky zpátky k sídlu firmy, které se naštěstí nachází nedaleko. Počasí je teď v červenci teplé a slunečné a lidé, které potkávám, působí spokojeněji než obvykle. Vypadá to, že se všichni těší na nadcházející víkend, říkám si, a v zásadě se těším taky. Jenom ten svíravě rozrušený pocit mě ne a ne pustit.

Právě jsem prošla proskleným vstupem do budovy Huntington Ventures a chvátám halou k výtahu, když vtom mi zazvoní mobil.

„Gracie?“ Poznám okamžitě hlas své sestry, i když v mobilu trochu šumí.

„Stalo se něco?“ ptám se polekaně, protože jsem nečekala, že zavolá.

Hope se zasměje. „Musí se něco stát, abych mohla zavolat sestře?“

„Ne, ale…,“ v rychlosti počítám, „u vás je ještě brzo ráno.“

„Víš, co říká babička o tom ranním ptáčeti. Dnes mě vzbudila s prvním kokrháním, protože ji mám zavézt do Springfieldu ke kamarádce.“

Musím se pousmát. Cesty do dvě a půl hodiny vzdáleného Springfieldu jsou u nás už legendární, protože babička vždycky uspořádá hrozné divadlo, když na den opouští farmu - a nezáleží na tom, že tak činí dobrovolně. Vstává brzy a znova prochází seznam všech věcí, aby se na nic nezapomnělo.

„A když už jsem stejně byla vzhůru, vzpomněla jsem si na tebe,“ pokračuje Hope, „a na to, že ses už týden neozvala. Vlastně bych si podle toho měla myslet, že se stalo něco tobě, a ne naopak!“ V jejím hlase zaznívá jen předstírané rozhořčení, ovšem já mám i přesto špatné svědomí.

„Já vím, omlouvám se. Měla jsem toho tolik, že ani nebyl čas.“

Vždyť si nevymýšlím, říkám si, když u výtahu mačkám tlačítko nahoru. Jakmile jsem se vrátila z Irska, běžely dny jako splašené a byly pro mě extrémně vzrušující - v každém směru. Proto jsem se nedostala k tomu, abych si s Hope pravidelně popovídala tak jako dřív. Řízení projektu, který jsem asi před měsícem dostala na starost, mě hodně baví, ale zároveň je náročnější, než jsem si myslela. Teprve zpětně jsem poznala, jak hrozně komplikovaný je projekt Hackney, a jen tak mimochodem se ještě musím učit na závěrečné zkoušky, na které už mám termín. A pak je tu samozřejmě i Jonathan.

Dveře výtahu se s tlumeným cinknutím otevřou a já nastoupím, stisknu tlačítko pro osmé podlaží, v němž sídlí plánovací oddělení.

„Chtěla jsem ti jenom říct, jak jsem ráda, že už brzo přiletíš, Grace,“ říká Hope. „Tolik mi chybíš,“ dodá tiše.

„Ty mně taky,“ odpovím zastřeným hlasem a během pár vteřin, které obě mlčíme, si bolestně uvědomím těch mnoho mil, které mě dělí od sestry - a které mě pak od ní budou dělit trvale. „Už brzo se uvidíme, ani ne za tři týdny.“

Koncem července, tedy v době, kdy jsem měla z Anglie odletět i podle původního plánu, poletím do Chicaga, abych složila závěrečné zkoušky. Jonathan měl pravdu, profesor White mi byl ochoten zajistit mimořádný termín, abych mohla plynule pokračovat v práci u Huntington Ventures. Takže se budu v Chicagu ještě týden intenzivně připravovat, potom složím ústní zkoušky a vrátím se do Londýna. Na odevzdání diplomové práce dostanu odklad a dodám ji, až bude hotová.

„Přiletí s tebou Jonathan?“ ptá se Hope s nadějí v hlase.

„Nevím, má momentálně hodně práce a ještě se nevyjádřil.“ Teprve teď, když to zmíní, si uvědomím, že jsme o tom skutečně doposud nemluvili.

„Tak mu vyřiď, že prostě musí přiletět,“ naléhá Hope. „Chci konečně osobně poznat muže, který unesl mou sestru do Anglie.“

„O nic nepřijdeš. A možná to vyjde a on mě opravdu doprovodí.“

Tajně v to sama vroucně doufám, protože pomyšlení, že se od Jonathana budu muset odtrhnout, mě stále ještě děsí, i když vím, že je to jen na chvíli a že se zase vrátím. Naštěstí jsem to zatím nemusela prožívat, protože co jsme se vrátili z Irska, byli jsme pořád jenom spolu. Kdyby bylo po jeho, mohla bych se nastěhovat do kanceláře přímo vedle té jeho, ale jasně jsem mu vysvětlila, že to v žádném případě nejde. Už tak bude hodně těžké přesvědčit lidi, že jsem to místo nezískala, protože spím se šéfem, ale protože něco umím. Proto mi záleželo na zapojení do plánovacího oddělení, tak jak to bylo v popisu pozice. Navíc jsem požádala Jonathana, aby mě tam pokud možno nechodil navštěvovat, prostě proto, abychom dál nepodněcovali řeči.

Sice to respektuje, ale často mě k sobě volá na „poradu“. A příkazům šéfa se prostě nemůžu vzpírat, pomyslím si s úsměvem a vzdychnu, když ucítím to známé šimrání v břiše.

Všechno by vlastně bylo perfektní, kdyby tu nebyl ten poslední stín pochyb, kterého se nemůžu zbavit. Protože i když mám pocit, že mám k Jonathanovi mnohem blíž než ještě před pár týdny, a on také dovoluje sbližování, cítím, že se přede mnou nějaká jeho část stále uzavírá. Tahle část Jonathana je pořád na útěku před city a jakýmikoliv ústupky a já mám nadále strach, že by v něm mohla převládnout.

„Jak to vypadá s bytem?“ vyzvídá Hope. „Máš už něco?“

Provinile protáhnu obličej, ale ona mě naštěstí nevidí. „Ne. Po pravdě řečeno jsem ještě pořádně nezačala hledat.“ Mohla bych jí tvrdit, že jsem neměla čas, ale skutečná pravda je ta, že žádný byt nechci.

Ten pokoj v Islingtonu je výhodný a praktický a mám tam příjemné útočiště, když náhodou nejsem s Jonathanem, Momentálně jsem ale většinou v jeho vile v Knightsbridge, a kdyby bylo po mém, nemuseli bychom na tom nic měnit. Mohla bych si se svým nynějším platem v klidu dovolit malý byt v nějaké docela slušné lokalitě, ale připadá mi unáhlené shánět si bydlení, dokud opravdu nebudu vědět, jak to se mnou a Jonathanem půjde dál.

Jednu věc jsem si totiž ujasnila: ačkoliv je práce u Huntington Ventures úžasná, nemohla bych tu zůstat, kdyby náš vztah ztroskotal. Musela bych odejít, i když z profesního hlediska by to bylo to nejhloupější, co bych mohla udělat. Nesnesla bych ale vidět ho každý den a utekla bych - stejně jako ty ženy přede mnou, které do něj byly zamilované, ovšem na rozdíl ode mě neměly šanci se k němu dostat. Pokud tak moc trpěly, že nemohly být v jeho blízkosti, tak si vůbec nechci představovat, jak by

mi bylo, kdyby to mezi námi nevyšlo.

„Hope, musím končit,“ říkám, když se dveře výtahu otevřou v osmém patře. „Zavolám ti v pondělí a v klidu pokecáme, jo?“

„Proč až v pondělí?“ reptá a mně docvakne, že ještě neslyšela nejdůležitější novinku.

„O víkendu doprovázím Jonathana na sídlo jeho otce. Koná se tam nějaký dobročinný ples a my tam vezeme jeho sestru Sarah a zůstaneme tam taky.“

„Páni!“ Hope je nadšená. „To je vzrušující! Ty pod jednou střechou s anglickou šlechtou!“ Zasměje se, ale já se k ní nepřidám. Mně to totiž nepřipadá ani tak vzrušující jako spíš děsivé.

„Ozvu se a všechno ti popovídám, slibuju,“ prohlásím a ukončím hovor, než na mě vysype ještě víc otázek, na které nemám odpověď.

Netuším, co mě na Lockwood Manor čeká nebo jak se tam uvedu, ale instinktivně cítím, že to bude důležitá návštěva. Možná Jonathana plně pochopím až poté, co ho zažiju, jak se chová tam. Tím moje nervozita ještě stoupá.

Naštěstí tam bude i Sarah. Jonathanova sestra je moje dobrá kamarádka a určitě mi pomůže, abych se příliš neztrapnila.

„Grace?“

Došla jsem už skoro ke své kanceláři, když mě nečekaně zastavila Indira Ambaniová. Stojí na chodbě před sekretariátem a volá mě gestem k sobě, a jelikož je vedoucí tohoto oddělení, pospíchám zpátky k ní.

Bude jí padesát a má dlouhé černé vlasy a hnědé oči prozrazující její indické kořeny. Její chladný klidný styl se mi líbí, zůstává vždycky trpělivá, nicméně kvůli tomu člověk neodhadne, co si doopravdy myslí.

„Jak proběhla schůzka s panem Leibowitzem?“ ptá se a já ji stručně informuju o vývoji projektu a dílčích časových plánech, které jsem s ním dohodla.

„Napíšu ještě zprávu a pošlu vám ji,“ řeknu.

Pozvedne obočí. „Nechtěla jste dnes skončit dřív?“

„Ano, chtěla. Tu zprávu ale ještě stihnu.“ Krátce se na ni usměju a chci jít do své kanceláře, ale ona mě zachytí za loket.

„Poslyšte, Grace, když jsem tehdy slyšela, že máte to místo dostat vy, dívala jsem se na to velice skepticky. Nic jsem o vás nevěděla a pochybovala jsem, že tento úkol zvládnete.“

Tak tohle je zdvořilé vyjádření tohoto sdělení: Myslela jsem, že jsi šéfova matrace a vzalas to sem rovnou přes postel.

V duchu si povzdechnu.

„V tom jsem se ale mýlila,“ pokračuje. „Váš způsob myšlení je dokonale orientovaný na řešení problémů, a především umíte velmi dobře jednat s lidmi, což jsou dva obrovsky důležité předpoklady pro práci, kterou naše oddělení odvádí.“ Lehce mě pohladí po předloktí. „Jen tak dál.“

Na chvíli oněmím, takže za ní zavolám „Díky!“ teprve tehdy, když už zase zmizí ve svých dveřích. Zamyšleně odejdu do kanceláře a sednu si ke stolu. Druhý stůl patří Ruth Banningové, milé kolegyni, která si však tento týden vzala dovolenou. Proto mám momentálně kancelář sama pro sebe.

S povzdechem otevřu nový soubor. Radši ani nechci vědět, kolik kolegů si taky myslí to, co si zpočátku myslela Indira, a ještě nezrevidovali své mínění. Pro které jsem stále jen šéfův „románek“, a proto mě odborně neberou vážně. Asi jich bude hodně, obávám se. Nedá se nic dělat. Kvůli tomuhle se přece nevzdám skvělé práce, a už vůbec ne Jonathana. Není to zas takové, že bych narážela na hradbu otevřeného odmítání. Většina kolegů se ke mně chová mile, snad až na pár výjimek.

S dalším povzdechem se pustím do zprávy pro vedoucí a dodělám všechno, co jsem si na ten den naplánovala. Když těsně před třetí vypnu počítač a balím si svoje drobnosti, zazvoní mi mobil. Je to Sarah.

„Grace, řekni prosím Jonathanovi, ať pro mě nejezdí.“ Její hlas zní radostně, ale i trochu rozrušeně. „Už jsem totiž na Lockwood Manor.“

„Cože?“ Tak to je překvapení. „Myslela jsem, že tě propustí teprve dnes odpoledne.“

„Už jsem tam nemohla vydržet. Před tím plesem je vždycky spousta zařizování a já jsem chtěla tátovi pomoct. Nechali mě jít dřív a sem mě přivezl Alex.“

No ovšem, pomyslím si s úsměvem. Tohle řešení mi připadalo od začátku nejlogičtější a divila jsem se, proč Jonathan pořád trvá na tom, že Sarah vyzvedneme my. Tohle je tedy už vyřízené.

„Proč mu nezavoláš sama?“ sonduju, protože tuším, jak se Jonathan bude tvářit, takže vůbec nejásám, že budu poslem tohoto vzkazu.

„Zkoušela jsem ho zastihnout, ale nebere mi mobil. A jeho sekretářka říkala, že mě nepřepojí, protože má důležité jednání.“

„Zajímavé,“ udiveně zavrtím hlavou a přemýšlím, s kým tak důležitým může Jonathan mluvit, že ignoruje volání od své sestry. On přijme hovor prakticky vždycky - pokud zrovna neleží jeho mobil zapomenutý v jídelně na stole a on sám s modřinami v posteli.

„Vyřídíš mu to?“ naléhá Sarah, která má evidentně naspěch.

„Samozřejmě. Jásat ale nebude,“ povzdechnu si. „Víš přece, jak nesnáší, když mu někdo mění jeho plány.“

Sarah se zachichotá. „On to překousne. Tak zatím.“ Zavěsí a nechá mě samotnou se zamyšleným úsměvem.

Ovšemže to Jonathan překousne, ale stejně by mi bylo milejší, kdyby Sarah jela na Lockwood Manor společně s námi. Jistě by ho rozptýlila, protože v posledních dnech byl Jonathan kvůli této akci značně podrážděný.

Kdyby šlo jen o návštěvu otce, tak by patrně nejel, předpokládám. Tento dobročinný ples ovšem zavedla lady Orla a hrabě v jeho pořádání pokračuje i po její smrti, takže Jonathan cítí závazek k odkazu své matky a samozřejmě i k dobré věci - jedná se o podporu nadaných dětí ve všech možných oblastech. Kvůli tomu je ochoten podstoupit i setkání s otcem, což ovšem nutně neznamená, že se to obejde bez konfliktu.

Popadnu kabelku a letní sako a zamířím k výtahu, poslední metry skoro běžím, protože se najednou nemůžu dočkat, až uvidím Jonathana. A to nejenom proto, že jsou tři hodiny a my jsme na ten čas domluvení. Vždycky, když jdu k němu, bije moje srdce rychleji - na tom se nic nezměnilo a obávám se, že ani nezmění.

Poté, co se dveře výtahu otevřou v nejvyšším patře, vzhlédne Catherine Shepardová od obrazovky počítače. Jakmile mě uvidí, usměje se, ale není to ten nic neříkající profesionální úsměv, který nasazuje jindy. Ne, tohle vypadá, jako by měla z něčeho radost. A jelikož jí oči útočně planou, tuším, že už se těší na střet se mnou.

A odhaduju to správně. Když po letmém pozdravu zamířím k Jonathanovým dveřím, vstane a zahradí mi cestu.

„Teď tam nemůžete. “

Tohle je mi nějak povědomé, pomyslím si. Pokud je to v její moci, snaží se mě Catherine držet od Jonathana a využívá každou záminku, aby mi mohla bránit ve vstupu do jeho kanceláře. A ohromně ji to baví, protože její úsměv je teď vyloženě triumfální.

„A proč ne?“ ptám se podrážděně a cítím, jak ve mně roste vztek. Někteří lidé ve firmě si o mně možná myslí jen to nejhorší, ale nedávají to najevo. Catherine Shepardová však nemá nejmenší zábrany ukázat mi, co o mně soudí ona. Možná je načase rozetnout to jednou provždy.

Ovšem svou další poznámkou mi sebere vítr z plachet.

„Pan Huntington telefonuje - s panem Nagakem,“ prohlásí a povytáhne obočí, jako by chtěla říct: Pochop konečně, že tady končí legrace.

O tahanicích s Japoncem, který skutečně dělá Huntington Ventures potíže a torpéduje aktivi společnosti na asijských trzích, pochopitelně ví, ale pravý důvod, proč se Jonathan s Nagakem rozhádal, nezná. Přesto správně tuší, že vztah Jonathana s jeho bývalým přítelem je moje citlivé místo, a teď mě pozoruje s jistotou, že ťala do živého.

Taky že ano. Je pro mě naprosto překvapivé, že Jonathan zase komunikuje s Yuutem, a musím tuto informaci nejprve vstřebat. Můj rozum mi říká, že je to dobré znamení, protože pokud se ti dva dokážou povznést nad svůj konflikt, prospěje to firmě. Můj instinkt však shledává hovor s Yuutem jako dost zneklidňující a já cítím ještě větší potřebu jít za Jonathanem.

Udělám další krok ke dveřím a ta chladná černovláska mi zase zastoupí cestu.

„Jsem s panem Huntingtonem domluvená,“ procedím mezi zuby, protože toho začínám mít pomalu dost. „Očekává mě, a to…, “ podívám se demonstrativně na hodinky, „… právě teď.“

„Ještě vás ale nemůže přijmout,“ tvrdí neústupně.

„On snad výslovně řekl, že ho nikdo nesmí rušit?“ Takhle to Jonathan dělá, což Catherine Shepardová ví líp než kdokoliv jiný.

Zaváhá, ale jen na zlomek vteřiny. „To nemusel - je mimo všechnu pochybnost, že při tak důležitém hovoru nechce být rušen.“ S ledovým úsměvem ukáže na křesla pro návštěvy u skleněné vnější stěny. „Proč se neposadíte, než na vás bude mít čas?“

Zatínám pěsti a skřípu zuby, protože se musím hodně ovládat. Najednou mě přepadne pocit déja vu. Na začátku mé praxe se tohle už jednou stalo - Jonathana navštívil Yuuto a Catherine mě k němu nechtěla pustit, poslala mě na křeslo pro návštěvy, což bylo dost ponižující. Od té doby se ovšem hodně změnilo a já už se odmítám nechat šikanovat.

„Má na mě čas teď hned a vy to zatraceně dobře víte!“ vyjedu na ni. „A teď mě konečně pusťte!“

Založí paže na hrudi a její pohled už není mrazivý, ale metá zuřivé blesky. „Přeceňujete se, slečno Lawsonová,“ prohlásí hlasitěji a rozčíleněji než obvykle a dá mi poprvé jasně najevo, co vězí za jejím nepřátelským chováním: žárlivost. „Vy tady nemáte žádná zvláštní privilegia. I když možná s panem Huntingtonem sdílíte soukromí, tady pro vás platí stejná pravidla jako pro všechny ostatní zaměstnance. Musíte počkat, až na vás bude mít čas.“

Chce říct ještě něco, ale místo toho se polekaně otočí, protože se za ní prudce otevřou dveře a stojí v nich Jonathan.

10 kapitola

Jonathanův podmračený pohled přeskakuje sem a tam mezi Catherine a mnou. Působí jaksi nasupeně a současně i rozjitřeně, což ale rozhodně není kvůli nám. Tak totiž vypadal, hned jak otevřel dveře. Okolnost, že se mu hádáme přede dveřmi kanceláře - alespoň část určitě slyšel -, mu ovšem náladu nevylepšila.

„Omlouvám se, pane.“ Catherine svěsí paže podél těla a vyčítavě se na mě podívá. „Doufám, že jsme vás nevyrušily. Žádala jsem slečnu Lawsonovou, ať počká, až dotelefonujete. Ona ale nechtěla.“

Jsem ještě otřesená tím nenávistným tónem, který na mě právě použila, a tou zlobou v její tváři, že v tu chvíli nedokážu nic říct a jen na ni hledím. Člověk by nevěřil, že tak ještě před chvilkou vypadala, protože teď už má zase svou usměvavou masku a dává na odiv profesionální sebeovládání. Úsměv jí ale ztuhne, když vidí, jak se mění Jonathanův výraz. Nasupený je slabé slovo.

„Ona nemusí čekat. Má tady totiž zvláštní práva, a pokud nechcete dostat výtku, Catherine, tak to laskavě akceptujte,“ pronese tím nebezpečně klidným tónem, kterého jsem se naučila obávat. A který se nemine účinkem ani u sekretářky.

Naprázdno polkne. Tuto reakci asi nečekala.

„Pustíte ke mně slečnu Lawsonovou kdykoliv, pokud vám výslovně neřeknu, že mě nesmí vůbec nikdo rušit. Rozuměla jste?“

Přikývne a její pohled přelétne ke mně, je mnohem pokornější než kdykoliv předtím. Pak se rychle uklidí za svůj stůl.

Možná by mě mohlo těšit, že dostala takovou sprchu, ale celá ta situace je mi jen hrozně nepříjemná, takže jsem ráda, když na mě Jonathan kývne, ať jdu za ním do kanceláře. Bez dalšího slova vejdu a zavřu dveře, zůstanu stát hned za nimi, protože ten výstup potřebuju nejprve zpracovat.

Nečekala bych, že se mě Jonathan před sekretářkou tak vehementně zastane. A i když to pro Catherine Shepardovou bylo drsné, mám z toho dobrý pocit.

„Díky,“ špitnu, zadržím ho za rukáv černé košile a přitáhnu ho zpátky k sobě.

Vezme mě do náruče a políbí, takže v tu chvíli zapomenu na všechny sekretářky světa.

„Dělá tohle často?“ zeptá se, když mě pustí a já zase popadnu dech. Ta vráska z jeho čela ještě nezmizela.

Můj mozek je přepnutý na vjemy, jako vždycky, když je u mě Jonathan, takže zvládnu myslet až za pár vteřin.

„Ne, ani ne. Podle mě to myslí v podstatě dobře,“ odpovídám s pokrčením ramen. Ona to sice dobře nemyslí, ale můj vztek na tu chladnou sekretářku je ten tam a já ji před Jonathanem nehodlám očerňovat. „Je k tobě loajální.“

„Není loajální, pokud tě ode mě chce držet dál,“ namítne a moje srdce poskočí, když Jonathan pokračuje v útoku na mé city a zase mě divoce políbí. Pak mě ale dost nečekaně pustí, otočí se a vrátí se ke svému stolu, kde nepřítomně sklízí nějaké papíry.

Vráska mu stále ještě nezmizela z čela a mě napadne, jestli je to opravdu jen jeho sekretářka, co mu tak zkalilo náladu.

„Je pravda, žes právě mluvil s Yuutem?“ Na tohle jsem při konfliktu s Catherine na chvíli pozapomněla.

Jonathan zvedne hlavu a podívá se na mě. Přikývne a zahledí se zase do papírů. „Ano, mluvil jsem s ním.“

„Volal on tobě, nebo ty jemu?“ Tato informace je pro mě extrémně důležitá.

„On mně.“

Sevře se mi žaludek. „Co chtěl?“

Jonathan si odhrnul vlasy z čela a dlouze zadržel dech. „Chtěl mi sdělit, že je ochoten s Huntington Ventures opět navázat obchodní vztahy.“

Ztěžka polknu. „Jenom tak?“

„Ne, má podmínky. “

Panebože, musím z něho opravdu tahat každé slovo?

„Jaké podmínky?“

„Žádné, na které bych byl ochoten přistoupit,“ prohlásí stroze a zlostným gestem shrne papíry na stranu.

„Má to něco společného se mnou?“ zeptám se stísněně.

Zase vzhlédne, a ani teď v jeho modrých očích nepřečtu, co se mu honí hlavou.

„Nepřistoupím na ně,“ zopakuje a potvrdí tak to, čeho jsem se obávala. Má to něco společného se mnou.

„Jonathane, co po tobě chce? Máš mě propustit?“

„Ne. Stačí mu, když se s tebou rozejdu.“ Pronese to sarkasticky, ale já přesto cítím, jak ztrácím půdu pod nohama.

„To je ta podmínka? Že se se mnou rozejdeš?“

Jonathan přikývne a já cítím, jak mi srdce svírá ledová ruka. Zděšeně na něj hledím.

Byl nechutný pocit zjistit, že jsem objektem Yuutova chtíče, ale být terčem jeho nenávisti je ještě horší. Ne poprvé si kladu otázku, jakou má ten Japonec motivaci - co bude mít, k čertu, z toho, že mě s Jonathanem rozdělí? Chce ho tímto způsobem vrátit ke klubu a k dřívějšímu stylu života? Nebo si myslí, že když mě nemůže mít on, ať mě nemá ani Jonathan?

A jedna věc je ještě důležitější: zůstane Jonathan u svého ne? Významné obchodní kontakty v Asii, nebo vztah se mnou, o němž stále neví jistě, kam povede - to je celkem nepoměr.

Mrazivá pěst na mém srdci se zatne ještě o něco víc a já se rozechvěle nadechnu. „Takže?“ zeptám se tiše. „Co teď budeš dělat?“

Jonathan obejde stůl, přijde ke mně a zastaví se těsně přede mnou.

„Teď pojedu vyzvednout Sarah z nemocnice a potom pojedeme společně na Lockwood Manor, abych si odbyl ten zatracený ples - to teď budu dělat.“ Znovu mě políbí, ale jen letmo. „Tak pojďme. Jistě už čeká.“

Zavrtím hlavou. „Sarah mi právě volala. Jela na Lockwood Manor s Alexanderem,“ řeknu a sleduju, jak se jeho tvář kaboní. Ne, nelíbí se mu to, měla jsem pravdu.

„K čertu. Jak to?“

„Předpokládám, že se už nemohla dočkat, a jelikož u ní byl zrovna Alexander, který měl stejně taky jet, rozhodli se vyrazit už dřív. To je snad v pořádku?“

Jonathanovi se to zcela evidentně v pořádku nezdá. „Co tam vlastně chce podnikat? Není ještě úplně fit. Doktor říkal, že se musí šetřit.“ Tohle kritizuje už od chvíle, kdy Sarah kategoricky prohlásila, že se hodlá té akce na Lockwood Manor zúčastnit, i kdyby měla přijít o berlích.

„Už je v pořádku,“ bráním ji. „A Alexander na ni jistě dohlédne, aby se nepřetěžovala.“

Sarah a Jonathanův firemní společník se od sebe skoro neodtrhnou, i když jejich vztah ještě není oficiální. Alexander se z nějakého důvodu drží zpátky, ačkoli je na něm vidět, jak je do Sarah zamilovaný. A i Sarah v jeho přítomnosti působí šťastně, což mě za oba ohromně těší. Tolik bych si přála, aby tyhle věci byly tak snadné i mezi mnou a Jonathanem.

Jonathan si skepticky odfrkne, protože mou domněnku, že Alexander na Sarah dohlédne, považuje za málo přesvědčivou. „Alex mojí sestře zobe z ruky - ona si může dělat, co se jí zamane, a on bude na všechno jen přikyvovat.“

Náznak agresivity v jeho hlase mě zaskočí a pozorně se na něj podívám. Ze začátku ty rostoucí city mezi svou sestrou a Alexem pozoroval s úsměvem, ale od té doby, co se dali dohromady, reaguje občas podrážděně.

„Myslela jsem, že ti záleží na tom, aby Sarah byla šťastná.“

„Spokojil bych se i s tím, kdyby kvůli němu nebyla nešťastná,“ zabručí Jonathan.

„Proč by měla? On ji přece miluje,“ řeknu a odpovědí mi je znechucené odfrknutí, ale žádný další komentář.

„Tak jedeme.“ Podrží mi dveře a zamíříme k výtahu. Pozdravíme zaraženou Catherine, která se vyhýbá mému pohledu. Místo do vestibulu jedeme až do podzemních garáží, kde stojí další Jonathanovo auto. Limuzínu řízenou Stevenem využívá hlavně v pracovní dny, protože je to pohodlnější, ale pokud chce řídit sám, vezme si toto - zelený sporťák se sedadly ze světlé kůže.

Jedeme do Knightsbridge, abychom si sbalili věci na víkend nebo - v Jonathanově případě - vyzvedli kufr přichystaný paní Matthewsovou. Já si svoje věci raději balím sama, což ona ví, takže to nechává na mně.

Dlouho jsem přemýšlela, co si při své první návštěvě Lockwood Manor obléknu, a rozhodla jsem se pro světlou halenku a tužkovou sukni s barevným potiskem. S růžovými balerínami, které si k tomu vezmu, mi tenhle outfit připadá vhodný: letní, ne moc vyzývavý, ale ani nudný. Perfektní pro moje první setkání s britskou šlechtou - pokud tam už bude přítomná. Jonathan říkal, že většina hostů dorazí až zítra, až celá akce začne čajem v zahradě, bude pokračovat večeří a vyústí ve slavný dobročinný ples. Na něj mám samozřejmě něco mnohem elegantnějšího, naprosto dokonalé šaty bez ramínek ze zeleného šifonu, ve kterých si připadám opravdu hezká. Annie mi je pomohla vybrat a jsou -

„Sakra!“

Jonathan, který sedí na posteli a ťuká do mobilu, se na mě tázavě podívá. „Co je?“

„Ty šaty, co mám na zítřek! Visí v pokoji v Islingtonu!“

Nechápu, jak jsem je mohla zapomenout. Šla jsem ale ten den, co jsme je koupily, s Jonathanem na večeři, takže jsem je tam nechala. Chtěla jsem se pro ně stavit později, ale v pracovním shonu posledních dní jsem prostě zapom něla.

„Tak je vyzvedneme cestou,“ poznamená Jonathan.

„Musíme zbytečně do Islingtonu.“ Je to obrovská zajížďka, protože máme jet opačným směrem, dolů k pobřeží.

Pokrčí rameny. „Já na Lockwood nijak nespěchám,“ oznámí a připomene mi tak, že tahle návštěva rozhodně neproběhne hladce. Ale každopádně budu na plese vypadat hezky, když ty šaty vyzvedneme, pomyslím si a s vděkem se na něj usměju.

Rychle pohledám všechno, co ještě potřebuju, a vydáme se na cestu do Islingtonu.

„Nepočkáš v autě?“ zeptám se Jonathana, když přijedeme před dům. „Nemusel bys hledat místo k zaparkování.“

Jonathan jen zavrtí hlavou a už manévruje do nevelké mezery.

„Půjdu s tebou,“ prohlásí a doprovodí mě k domovním dveřím. Se stísněným pocitem hledám v kabelce klíč, který tak ráda všude zapomínám. Naštěstí ho rychle nahmatám a odemknu.

Jonathan tady v bytě ještě nebyl. Párkrát mě sem přivezl nebo mě vyzvedl, nebo přesněji řečeno Steven, ale nahoře se mnou ještě nebyl. Prostě to nějak nevyplynulo, protože jsme stejně většinou byli v Knightsbridge. A já jsem ho sem ani nezvala, představa, že se potká s Marcusem, mi byla vždycky nepříjemná.

Napjatě otevřu dveře do bytu a naslouchám, co se děje uvnitř. Všude je ale klid, a když vejdu do chodby, nerozletí se žádné dveře a nikdo se nedívá, kdo to přišel. S úlevou si oddechnu. S Annie nebo Ianem jsem ani nepočítala, ti jsou oba ještě v práci, ale mohl by tu být Marcus, který studuje sportovní školu. Ten tu však taky není.

„Který je tvůj pokoj?“ zeptá se Jonathan v dlouhé úzké chodbě.

Ukážu na dveře a jdu za ním. Otevře je a vstoupí do mého pokoje. Se zájmem přehlédne malou místnost a zvedne obočí.

„Tomuhle jsi tedy dala přednost před firemním apartmá Huntington Ventures?“ Jeho tón je pobavený a trochu přezíravý.

Mimoděk pomyslím na svoje první dny v Londýně, kdy jsem byla přechodně bezdomovec, protože jsem se nechala napálit podvodníkem. Annie mi nabídla pokoj v jejich pronajatém bytě - a Jonathan jen o den později luxusní firemní apartmá, kam jsem ovšem nechtěla, protože se mi víc líbilo u Annie a ostatních. Ještě jsem nemohla tušit, jak se to vyvine s Jonathanem.

„Co by vlastně bylo, kdybych se tenkrát nastěhovala do toho firemního bytu?“ Rozepnu zip obalu na šaty, který visí na skříni, abych se ujistila, že je všechno v pořádku. Pohladím tu krásně měkkou látku a usmívám se při představě, jak v těch šatech budu zítra večer vypadat. „Chodil bys mě tam navštěvovat?“

Když Jonathan neodpovídá, ohlédnu se. Stojí u postele, ruce v kapsách a dívá se na mě pohledem, který mi vždycky rozbuší srdce.

„Rozhodně bych měl co dělat, abych odolal pokušení,“ řekne chraplavě a já zadržím dech, nořím se do jeho modrých očí.

Jsou v nich tmavé skvrnky, které člověk vidí jen opravdu zblízka. Kdybych se na něj dívala ze stejné vzdálenosti jako většina lidí, asi bych si jich nikdy nevšimla, bleskne mi hlavou. Tuhle sotva patrnou temnotu v jeho pohledu objeví jenom ten, kdo se k němu dostane blízko. Dělá ho tak přitažlivým a současně nedosažitelným.

Ještě jsem mu neřekla, že ho miluju, protože jsem měla strach, aby moje city neodmítl. Tento strach je mým stálým průvodcem. Vím, že mu nejsem lhostejná. Nechce, abych odešla, stojí o mě a zastává se mě, pokud se něco přihodí - jako třeba dnes. Ale miluje mě? Jak hluboké je to, co ke mně cítí?

S Jonathanem je to pořád takové, jako bych balancovala uprostřed visutého mostu nad propastí. Je to vzrušující a lano zatím drží. Je však tenké, může se kdykoliv přetrhnout a já spadnu. Bez záchrany.

„Hezké šaty,“ prohodí a já přikývnu a polknu, neschopná v tu chvíli odpovědět. Naše pohledy se do sebe zaklesnou, nabíjejí prostor mezi námi, zbavují mě dechu. Jedno gesto, jeden krok k němu by stačil, aby zase zažehl vášeň. Než však jeden z nás stačí něco podniknout, otočí se ve dveřích od bytu klíč a někdo je hlučně otevře.

Napětí je pryč a já vydechnu, usměju se na Jonathana trochu roztřeseně a jemu zacukají koutky, protože ví stejně dobře jako já, jak těsné to bylo. Kdoví, co bychom zrovna dělali, kdybychom byli vyrušeni jen o pár minut později.

Rychle zase zapnu obal na šaty a dvěma kroky jsem u dveří a otevřu. Annie, která s igelitkou v ruce stojí v předsíni a právě ukládá kabelku na věšák, se polekaně ohlédne. Pak se zářivě usměje.

„Grace! Co tady děláš? Myslela jsem, že pojedeš na Lock -“ Hlas se jí zadrhne, když z pokoje vyjde Jonathan se šaty v obalu pověšenými přes zápěstí. „wood,“ dokončí Annie váhavě, evidentně nejistá, jak má naložit se skutečností, že její šéf stojí na chodbě jejího bytu. Hned se jí však vrátí její typický nezdolný úsměv.

„Vítejte u nás, pane Huntingtone,“ řekne a natáhne k němu pravici, aby ho pozdravila.

Jonathan podá Annie ruku a usměje se na ni jedním z těch úsměvů, které jsou tak sexy, že by se měly zakázat.

„Pro vás Jonathan,“ odvětí a já vidím, jak je Annie překvapená, že jí dovoluje oslovovat ho křestním jménem. „Těší mě, Annie.“

Celá září, viditelně polichocená. Pokud si ji chtěl získat, tak se mu to právě hravě podařilo, říkám si. Možná teď trochu líp porozumí, proč jsem tomuto muži nedokázala odolat, i když mě před ním stokrát varovala.

„Musíme už bohužel jet. Jenom jsme se tu v rychlosti zastavili pro ty šaty. Zapomněla jsem je tady,“ vysvětlím a lehce ji obejmu.

„Hodně štěstí,“ špitne mi do ucha. Když se pak na sebe zase podíváme, zubí se na mě. „Tak já radši rychle nastrkám nákup do lednice, než se rozteče.“ Kývne na Jonathana a zmizí v kuchyni.

Jdu za Jonathanem, který už stojí u dveří. Když je ale otevře, aby mi dal přednost, ocitnu se najednou před Marcusem. Má na sobě sportovní věci a je zpocený, byl nejspíš běhat. S klíčem v ruce stojí nahrbeně přede dveřmi, asi se právě chystal odemknout.

Jeho tvář se rozjasní, jakmile mě spatří, ale hned zase potemní, když si všimne Jonathana.

„Ahoj Grace.“ Jeho hlas zní unaveně.

„Ahoj Marcusi.“ Nakloním se dopředu a dám mu letmou pusu na zpocenou tvář. Usměje se, ale jenom na vteřinu, pak se strnulým výrazem kývne na Jonathana.

Jonathan si s ním v ničem nezadá a odpoví na pozdrav stejně němě. Ani stopy po zářivém úsměvu, který věnoval Annie, žádný náznak nabídky k seznámení. Ve skutečnosti vlastně vypadá docela naštvaně.

„Musíme jít, Grace,“ pobízí mě a protáhne se kolem Marcuse na schodiště. „Pojď.“ Jasná pobídka, kterou však poslechnu jen zdráhavě.

„Spěcháme,“ omluvím se Marcusovi a on přikývne. Na schodišti se ještě ohlédnu, a když se naše pohledy setkají, vidím v jeho očích smutek.

Zatraceně, on tě má vážně rád, pomyslím si zaraženě a přemýšlím, jestli mám mít výčitky. Dělala jsem mu někdy nějaké naděje, které bych pak zklamala? Ne, to ne. Marcus je milý a vypadá dobře. Jenomže já jsem byla od chvíle, co jsem vstoupila na anglickou půdu, bezhlavě zamilovaná do Jonathana a pro jiné muže jsem neměla oči.

„Tak zatím, Grace,“ rozloučí se Marcus sklíčeně a zmizí ve dveřích.

Srdce mi trochu krvácí, protože mě mrzí, že vztah mezi námi je takto zakalený. On je vážně milý chlap. Hodný. Atraktivní. Prostě -

„Grace, tak jdeš?“ Jonathan stojí na schodišti a netrpělivě na mě hledí. „Opravdu už musíme jet,“ popohání mě, i když ještě před chvílí tvrdil, že je mu jedno, kdy na Lockwood Manor dorazíme.

S povzdechem se otočím a projdu kolem něj. Jde za mou.

Na ulici mě oslní jasné odpolední slunce a já se na okamžik zastavím, abych nechala přivyknout oči na světlo. Okamžitě ale na zádech ucítím Jonathanovu ruku, kterou mě postrkuje k autu, jako by se nemohl dočkat, až odtud vypadneme.

„Cože máš najednou tak naspěch?“ zeptám se podrážděně cestou ke sporťáku. U dveří spolujezdce se zastavím. „A proč jsi byl k Marcusovi tak nepřátelský?“

Pozvedne obočí. „A proč tys k němu byla tak přátelská?“

Udiveně na něj hledím. „Já jsem se k němu chovala úplně normálně.“

„Líbalas ho.“

„Na tvář!“ prohlásím a cítím šimrání v břiše. On snad žárlí! „Je to kamarád.“

Jonathan mi položí ruce na boky, stáhne mě k sobě a políbí mě na ústa. Dlouze. Tak dlouze, že nakonec s povzdechem ovinu ruce kolem jeho šíje a zapomenu, že stojíme na ulici. Pustí mě, až když jsem úplně bez dechu. Vzhlížím k němu totálně překvapená.

To byl úplně jednoznačně polibek nazvaný „Ty budeš laskavě líbat jenom mě“, i když on sám vypadá trošku nejistě ze zjištění, že měl potřebu mi tohle jasně stanovit. Mně se to ale líbí. Dokonce moc. Pokud jde o mě, klidně budu po zbytek života líbat jenom jeho.

„Tak jedeme,“ řekne a otevře mi dveře. Pak obejde auto, sedne si za volant, nastartuje, na tři rychlá přeřazení se otočí a vklouzne do hustého provozu.

Jeho polibek stále cítím a se spokojeným úsměvem se dívám z okýnka - dokud Jonathan nenajede na dálnici, která nás zavede na jih, a nepříjemně svíravý pocit v žaludku je zpátky.

Teď už jsme neodvratně na cestě na Lockwood Manor - a já jsem opravdu zvědavá, co mě tam čeká.

11. kapitola

Cesta trvá asi hodinu, a čím blíž jsme našemu cíli, tím je Jonathan nemluvnější. Ze začátku mi ještě tu a tam povídal o místech, která jsme míjeli, ale teď už jenom hledí na silnici před sebou. Na tváři má nový, tvrdý výraz, který jsem tam ještě neviděla a který mě celkem znepokojuje.

Pokradmu ho pozoruju. Sice se před odjezdem ještě převlékl, ale na barvách nic nezměnil - i tato košile je černá. Vím ale, že má s sebou i jednu bílou, aby si ji vzal večer ke smokingu, ostatně ten budou mít na sobě povinně všichni muži. Tak mi to aspoň vyprávěl, když jsem se ho zeptala, co si obleče. Takže má i bílé košile, o čemž jsem už pomalu začínala pochybovat, a je dokonce ochoten překročit svůj stín a dodržet dress code.

Je to však zcela určitě Jonathanův jediný barevný ústupek, protože jeho nálada je stejně černá jako ta košile, co má právě na sobě, a minutu od minuty se ještě zhoršuje.

Já jsem zase stále rozrušenější a pokouším se představit si, jaké to na Lockwood Manor asi bude.

Když však Jonathan nakonec zaparkuje před panským domem a projde se mnou branou na kamenem dlážděné nádvoří, jsem totálně překvapená a ohromená. S mnohem menším, takřka intimním Ballybeg House se tohle totiž vůbec nedá srovnat.

Sídlo je daleko větší, než jsem si myslela, patří k němu nejenom hlavní dům, ale i stáje a hospodářské budovy tvořící rozlehlý čtverec. A krom toho je to cosi jako vodní hrad. Ta část, ke které se přijíždí po cestě lemované stromořadím z vesnice jménem Lockwood, je obklopená širokým temným vodním příkopem. Vede přes něj kamenný most, který člověk - jako my právě teď - musí přejít, aby se dostal na nádvoří.

Dům samotný působí mnohem starobyleji, než jsem čekala, ale nemá v sobě nic zlověstně panovačného, spíš cosi solidně vznešeného, co člověka docela ohromí. Hlavní zdi a hradby jsou z kamene, stejně jako hranolová věž uprostřed, která vše přečnívá a má přesně to cimbuří, které se od takové stavby očekává. Ostatní části jsou však tvořeny převážně hrázděnými stavbami s vitrážovými obloukovými okny a dřevěnými arkýři. Ze střech ční všude zděné komíny a celý komplex vypadá staře. Hodně staře.

„Páni,“ vydechnu. Vzhledem k tomu, že pocházím ze země, ve které se nenajde moc památek starších než dvě stě let, je pro mě tohle celkem kulturní šok. Okouzleně si prohlížím okna v průčelí, která se v odpoledním slunci lesknou jako zlato.

Člověk by si skoro myslel, že se propadl do jiné doby - kdyby tam nebylo tolik moderně oblečených žen a mužů spěchajících po nádvoří sem a tam. Všichni na sobě mají pracovní oblečení různého druhu, několik mužů v montérkách, další v číšnickém, a přenášejí různé věci: lavičky, soudky, bedny potravin, cívky kabelů - prostě všechno, co je zapotřebí na velkou slavnost, která se tu zítra koná.

„Kdy byl Lockwood Manor postavený?“ ptám se, protože mi pomalu dochází, že jsem totálně podcenila starobylost šlechty, se kterou mám tu čest.

„Nejstarší budovy jsou ze čtrnáctého století,“ odpoví Jonathan a potvrdí tak moje obavy.

„A je to odjakživa sídlo tvého rodu?“

Přikývne, ale zdá se, že na tom nevidí nic pozoruhodného, tváří se spíš rezignovaně. Já jsem naopak skoro zkamenělá posvátnou úctou. No nazdar. Tomu říkám dlouhá tradice. A tohle všechno, ten nádherný dům a celou historii s ním spojenou, chce Jonathan zahodit - jen proto, že se nesnáší s otcem?

Po hraběti není nikde ani vidu, ani slechu a všichni ti lidé na nádvoří jsou tu evidentně proto, aby slavnost připravili, a ne aby se jí účastnili. Chci se Jonathana zeptat, kdy se začnou sjíždět hosté, ale vtom se jeho tvář rozjasní, a když sleduju směr jeho pohledu, vidím, že z domu právě vyšla jeho sestra následovaná Alexanderem.

Sarah má nohu zabandážovanou v moderní ortéze a musí si pomáhat berlou, ale i přesto vypadá skvěle. Má na sobě červené letní šaty a září jako sluníčko, zatímco kulhá směrem k nám.

„Ahoj! Tak tady jste!“ zvolá a obejme volnou rukou Jonathana, který jí vyšel naproti. Zase si říkám, jak jsou si podobní. Oba mají černé vlasy a nápadně modré oči. Sarah je však štíhlá a drobná a momentálně - snad vinou pobytu v nemocnici - působí vedle vysokého Jonathana naprosto křehce.

Když jsem ji viděla poprvé, měla vlasy hodně nakrátko. Od té doby jí už trochu povyrostly, takže vypadá ženštěji. Vůbec vypadá spokojeněji než před pár týdny - což bude jistě zásluha Alexandera, který se od ní celou dobu skoro nehnul a pozorně se o ni staral.

„Jak se ti vede?“ ptá se Jonathan. „Opravdu doktor říkal, že tady můžeš pobíhat?“

„Říkal,“ ujišťuje ho s úsměvem. „Zeptej se Alexe, byl u toho.“

Alexander to Jonathanovi potvrdí a muži se pozdraví objetím, které mi ovšem připadá o něco méně srdečné než jindy. Nemám však kdy přemýšlet, jaké to má důvody, protože mou pozornost si nárokuje Sarah, natahuje ke mně volnou ruku.

„Grace! Už jsem se tě nemohla dočkat!“ Obejme mě a přitiskne k sobě. „Pak s tebou potřebuju nutně mluvit,“ pošeptá mi, a když překvapeně přikývnu a pozorněji se na ni podívám, neujde mi lehká chmura na její tváři. Je mezi ní a Alexanderem všechno v pořádku?

Zkoumavě si vysokého světlovlasého muže měřím, zatímco se zdravíme. Usmívá se jako obyčejně, je uvolněný a má dobrou náladu.

„Tak jak se daří našemu přírůstku?“ zeptá se a dá mi pusu na tvář. „Na plánovacím všechno v pořádku?“

Stačím jenom přikývnout, protože Sarah na podrobnější odpověď není zvědavá a zatahá mě za rukáv.

„O práci se můžete bavit zase v pondělí. Teď si dáme čaj,“ prohlásí nesmlouvavě a gestem nás vybídne, ať jdeme za ní do domu. Samozřejmě poslechneme - když si něco vezme do hlavy, umí být stejně neoblomná jako její bratr, i když svou tvrdohlavost umí podat mnohem šarmantněji, pomyslím si s úsměvem.

Uvnitř je Lockwood Manor opravdu „sbírka starožitností“, jak se Jonathan pohrdavě vyjádřil tehdy v Irsku. Moderna sem doposud měla vstup zakázán, ale bylo by škoda, kdyby sem vtrhla, říkám si a těkám obdivným pohledem po starožitnostech, kterými jsou zařízeny místnosti. Všechno působí konzervativně, přesně tak, a díky všudypřítomnému dřevěnému obložení místy i ponuře, ale všechno dohromady to tvoří kus historie, což mi hrozně imponuje. Jak je možné, že Jonathan tohle všechno odmítá?

Sarah s námi projde velkou vstupní halou, z níž vede točité dřevěné schodiště do prvního patra, a potom dál dlouhým prázdným sálem s několika svícny pod stropem, na jehož konci tři muži sestavují barový pult.

„Tady se bude zítra večer konat ples,“ objasní mi Sarah. „A tam vedle velká večeře.“ Ukáže na průchod do další podobně velké místnosti, v níž ženy v zástěrách prostírají stoly.

„Budeme tam jíst už dnes večer?“ Trochu mě zneklidňuje, jak slavnostně tam všechno vypadá.

„Ne, dnes večer přijde jen pár lidí - hlavně známých z okolí - na malou recepci a s těmi, kteří zůstanou, budeme jíst v jídelně. Všechno to začne až zítra,“ odpoví Sarah a vede nás krátkou chodbou do hezkého, mnohem menšího pokoje, ze kterého je krásný výhled do rozlehlé zahrady za domem.

Stěny jsou potaženy temně rudou látkou, která byla použita i na čalounění sedacího nábytku - je tu sedačka, lenoška a několik křesel -, takže se místnosti, jak mi sdělila Sarah, říká Červený salon. Na nízkém stolku z lakovaného dřeva stojí hezký, neuvěřitelně jemný porcelánový servis, který evidentně čeká jenom na nás.

Ostatní se posadí, ale mě to táhne k oknu. Zvědavě si prohlížím zahradu. Je klasicky anglická, přesně jak by si člověk představoval, s nízkými keři zimostrázu a květinovými záhony. Mimoděk pomyslím na naši bylinkovou zahradu doma v Illinois. Máma je celý den v práci a babička má příliš povinností na farmě, než aby zvládala starat se ještě o zahradu, takže si tam všechno roste, jak se tomu zachce. Zdivočelá, to by byl asi ten správný výraz, a asi bych nenašla výraznější protiklad k této

šlechtěné anglické zahradě. Je to úplně jiný svět, pomyslím si s povzdechem, protože mi to zase připomíná, jak málo sem zapadám. A s touto úvahou se vrací i moje obavy ohledně slavnosti, kvůli které už na louce vedle květinových záhonů vyrostly dva velké bílé stany.

„Člověku to celkem nažene strach, co?“ poznamená Alexander, který přišel ke mně, aniž bych si toho všimla, a když se překvapeně ohlédnu, usměje se na mě. „Já jsem se cítil podobně, když jsem tu byl poprvé. Ale zvykneš si.“

Vděčně mu oplatím úsměv. Docela jsem zapomněla, že Alexander, stejně jako já, pochází z prostých poměrů a že mu tady taky nepřipadá všechno tak samozřejmé jako Jonathanovi a Sarah, což mě uklidňuje. Protože když sem zapadl on, zvládnu to i já, říkám si, když jdu za ním ke stolu.

Posadím se na malou sedačku vedle Jonathana a převezmu šálek čaje, který mi podává.

Dokud jsem pohromadě jen se Sarah, Jonathanem a Alexem, je všechno v pohodě a jediný stres mi působí šálek z hrozně tenkého - takže asi i z hrozně drahého - porcelánu, protože mám strach, abych ho nerozbila.

Sarah ještě jednou shrne, co říkal doktor o hojení její nohy, a podrobně mi vysvětlí, jak probíhá dobročinný ples na Lockwood Manor.

„Odpolední čajová party se koná hlavně pro obyvatele Lockwoodu. Je to otevřená akce, takže nejde o žádné formality. Na večeři a následný ples ve velkém sále se dostanou už jenom hosté, kteří si koupí vstupenku. Minimální cena je stanovená, ale mohou samozřejmě zaplatit víc. Výtěžek půjde na Lockwoodovu nadaci, kterou založila naše matka, a otec o půlnoci oznámí výši shromážděné sumy, taková je tradice.“ Sarah září nadšením, zjevně má tuto společenskou událost ráda.

„Kde je vlastně váš otec?“ zeptám se trochu v obavách, protože si nejsem jistá, jak setkání Jonathana s hrabětem dopadne.

Sarah pokrčí rameny. „Nevím přesně. Jistě se brzo ukáže,“ řekne s rychlým pohledem k Jonathanovi, kterým prozradí, že má také jisté obavy, pokud jde o výbušný potenciál mezi jejím bratrem a otcem. Povzdechne si a převede svou i mou pozornost úplně jinam, jelikož se zeptá: „A co si vlastně zítra oblečeš, Grace? Už ses rozhodla?“

Popíšu jí ty šifonové šaty. „Jestli je chceš vidět, zaběhnu pro ně. Zůstaly v autě,“ navrhnu, ale ona zavrtí hlavou.

„O tom pochybuju. Paní Hastingsová už nechala zavazadla určitě odnést nahoru. Vždycky to tak dělá.“

To jméno znám. „Paní Hastingsová? Manželka pana Hastingse?“

Sarah se zasměje. „Přesně tak, tátova řidiče. Ona je tady hospodyně a on - pokud zrovna nevozí otce po světě - se stará o údržbu, které bohužel není málo. Jsou oba něco jako dobří duchové Lockwood Manor. Pracují tady, co si pamatuju. Jsou pořád čilí a hrozně starostliví. Mám je moc ráda.“ Natáhne se po berle. „Pojď, ukážu ti, kde máš pokoj. Aspoň se hned podívám na ty šaty,“ oznámí mi a vstane.

Jdu za ní a napadne mě, jestli Jonathan využije příležitosti a poví Alexanderovi o Yuutově nabídce. Pak se ale napomenu, o té nepříjemnosti nechci už dál rozumovat. Říkal přece, že na nic takového nepřistoupí, a mně nezbývá nic jiného než mu věřit.

Zatímco stoupáme po schodišti do prvního patra, přemýšlím spíš o tom, co vyslovila Sarah. Že má Hastingsovy tolik ráda. Sarah byla ještě úplně malá, když její matka přišla o život, a Jonathan mi vyprávěl, že první roky života prožila u otcovy sestry, aby se pak na Lockwood Manor vrátila jako pětiletá. Hastingsovi se o ni zřejmě hodně starali, takže si k nim vybudovala pevné pouto, uvažuju. Jak to vlastně myslela s tou poznámkou o mém pokoji? Znělo to, jako bych měla mít pokoj sama pro sebe, a ne společně s Jonathanem, s čímž jsem bez jakýchkoliv pochybností počítala, a vůbec se mi tahle možnost nelíbí.

Když vzápětí dorazíme k pokoji na konci dlouhé chodby, do kterého už skutečně někdo přinesl mou tašku a obal se šaty, moje obava se opravdu potvrdí. Jonathanovy věci tam nevidím.

„Budu tu spát sama?“

Sarah se zasměje, když zaznamená úlek v mém hlase.

„Všichni tu máme pokoje sami pro sebe - ty, Jonathan, Alex a já taky. Otec je příliš konzervativní, než aby nás nechal spát v jedné posteli, dokud nemáme na prstu snubní prsteny. Ale nebude to chodit kontrolovat, neboj se. Já tedy nehodlám trávit noc sama a ty taky nemusíš.“ Mrkne na mě a posadí se na židli před nádherným toaletním stolkem u stěny vedle okna. „No tak,“ ukáže na obal na šaty pověšený na starožitné skříni, „ukaž!“

Zelené šifonové šaty pod jejím kritickým pohledem obstojí. „Budeš v nich vypadat skvěle a Jonathan bude mít co dělat s odháněním konkurentů,“ zachichotá se. „Umí být docela majetnický. To máme v rodině. “

S úsměvem přikývnu a vzpomenu si na ten polibek před bytem v Islingtonu. „Ano, to umí,“ potvrdím. Vůbec mi to ale nevadí. Naopak. Dokud si nemůžu být úplně jistá, jak to se mnou Jonathan myslí, jsou pro mě důkazy toho, jak mu na mně záleží, velice vítané.

Sarah zvážní. „Kéž by takový byl i Alexander.“ Dlouze si povzdechne a já zpozorním. Vždyť vlastně prve říkala, že se mnou chce mluvit.

Pověsím šaty zpátky na skříň, sednu si na postel a zkoumavě se na Sarah zadívám.

„Je všechno v pořádku?“

Nešťastně zavrtí hlavou. „Ne, není. Je to spíš zoufalé,“ řekne a rozhodí bezmocně rukama. „Já už nevím, co mám dělat, Grace. Alex je tak strašně zdrženlivý, pokud jde o mě. Říká, že nesmíme nic uspěchat, protože já prý ještě potřebuju čas, abych si ujasnila svoje city. To je nesmysl. Já jsem si stoprocentně jistá, že ho miluju. Chci s ním být od teď až napořád, a ať to ví pro mě za mě celý svět.“ Zase si povzdechne. „Akorát jeho o tom jaksi nemůžu přesvědčit. Myslí si, že jsem na takové

rozhodnutí moc mladá, a chce mi nechat volnost, kterou ani nepotřebuju. Dohání mě tím k šílenství.“ Nešťastně pokrčí rameny. „Takhle to dál nejde.“

To je problém, to chápu. Přesto však Sarah závidím, protože není nejmenších pochyb o tom, že ji Alex taky miluje. Kéž bych si tak mohla být jistá i já v případě Jonathana.

„Co chceš dělat?“

Sarah si zamyšleně okusuje dolní ret. „Netuším,“ odvětí. „Každopádně dlouho už to ale trpět nebudu, to je jasné.“ Rázně vstane. „Teď už radši pojďme zpátky. Jonathan a Alex už jistě čekají, a možná tam bude i tatínek.“

Přikývnu, trochu znepokojená z myšlenky, že se už možná Jonathan a jeho otec potkali. Vstanu a jdu za Sarah ke dveřím.

Když se ocitneme v přízemí a procházíme sálem, dolehnou k nám hlasy. Jeden poznám hned - patří Jonathanovi. Ten muž, s nímž mluví, ale není Alexander.

„To je táta,“ vyhrkne Sarah, která to také slyší, a podívá se na mě. Pak ještě zrychlíme. Ty hlasy totiž znějí jednoznačně napjatě a rozčíleně.

12. kapitola

„Firma tě nikdy nezajímala, byls proti, abych ji vůbec zakládal, takže teď od tebe nepotřebuju žádné rady, jak ji řídit!“ říká právě Jonathan opovržlivě, když se Sarah vejdeme do salonu. Stojí se zaťatými pěstmi u okna a jeho oči metají blesky po otci, který sedí v křesle. Alexander tam není.

Hrabě z Lockwoodu zaznamená náš příchod a vstane, upře chladné šedé oči na Sarah a pak na mě. Je stejně vysoký jako Jonathan a se svými prošedivělými vlasy a konzervativním stylem oblékání - dnes má na sobě světlý oblek s kostičkovanou vestou - působí vznešeně. Zase pozoruju, jak vzpřímeně se drží, nicméně je bledší než při našem posledním setkání a vypadá také docela unaveně.

Otočí se ke mně, aby mě pozdravil, což taky bude důvod, proč vstal, ale pak se zarazí a podívá se zpátky na syna. Zřejmě nemůže nechat bez odezvy to, co Jonathan právě řekl, musí to ještě korigovat, než se bude věnovat mně.

„Vždyť chci pouze vědět, co se u vás děje. Pokud máš potíže, nemůže mi to být lhostejné!“ prohlásí.

„Odkud vlastně víš o té záležitosti s Yuutem?“ ptá se Jonathan rozzlobeně a já se při vyslovení toho jména skoro leknu.

„To není podstatné,“ odpoví hrabě. „Dělá ti potíže, nebo ne?“

Jonathanovi zacuká sval v obličeji a jeho oči se zúží. „Co přijde teď, otče, kázání, žes mě před ním vždycky varoval?“ Jeho hlas zní rozzuřeně.

„Důvody znáš,“ prohlásí hrabě zlostně a já zadržím dech a doufám, že je rozvede podrobněji. Proč nechtěl, aby měl jeho syn s Japoncem něco společného?

Jonathan mávne rukou, jako by pro něj tyto důvody neměly žádnou váhu. „Já to s Yuutem urovnám,“ řekne. „Ty se starej o svoje záležitosti.“ Jeho pohled je tak mrazivý, jak jsem to u něj dosud neviděla.

Otec otevře ústa, aby ještě něco řekl, ale v ten okamžik se z terasy vrací Alexander. Byl venku - viděla jsem ho koutkem oka přecházet před okny s mobilem u ucha - a tváří se ustaraně.

„Huntere, můžeš na moment? Musím s tebou mluvit - o samotě,“ dodá a vyšle k nám omluvný pohled. Hádku mezi svým přítelem a hrabětem asi ani nezaregistroval.

Jonathan je viditelně rád, že unikne další diskuzi s otcem, takže následuje Alexandera na terasu a zavře za sebou.

Hrabě se otočí ke mně. Rozčílení z jeho tváře mizí a dělá místo upřímně působícímu úsměvu.

„Promiňte, slečno Lawsonová, že jsem vás nepozdravil okamžitě,“ řekne a potřese mi rukou. Věnuje mi už plnou pozornost. „Vítejte na Lockwood Manor. Těší mě, že jste tady.“

Tomu věřím, protože už při našem minulém setkání dal zřetelně najevo, že má zájem o to, aby se jeho syn oženil. Že jsem dvaadvacetiletá americká studentka, a tedy asi nepříliš ideální potenciální snacha, pro něj zřejmě nehraje roli - hrabě je evidentně rád, že se v tomhle směru vůbec něco děje.

„Děkuji. Také mě moc těší, lorde Lockwoode,“ ujistím ho a z náhlého impulzu dodám: „Vaše sídlo je opravdu úchvatné. “

„Jestli máte chuť, ukážu vám ho podrobněji.“ Hraběte můj zájem evidentně potěšil a možná je vděčný, že vůči němu aspoň já neprojevuju nepřátelství.

„Dobrý nápad,“ poznamená Sarah vedle mě a dohopká k pohovce. „Postarej se o to, tatínku - já teď poslechnu doktorovu radu a trochu si odpočinu, než to všechno začne.“ Usměje se na mě, ale tentokrát mnohem míň radostně. Mrzí ji ta hádka mezi otcem a bratrem, to je jasné. A přece jen není tak úplně fit, jak všechny přesvědčuje, protože když zvedá nohu v ortéze na pohovku, aby jí trochu ulevila, stáhne bolestivě obličej.

„Bolí tě to?“ ptá se jí otec starostlivě, jelikož mu její výraz také neunikl.

„Jenom trošku. Doktor říkal, že to je normální,“ odpoví.

„Mám zavolat paní Hastingsovou?“

Rázně zavrtí hlavou. „Kdybych něco potřebovala, Alexander se o mě postará. No tak, jděte si prohlédnout dům,“ prohodí s úsměvem a gestem nás popohání ke dveřím. „Mně nic nechybí. Vážně ne.“

Jen nerada a se špatným svědomím nechávám Sarah samotnou a následuju hraběte, který také váhá. Ale protože nejsou Jonathan s Alexanderem daleko, může na ně zavolat, kdyby něco. A jelikož zřejmě nebude mít klid, pokud Jonathan a hrabě budou pokračovat v hádce, jakmile se Jonathan vrátí, je asi i lepší ty dva oddělit.

Hrabě je každopádně rád, že může přijít na jiné myšlenky, protože mi už za chvíli velice zapáleně vysvětluje architektonické zvláštnosti velkého sálu, kterým procházíme. Je na něm vidět, jak hrdý je na panský dům a jeho dějiny, a ví o něm hodně, protože dokáže svůj výklad vyšperkovávat historkami 0 svých předcích.

Když si prohlédneme velký i malý sál, vede mě hrabě do velké kuchyně, v níž se sice nacházejí i stará kamna a sporáky, ale i úplně normální moderní kuchyňské přístroje. I zde jsou - stejně jako ve zbytku domu - přípravy na slavnost v plném proudu. Rázná paní Hastingsová, kterou mi hrabě představí, žena asi šedesátiletá s šedými vlasy staženými do drdolu, má zřejmě všechno plně pod kontrolou a objasní mi, že podnosy s lákavými jednohubkami jsou určeny na recepci, která se bude konat později tohoto dne. Hrabě i já však rychle vytušíme, že naše přítomnost v kuchyni není úplně vítaná, a jdeme dál.

Následuje série menších salonů pojmenovaných podle barvy stěn. Jsou skoro stejně hezké jako Červený salon, ale působí jaksi stroze, snad protože nejsou tak hojně vybavené nábytkem. Možná nejsou tak často využívané.

Nakonec dorazíme do knihovny. Není příliš velká a je přesně taková, jak by člověk na podobném panském sídle čekal. Jsou zde knižní regály z tmavého dřeva až ke stropu a velký krb, jako ve většině pokojů, což vysvětluje ten úctyhodný počet komínů na střeše. Před regály stojí dva naprosto klasické těžké kožené gauče a v rohu se nachází skříňka, která asi obsahuje minibar. Podobný kousek má totiž Jonathan u sebe v Knightsbridge.

Hned vedle knihovny se nachází pracovna hraběte, vybavená úplně stejnými regály s knihami. Když do ní vejdu, zarazím se, protože tady jsou dvě věci, které člověka okamžitě udeří do očí. Jednak tu visí jen jeden obraz. Zabírá skoro celou stěnu naproti psacímu stolu a je to portrét ženy sedící na židli a usmívající se na diváka. Ihned ji poznám: je to lady Orla. Druhý nápadný předmět, jaký by člověk v tomto kultivovaném anglickém prostředí nečekal, je dlouhý japonský meč jako ze samurajských filmů, zavěšený nad krbem.

„Odkud ho máte?“ zeptám se zvědavě a jdu si meč prohlédnout zblízka, užaslá nad tím, že nejen Jonathana, ale i jeho otce něco spojuje s Japonskem.

„Od jednoho dobrého přítele,“ odvětí hrabě a zavrtí hlavu, když vidí v mém pohledu otázku. „Ne, ne od Yuuta.“ Smutně se usměje. „Byl jsem dobrý přítel jeho staršího bratra Kaita. Žil se svou rodinou nějaký čas v Anglii, protože jeho otec pracoval v diplomatických službách, a seznámili jsme se na internátní škole - navštěvovali jsme Winchester College, na které byl i Jonathan. Po studiích se Kaito vrátil do Japonska a pozval mě k sobě na návštěvu. Udržovali jsme potom stálý kontakt - dokud

před deseti lety vážně neonemocněl. Když zemřel, odkázal mi tento meč, který zde s hrdostí uchovávám.“

Takže odtud pochází ty vazby na Japonsko a rodinu Nagakových, říkám si. Proč ale hrabě hovoří o starším bratrovi tak laskavě, zatímco před tím mladším svého syna důrazně varuje?

Váhavě na něj pohlédnu. „Smím se na něco zeptat?“

Přikývne, zjevně ztracen v myšlenkách.

„Co je to za důvody, kvůli kterým si má Jonathan dávat pozor na Yuuta?“

Hrabě si povzdechne a zahledí se na meč na stěně.

„Kaito a Yuuto by nemohli být rozdílnější. Yuuto pochází z druhého manželství Kaitova otce, byl Kaitův nevlastní bratr - a černá ovce rodiny. S firmou, kterou založil, byl sice ekonomicky mnohem úspěšnější než Kaito, ale ti dva neměli dobré vztahy. Byl to Kaito, kdo mě před svým mladším bratrem vždy varoval. Říkal, že Yuuto je bezohledný a zaměřený pouze na svůj prospěch. Celá rodina se od něj distancovala.“

Hrabě v bezmocném gestu otevře dlaň. „Je tedy snad pochopitelné, že jsem nebyl nadšený, když jsem se dozvěděl, že Yuuto pozval Jonathana do Japonska. Měl jsem pocit, že mi chce odcizit syna, že to je nějaký způsob opožděné pomsty za to, že jsem se vždy stavěl na Kaitovu stranu. Varoval jsem Jonathana, ale on pochopitelně odjel - on udělá vždy opak toho, co říkám, a vyplnilo se přesně to, čeho jsem se obával. Po pobytu v Japonsku se s Jonathanem už nedalo mluvit, stal se ještě nepřístupnějším a uzavřenějším než dřív. Yuuto využil vztahů s Jonathanem k posílení své pozice v Británii, ale já jsem věděl, že mu nelze věřit, že jednou začne dělat stejné potíže, jaké celé roky působil Kaitovi.“ Zachmuřeně se na mě podívá. „Jak zlé to je? Je firma v ohrožení?“ ptá se naléhavě.

Zaváhám s odpovědí, protože jsem si jistá, že by si Jonathan nepřál, abych tu diskutovala s jeho otcem. Zdá se ale, že tato věc hraběte skutečně trápí, takže ho chci nějak uklidnit.

„Neznám všechny podrobnosti, ale myslím, že se není čeho bát. Jonathan má všechno pevně pod kontrolou.“ Vážně nevím, jestli to tak opravdu je - ale tvrdí to Jonathan a já mu věřím.

Hrabě přikývne, má odpověď ho uspokojila a v jeho hlase zaznívá hrdost. „Na rozdíl ode mě se mému synovi daří vše, na co sáhne. Možná je to proto, že věří, že to dokáže. V tomto směru je stejný jako jeho matka.“ Jeho pohled přelétne k velkému portrétu na stěně a já v jeho šedých očích zahlédnu stejný smutek, jaký jsem už mnohokrát viděla u Jonathana.

Není pravda, že nemá srdce, říkám si zaraženě a přemýšlím, jak přišel Jonathan na to, že je jeho otec bezcitný. On svoje pocity jen neukazuje, přesně jako Jonathan, což dokazuje, že Jonathan má hodně i ze svého otce. Tím je jejich špatný vztah a neschopnost spolu mluvit ještě tragičtější.

„Sarah mi vyprávěla, že vám Jonathan dal práci ve firmě,“ pronese hrabě nečekaně a vytrhne mě ze zamyšlení. „Znamená to, že přece jenom zůstanete v Anglii?“

Přikývnu. „Ano, zůstanu. Nějaký čas určitě,“ zmírním své tvrzení, protože zas tak jednoznačná moje budoucnost po Jonathanově boku není.

Hrabě si odkašle. „Máte vážné úmysly, slečno Lawsonová?“

Jsem zaskočená touhle staromódní formulací a civím na něho. „Jak to myslíte?“ ptám se s nedobrým pocitem v žaludku, protože tuším, kam tento rozhovor směřuje.

„Chci říct - je to mezi vámi a mým synem vážné?“ zopakuje hrabě a okolnost, že se ptá tak zpříma, dokazuje, jak důležité téma to pro něj je. Já jsem však stejně na rozpacích, protože nevím, co bych měla odpovědět.

„Můžu mluvit jenom za sebe,“ pronesu po delší odmlce, „a já to beru vážně.“ Dokonce moc vážně, pomyslím si.

„A můj syn se nevyjadřuje?“ zeptá se málem útočně, ale hned si sám uvědomí, jak nevhodně to zní, a zmírní tón. „Omlouvám se, nic mi do toho není,“ prohlásí a udělá gesto, které má zřejmě vyjadřovat jeho nespokojenost se sebou samým. „Reaguji tak, protože už jsem se téměř vzdal naděje, že si Jonathan najde manželku. Ovšem moje dcera si myslí, že …“ Zaváhá, zřejmě si není jistý, co chce vlastně vyslovit. „Že se teď možná zase vzpamatuje,“ dokončí přece jenom větu.

Jeho hlas zní smutně, což mě udivuje. Po Jonathanově líčení jsem si myslela, že jeho otec má zájem o to, aby Jonathan zajistil pokračovatele rodu, a proto je tak posedlý tím, aby zase „dostal rozum“ a oženil se. Ovšem zdá se, že hrabě má opravdu starost o Jonathana samotného.

Měla jsem pravdu, pomyslím si. Hledá si cestičku k synovi, který se mu naprosto odcizil, protože těmi napjatými vztahy trpí, ale neví přesně, kde začít, a doufá, že by tato cesta mohla vést přes případnou snachu.

Jeho pohled opět přelétne k portrétu a zase v něm vidím zoufalství, velký smutek.

„Lady Orla byla moc krásná,“ řeknu, protože bych ráda dala najevo, že s ním soucítím, a nic jiného mě právě nenapadá.

„Ano, byla,“ potvrdí a usměje se při té vzpomínce. „Ten obraz ji ale vlastně vůbec nevystihuje. Ona snad nikdy neposeděla, na to byla příliš temperamentní. Úplně ji vidím, jak s Jonathanem běhá po parku. Vždycky spolu závodili a pak ho chytila a se smíchem se kutáleli po louce. Dům byl plný života. Bez ní…“ Nedokončí větu, protože ho přemůžou city. Ale jen na vteřinu. Pak se napřímí a já úplně vidím, jak se jeho výraz zase uzavírá a jak stahuje zpátky do hlubiny to, co se prodralo na povrch, přesně jako to dělává Jonathan. Odkašle si. „Neuplyne den, kdy bych si nepřál, aby tu stále byla,“ pronese a jenom lehká chraplavost hlasu prozrazuje, že se před okamžikem nechal vyvést z konceptu.

„Jenomže už tu není.“

Otočíme se k Jonathanovi, který v tu chvíli vešel do místnosti a vyčítavě na otce hledí. V očích mu zase plápolá vztek a vypadá připravený na další roztržku.

Hrabě ovšem ne. „Ne,“ prohlásí zdrceně a bez jiskry odporu. „Ne, je mrtvá.“ Zřejmě nemá sílu dál se hádat, místo toho obejde svůj psací stůl, posadí se a hledí na zeleně potaženou desku.

Jonathana nejprve zaskočí, že se jeho otec chová tak pasivně, ale ten vztek v jeho očích zůstává, je neústupný.

„Pojď,“ řekne a chce mě vzít za ruku, abychom odešli z pracovny, ale já vyklouznu z jeho dlaně. Dělám si starosti o hraběte, který je ještě bledší než předtím.

„Jste v pořádku?“ ptám se a chci jít k němu, ovšem Jonathan mě znovu chytí za ruku a pevně mě drží. Když to hrabě vidí, udělá uklidňující gesto.

„Nic mi není,“ zabručí. „Jenom jděte.“

Jonathan to bere jako signál k okamžitému odchodu a táhne mě ke dveřím. Cestou se ještě ohlédnu k hraběti, který nahrbeně sedí za stolem.

„Není mu dobře.“ Rozčílená tím hrubým chováním se podívám na Jonathana, který mě však nepouští a vleče mě pryč od svého otce. „Nemůžeme ho tam nechat samotného.“

„Ale ano, můžeme,“ odsekne s těžko potlačovaným vztekem. „Neboj, on se o sebe postará.“

„Tys neviděl, jak je zoufalý? Pořád teskní po tvé matce.“

Jonathan se mým slovům zasměje, ale nezní to vesele. Spíš trpce. „On po ní nikdy netesknil, věř mi.“

„Jak můžeš něco takového říct?“ Jsem opravdu rozhořčená, jak může takhle šlapat po otcových citech, a je to na mě všechno nějak moc rychlé, nejenom to tempo, kterým mě Jonathan odvádí. Mám pocit, že jaksi nestíhám.

Už jsme venku před domem, vyšli jsme z něj přes terasu a Jonathan míří do parku.

Vztekle se zapřu nohama do země, zastavím a donutím zastavit i jeho.

„Jonathane, co je to s tebou? Z čeho ho obviňuješ? Proč se na něj tak hrozně zlobíš?“

Jonathan se ohlédne k domu. Drtí mi ruku.

„Protože to hraje, Grace. Už celé roky. Předstírá tesknícího vdovce a všichni mu věří, dokonce i Sarah. Jenomže já vím svoje. On matku nikdy nemiloval, Grace. Byla s ním nešťastná. A je zodpovědný za její smrt.“

13. kapitola

V šoku na něj hledím. „Jak to myslíš?“ zeptám se bezbarvě. Smrt lady Orly byla nehoda, jak mi potvrdila i Sarah. Nic bližšího ovšem nevím. Jonathan nikdy nemluvil o tom, jak přišla o život, a já jsem toto téma neotvírala, abych ho tím netrápila. Internet mi taky nic neprozradil. Všude se psalo o neštěstí, ale ne o tom, co se doopravdy přihodilo - jako kdyby se všechny noviny a časopisy spikly, že budou mlčet. Anebo si někdo dal záležet, aby na veřejnost nepronikla celá pravda. „Jak… jak

umřela?“

Jonathan syčivě vydechl a zvedl oči k obloze. Je rozrušený a stále ovládaný tím vztekem, který nedokáže skrývat.

„Spadla ze schodů,“ procedí skrz zuby.

„Tady?“ Ukážu na dům.

Přikývne.

„V hale.“

Zúží se mi dech a já s námahou polknu. Všechno je mnohem konkrétnější, když člověk ví, kde a jak se to stalo. A mnohem děsivější.

„Ale byla to nehoda, ne? Nebo,“ skoro se to neodvažuju vyslovit, „ji tvůj otec shodil?“

Jonathan se vyhýbá mému pohledu. „Ne,“ odpoví a já vidím, jak mu to v obličeji cuká. „Stejně to ale byla jeho vina.“

„Jak to?“

Jonathan mě vede dál do parku, zřejmě není schopen stát na místě. „Protože se toho večera pohádali. A pak se to stalo, chápeš?“

Hlavou mi víří myšlenky, zatímco dál chvátáme parkem. To přinejmenším vysvětluje, proč hrabě při vzpomínce na svou ženu působil tak zoufale. Protože pokud to tak opravdu bylo, klade si určitě sám na smrti své ženy vinu. Na druhou stranu to ale vůbec, vůbec nevysvětluje, proč Jonathan tak kategoricky tvrdí, že po ní neteskní.

„I tak to byla tragická nehoda, Jonathane. On to určitě nechtěl.“

„Kdyby to nechtěl, tak by ji nechal na pokoji. Oni se nehádali jen toho večera, Grace, oni se hádali pořád. Vždycky, co si pamatuju. A když byla mrtvá, on jel dál po své koleji. Mě poslal na internát, jak se původně plánovalo, a Sarah šla k tetě Mary. Nezajímal se o nás a nezajímalo ho ani to, že je matka mrtvá - kvůli němu. Proto mu ani na vteřinu nevěřím, že po ní truchlí. On netruchlí, Grace. Je bezcitný a chladný.“

Jonathan se zase zastavil. Rozhorlil se tak, až se třese.

„Jonathane, to je…“ Chci mu říct, jak je mi hrozně líto, že přišel o matku, ale i to, že jsem si jistá, že se ve svém otci mýlí. On mě ale nenechá a zavře mi ústa dobyvačným polibkem, který mě velmi efektivně umlčí.

„Už o tom nechci mluvit, jasné?“ vychrlí bez dechu, když mě zase pustí. Uhladí si vlasy a v jeho očích je směsice vzteku a touhy a ještě něčeho jiného. Zoufalství?

Zase mě vezme za ruku a jdeme dál. Jsme už poměrně daleko od domu a louky s bílými stany - jsou dva a stojí těsně vedle sebe, což jsem prve z domu pořádně neviděla. Zaměstnanci nosí věci sem a tam a občas zahlédnu auto přijíždějící k panskému domu. Tady v parku jsme však sami.

„Kam mě to vlečeš?“ ptám se, když Jonathan po pár krocích prudce změní směr k malému lesíku na hranici parku. Rostou tam břízky s převislými větvemi a keře, jejichž větve se za námi zavírají, takže jsme po pár metrech kompletně obklopeni zelení.

Ještě mi neodpověděl na otázku, ale to ani nemusí, protože odpověď vidím v jeho očích. Zmocní se mě vzrušení a opětuju jeho pohled, zatímco mě zády přitlačí k silnému kmeni.

„Jonathane,“ šeptám chraplavě a zakláním hlavu, odhalím mu svůj krk a zachvěju se, když mě začne líbat za ucho a položí mi ruce na prsa. Vím, že mě chce, že mě teď potřebuje - a já jsem na tom úplně stejně.

Venku jsme to ještě nedělali a ta představa je vzrušující, bere mi dech, hlavně proto, že mi Jonathan nedává šanci si to rozmyslet. Vykasá mi sukni a stáhne mi kalhotky, nedočkavými prsty rozepíná halenku. Když mi ji svlékne a přehodí ji přes nejbližší větev, ucítím na holé kůži teplý červencový vítr a drsnou stromovou kůru v zádech. Projde mnou záchvěv následovaný hned dalším, protože mi vzápětí osvobodí prsa z podprsenky a příjemně bolestivě je stiskne. Jejich tmavě rudé hroty se mu vypínají vstříc a já obejmu jeho hlavu, zabořím prsty do vlasů a pevně ho držím, zatímco on střídavě saje moje bradavky. Směrem do podbřišku mi šlehají blesky a já vlhnu a jsem po něm celá žhavá, takže se nebráním, když mi sundá i podprsenku a pověsí ji k halence. Jsem úplně nahá a užívám si toho nestydatého pocitu, toho vzrušení, které mnou lomcuje jako horečka.

Jonathan pustí moje ňadra a sáhne mi mezi nohy, které pro něj ochotně roztáhnu. Cítím, jak do mě vniká jedním prstem, jako by se chtěl přesvědčit, že jsem připravená. Potom zase vyklouzne, namáčkne mě ještě těsněji ke stromu, dá mi pocítit svou pevnou erekci a políbí mě, až se mi zatočí hlava.

Jen s námahou se odtrhnu od jeho rtů a rozepnu mu kalhoty. Osvobodím jeho těžký úd, který se proti mně zhoupne, když stáhnu dolů látku jeho boxerek. Mám z toho pohledu závrať a nechám se ochotně zvednout, obejmu ho nohama a ucítím hrot jeho penisu na své skulině.

Jonathan do mě vklouzne jediným rázným výpadem, zaryje se hluboko do mě a zachvěje se, když na sebe naše těla narazí. Pár vteřin takto setrváme a on se mi dívá do očí, dovolí mi zahlédnout to zoufalství, které ho trápí - tu temnou stránku, co ho vždycky zase dostihne. Hledá zapomnění, to vím, a chci mu ho poskytnout, chci se stejně jako on rozplynout v tom pocitu osvobození, který zažívám jenom s ním.

Jeho ústa najdou ta moje a jeho jazyk mě dobývá stejně jako jeho stále prudší přírazy. Je v tom něco skoro zvířecího, naléhavého, jak si mě bere, a já vím, že je stoprocentně u mě - že jsem to já, kdo mu může dát to, co potřebuje.

Moje smysly jsou zahlceny vjemy: kůra stromu za zády, jemný větřík na mé kůži, zpěv ptáků a šelestění listů mísící se s Jonathanovým vzrušeným dechem a jeho horké tělo, síla, kterou do mě buší - to vše mě tlačí k orgasmu, který se ke mně už valí jako obrovská vlna.

Do očí mi vytrysknou slzy a stékají mi po tvářích, protože je to tak intenzivní, až bolestně krásné. Jonathan je jako v rauši a já se křečovitě držím jeho ramen, snáším tu tvrdost, s níž do mě vniká, protože ty mocné city, které ve mně vyvolává, jsou ještě mnohem silnější než bolest. Chci, aby nepřestával, aby nepřestal vůbec nikdy. Ať mi předá, co ho trápí, aby pak konečně patřil jenom mně.

„Grace!“

Najednou cítím na tvářích Jonathanovy rty, slíbávají mi slzy. Potom se už neopírám o kmen stromu a mám pod sebou měkkou trávu, a Jonathan už není ve mně. Vzmůžu se jen na nesouhlasné zasténání. Leží vedle mě a líbá moje tváře a ústa.

„Přehnal jsem to,“ řekne polekaně.

„Ne,“ zavrtím hlavou a přitáhnu ho na sebe, roztáhnu nohy, aby do mě mohl znovu vniknout, což taky udělá. „Chci to, Jonathane.“

Nejprve se opře o napnuté paže, ale pak se spustí na lokty, takže je mi blíž a já ve vlasech cítím jeho ruce a na sobě tu slastnou váhu, těším se z maximálního tělesného kontaktu. S úsměvem hledím do jeho překrásných modrých očí, jejichž tmavé skvrnky zbožňuju stále víc, a sevřu jeho úd svými vnitřními svaly, zasténám, když se zase pohne a zvolna se tře o můj klitoris.

Jonathan zvyšuje důraz jenom pozvolna, chce si dát záležet a nechce riskovat, že ho ovládne slepý chtíč. Jenomže jsme oba příliš vzrušení, než abychom zůstali u tohoto lenivého tempa, na to je reakce mezi námi příliš bouřlivá. Vidím, kolik sil ho tohle sebeovládání stojí, takže si přitáhnu jeho hlavu.

„Chci víc,“ zašeptám mu do ucha. „Šoustej mě.“

Vytáhne se a zajede do mě s úlevným zamručením mnohem drsněji a hlouběji, až rozkoší vykřiknu. Zase se na mě ale podívá a trochu váhá - dokud mu nezatnu nehty do hýždí.

„Prosím,“ vydechnu a zvedám k němu pánev.

Jeho sebeovládání se rozplyne a on prudce zrychlí, drsně do mě tepe. A přesto je to jiné než doposud, protože ze mě ani na vteřinu neodtrhne oči, ani tehdy, když náš dech ztěžkne a já v sobě cítím první záchvěvy orgasmu.

Teprve když vystoupám na vrchol a začnu se vzpínat, zapomene na všechno a nechá se strhnout rozkoší, naposledy se do mě hluboko zaboří a vytryskne do mě, následuje mě do všepohlcujícího orgasmu, který námi oběma lomcuje.

Padám a padám, dívám se mu do očí, tlumím jeho výkřik svými rty a svíjím se v dalších a dalších explozích rozkoše, které se zmírňují jen pozvolna. Jonathan se ještě naposledy zachvěje a já ho ovinu pažemi, obejmu ho, když na mě s uspokojením klesne.

Tak tohle nebyl jenom sex, pomyslím si, když o něco později ležím v trávě přivinutá k němu a náš dech se pomalu uklidňuje. Bylo to mnohem víc. Nešlo jenom o prosté spojení těl, my jsme se milovali. Už dávno je mezi námi to, co Jonathan zpočátku tak vehementně odmítal, a já si z celého srdce přeju, aby to konečně vyslovil. Aby mi slovy řekl to, co mi už povědělo jeho tělo a co jsem viděla v jeho očích. Že je mezi námi něco víc než pouhá tělesná přitažlivost a fantastický sex. Že se potřebujeme. Že se milujeme.

On to ale neudělá. Jenom mi pomůže vstát a obleče se, podá mi moje věci a pomáhá mi upravit se, vybere mi z vlasů trávu a políbí mě. Ovšem o tom, co se děje v jeho nitru, mlčí. A přitom se tam opravdu něco děje, to vidím. Něco, co mi nechce ukázat, protože když se snažím zachytit jeho pohled, uhýbá mi.

„Musíme se vrátit,“ řekne a podívá se na hodinky, což si vyložím jako znamení, že už od něj asi neuslyším to, v co jsem doufala.

Možná mi to neřekne nikdy, pomyslím si málem rezignovaně a pokouším se potlačit zklamání, které se ve mně nepříjemně rozlévá.

Usměju se, i když trochu nuceně, a ukážu na svoje věci.

„Musím se převléct.“

Sukně je sice z nemačkavé látky a halenka náš spontánní akt lásky přežila také celkem bez úhony, protože ji Jonathan uklidil do bezpečí, ale stejně jsem si jistá, že na mně všichni poznají, co jsme právě dělali. Kromě toho mám naléhavou potřebu dát se do pořádku, ráda bych se osprchovala - nebo si dala koupel, což je v Anglii kvůli mizernému tlaku vody obvyklejší. „Takhle nemůžu mezi lidi, ne?“ dodám a myslím na to, jak je nespravedlivé, že Jonathan vypadá pořád stejně dokonale jako předtím, i když se mnou právě v parku provozoval nespoutaný sex.

Pousměje se. „Pro mě vypadáš docela sexy,“ řekne a líbá mě dál, až hrozí, že se vášeň mezi námi zase rozhoří. Když mě propustí ze své náruče, má na tváři zase ten výraz, který jsem viděla předtím. Pak mu ale začne zvonit mobil a on ho vezme.

„Ukazoval jsem Grace park,“ informuje volající - zřejmě Sarah. „Už jdeme,“ dodá lehce otráveně a zavěsí. „Postrádají nás,“ prohodí s pobaveným úsměvem a položí mi ruku kolem ramen.

Vyjdeme z lesíka a vracíme se k domu, tentokrát však pomaleji. Jonathan navzdory sestřině zavolání s návratem nepospíchá.

„Je pravda, žes tady závodil se svou matkou?“ zeptám se, když si vzpomenu, že se o tom jeho otec zmínil.

Jonathan přikývne. „Nechala mě vždycky vyhrát.“ Na tváři se mu zableskne úsměv a na chvilku to vypadá, že se propadá kamsi do vzpomínek. Pak ale zavrtí hlavou a vykročí rychleji, jako kdyby jim chtěl uniknout.

Když jsme skoro u domu, zastavím se a dívám se na terasu před Červeným salonem, na níž se shromáždilo několik lidí.

První hosté. Zatraceně. Teď musím rychle něco vymyslet, pokud chci ještě stihnout tu koupel a převlékání, než je budeme muset jít pozdravit.

Skupinka se baví a nevnímá nás, až na jednu blonďatou ženu v modrých upnutých šatech s nápadným bílým lemováním a s kloboukem, který vlastně ani klobouk není, protože ho tvoří jen pár per a různě pozohýbané drátky. Zastíní si dlaní oči, zadívá se naším směrem a pak na nás zamává.

„Není tu nějaký boční vchod?“ ptám se Jonathana, když k nám ta žena rázně vykročí.

„Žádný, ke kterému by ses stačila dostat, než k nám Imogen dorazí,“ pronese Jonathan suše a usmívá se mému vyděšenému výrazu. „Vypadáš skvěle, Grace - žádný strach.“

Tomu se to mluví, pomyslím si, ale zůstanu statečně stát a usmívám se na blondýnu. Pokud tady někdo vypadá skvěle, tak je to spíš ona. Vysoká a štíhlá, se souměrnou tváří a šaty od bůhví kterého návrháře působí jako modelka. Je mladší, než jsem si původně myslela. Třicet jí ještě nebylo. Zářivě se na Jonathana usmívá.

„Rád tě vidím, Imogen,“ pozdraví Jonathan a políbí ji na obě tváře, což s nadšením opětuje.

„Nápodobně,“ odvětí a přenese pozornost na mě.

„To je Grace Lawsonová,“ Jonathan nás vzájemně představuje, „a toto lady Imogen Moredaleová, dcera mého kmotra.“

Nepatrně sebou škubnu, protože on řekl, kdo je ona, ale neřekl, kdo jsem já - kromě jména tedy. Teď mi docvakne, že opravdu není jasné, jako co tady na slavnosti jeho otce budu vystupovat.

Je to poprvé, co Jonathana doprovázím při oficiální příležitosti. Byli jsme už na mnoha pracovních setkáních, na nichž mě představoval jako svou spolupracovnici, což byla pravda a za daných okolností to bylo i nejvýstižnější označení, i když bych raději slyšela něco jiného.

V zásadě není náš vztah žádným tajemstvím. Naše aféra proběhla bulvárem. Jonathanovi se však asi nechce tak úplně otevřeně hovořit o mé roli v jeho životě.

Lady Imogen, která mi třese rukou s mnohem méně zářivým úsměvem než v případě Jonathana, však zjevně ví, v jakém vztahu jsme, a nevyptává se. Nebo to možná uhodla, protože je na mně tak zřetelně vidět, co jsme právě dělali, pomyslím si s hrůzou. To však pro ni není důvod, který by jí bránil dál vrhat po Jonathanovi mlsné pohledy.

„Známe se s Hunterem už od dětství,“ řekne poněkud nelogicky - vždyť se jí na to nikdo neptal - a asi tím chce demonstrovat, včetně toho důvěrného oslovení, jak je mu blízká. Nebo by si to každopádně přála, což signalizují její pohledy, a já si přeju víc než kdy jindy, aby Jonathan vyjasnil situaci. Aby jasně sdělil, že k němu patřím já, a ne ona. On to ale neudělá.

„Je tu i tvůj otec?“ zeptá se místo toho lady Imogen a ona nadšeně přikývne.

„Už se po tobě ptal,“ odvětí a zavěsí se mu na paži. „Půjdeme za ním?“ Podívá se i na mě - aspoň že tak -, ale já zavrtím hlavou.

„Musím se nejdřív převléknout,“ prohlásím, protože nehodlám přijít ostatním hostům na oči, dokud se nedostanu alespoň k zrcadlu. Což ovšem znamená, že musím vyklidit pole ve prospěch lady Imogen, pomyslím si nešťastně. Vyhlídka, která se jí hodně líbí, jak můžu poznat z jejího úsměvu. Proto se bez rozmýšlení zvednu na špičky a dám Jonathanovi pusu. Na ústa. Aby bylo jasno.

Lady Imogen zmrzne úsměv na rtech - výborně - a Jonathanův výraz nepřečtu. Rozhodně to nečekal, ale co si myslí? Že se mnou může mít jednu minutu nespoutaný sex, a hned druhou že si může zmizet s blondýnou zavěšenou za loket? Takhle jsme si to teda nedomluvili.

„Tak zatím, Huntere,“ řeknu a dívám se jenom na Jonathana, jemuž trošku zacukají koutky, potom se otočím a zamířím k domu. U bočního vstupu se ohlédnu, ale lady Imogen a Jonathan už zmizeli z mého zorného pole a vrátili se na terasu, která se nachází za rohem.

Sklesle otevřu těžké dřevěné dveře a vejdu dovnitř. Nejsem si jistá, jestli jsem to právě nepřehnala, a bojím se, že se Jonathan zlobí.

Nahoře v pokoji rychle proberu svou tašku a hledám něco jiného na sebe. Vyberu si pouzdrové šaty v pastelové modři, které jsem si taky pořídila na té nákupní výpravě s Annie a které se mi na neformální recepci zdály trochu přehnané. Ovšem pokud tu všichni budou oblečení tak hrozně elegantně a draze jako lady Imogen, tak v těchto šatech snad zapadnu.

Položím šaty na postel a vejdu do koupelny napustit si vanu. Mnohem lepší než sprcha, říkám si o chvíli později, když ležím ve vaně a cítím, jak mi horká voda uvolňuje svaly. Nedokáže však odplavit pochybnosti ohledně mé budoucnosti po Jonathanově boku, které ve mně najednou zase hlodají, a já s kamenem v břiše myslím na to, že na nejbližších dnech závisí mnohem víc, než jsem si původně myslela.

14. kapitola

Bílé plachty party stanů září ve slunci a oslňují mě. Ujdu posledních pár kroků a vstoupím do jednoho z nich. Moje oči si rychle zvyknou na jiné světlo, takže si můžu líp prohlédnout tváře lidí, kteří stojí uvnitř. Jsou velmi dobře oblečení. Dámy mají vesměs odvážné kloboukové kreace a hedvábné rukavičky, muži šedé obleky a cylindry. Pijí šampaňské, hovoří spolu a smějí se.

I mně se chce smát. Jsem tak neskutečně šťastná. Není to ale krásným počasím tam venku ani to skvělou slavností tady uvnitř. A ani těmi lidmi okolo, kteří se na mě příjemně usmívají. Je to Jonathanem.

Stojí za mnou, cítím jeho teplo, cítím jeho ruce kolem svého pasu. Otočím se k němu a dívám se na něj, ještě šťastnější, když teď vidím jeho úsměv. Vypadá spokojeně a v jeho očích je poklidná záře, jakou jsem v nich ještě neviděla. Chtěla bych ho políbit, ale myslím si, že to nejde před tolika lidmi, kteří po nás zvědavě pokukují a zajímá je, co uděláme. Jonathan však žádné zábrany nemá, přivine mě k sobě, přitiskne rty na moje a dlouze mě políbí. Něžně.

Moje srdce jásá, zatímco opětuju polibek, který potvrzuje to, co jsem vyčetla z jeho očí. To, co jsem si tolik přála.

Když mě Jonathan propustí ze své náruče, rozhlédnu se po tvářích lidí, jejichž oči jsou na nás upřeny. Je tam hrabě, Sarah a Alexander. A Annie. Marcus. Dokonce Catherine. A všichni se na mě usmívají, jako kdyby sdíleli mé štěstí. Nikdo se nemračí ani varovně nezvedá obočí.

Jonathan mě vezme za ruku a vyjdeme spolu ze stanu, běžíme přes louku do parku. Bez váhání se nechám vést, ale ještě jednou se otočím a dívám se na Lockwood Manor. Vypadá malebně se všemi těmi arkýři a spoustou komínů a připadá mi větší. Světlejší. Všechno je světlejší než předtím, jako kdyby slunce zářilo tak jasně, že by tmavší odstíny neměly šanci.

Když se zase otočím dopředu, nevidím louku, ale jenom Jonathana. Drží mě za ruku, strhne mě do náruče a oba padáme. Neskončíme však v trávě, ale na obrovské bílé posteli bez sloupků, jejíž okraje jsou v nedohlednu.

Nemám strach, zabořím se v Jonathanově náruči do měkké matrace, která nás pohltí. Do vzduchu vyletí peříčka, která tančí vzhůru a pak se zase snášejí na nás. Se smíchem je pozoruju, prohlížím si fantastické vzory, které kreslí při své cestě dolů, cítím jemňounké hlazení, když mi zavadí o tvář. Se šťastným úsměvem se chci ještě pevněji přimknout k Jonathanovi a narazím najednou tváří na cosi tvrdého, chladivého, takže sebou škubnu.

Vylekaně zvednu hlavu a rozhlížím se. Ležím napříč velké postele a to chladivé na mé tváři byl sloupek v rohu, o který jsem se opřela. A teď už taky vím, co je to za pokoj - ložnice pro hosty na Lockwood Manor. S tímto poznáním se mi vtírá i to další, které bych nejraději zapudila.

Byl to jen sen.

Samozřejmě to byl jen sen, vztekám se sama na sebe. Padli jsme na velkou postel uprostřed louky a snášela se na nás peříčka. Opravdu jako ze života. A stejně - jak už to se sny chodí - jsem o ničem neuvažovala a užívala si jen ten nádherně hřejivý, šťastný pocit, který ve mně tyto výjevy vyvolaly. Chci si ho udržet, ale nezadržitelně mě opouští, klouže mi mezi prsty. Místo toho se mi do vědomí dere jiná skutečnost, která rozhání mou spokojenost ještě rychleji: Jonathan tu není.

Jeho strana postele je prázdná, neleží tu vedle mě. Vrátil se do svého pokoje?

Posadím se a chci rozsvítit lampu na nočním stolku. Hned mi ale dojde, že to není potřeba, protože skulinami v závěsech proniká světlo. Slunce už vyšlo, ale stojí ještě docela nízko, takže bude hodně brzo. Když se podívám na mobil, zjistím jak brzo. Pár minut po šesté.

Povzdechnu si, sklouznu po posteli kousek dolů a civím na strop. Není se čemu divit, že byl ten sen tak krásný. Moje podvědomí prostě vzalo všechno, co si přeju, a utkalo z toho výjevy. Obrazy, které bohužel neodpovídají skutečnosti.

Včerejší recepce byla totiž spíš střízlivá a neměla s mým snem nic společného, nebo téměř nic. Když jsem tam vešla, byly střechy obou stanů večerním sluncem skutečně rozzářeny dozlatova. A lidé byli skvěle oblečeni, i když ne tak vyšňoření jako v mém snu - v tomto bodě se mé podvědomí přece jen trochu splašilo.

Jonathan byl však úplně jiný. Nevzal mě do náruče a nelíbal. Ani se mnou pořádně nebyl, protože se musel bavit s dalšími hosty. Hlavně s jedním starším pánem, knížetem z Beau-cosi, zapomněla jsem to jméno, který ho neustále zatahoval do rozhovoru, a pokud ten byl náhodou rozptýlen někým jiným, hned se Jonathanovi na ruku pověsila lady Imogen.

Sarah, kterou zraněná noha upoutala převážně na křeslo přinesené z domu extra pro ni a u které jsem strávila skoro celou dobu, mě ujišťovala, že Jonathan s tou přítulnou lady nikdy nic neměl, a ani by si s ní nezačal. Přesto mě zlobí, že se tam Imogen mohla tak producírovat - protože Jonathan byl zaměstnán ostatními a neměl čas věnovat se mně a dát jasně najevo, že je zadaný. A nejsem si ani úplně jistá, jestli to skutečně byly jeho povinnosti jako syna hostitele, co ho ke mně nepustilo. Jistě, já vím, jaký důraz klade na korektní vystupování, jen to prostě chvílemi vypadalo, jako by se mi vyhýbal.

Samozřejmě jsem se k němu mohla připojit a celou dobu ho následovat, ale nechtěla jsem mu dělat ocásek. A díky Sarah jsem ani nemusela, protože se ujala úkolu, který bych tak ráda uložila Jonathanovi, a představovala mě všem, kteří se u ní zastavili, a vysvětlovala mi potom, kdo jsou a v jakém poměru stojí k rodu Huntingtonů.

Jonathan byl po mém boku až u večeře po recepci, na kterou zůstala už jen hrstka hostů. Ale i tam musel vést rozhovory s knížetem z Beau-cosi, které šly komplet mimo mě.

Kolem desáté jsem se omluvila a přesunula se do svého pokoje, smutná, nespokojená a vystřízlivělá. Věděla jsem jistě, že za mnou Jonathan nepřijde, ale on přišel, a když mě polibkem probudil, byla jsem natolik přemožena jeho touhou, že jsem mu nemohla nic vyčítat - a ani jsem nechtěla, protože se mi moc líbilo mít ho zase u sebe, tak blízko a důvěrně jako jindy.

Ale teď, ve střízlivém ranním světle, přemýšlím, co to znamenalo, a najednou cítím potřebu jít za ním a ujistit se, že je všechno v pořádku. Chci u něj ležet, tisknout se k němu a zapomenout, že je tahle situace tak komplikovaná.

Proto vyklouznu z postele a obleču si svůj hedvábný župan, který jsem si - společně s odpovídajícím negližé - koupila právě pro tuto příležitost. Jonathanovy vršky od pyžama nebyly řešením natrvalo a pohledu na barevná trika velikosti XXL, ve kterých jsem spávala v Chicagu, jsem ho taky chtěla ušetřit. Dřív by mě nikdy nenapadlo koupit si tohle sexy nic, co mám právě na sobě. K čemu taky? Ale od té doby, co trávím noci s mužem, kterému se chci líbit, jsem úplně změnila názor. Teď je pro mě hezké noční prádlo moc důležité a smysluplné - i když ho většinou na sobě nemám dlouho, pomyslím si s úsměvem, když jdu ke dveřím.

Tiše je otevřu a přeběhnu těch několik kroků po chodbě k Jonathanovu pokoji, než mě někdo přistihne.

Jonathan tam ale není, jeho postel je nedotčená. Když odešel z mého pokoje, k sobě se nevrátil. Kde tedy může v tuto hodinu být?

Dlouho se nerozmýšlím, vrátím se na chodbu a zamířím ke schodišti. Pak se ale zastavím u zábradlí nad ním. Myslela jsem, že v domě ještě všechno spí, ale to jsem se pletla. Lockwood Manor je už dávno vzhůru a z přízemí sem doléhají hlasy, zřejmě z kuchyně. Ačkoli v hale zrovna nikdo není, hrozí nebezpečí, že se srazím s někým ze zaměstnanců, když budu v dolních pokojích pátrat po Jonathanovi.

Nerozhodně si okusuju ret. Hrozně bych ho chtěla najít, ale nevím, jestli se v takovém domě sluší - zvlášť pro hosta - pobíhat jeho sály jen v noční košilce a županu.

„Slečno Lawsonová, vy už jste vzhůru,“ pronese paní Hastingsová s košem prádla, která se zničehonic zjeví vedle mě. „Potřebujete něco?“

Dívá se na mě laskavě a možná i trochu s obavami, protože by mi třeba mohlo chybět něco, co by mi mohla obstarat, ale ani mrknutím nedá najevo, jestli jí moje nedostatečné odění nepřipadá nevhodné.

„Ehm, ne já…“ Odkašlu si. „Hledám pana Huntingtona. Není ve svém pokoji. Neviděla jste ho?“

Ani okolnost, že tak brzo ráno kontroluju Jonathanův pokoj, u ní nevyvolá žádnou reakci, snad jen další úsměv.

„Ano, viděla jsem ho. Sedí už nějakou dobu dole v knihovně.“ Mrkne na mě. „Vím to, protože jsem mu tam přinesla konvici čaje.“

Poděkuju a chci se rozběhnout ze schodů, ještě se však zarazím. „Je v pořádku, když takhle -“ Ukážu na sebe a sklidím další široký úsměv.

„Jenom jděte, jestli s ním potřebujete mluvit,“ řekne. „Víte, kde je knihovna?“

Přikývnu, vděčná za rozhřešení, a vydám se po schodech, zatímco ona se otočí a zajde s košem do chodby.

Není těžké najít cestu a kromě pomocnice z kuchyně s košíkem stříbrných příborů, která si mě zvědavě měří, nikoho nepotkám.

Dveře do knihovny jsou otevřené, a když nahlédnu dovnitř, uvidím jako první čajovou konvici, o které mluvila paní Hastingsová. Stojí spolu s tenoučkým šálkem na stolku vedle pohovky. Jonathan na ní však nesedí. Zpozoruju ho, teprve když vejdu do místnosti. Opírá se - na rozdíl ode mě úplně oblečený - o rám dveří vedoucích do otcovy pracovny a dívá se na něco na stěně. Nemusím dlouze vzpomínat, vím dobře, co tam visí: portrét jeho matky.

Když mě uslyší, otočí hlavu a podívá se na mě. Je v hlubokém zamyšlení, a i když mě pozná, zůstává jeho tvář vážná.

„Ty už jsi vzhůru?“ zeptám se a hned otázky lituju, když nadzvedne jedno obočí. Hloupý dotaz. No jo. Udělám další krok do knihovny v naději, že mi vyjde vstříc, natáhne ruku nebo mi dá jinak najevo, že je to v pořádku, když k němu půjdu.

Zůstává však na místě, ruce založené na hrudi a v obličeji výraz, který jasně říká, že právě tohle si nepřeje. Proto se neodvážím dál.

„Co tady děláš?“

Pokrčí rameny a přenese váhu z nohy na nohu, aniž by se zády odlepil od zárubně. „Nemohl jsem spát.“

Ta odpověď je tak odmítavá, že pocítím nával bezmocné zlosti. Proč je najednou takový? V noci jsme se milovali, byli jsme si stejně blízcí jako odpoledne v parku. Dokonce jsem mu usnula v náruči. Skoro to vypadá, že na něj té intimity bylo příliš, jako kdyby si právě proto musel zase vytvořit odstup.

„Co se děje?“ ptám se nešťastně. „Udělala jsem -,“ zaváhám, „udělala jsem něco špatně?“

Jonathan zavrtí hlavou a na chvíli se zahledí na velký portrét, než upře pohled zpátky na mě. „Ne,“ odpoví, ale výraz v jeho modrých očích jako by dodával: Ale já možná ano.

Zase cítím tu mrazivou pěst, ale nyní se svírá vší silou, bere mi dech.

„Jonathane…“

„Jdi se radši obléct, než tě takhle někdo uvidí,“ řekne a ukáže na můj župan. Je to jasné vybídnutí a mezi řádky také jasný příkaz, ať si dám odchod.

Přemůže mě zoufalství těsně provázené vztekem, právě proto, že jsem tak děsně bezmocná. Vím dobře, že teď právě běží o nás, o náš vztah, který možná najednou zase zpochybňuje, ale já stále nevím z jakého důvodu a on mi nedá šanci to zjistit, protože se mnou nechce mluvit. Nebo nemůže.

Na okamžik jsem v pokušení tvrdě mu oponovat, ale pak to neudělám, protože v jeho očích je něco, co mě zadrží. Něco ho trápí, a ačkoliv jsem z jeho chladného, odmítavého chování rozčílená, chci mu pomoct. A to zřejmě v tuto chvíli půjde jen tak, že mu dám čas vyřešit si to sám se sebou. Kromě toho si v tenkém županu opravdu připadám poměrně bezbranná.

„Dobře,“ přikývnu a povšimnu si překvapeného záblesku v jeho očích. Asi očekával odpor. Nenechá mě však rozeznat, jestli je zklamaný, nebo jestli se mu ulevilo, protože odvrátí pohled a dál se dívá na obraz v pracovně.

Bez dalšího slova se otočím a pospíchám chodbou a po schodech nahoru. Dole už nikoho nepotkám, i když slyším hlasy, ale nahoře paní Hastingsová právě vychází s prázdným prádelním košem z jednoho pokoje.

Vidím, že se mě chce na něco zeptat, asi jestli jsem našla Jonathana, ale já se na ni jen letmo usměju a mihnu se kolem ní do svého pokoje tak rychle, že nemá šanci mě oslovit. Uvnitř se opřu o dveře úplně bez dechu, protože jsem celou cestu skoro běžela.

Zatím byla návštěva na Lockwood Manor celkem katastrofa, pomyslím si a cítím se mizerně. A pokud se Jonathanovi už v šest ráno podaří dohnat mě k zoufalství, tak radši ani nechci vědět, co mi tento den ještě přinese.

15. kapitola

Je to přesně jako včera večer, jenom horší, pomyslím si, když o několik hodin později zase stojím v jednom z těch slavnostních stanů a poslouchám smyčcový kvartet usazený na malém pódiu v rohu. Hraje klasickou hudbu pro hosty čajového dýchánku, který je v plném proudu.

Teď už taky chápu, jak to Sarah myslela, když říkala, že velká sláva začne až dnes, protože místo třiceti lidí, kteří byli včera na recepci, jich tu je nejmíň tři sta. Zdá se, že na Lockwood Manor dorazila celá vesnice, a samozřejmě už i někteří hosté, kteří potom zůstanou na večeři a ples.

Počet hostů má pro mě tu nezanedbatelnou výhodu, že se snadno ztratím v davu a nikdo si mě nevšímá, ovšem současně i nevýhodu, že teď teprve si připadám osamělá. Jonathan zase nestojí u mě, jak bych si to přála, ale o pár metrů dál se skupinkou mužů a vede zdvořilostní konverzaci, předpokládám.

Dnes mě sice nenechává tak bezprizorní jako včera, možná protože má špatné svědomí z rána. Přesto se ale cítím opuštěná, je víc pryč než u mě.

Vždycky, když na něj někdo zavolá nebo zamává - a to se stává každou chvíli -, odejde, ale nevezme mě s sebou. Omluví se a nechá mě stát. A když se vrátí a někdo se připojí k nám, představí mě jenom mým jménem a víc nedodá. Ani mi nepoloží ruku kolem pasu, jak to vidím u ostatních párů, aby dal okolí najevo, že patříme k sobě. Nic takového, a jakmile má příležitost, okamžitě zase zmizí.

Vyhýbá se mi, naprosto jednoznačně. Na tom se od dnešního rána nic nezměnilo, a čím déle to trvá, tím těžší je ten balvan v mém žaludku, který mě trápí už od toho setkání v knihovně. Nebudu za ním ale běhat, to v žádném případě, i když je to dnes horší než včera, protože tu nemám Sarah jako skalisko v příboji.

Pravděpodobně včera jenom šetřila nohu, aby byla dnes čilá, protože na nějaké poklidné sezení v křesle nemá ani pomyšlení. Přesně jako hrabě a Jonathan neúnavně prochází, nebo spíš kulhá mezi lidmi a každou chvíli ji osloví někdo, kdo chce poděkovat za pozvání nebo jí něco povyprávět. A jelikož nehodlám povlávat ani za ní, držím se pevně sklenky se šampaňským, které se tu podává vedle obligátního čaje - jinak by to nebyl čajový dýchánek - a malých koláčků a sendvičů, a usmívám se na tu spoustu lidí, kteří mě míjejí a jejichž tváře mi nic neříkají. Tu a tam se sice mihne někdo, koho znám už z včerejšího večera, nebo mi aspoň připadá povědomý, ale chybí mi odvaha a vlastně i důvod jít a začít se bavit. Nakonec co bych řekla, kdyby se někdo zeptal, kdo jsem? pomyslím si a můj pohled zase hledá Jonathana, který ještě stále stojí v tom hloučku mužů. Věřil by mi někdo, že jsem přítelkyně Jonathana Huntingtona, když se chová takhle?

„Dobrý den!“

Překvapeně vzhlédnu, když mě kdosi osloví. Přede mnou stojí štíhlá blondýna v šatech, které mi připadají extrémně krátké. Evidentně mě zná a já vím, že už jsem ji taky někde viděla. Jelikož mě však tak náhle vytrhla z myšlenek, nemůžu si vybavit, kde to bylo.

„Grace, mám pravdu?“ zeptá se vysokým hlasem a přiťukne svou sklenkou o moji. „Já jsem Tiffany, vzpomínáte si? Richard a já jsme s vámi byli v Londýně na večeři.“

No jistě, Tiffany, ta přihlouplá slepice. Přítelkyně úlisného hraběte z Davenportu, kterému jsem hned od začátku směla říkat Richard a jehož ruka by stoprocentně přistála na mém stehně, aby si trochu zašmátrala, kdyby tam nebyl Jonathan. Ten večer byl docela pamětihodný, protože jsem to dost přehnala s pitím a poprvé jsem spala u Jonathana - a s Jonathanem -, nicméně tu pitomou Tiffany a naducaného Richarda nemám v moc jasné paměti. Spíš jen tak zamlženě, pomyslím si s křivým úsměvem a smiřuju se se skutečností, že se nevyhnu dalšímu rozhovoru s Tiffany. Ale co, stejně to nevypadá, že bych tu měla velký výběr v partnerech na kus řeči.

„Jak se daří?“ ptá se mě Tiffany, ale odpověď ji evidentně nezajímá, protože se pátravě rozhlíží. „Jonathan tu s vámi není?“

Zas tak hloupá nebude, říkám si, zatímco se snažím udržet si úsměv. Dvě věty - a hned poznala, v čem spočívá jádro problému.

„Neustále mi ho někdo krade,“ odpovím a ukážu na skupinku mužů, s nimiž Jonathan hovoří. „To je ale pochopitelné, že s ním všichni chtějí mluvit. Je přece hostitel.“

Tiffany mě ovšem zřejmě neposlouchá a teprve teď si povšimnu, že je jaksi nejistá. Její pohled těká po davu, zatímco v rychlém tempu upíjí velké doušky ze sklenice šampaňského.

„Kdepak je Richard?“ ptám se. Sdílíme snad stejný úděl a on ji taky nechal napospas osudu?

„Nevím,“ řekne a ukáže našpulenými rty směrem k louce. „Někde tam vepředu. Je tam se svým synovcem a musí spolu něco probrat.“ Zní to, jako by ji ti dva poslali pryč, což jí ale vůbec nevyhovuje. Snaží se to ovšem skrýt a pokrčí rameny. „Jistě se hned vrátí.“

„Aha.“ Chvilku mlčíme a já přemýšlím, co říct. Tak nějak mě nenapadá, o čem bych se mohla s Tiffany bavit, ale tento komunikační problém jsme vlastně měly už posledně. Tedy já jsem ho měla. Tiffany už začala štěbetat přesně jako tehdy v té restauraci, a zase jsou to ta dvě témata, která mě vůbec nezajímají: Richardovy přednosti a Richardova velkorysost. Matně si vzpomínám, že mi posledně strčila pod nos prsten, který jí Richard daroval a který jsem měla patřičně obdivovat, a i tentokrát mi podrobně líčí, jak moc ji rozmazluje, vypráví mi v epické šíři o exotických destinacích, které tento rok ještě chtějí navštívit.

Teď jsem to já, kdo vyhlíží spásu, protože jestli to takhle půjde dál, to už bych tu opravdu raději postávala sama, ale Jonathan se mezitím přemístil. Teď ho vidím o pár metrů dál v rozhovoru se dvěma tmavovlasými ženami, z nichž jedna, která ke mně stojí zády, položila dlaň na jeho paži. Sice otočí hlavu a usměje se, když zjistí, že se na něj dívám, ale mluví dál a nereaguje na můj prosebný pohled. Zato zareaguje Sarah, která stojí o něco blíž. Rozloučí se s lidmi, s nimiž se bavila,

a poskakuje k nám.

„Tiffany, ráda vás vidím,“ pozdraví s milým úsměvem blondýnu a rychle omluvně připojí: „Omlouvám se, ale musím vám Grace na chvíli sebrat. Grace, můžeš, prosím tě?“

„Jistě.“ Kývnu na Tiffany a následuju Sarah, která kulhá pryč. Když se ocitneme mimo doslech a trochu blíž k Jonathanovi, který stále mluví s těmi ženami, zazubí se na mě.

„Ty nebohá,“ prohlásí. „Padnout do rukou zrovna Tiffany. Ta ženská je obávaná pro svoje uspávací historky.“

„Ano, toho jsem si už taky všimla,“ potvrdím a úlevou se usměju. „Díky za záchranu.“

„Věc cti. Kromě toho jsem s tebou stejně chtěla mluvit, takže jsem vůbec nelhala.“

„A o čem?“ Měřím si ji pozorněji a všímám si teď, když se neusmívá, že působí velice rozrušeně. „Stalo se něco? Něco s Alexanderem?“

Sice jsem uhodla, to poznám, když jí v očích zableskne, ale ona přesto zavrtí hlavou. „Ne, právě že se nic nestalo. Celou dobu se nic neděje. A já už asi vím, v čem je problém,“ povzdechne si. „Včera večer jsem se pokoušela s ním zase mluvit, ale on je stále tak přesvědčený o tom, že moje city ještě nejsou dost pevné a že musíme našemu vztahu dopřát čas, že nemám prakticky šanci k němu proniknout. A pak mi konečně došlo, proč tohle říká. Myslím, že má strach, Grace, má strach, že by to mohla být pravda. Že se nakonec přece jen rozhodnu nebýt s ním. Jako kdyby odmítal pochopit, že ho doopravdy miluju. Prostě mi nevěří, chápeš?“

Vypadá opravdu zdrceně, což mě děsí, protože jsem ji takovou ještě neviděla.

„Tak ho donuť uvěřit ti,“ nabádám ji. „Chci říct - on tě přece miluje, o tom není pochyb. To vidí každý, kdo není slepý. Nemůže být přece tak těžké přesvědčit ho, že ho taky miluješ.“

Zamyšleně na mě hledí a na její tváři se pomalu rozlévá úsměv. „Víš ty co, ty máš pravdu, musím vážně něco udělat místo toho čekání a lamentování. Z toho by mi ještě nakonec přeskočilo,“ pronese a svraští čelo. „Ale co?“

Obě chvilku mlčíme a přemýšlíme, když vtom se najednou začne široce usmívat. Nejspíš právě dostala dobrý nápad.

„Já už asi vím, co udělám.“

„Co uděláš?“ zajímám se, ale ona se jen dál tajemně usmívá.

„Uvidíš,“ řekne a pak její pohled zabloudí kamsi přes moje rameno. „Ach, támhle je pan Richards z předsednictva nadace. Omluvíš mě na moment? Musím s ním něco probrat.“

„Samozřejmě,“ odpovím možná dost sklíčeně, takže se Sarah, která už byla na odchodu, zastaví a pátravě na mě pohlédne. „Klidně jdi,“ ujistím ji, ale neošálím ji, protože na ní vidím, že ví, jak nerada tu zůstávám sama. Rozhlédne se.

„Támhle vepředu je Jon, vidělas ho?“ ptá se a já přikývnu.

„Já vím.“

„Jdi za ním,“ pobízí mě Sarah a zubí se. „Ty dvě dámy jsou asi stejně zábavné společnice jako Tiffany. Bude rád, když ho přijdeš zachránit, věř mi.“

Sarah to myslí dobře, já vím, ale když odejde, zůstanu tam přesto stát a pozoruju Jonathana jenom zdálky. Pokud je tak odtažitý, můžu se na něj vykašlat a nebudu za ním chodit, i když po něm opravdu toužím a hned bych si to s těmi ženami vyměnila.

Jedna z nich, ta, kterou jsem viděla jen zezadu, se teď otočila, takže vidím její tvář. Někoho mi připomíná, a když si vzpomenu, doopravdy se zděsím. Je to jedna z těch, které jsme s Jonathanem potkali v klubu. Když se ale zadívám pozorněji, dojde mi, že to vlastně není ona. Stejně teď ale musím myslet na ten večer před pár týdny a můj pohled zůstane viset na Jonathanovi.

Už potom o klubu nikdy nemluvil a já jsem předpokládala, že toto téma je pro něj uzavřené. Je tomu skutečně tak? Co když mu jeho starý život chybí? Chová se proto tak divně? Nebo existuje jiný důvod?

Jonathan nečekaně pootočí hlavu a podívá se mým směrem. Netrvá dlouho, než mě objeví, a já se prudce nadechnu, když se naše pohledy setkají. Ten pocit, který mě k němu táhne, je nyní ještě silnější, ale já mu odolávám, zůstávám přesně tam, kde jsem, a dívám se mu do očí, přeju si z celého srdce, aby za mnou přišel, nebo abych aspoň konečně pochopila, proč je najednou tak odmítavý. Pak mi ale někdo zaklepe na rameno a vyruší mě.

„Grace?“ Je to zase Tiffany a já v duchu zasténám, protože ona je momentálně poslední člověk na světě, s nímž bych chtěla mluvit. Když se ale ohlédnu zpátky na Jonathana, je už opět zabraný do hovoru s těmi ženami. Srdce se mi sevře a nuceně se na blondýnu usměju. Takže ještě trochu plkání s tou dutou hlavou.

Tiffany září, už zase dokonale spokojená s celým světem, protože má zpátky svého Richarda, který se mi zdá pořád stejně vypasený a zarudlý v obličeji. A dívá se přesně tak slizce jako při té večeři v Londýně.

„To je Grace…“ Prosebně se na mě podívá.

„Lawsonová,“ dokončím a ona vděčně přikývne.

„Přesně tak. Vzpomínáš si, Richarde? Doprovázela Jonathana, když jsme s ním byli při poslední návštěvě Londýna na večeři,“ švitoří dál a vypadá spokojeně, že mu může poskytnout jakoukoliv novou informaci.

„Ano, ovšemže si vzpomínám,“ přikývne Richard a jeho prasečí očka zajiskří, stejně jako tenkrát. Má v sobě něco nepříjemně číhavého, co se mi jen těžko snáší, ale vykouzlím na rtech úsměv a opětuju jeho zdánlivě neutrální pohled. „Takže jste stále po Jonathanově boku,“ konstatuje s jistou spokojenou jízlivostí. „Měl jsem tedy pravdu se svou domněnkou, že jste víc než jenom asistentka?“

Pozvednu obočí. Na tohle snad nečeká žádnou odpověď, pomyslím si dost znechuceně a jsem ráda, když k nám přistoupí nějaký muž, který na sebe okamžitě přitáhne jejich pozornost a osvobodí mě.

„Henry, tady jsi!“ Richard položí tomu muži, který je asi v Jonathanově věku, ruku na rameno. „Grace, smím vám představit svého synovce Henryho Sainthorpa? Určitě si budete rozumět. Má v poslední době hodně práce v Americe, je to tak, Henry?“

Než může Richard pokračovat, natáhnu ruku a dokončím druhou část představování raději sama. Ten vysvětlující komentář, kdo jsem, totiž ani nechci slyšet.

„Grace Lawsonová, těší mě,“ řeknu s úsměvem a lépe si prohlížím toho muže, kvůli kterému jinak cynický Richard najednou září jako měsíček.

Není zvlášť vysoký, ale vypadá dobře. Má světlé vlasy a zelené oči, které na mě zpříma hledí, když si potřásáme rukama. Šedivý oblek, co má na sobě, mu perfektně padne a zdůrazňuje jeho sportovní postavu. A jelikož je i jeho úsměv opravdu milý, působí mnohem sympatičtěji a přitažlivěji než jeho strýc - což by se nicméně dalo říct prakticky o všech přítomných.

„Taky mě těší,“ odpoví a já v jeho pohledu zahlédnu zájem. Zjevně mu připadám stejně sympatická jako on mně.

Tiffany se však nezdá být příchodem muže, který jí už předtím odlákal Richarda, nijak nadšená, jak dokládá její kyselý obličej.

„Dala bych si něco k pití,“ oznámí Richardovi a rozčarovaně sešpulí rty, když se nedočká žádné reakce. Potom její pátravý pohled - asi nemůže jinak, protože má strach, aby někoho nebo něco nepropásla - padne na Jonathanova otce, který stojí opodál. „Ach, podívej, támhle je Arthur.“ Zatahá Richarda za rukáv. „Ještě jsme ho ani nepozdravili.“

Na rozdíl od jejího požadavku ohledně pití teď Richard uzná důležitost situace, takže jen kývne na synovce a nechá se od Tiffany odvléct k hraběti.

Říká lordu Lockwoodovi jménem, pomyslím si pobaveně, zatímco se za nimi dívám. Jestlipak se mu to líbí? To si neumím dost dobře představit, a jeho výraz taky nevyjadřuje žádné upřímné nadšení, když ho ti dva osloví.

Můj pohled krátce přeletí k Jonathanovi, který ustal v hovoru a s vážnou tváří - a poprvé doopravdy pozorně - mě pozoruje, ale já se teď věnuju Henrymu Sainthorpovi.

Jonathan se o mě celou dobu nezajímal a teď, když tu konečně mám někoho, kdo není totální pitomec a chce si se mnou popovídat, mi může vlézt na záda.

Usměju se na Richardova nečekaně sympatického synovce a chci se na něco zeptat, jenomže on se o to v téže vteřině pokusí taky, takže oba zmlkneme.

„Prosím,“ dává mi přednost.

„Jak to váš strýček myslel s tou Amerikou?“ ptám se. „Máte tam práci?“

„Mediální skupina, pro kterou pracuji, právě expanduje do Ameriky a já vedu vyjednávání o fúzi. Proto trávím hodně času v New Yorku a v Bostonu,“ objasní mi. „Až bude všechno hotovo, převezmu tam pravděpodobně jednu z těchto poboček.“

Pronese to s jistou pýchou v hlase, ale nezní to nafoukaně. Spíš zdravě sebevědomě.

„To asi budete vašemu strýci chybět. Zdálo se mi, že je na vás pyšný.“ Tahle poznámka, která mi zpětně připadla dost nevhodná, mi prostě vyklouzla, ale on ji bere pozitivně.

„Richard nemá děti, takže sleduje mou kariéru s velkým zájmem,“ prohlásí a usměje se trošičku kysele, což je mi hrozně sympatické.

Jak se člověk může mýlit, říkám si. Takového příbuzného bych do toho děsného Richarda nikdy neřekla.

„A vy?“ ptá se teď Henry. „Odkud jste?“

„Z Chicaga,“ odpovím.

„Co vás přivedlo do Lockwoodu?“

Věděla jsem, že tahle otázka přijde, tušila jsem ji už při své poslední odpovědi, ale přesto na ni nejsem připravená.

„Já…“

„Je tady se mnou.“

Hlava mi prudce poskočí stranou a nahoru, když uslyším těsně vedle sebe Jonathanův hluboký hlas. Usměje se nejprve na mě a pak na lehce zkoprnělého Henryho, který s touto informací evidentně neumí naložit. Pochopitelně ví, kdo je Jonathan, ale čeká na bližší vysvětlení, v jakém jsem k němu vztahu.

„Pracuji pro Huntington Ventures,“ pronesu, když strávím prvotní šok, a přitom se na Jonathana vyzývavě dívám. Srdce mi bláznivě buší, protože to vypadá, jako kdyby skutečně přišel jen proto, že žárlí na Henryho Sainthorpa. Úplně jistá si ale nejsem, takže se s přiznáním, že k sobě patříme, držím zpátky. Pokud to chce upřesnit, ať to udělá - záleží jenom na něm.

„Aha,“ prohlásí Henry, který si stále není jistý, jak si interpretovat můj vztah k Jonathanovi. Jelikož je však jeho zájem o mě asi velký, rozhodne se pro tu pracovní variantu a zjišťuje dál, aniž by dbal na Jonathana. „A na jaké pozici?“

„Jako junior projektová manažerka,“ odpovím a vzhlédnu k Jonathanovi, jeho pohled se kaboní.

Výborně, pomyslím si, protože na něj stále zuřím a je jenom spravedlivé, že se zlobí, zatímco se současně paradoxně raduju, protože projevil nějaké emoce. Je to poprvé od předchozí noci, co mám pocit, že se mu zase můžu dostat pod kůži, a cítím obrovskou úlevu.

„A na jakém projektu právě pracujete - asi ne na čajovém dýchánku zdejšího hraběte, že?“ ptá se Henry s mírným úsměvem a přitahuje mou pozornost zase na sebe.

„Ne,“ promluví Jonathan místo mě a demonstrativně mi položí ruku kolem ramen. „Jak jsem říkal, Grace je tady se mnou.“

Tentokrát už je jeho sdělení naprosto jednoznačné, ale pro jistotu si mě přivine ještě blíž k sobě. Pohled, kterým sleduje druhého muže, je varovný, a když zase pohlédne na mě, v očích se mu majetnicky zableskne.

„Ach tak,“ zabručí Henry užasle. S tím nepočítal. Žádný div, když člověk uváží, že se Jonathan doposud každému vztahu obloukem vyhýbal. Henry se však rychle vzpamatuje. „Mimochodem, moc hezká slavnost,“ prohlásí. „Děkuji za pozvání.“

Jonathan přikývne. „Omluvíte nás na okamžik?“ Nečeká na odpověď a postrkuje mě s jemným nátlakem dál, pryč od Henryho, který za námi zírá, jako kdyby ho postihlo zjevení. Duchapřítomně se však zorientuje a najde si nové partnery ke konverzaci.

Na okraji stanu se Jonathan zastaví a vyčítavě se na mě podívá.

„Co to mělo znamenat?“

„Co?“ zeptám se, protože to taky může formulovat přesněji, pokud ode mě něco chce.

„Proč flirtuješ zrovna s Henrym Sainthorpem?“

Přepnu na umíněný tón. „Jak zrovna? Vždyť je hrozně milý.“

„Je to Richardův synovec,“ zavrčí Jonathan, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

„Ty ho tak znáš?“

Zavrtí hlavou. „Ne osobně.“

„Tak nemůžeš posuzovat, jestli je milý. To on totiž je. A nebylo to žádné flirtování - povídali jsme si,“ oponuju mu, zmítaná mezi nutkáním začít ho pěstmi bušit do hrudi, protože mě nechal tak dlouho samotnou, a padnout mu kolem krku, protože je konečně u mě. „A navíc jsem byla ráda, že se vůbec můžu s někým bavit, protože tobě evidentně uniklo, že jsem tady, podle toho, jaks mě…“

Ignoroval, chci říct, ale nemůžu, protože mě políbí. Přijde to tak nečekaně, že se nemůžu ani hnout, a stejně rychle je pak po všem. Ale ne tak rychle, aby si nás lidé okolo nevšimli. Koutkem oka vidím, že si začínají šeptat.

„Já jsem ani na vteřinu nezapomněl, že jsi tady,“ řekne Jonathan drsným hlasem a konečně - konečně - zase vidím v jeho očích výraz, který jsem tak postrádala. Ten žár, který mi říká, že mu nejsem ukradená.

„A proč jsi byl pořád pryč?“

„Musel jsem se starat o hosty,“ prohlásí, já mu však pořád nevěřím. Ne úplně. Ale odpouštím mu, protože právě udělal to, po čem jsem tolik toužila, a jsem neskutečně šťastná.

„Jenomže se musíš starat i o mě, protože jinak se ještě dostanu na scestí,“ kárám ho se zářivým úsměvem, který mu jistě prozradí, že se rozhodně nedostanu na scestí, pokud je jednou z možností on. Ale co se mě týče, ať si tomu klidně věří. Pokud totiž bude důsledek ten, že mě bude držet v náruči a líbat, tak budu klidně po zbytek dne s někým flirtovat.

Muzikanti, kteří celou dobu zajišťovali hudební kulisu, najednou přestanou hrát. Jeden kus sice skončil, ale oni hned vždycky začali další, jako nějaká nekonečná smyčka, chvílemi přehlušovaná směsicí hlasů. Teď však ze stanu žádná hudba nezní. Místo toho je slyšet, jak někdo zapíná mikrofon a zaťuká na něj.

„Haló, je mi rozumět?“ ozve se stanem a po louce hlas Sarah. Udiveně se na sebe podíváme.

„Chce něco oznámit?“ zeptám se, ale Jonathan jenom pokrčí rameny a vrací se se mnou do stanu, z něhož jsme před chvilkou vyšli.

Lidé už se shlukli pod malým pódiem, na němž sedí hudebníci, zvědaví, co chce Sarah oznámit. Vidím ji, jak stojí před kvartetem a zkouší mikrofon. Naštěstí nás hosté nechají projít, takže se protlačíme až k hraběti s Alexanderem, kteří jsou hned pod pódiem.

„Co se děje?“ zjišťuje Jonathan u Alexandera, podívá se i na Sarah, která však jen tajemně opětuje jeho pohled a usmívá se.

„Nemám tušení,“ odpoví Alexander, který nespouští Sarah z očí. „Nechtěla mi to prozradit.“

„Slyšíte mě dobře?“ ptá se Sarah a po souhlasném zabručení ze zástupu si odkašle. „Jsem ráda, že vás tu všechny - jako každý rok - můžu uvítat v tak hojném počtu,“ pronese jasným hlasem. „Letos mám však zvlášť velkou radost, protože mám příležitost podělit se s vámi o jednu báječnou věc.“ Odmlčí se. „Jsem totiž ode dneška zasnoubená,“ oznámí s radostným úsměvem.

16. kapitola

Alexander zkamení a třeští na Sarah oči.

„Zasnoubená,“ slyším ho zašeptat, protože stojím těsně vedle něho. Zjevně nechápe, co právě řekla, a já jsem v pokušení dloubnout jej do žeber. V případě hraběte a Jonathana to asi nebude nutné, protože se tváří sice podobně užasle, ale ne tak v šoku.

„Kdo je ten šťastlivec?“ vykřikne někdo z davu, nějaký muž, kterého jsem viděla už včera.

„Alexander Norton,“ prohlásí Sarah a podívá se na nás, upře pohled na Alexandera. „Je to ten nejbáječnější, nejmilejší a nejhodnější muž, kterého znám, a jemu patří moje srdce - navždycky.“

Natáhne k němu ruku a úsměvem ho vybídne - má vylézt za ní.

Alex se však stále nehýbe, jen na ni dál zírá. Opravdu je v šoku, takže ho nakonec musím dloubnout do těch žeber. Pomůže to, on procitne z transu a hned udělá těch pár kroků na malé pódium.

Když stojí před ní, vezme ho za ruku a vzhlédne k němu. „A proto bych chtěla celému světu oznámit, jak moc se těším, že strávím zbytek života s ním,“ dodá ještě.

Pár vteřin vládne hluboké ticho, potom Alex vezme Sarah do náruče a za nadšeného aplausu přítomných ji políbí a tiskne ji k sobě. V očích se mu zalesknou slzy a je vidět, jak je dojatý, jak ho jeho city dokonale přemohly.

Sarah však nedojala jenom jeho. Mnozí hosté také září nadšením a nemálo z nich má v očích slzy, zatímco dál tleskají, protože cítí, jak upřímné bylo toto vyznání lásky.

Taky mi tečou slzy, mám z těch dvou obrovskou radost. Teď už Alex musí uvěřit, říkám si, a obdivuju Sarah za tu odvahu vyznat mu tak otevřeně svoje city. I když to je možná snadné, pokud člověk ví, že ten druhý je bude opětovat, pomyslím si a podívám se na Jonathana.

Usmívá se a objímá Sarah i Alexandera, kteří už sestoupili z pódia. Hrabě dělá to samé. Ovšem na rozdíl od otce, který procitl z překvapení a nepokrytě se raduje, působí Jonathanovo nadšení mírně rezervovaně. Dává si však záležet, aby to na něm nebylo poznat, a Sarah i Alex jsou příliš šťastní a mají oči jen jeden pro druhého, takže si ničeho nevšimnou. Já však ano.

Okamžitě se vytvoří zástup gratulantů, ale podaří se mi protlačit k Alexanderovi, který mě v návalu radosti málem rozmačká v náruči a políbí mě na tvář. Sarah už je však v tak pevném obležení, že se rozhodnu počkat na vhodnější příležitost. Nehodlám jí jen rychle potřást rukou, ale chci si s ní o všem popovídat. Stáhnu se trochu stranou.

Jonathan, který si toho všimne, přijde za mnou. Teď, když se ocitl mimo centrum dění, je jeho čelo lehce zachmuřené a skepticky pozoruje sestru a svého přítele, kteří přijímají další a další gratulace.

„To byl tvůj nápad?“ zeptá se celkem nabručeně.

„Co? Že se mají zasnoubit? Ne, k tomu se rozhodli sami,“ odpovím s úsměvem.

„Alexander o ničem nerozhodoval. Nejsem přece slepý, Grace, on o ničem nevěděl. Totálně ho zaskočila.“

„Což bohužel bylo nutné - tvůj přítel si totiž netroufal dotáhnout věc do konce. Proto se toho Sarah zhostila sama.“

„Na tvou radu,“ pronese vyčítavě a na můj nechápavý pohled dodá: „Prve jsem vás viděl. Něco jste si šeptaly a pak vypadala tak, jako vypadá vždycky, když má něco v plánu. Něco, co není zrovna úplně podle pravidel. “

„No a?“ zeptám se provokativně. „Hlavní věc, že se to povedlo.“

„Hm,“ zavrčí, což už mě začíná doopravdy štvát.

„Jonathane, co se děje? Tvá sestra je šťastná a tvůj přítel taky, chtějí se vzít, ale ty se tváříš, jako by to byla zlá zpráva.“

Založí si ruku za krk a zakloní hlavu, načež si pročísne vlasy.

„Mám z nich radost a přeju jim jen to nejlepší - opravdu,“ ujišťuje mě. „Co když to ale nevyjde?“

Jeho pesimismus mě překvapuje. Jak si může hned po tom nádherném vyznání lásky myslet, že mezi Sarah a Alexem něco nebude fungovat? Vždyť přece viděl, jak hluboké jsou jejich vzájemné city. Pak si uvědomím, že to tak u něj prostě je - nejenže nemá důvěru v náš vztah a nedává mu žádnou budoucnost, on to tak vidí obecně.

Zamyšleně potřese hlavou. „Pak se budu muset rozhodovat, na čí stranu se postavím. A to nechci.“ Pronese to spíš sám k sobě, vysloví nahlas myšlenku, která ho tíží.

„Já si nemyslím, že se budeš muset někdy rozhodovat. A i kdyby se náhodou měli někdy rozejít, budeš to řešit potom. Teď se raduj s nimi.“

On ale nemůže, vidím to na něm. Ne z celého srdce.

„Ona je má sestra, Grace. Celý život na ni dávám pozor, aby se měla dobře. Alexe mám rád, je to můj nejlepší přítel, takže vím, jak mu na Sarah záleží. Vždycky to tak bylo. Ale jestli s ním bude nešťastná…“

„Ona s ním bude šťastná, Jonathane. Nešťastná by byla jen tehdy, kdyby věděla, že z nich nemáš radost.“

Než mi stačí odpovědět, osloví ho - už zase - další hosté, nějací starší manželé.

S povzdechem využiju příležitosti a jdu za Sarah, protože proud gratulantů konečně vyschl. Právě s rozzářeným obličejem něco vypráví Alexanderovi, ale když mě uvidí, vykročí mi vstříc.

„Blahopřeju,“ řeknu a pevně ji obejmu. Už zase cítím na tváři slzy a i Sarah si otírá koutky očí.

„Vyšlo to!“ vyhrkne a září tím svým roztomilým úsměvem.

„Ano, ale chvíli jsem si myslela, že sebou Alex sekne leknutím,“ odpovím a obě se smějeme. Potom se vrátím k vážnému tónu. „Bylo to od tebe hrozně odvážné.“

Zavrtí hlavou. „Nebylo to tak těžké. Jenom jsem na to potřebovala přijít,“ řekne a znovu mě obejme. „Díky, byla to tvá zásluha. Kdybys mě nepostrčila k převzetí iniciativy, tak bych asi stále vyčkávala a doufala a vztekala se. A Alex taky. Víš, že pro mě už dávno má snubní prsten? Narazil na něj už před několika týdny u jednoho klenotníka v Londýně a hned ho koupil, protože si říkal, že se ke mně perfektně hodí. Ale nedal mi ho, protože na mě prý nechtěl tlačit. No pochopíš to?“

S úsměvem si prohlížím prsten na její ruce, velmi prostý šperk jen s jediným kamenem, který září právě díky své jednoduchosti, a opravdu se mi moc líbí. „Ten je vážně překrásný,“ poznamenám, ale Sarah se zasměje.

„Ne, to není on. Alex přece nemohl vědět, co mám v plánu. Prsten od něho dostanu až dnes večer, až budeme sami. Chce dohnat, co zameškal.“ Mazaně na mě mrkne.

„A tady ten - ten máš odkud?“ zeptám se s údivem, protože ten prstýnek s jedním kamenem stoprocentně vypadá jako zásnubní.

Sarah na něj s úsměvem pohlédne. „Patřil mamince, je to její zásnubní prsten. Tatínek mi ho dal k osmnáctým narozeninám a od té doby leží v mé šperkovnici tady doma. Říkala jsem si, že si ho vezmu, aby to moje oznámení znělo věrohodně.“ Spokojená se svou malou fintou podrží kamínek proti světlu.

„Jsi prostě geniální,“ řeknu a myslím to upřímně. Sarah umí být neuvěřitelně zarputilá, když si něco vezme do hlavy. Přesně jako její bratr, pomyslím si a hledám očima Jonathana, který se stále baví s těmi lidmi.

Dlouze si povzdechnu.

„Jaký tu je v tento nádherný den důvod ke vzdychání?“ zeptá se Alexander, který se k nám v ten moment připojí a vezme Sarah kolem pasu. Ona na něj zazáří zamilovaným úsměvem.

Jako kdyby se z něčeho vysvobodil, říkám si, zatímco ty dva pozoruju. Teprve teď, když je ten rozdíl tak zřetelný, mi dochází, jak sklíčený byl předtím, jak byl zabrzděný, pokud šlo o Sarah. Tížil ho strach, že bude moc tlačit na pilu a tím ji vyplaší, a chtělo to opravdu její odvážnou akci, aby ze sebe všechno setřásl.

„Ale nic,“ odpovím a podívám se zase na Jonathana, který zachytí můj pohled a otočí hlavu. Kdyby to s ním bylo taky tak jednoduché…

Sarah vytuší, jakým směrem se ubírají moje myšlenky, a zvážní. „Ty a Jon - jste další na řadě,“ prohodí, ale já zavrtím hlavou. Jonathan je mnohem, mnohem komplikovanější než Alexander a pochybuju, že pro nás existuje takhle jednoduché řešení. „Ale ano,“ tvrdí Sarah. „Jenom to nesmíš vzdát, rozumíš?“ Pronikavě na mě hledí. „Už jsi s ním dokázala tolik. Nikdy se k žádné ženě nechoval tak jako k tobě.“

Alexander s vážnou tváří přikyvuje. „To je pravda, Grace. Všiml jsem si toho už tehdy, když tě vzal s sebou na jídlo, jak jsem se vrátil z Asie, vzpomínáš si?“

Lehce se pousměju. Jako kdybych dokázala zapomenout na cokoliv z prvních dnů v Londýně!

„Nešlo jenom o to, že tě vzal s sebou, ale hlavně o způsob, jak se k tobě choval. Jako kdyby byla největší samozřejmost na světě, že s tebou sdílí svůj pracovní den. Cítil se s tebou dobře, to jsem okamžitě vycítil, a bylo mezi vámi nějaké zvláštní spojení.“

„On mi to ale nikdy neřekne,“ odpovím tiše. „Myslím, že o svých pocitech se mnou nebude mluvit nikdy.“

„Vždyť ti to ukazuje, Grace. Pustil se do Yuuta, změnil svůj životní styl a teď zrušil i několik pracovních cest…“

„Vážně?“ skočím mu do řeči. Tohle slyším poprvé.

Alexander s úsměvem přikývne. „Oficiálně z důvodu, že by profit neodpovídal vynaloženému úsilí, ale pokud se ptáš mě, tak ti říkám, že mu bylo jasné, že tě nemůže vzít s sebou, když jsi právě nastoupila na nové místo. A zřejmě taky raději zůstává v Londýně, než aby létal kolem světa.“

To je pravda, teď si vzpomínám, že se Annie nedávno divila, že je Jonathan tolik v Londýně. Říkala, že obvykle je mnohem víc na cestách. Vlastně to do sebe zapadá. Vždyť už jsem taky letěla firemním tryskáčem. Tak drahé letadlo se vyplatí jen tehdy, když je pravidelně používané, ale kromě našeho výletu do Irska s ním Jonathan, co jsem u něj, neletěl. Nikdy by mě ale nenapadlo, že to může mít něco společného se mnou, a cítím, jak mi zrychluje tep.

„Kromě toho taky za každou cenu chtěl, abys dostala to místo na plánovacím, které bych ti stejně nejpozději po té schůzi ohledně Hackney nabídl, jen aby bylo jasno,“ pronese Alexander s úsměvem. „Chce, abys u něj zůstala. Potřebuje tě.“

Usmívám se, protože se to všechno tak dobře poslouchá, ale pak se vracejí pochybnosti. Jonathan chce, abych zůstala, to říkal, já vím. Ale jak dlouho? Nepodceňují Alex a Sarah celou tu komplikovanost?

„Mezi vámi dvěma to prostě musí vyjít,“ míní Sarah a zní to jako zaklínadlo, které mi odpoví na mou otázku. Ona si to sice přeje, ale není si úplně jistá, že mě Jonathan skutečně pustí do svého života napořád. „Musíš ho konečně přivést k rozumu, Grace,“ tvrdí, když dál mlčím. „Je s tebou šťastný a já chci, aby byl šťastný. A vidělas přece, čeho se dá s trochou iniciativy dosáhnout.“

Možná má pravdu, pomyslím si o chvilku později, když ty dva rozptýlí nějací opozdilí gratulanti, a otočím se směrem k Jonathanovi, který se právě poroučí od těch manželů. Celou dobu po nás pokukoval, takže se hned dává do pohybu a vrací se ke mně.

Mám u něj šanci, říkám si, jelikož je mezi námi opravdu něco, co od začátku nedokázal popírat. Proto mě nenechal odejít a proto jsem ještě tady a proto mě nedokázal odradit svým často panovačným chováním.

Možná jsem se od něj zatím nedočkala otevřeného vyznání lásky, ale každopádně mi - svým způsobem - vyšel daleko vstříc, některé věci dovolil, a další dokonce aktivně vykonal, aby mi ukázal, že pro něj něco znamenám. Že pro něj znamenám hodně.

Je však schopen lásky, jakou si přeju? Bude skutečně ochotný otevřít mi srdce?

Nevím, ale náhle je mi jasné, že není správná cesta být tak pasivní, jak jsem byla dnes. Musím se pokusit k němu proniknout, i když mi uniká, a musím věřit tomu, že jednoho dne uvidím v jeho očích stejnou zář jako dnes v těch Alexanderových. On stojí za to, abych o něj bojovala, pomyslím si a usmívám se na něj.

„Co se tak směješ?“ zeptá se Jonathan, když je u mě, a vezme mě kolem pasu.

„Nesmím snad?“ odpovím a políbím ho. Tady, přede všemi těmi lidmi. Přesně jako to prve udělal on. Když může on, tak já taky.

Zvedne obočí. „Jistě, smíš. Jenomže když se u toho takhle díváš, máš většinou něco v úmyslu.“ Natolik dobře už mě zná, prolétne mi hlavou a můj úsměv se rozšíří.

„A byl by problém, kdybych opravdu něco plánovala?“ zeptám se a položím dlaň na černou košili, kterou má k černému obleku, cítím jeho horké, mně už tak dobře známé tělo.

Jonathan přimhouří oči. „Záleží na tom, co by to bylo,“ prohlásí a já se na něj zadumaně dívám.

Chce mě, říkám si, a já jsem této skutečnosti zatím příliš málo využívala. Koneckonců, nejsem už žádná nevinná holka - udělal ze mě ženu. A tahle žena se teď každopádně začne dožadovat svých práv.

„To ti prozradím později,“ oznámím tajemně a vychutnávám si ještě chvilku tu zmatenost a chtíč v jeho očích, než přijde další host a kamsi ho odvleče.

17. kapitola

Když se ozve zaklepání na dveře, vrhnu poslední kontrolní pohled do zrcadla nad toaletním stolkem a jsem s výsledkem velice spokojená.

Sarah u mě předtím byla a pomohla mi s účesem. Chtěla jsem si vlasy nejprve vyčesat, ale pak jsem se rozhodla jinak, protože by to působilo moc upjatě. Místo toho mi teď splývají v jemných vlnách, kterým Sarah ještě trochu pomohla kulmou. Kromě toho mi půjčila smaragdové náušnice a řetízek s drobnými články. Obojí se báječně hodí k mým šatům, které mi sedí přesně, jak jsem si představovala. Dokonce ani moje nové boty - vysoké střevíčky s páskem přes patu - mě netlačí, takže se na sebe do zrcadla ještě jednou povzbudivě usměju a zamířím ke dveřím.

Vím, že je to Jonathan, protože říkal, že mě vyzvedne, ale pohled na něj mě málem srazí na zadek. Ještě jsem ho neviděla ve fraku - naživo vlastně ještě nikoho. Něco takového jsem znala jenom z filmů, ale moment, ono to vůbec není tak škrobené a staromódní, jak jsem si myslela! Jonathanovi opravdu sluší. Bílá vesta s bílým motýlkem pod černým žaketem s dlouhými šosy zdůrazňuje jeho širokou hruď, takže působí neskutečně mužně. Navíc ve formálním obleku do tohoto prostředí dokonale zapadá. A jeho košile je bílá, pomyslím si pobaveně. Nikdy bych nevěřila, že přijde den, kdy ho uvidím v bílé košili.

I v Jonathanových očích se zrcadlí obdiv.

„Vypadáš nádherně,“ řekne a já ho odměním zářivým úsměvem. Když se však nakloní, aby mě políbil, ustoupím před ním natolik, aby se naše rty jen nepatrně dotkly. Zjevně ho to zaskočí. Ještě nikdy jsem se od něj neodtáhla a jemu se to nelíbí, ale já od teď nebudu dělat vždycky jenom to, co chce on. Je to jenom hra a on to taky ví - vždyť mu nikdy nedokážu odolat, ale poznám z lesku jeho očí, že ho to vzrušuje. Ten lovec v něm procitl. Dobře, pomyslím si se spokojeným úsměvem. Těším se už totiž, až se potom stanu jeho kořistí.

Hmátne po mně, aby si mě přitáhl a zlomil můj odpor, ale já odstrčím jeho ruce ze svých boků a rázně vyjdu na chodbu a zavřu dveře od pokoje. Potom mu do ucha špitnu: „Později,“ a vykročím naproti Sarah, která v tu chvíli také vyšla ze svého pokoje, následovaná Alexanderem. Má na sobě fialové šaty až na zem a Alex je také ve fraku.

„Hotovo?“ zeptá se Sarah, která musí nadále používat hůl, ale přesto září štěstím, stejně jako Alexander.

Přikývnu a následuju ty dva dolů po schodech, nečekám na Jonathana, který nás však rychle dožene a majetnicky položí dlaň na můj bok. Tam zůstane celou dobu, co procházíme halou, a já si to moc užívám.

Když dorazíme do velkého, slavnostně vyzdobeného sálu, do něhož přichází stále více hostů, nastane obvyklý maraton vzájemných pozdravů, ale na rozdíl od dnešního odpoledne se ode mě Jonathan prakticky nehne, jak s potěšením zjišťuju. A pak už se musíme posadit, protože večeře má za okamžik začít.

Dlouhé stoly jsou kompletně prostřené a čekají jen na hosty. Je tu pevný zasedací pořádek se jmenovkami. Na rozích jsou ještě k tomu nenápadné stojánky s plánky, kdo sedí u kterého stolu, což usnadňuje hledání. Stejně ale nějakou dobu trvá, než všichni najdou svá místa.

K velké úlevě na plánku vidím, že mě neodloučili od Jonathana. Když jsme spolu kupovaly šaty, tvrdila Annie, že na takovýchto večeřích jsou hosté někdy schválně co nejvíc rozházení, aby předem neznali své sousedy. Zapomněla jsem se Sarah zeptat, jak to chodí tady. Moje místo je však vedle Jonathana. Uf. Něco jiného bych si v téhle armádě knížat, hrabat a jim podobných uměla jen těžko představit.

Jinak s námi ale nikdo z rodiny nesedí, hrabě, Sarah a Alex jsou u jiných stolů, čehož - zvlášť v případě Sarah - docela lituju. Zřejmě se ale jako hostitelé rozptýlili úmyslně.

Jména našich sousedů mi vesměs nic neříkají, ale dvě mi hned padnou do oka: Henry Sainthorpe a lady Imogen. Že zrovna tihle dva, pomyslím si. Na druhou stranu to aspoň bude zajímavé. Protože pokud má lady Imogen v úmyslu vrhnout se zase na Jonathana, budu se já hezky věnovat Henrymu Sainthorpovi, a uvidíme, jestli se to Jonathanovi bude líbit a jestli pak ještě bude mít chuť věnovat se celou dobu dceři svého kmotra.

Když se však usadíme, uvědomím si, že zasedací pořádek vůbec nedovoluje hovor mezi mnou a Henrym. Stůl je mnohem větší než na obrázku a ve skutečnosti je vzdálenost mezi mým a jeho místem tak velká, že bychom na sebe museli křičet, abychom si rozuměli. Lady Imogen to má jednodušší, sedí skoro přímo naproti Jonathanovi. Okamžitě toho využije a během prvního předkrmu - krémové houbové polévky - s ním zapřede delší hovor. Já se proto věnuju svému druhému sousedovi, lordu Brocktonovi, milému pánovi kolem sedmdesátky, který mi vypráví o svých koních. Přitom občas zachytím pohled Henryho Sainthorpa, který se na mě na dálku usmívá. Zřejmě se ještě úplně nevzdal naděje, pomyslím si a oplácím mu úsměvy.

Když přijde druhý chod - úžasný salát z polníčku, vlašských ořechů a karamelizovaných hrušek -, ucítím najednou pod stolem Jonathanovu ruku na svém stehně a překvapeně se k němu otočím. Dívá se na mě vážně a jeho modré oči rozzlobeně srší.

„Nemáš s ním co flirtovat,“ řekne tiše. Takže si Henryho pohledů všiml.

„A ty nemáš co flirtovat s lady Imogen.“

„Já s ní neflirtuju, a když už, tak flirtuje ona se mnou.“

„Protože má pocit, že může. Kdyby ses věnoval jenom mně, tak by to ani nezkusila. A ani Henry Sainthorpe by po mně neházel pohledy.“

Tlak jeho ruky zesílí a mně ten dotyk připadá dost vzrušující. „Věř mi, momentálně se věnuju jenom tobě.“ Nakloní se ke mně, takže se jeho rty ocitnou těsně u mého ucha. „Tyhle šaty jsou totiž tak sexy, že celou dobu myslím jen na to, jak bych ti je rád svlékl,“ zašeptá a já musím potlačit rozechvění, když na uchu pocítím jeho horký dech. „A Henry Sainthorpe na tebe neustále civí, protože myslí úplně na to samé - a jestli ještě jednou uvidím ten jeho mlsný výraz, tak ho vyrazím z fraku, to ti přísahám.“

„Už žádnou další rvačku,“ špitnu, šťastná z toho, že ho mám zas jen pro sebe. Jeho tvář je u mé a já mám pocit, že ve velkém sále jsme jenom my dva. Jak ho vůbec může napadnout, že bych mohla mít oči pro jiného muže, když je u mě on? „A navíc, on na to nemyslí.“

„Ale ano, to tedy myslí, Grace. Myslí na to všichni muži u tohoto stolu, dokonce i lord Brockton. Za posledních patnáct let jsem totiž toho starého bručouna neslyšel s nikým mluvit tolik jako právě s tebou.“

Tiše se zasměju a položím mu dlaň na ruku, užívám si tělesného kontaktu.

„Ať si na to pro mě za mě myslí, to není zakázané,“ řeknu a zase zvážním. „Je to ale tak, jak jsi říkal předtím. Jsem tady s tebou, Jonathane. Jediný chlap, který ze mne tyhle šaty svlékne, budeš ty.“

Výraz v jeho modrých očích se změní, je majetnický a tak intenzivní, že mi po zádech přebíhá mrazení. On to ví, pomyslím si. On ví, že pro mě byl a je jediným mužem na světě. Ale vzrušuje ho to slyšet a mně je úplně horko z radosti, že jsem Jonathana konečně dokázala zase plně přitáhnout k sobě.

Taky zajedu rukou pod stůl a položím ji na tu jeho, která mi stále drtí stehno, a posunu ji kousek výš. „A doufám, že na to svlékání nebudu muset čekat dlouho.“

„Neprovokuj mě, Grace.“ Jeho hlas se ještě ztiší. A zhrubne. „Jinak za nic neručím,“ procedí mezi zuby.

Pustím jeho ruku, trošku se nakloním a pohladím ho pod stolem po stehně. „A když nepřestanu?“ pronesu tiše a vidím, jak sval na jeho tváři zacuká, když pod látkou kalhot nahmatám jeho ocelově tvrdou erekci. „Třeba nechci žádné záruky.“ Se zvednutým obočím se na něj podívám a doufám, že zachytil dvojznačnost mé narážky. „Třeba chci jenom tebe.“

Opětuju jeho pohled, dokud si za námi neodkašle číšník, takže se rychle odtáhneme, aby mohl sebrat talíře po druhém chodu.

Tohoto vyrušení okamžitě využije lady Imogen, aby se připomněla a vnutila Jonathanovi další rozhovor. Tentokrát však jen sedím a s úsměvem je poslouchám, protože cítím, jak Jonathanova ruka pod stolem hledá tu moji. Když ji najde, začne mi špičkami prstů hladit dlaň, což ve mně budí slastné pocity. Oplácím mu a taky mu hladím ruku a poznávám podle zastřených pohledů, které ke mně občas vrhá, že ho to vzrušuje stejně jako mě.

Když přijde hlavní chod, musíme přestat a mít obě ruce nad stolem, abychom se mohli najíst, ale pro mě to není důvod k přerušení kontaktu - a opřu se kolenem o jeho.

Napětí, které mezi námi visí ve vzduchu, neustále stoupá, a když se naše pohledy setkají, nemůžu skoro ani dýchat, tak moc po něm toužím. Jemu se zjevně vede přesně stejně, protože když číšník přinese dezert, nakloní se Jonathan ke mně a pohlédne mi hluboko do očí.

„Grace, já se snad udělám do kalhot, jestli se na mě okamžitě nepřestaneš takhle dívat,“ zašeptá a já poznám, že opravdu zápasí o vládu nad sebou samým. Nemůžu ale přestat. Na to je tahle hra příliš vzrušující.

„Ach ne,“ špitnu docela tiše. „Chci, abys byl ve mně. Chci tu tvou tvrdou věc cítit v sobě, až mě budeš šoustat, a chci se udělat zároveň s tebou, až do mě exploduješ. Všechno ostatní by byla jen ztráta času.“ Nevinně se na něj usmívám, ale srdce mi v hrudi buší jako splašené. Takhle na mě často mluví on, aby vybičoval moje vzrušení, a když to teď udělám já, má to na mě účinek stejně jako na něho a já cítím, jak se mi stahují svaly v podbřišku při představě, jak do mě vnikne a jaké to bude, cítit ho v sobě.

Jonathan tlumeně zasténá a na chvíli zavře oči. Když je otevře, je v nich vidět odhodlání.

„Za pět minut v knihovně,“ řekne tiše, takže to slyším jenom já. „A nerozsvěcuj.“ Potom vytáhne mobil, ťukne do něj a drží si ho u ucha, zatímco dlouhými kroky odchází ze sálu.

„Co se děje?“ vyptává se lady Imogen. „Kam Hunter jde?“

„Nevím, nějaká naléhavá pracovní záležitost, která nemůže počkat.“ Chytím se za hlavu a lehce sešklebím obličej, což při pohledu na Imogen není vůbec těžké. „Bolí mě trochu hlava - byl to dlouhý den. Asi si před plesem ještě rychle vezmu prášek, abych vydržela do půlnoci,“ řeknu a doufám, že je moje výmluva aspoň trochu věrohodná. A jestli ne, tak je mi to stejně jedno. Jen ať klidně ví, že mám tak naspěch, protože už bez Jonathana nemůžu vydržet - už ani vteřinu. Musím za ním okamžitě.

Když vstoupím do knihovny, venku se už šeří a v první chvíli chci sáhnout po vypínači, abych rozsvítila. Pak si ale uvědomím, že Jonathan říkal, ať to nedělám. Ani to není nutné, protože moje oči už si zvykly na přítmí a rozeznávám všechno podstatné, vidím obrysy masivních pohovek a regálů s knihami. Dveře do pracovny jsou zavřené.

Opatrně popojdu do místnosti, ale Jonathana nikde nevidím. Je tady vůbec? Když se nadechnu, abych na něj zavolala, přitiskne se mi zezadu ruka na ústa a já cítím za zády jeho horké tělo. Srdce se mi rozběhne jako splašené, i když - nebo možná právě proto - vím, že je to Jonathan.

„Pst,“ šeptne mi do ucha a míří se mnou až k oknu v rohu za jednou ze sedaček. Potom mě otočí k sobě a přitlačí mě na široký parapet. Svlékl si žaket, má jen bílou košili a vestu, která v šedém světle dopadajícím oknem dovnitř svítí stejně jako jeho oči.

„Proč ses chtěl sejít tady?“ zeptám se bez dechu, protože jeho ruka pomalu putuje po mém krku až k ňadrům.

„Nemáme moc času a musíme dát pozor na tvoje šaty,“ řekne a současně mi opatrně stahuje horní díl, odhalí moje prsa, která mi drží podprsenka bez ramínek. I tu posune dolů a já se prudce a krátce nadechnu. „Přece je nezničíme.“

„Tak si je svleču.“

Zavrtí hlavou. „Ne. Celou dobu sním o tom, že si tě vezmu v těch šatech,“ řekne a hladí moje tuhé bradavky, takže musím zasténat. Okamžitě mi položí dlaň na ústa. „Musíme být tiše,“ zašeptá. „Někdo by sem mohl přijít.“

„Co když nás přistihnou?“ vydechnu vzrušeně a zvrátím hlavu, protože mě Jonathan líbá na krk a lehounce popotahuje za moje tvrdé bradavky.

„To je to dobrodružství,“ odpoví a zasměje se. „Ale to se nestane.“

„A když přece?“

„Tak řekneme, že jsem ti chtěl ukázat knihovnu.“

„Potmě?“

Zase se zasměje. „Není tady tma. Je dost světla, abych tě viděl.“

„Jonathane…,“ přejedu dlaněmi po naškrobené látce jeho vesty. S lítostí si připomenu, že ho nemůžu svléknout - není čas. Stejně už to ale nemám pod kontrolou. Jonathan převzal iniciativu a já se nebráním, cítím mravenčení, které mnou probíhá při představě toho, co se mnou teď bude dělat.

Otočí si mě zády k sobě a nadzvedne mi sukni šatů. Stáhne mi kalhotky ke kolenům. Potom slyším, jak si rozepíná kalhoty a o vteřinu později se mi jeho tvrdý stěžeň vsune mezi nohy, leží v celé své velkolepé délce v mém klíně a tře se o mé stydké pysky.

„Chci tě, Grace,“ zašeptá mi do ucha a je v tom slyšet vášeň, kterou zatím ještě potlačuje, ale která nad ním brzy převezme vládu. „Chci se do tebe udělat, chci do tebe vybuchnout.“ Něco podobného jsem prve říkala já jemu a z těch slov mě zalévají vlny horkosti, bičují moji touhu.

Jsem rozechvělá vzrušením, protože mě tak neskutečně rozpaluje stát tu oblečená, a přesto odhalená. Cítím Jonathanovu sílu, napětí jeho těla, jeho nespoutanou touhu po mně, která se na mě přenáší a ochromuje mě. Propadla jsem tomuto muži se vším všudy, ale on na tom bude úplně stejně, pomyslím si a vnímám, jak se ve mně rozlévá štěstí. Dokážu ho svést, kdykoliv se mi zachce, a on to dokáže taky, protože si navzájem nedokážeme odolávat. Od samého začátku jsme nedokázali.

Jonathan mi ještě krátce položí dlaň na ústa, aby mi připomněl, že musím být tiše, potom druhou rukou navede svůj penis, aby do mě mohl zajet jediným drsným náporem. Zdušeně zasténám, když mě tak prudce vyplní. Je tak vzrušující cítit ho v sobě.

„Pst,“ řekne a ustrne, dá mi vychutnat pocit, že jsme spolu spojeni, že nás teď nic nedělí. Jednou rukou mi přidržuje sukni a druhou mi položí na prsa, stiskne jednu bradavku mezi ukazovák a prostředník a zlehka zatáhne. „Ani slovo,“ zašeptá mi drsně do ucha a potom se začne pohybovat.

Okamžitě vzplanu plamenem, poddám se zcela jeho rytmu, protože vím, že ve mně probudí báječné pocity. Jde to rychle, snad až moc rychle. Napětí, které se mezi námi nakumulovalo během jídla, se prudce vybíjí, mým tělem šlehají blesky a pro mě je stále obtížnější zůstat tiše.

I Jonathanovy pohyby jsou stále prudší, zvrátím hlavu a opřu si ji o jeho rameno. Vyrážím mu vstříc, prohýbám záda, aby se do mě dostal ještě hlouběji a tvrději.

Šaty jsou mi už úplně lhostejné, stejně jako jeho frak a celý ples, protože cítím, jak se ve mně vzdouvá mohutný orgasmus. I Jonathan už nemá daleko k cíli, který před chvilkou vyhlásil, to poznám. Najednou se však zarazí, a když chci protestovat, položí mi zase dlaň na ústa.

„Tiše. Někdo tam je.“

Pak ty zvuky uslyším taky. Vycházejí z vedlejší místnosti. V pracovně někdo je a pode dveřmi prosvítá slabé světlo.

Jonathan ze mě rychle vyklouzne a s lítostí mě políbí na krk, pomůže mi natáhnout kalhotky a urovná sukni, podprsenku i vršek - všechno během pár vteřin. Než se stačím vzpamatovat, drží mě v náručí zase úplně oblečenou a hledí na dveře v očekávání, že někdo každou chvíli vejde do knihovny.

Jeho reflexy jsou opravdu obdivuhodné, pomyslím si s hlavou ještě zastřenou opojením, které odeznívá jen velmi pomalu. Stále mě zatahuje do takovýchto situací, ale umí mě z nich i pohotově dostat, pokud o něco jde.

Dveře zůstávají zavřené i po několika minutách vyčkávání, ale je stále slyšet, jak v pracovně někdo šramotí.

„To je tvůj otec?“ zašeptám mu do ucha nejtišeji, jak to jde.

Přikývne a zůstává stát se mnou v náručí a nevyužije příhodnou možnost zmizet, dokud nás ještě nikdo neodhalil. Zřejmě doufá, že hrabě zase odejde, aniž by si nás všiml, abychom mohli dokončit, co jsme začali.

Nevím, říkám si, zatímco se zatajeným dechem naslouchám zvukům z vedlejší místnosti. Zní to, jako by se ten člověk na druhé straně dveří snažil působit co nejmíň hluku. Jeho kroky byly už předtím tlumené a teď nejsou slyšet vůbec. Jenom to tam hodně šelestí, pak cosi cvakne a pak další šustění, jako kdyby někdo něco vkládal do tašky.

Chci položit hlavu na Jonathanovu hruď, ale prudce se odtáhnu, protože se jeho tělo najednou napne. Upře pohled na dveře s novou ostražitostí.

„Co se děje?“ špitnu.

„To není otec.“ Jeho hlas je sotva slyšet. „Myslím, že se tam někdo přehrabuje v trezoru.“

18. kapitola

Sotva to podezření vysloví, přejde Jonathan do akce. Položí dlaně na moje ruce, které ho celou dobu objímají, a odtáhne se ode mě. Potom mě odtlačí úplně do rohu vedle okna a pronikavě na mě pohlédne.

„Zůstaň tady. Nehni se z místa!“ nařídí mi stroze, a než ho můžu zadržet, ocitne se dvěma dlouhými kroky u dveří do pracovny a rozrazí je.

Na zem v knihovně dopadne světlo a já ve dveřích zahlédnu Jonathanovu siluetu. A pak ještě druhou, která se mihne v pracovně.

„Stůj!“ zařve Jonathan a vtrhne do místnosti. Pak padne výstřel.

Srdce mi hrůzou vysadí, ale Jonathan zřejmě není zasažený, protože jsou slyšet zvuky boje, údery pěstí, prudké oddechování a potlačované sténání.

Nemůžu zůstat tady v koutě, žene mě to k Jonathanovi, musím přece zjistit, co se děje a jestli mu nemůžu pomoct. Proto běžím ke dveřím. Výjev, který se mi naskytne, mi vyrazí dech.

Je to opravdu nějaký lupič, s kým Jonathan bojuje, nějaký muž celý v černém. Má v ruce pistoli, ale nemůže na Jonathana vystřelit, protože ten svírá jeho zápěstí a pokouší se mu zbraň vykroutit. Oba bojují zarputile, ale Jonathan je větší a natlačí ho zády na psací stůl, který je pokrytý chaotickou změtí různých věcí.

Všechno, v čem se mohly ukrývat cennosti - zásuvky, přihrádky, dózy - je pozotvírané a zpřeházené a trezor za stolem zeje prázdnotou. Na zemi stojí modrá sportovní taška, do které lupič nastrkal svou kořist. Okno je otevřené, zřejmě jím chtěl uprchnout, ale nestačil, protože ho Jonathan zadržel.

Ten muž - má krátké vlasy a nápadné tetování na krku - se se zuřivým výrazem brání a vykroutí se Jonathanovi dřív, než se dostane do nevýhodné pozice. Je šlachovitý a mrštný a podaří se mu zase napřímit a vší silou udeřit Jonathana do paže, takže ten s výkřikem povolí a pustí zločincovo zápěstí. Muž okamžitě otočí zbraň proti Jonathanovi.

„Ne!“ zaječím a oba se na mě podívají, všimnou si mě teprve teď.

Jonathan na mě vytřeští oči, zřejmě vyděšený tím, že se vystavuju střelné zbrani, a tohoto kratičkého odpoutání pozornosti lupič využije - ne však, aby vystřelil. Místo toho se ožene a udeří Jonathana revolverem do hlavy, tvrdě ho zasáhne do spánku. Jonathan se zapotácí a skácí se na zem. Z tržné rány na hlavě mu teče krev.

Chci se k němu vrhnout, ale lupič mě nenechá, namíří zbraň na mě.

„Nehýbej se!“ V očích má paniku a já se ani nepohnu, protože ho nechci vyprovokovat. Chci jen, aby zmizel a já mohla k Jonathanovi.

Muž oběhne psací stůl a popadne tašku, pak couvá k otevřenému oknu. Ani na vteřinu mě nespustí z očí, dál na mě míří.

Celá se třesu strachem i napětím. Chci k Jonathanovi, ale nemůžu, dokud mě ten chlap ohrožuje.

Už je u okna a přehodí nohu přes parapet, vyleze ven. Šlehne po mně výhrůžným pohledem a zmizí ve tmě.

Dvěma kroky jsem u Jonathana, padnu u něj na kolena a převalím ho na záda.

„Jonathane?“ Rána na hlavě mu prudce krvácí a já mám hrozný strach, že je mrtvý nebo vážně zraněný, ale když ho oslovím, probere se a chytí se za hlavu. Chce se posadit, v čemž mu zabráním. „Zůstaň ležet!“ nařídím mu a on poslechne a na okamžik zavře oči.

„Kde je ten hajzl?“ zeptá se nezřetelně.

„Je pryč.“ V obavách na něj hledím, stále ještě v šoku, jak zle to mohlo skončit. Ten chlap chtěl na Jonathana vystřelit. Co kdyby to opravdu udělal? Ta představa je moc děsivá, než abych ji domýšlela do konce.

„Zavolej otce!“ vydechne Jonathan a snaží se posadit, ale zvládne se jen nadzvednout na loktech. Zase se svalí, a aby nemusel ležet na tvrdé zemi, položím si jeho hlavu na svůj klín. Rána stále krvácí a já nemám nic, čím bych ji obvázala, takže vezmu cíp šatů a přitisknu ho na zranění.

„Musíme zavolat policii!“ řekne a zase zavře oči.

To je pravda, pomyslím si. Někdo sem musí přijet, a nejenom kvůli tomu vloupání. Jonathan je zraněný, potřebuje pomoc, doktora. Nechci ho tu nechávat samotného, takže se nemůžu rozhodnout.

Naštěstí nemusím váhat dlouho, protože už slyším kroky.

„Tady jsme!“ křičím a s úlevou vydechnu, když se vzápětí rozlétnou dveře a vejde hrabě následovaný Alexem a paní Hastingsovou. Na chodbě však dál znějí kroky, přicházejí další lidé.

„Slyšeli jsme výstřel,“ řekne hrabě a zbledne, když jeho pohled padne na Jonathana. „Panebože, on je -? “

Zavrtím hlavou. „Dostal ránu do hlavy, ale potřebujeme okamžitě doktora! A policii,“ dodám ještě.

Hrabě se úlekem nemůže ani hnout a jenom hledí na Jonathana.

Alexander však už jedná. „Zloděj?“ zeptá se a vyslechne moje urychlené vylíčení situace, pak jde k telefonu na stole, aby zavolal pomoc.

I paní Hastingsová vyhodnotí situaci a zachová si klidnou hlavu. Vyhání lidi, kteří zvědavě nakukují dveřmi. Zdvořile je posílá zpátky na ples a nařizuje zaměstnancům, kteří rovněž přispěchali, aby nikoho nepouštěli do pracovny a do knihovny.

„Přinesu obvazy,“ řekne a vyjde sama z pracovny, ovšem v momentě, kdy otevře dveře, vpadne dovnitř Sarah.

„Panebože, co je ti?“ Hlas jí přeskočí, když uvidí Jonathana. Nemůže si vedle něho kleknout a nešťastně a bezmocně se na něj dívá, strachy bez sebe.

Mdle se usměje. „Jenom klid, jsem pořád naživu.“

„Ale bylo to jenom taktak. Ten člověk měl zbraň,“ oznámím rozechvělým hlasem, protože jsem v pořádném šoku, a teprve teď si plně uvědomuju, co se všechno mohlo stát. Že jsem o Jonathana mohla přijít.

„Jaký člověk?“ vyhrkne Sarah rozrušeně.

Chvatně jí řeknu o boji a o střelbě. Vrací se paní Hastingsová a přináší obvazy, kterými můžu nahradit látku svých šatů. Rána už tolik nekrvácí, takže nebude hluboká. Větší starosti mi dělá ten úder sám o sobě, vždyť Jonathan byl chvíli v bezvědomí.

Chce se zvednout, ale já mu to nedovolím. „Zůstaneš ležet, dokud nepřijde doktor,“ řeknu a tentokrát je to můj hlas, který nepřipustí žádný odpor. On se o žádný ani nesnaží, což je pro mě důkazem, že je mu hůř, než si sám připouští.

„Sanitka tu bude hned - a policie taky,“ oznámí Alexander, když zavěsí. V místnosti chvíli vládne hluboké ticho, zdá se, že všem teprve teď skutečně dochází, co se tady stalo.

Především hrabě je těžce otřesený. Stojí u stolu a shrnuje na stranu papíry, které tam leží, a nepřítomně obhlíží škody. Když uvidí otevřený sejf, zbledne ještě víc.

„Všechno je pryč,“ pronese chvějícím se hlasem.

„Jak se sem ten chlap dostal? Oknem?“ ptá se Sarah.

Pokrčím rameny. Netuším, ale zní to logicky. Okno bylo přece otevřené, když Jonathan lupiče přistihl.

Sarah tomu nechce věřit. „Proč ale nespustil alarm, když otevřel okno?“

Hrabě rozhodí rukama. „Protože jsem ho vypnul - kvůli plesu. V poslední době měl několikrát poruchu a já jsem nechtěl nějakým falešným poplachem obtěžovat hosty.“

„Tak proč nepořídíš nový, když je rozbitý? Je potřeba mít dobrý alarm,“ zlobí se Sarah a hrabě mlčí. Když jeho pohled těká po místnosti, vypadá najednou mnohem starší a ustaranější než včera. Zastaví se očima na portrétu lady Orly a úplně zkamení.

Stejně jako ostatní se na obraz okamžitě podívám - a škubnu sebou. V plátně vpravo těsně u rámu trčí nůž s krátkou rukojetí a nad ním je řez. Lupič chtěl vyříznout plátno a vzít ho také s sebou, ale Jonathan ho vyrušil, než stihl vůbec začít.

Najdu Jonathanův pohled a vidím v něm tu zuřivost a zarputilost, kterou dobře znám. Proto zařval „Stůj!“, pomyslím si, protože viděl, co se ten chlap chystá provést. A proto se na něj vrhl, což ho málem stálo život. Kdyby ta rána, kterou po něm lupič vypálil, nešla vedle.

Alexander jde k obrazu a chce nůž vytáhnout, ale Sarah ho zadrží.

„Ne! Možná jsou tam otisky.“ Popojde blíž a zkoumá ten řez. Není dlouhý, ale i z mého místa vidím, že obraz je poškozený. A když se zahledím na hraběte, mám pocit, že ta čepel zasáhla jeho srdce, a ne to plátno.

I Jonathan hledí na poškození obrazu, jako by to byla rána, kterou někdo zasadil jemu, a já zase zřetelně vnímám, jak je pro oba lady Orla důležitá. Už tu dávno není, ale pronásleduje otce i syna a nedovoluje jim usmířit se sami se sebou ani spolu navzájem.

Pouze Sarah to vidí pragmaticky. „Půjde to určitě opravit,“ řekne a zvedne hlavu, když se zdálky ozve siréna. Oddechne si. „Záchrana se blíží.“

„Co ale bude s hosty…?“ Hrabě je stále ještě bezradný a je toho na něj moc. Ztěžka se svalí na židli za stolem.

„Postaráme se o ně,“ oznámí Sarah rezolutně a myslí tím i Alexandera a paní Hastingsovou, kteří oba přikyvují. „Nejprve ale musíme dohlédnout, aby se tu všechno dalo do pořádku.“

O pár minut později už je tady záchranka a policie a potom už jde všechno rychle. Policisté zajišťují stopy vloupání a vyptávají se stručně na průběh události, zatímco lékař pečlivě prohlédne Jonathana a ošetří mu ránu. Stanoví diagnózu - pohmožděnina a podezření na otřes mozku - a doporučuje vzít Jonathana na pozorování do nemocnice, ten o tom ale nechce ani slyšet.

„Zůstanu tady,“ prohlásí nekompromisně a doktorovi nezbude nic jiného než to respektovat. Vezme si mě ale stranou a vážně na mě pohlédne.

„Musí si jít lehnout a vy dohlédněte, ať odpočívá,“ dává mi instrukce. „Kdyby zase ztratil vědomí nebo zvracel, musí rozhodně do nemocnice.“

Slíbím mu, že se o něj postarám. „Mohli byste mi s ním pomoct do patra?“ poprosím ho, protože bych Jonathana ráda dostala pryč z toho zmatku.

Doktor přikývne a dá znamení dvěma saniťákům, kteří přijeli s ním, aby Jonathanovi pomohli vstát. Ztěžka se o ně opírá a do prvního patra jdeme po schodišti pro personál, které nám ukázala paní Hastingsová, protože nechce vést Jonathana kolem velkého sálu, kde jsou prý hosté stále ještě rozrušeni tou nebezpečnou událostí.

„O ničem jiném nemluví,“ řekne, „a není nutné, abychom jim dávali ještě další podněty ke spekulacím.“

Jsem jí vděčná, a hlavně jsem ráda, že už jsme u našich pokojů. Vedu muže do mého pokoje, ne do Jonathanova, a saniťáci ho doprovodí až k posteli, načež se odporoučí. Doktor se ještě zdrží a vtiskne mi do ruky něco proti bolesti.

„Pro případ, že by měl prudké bolesti hlavy,“ poznamená. „Píchl jsem mu kromě toho slabý lék na uklidnění, aby lépe spal. Musí odpočívat. Jestli bude v klidu a do zítřka nenastanou žádné komplikace, pak se dá otřes mozku s největší pravděpodobností vyloučit. Každopádně mu po té ráně bude chvíli hučet v hlavě, s tím se nedá nic dělat.“

Poděkuju mu a zavřu za ním dveře.

Jonathan se zatím natáhl na posteli a zavřel oči. Zřejmě už zabírá ta uklidňující injekce.

„No tak,“ pomůžu mu posadit se, „musím tě ještě svléct,“ řeknu a dám se hned do práce, snažím se být opatrná, ale rychlá, aby mohl konečně v klidu odpočívat.

Boty nejsou problém, ale slavnostní oblek začnu okamžitě proklínat, protože má tolik jednotlivých částí: motýlka, který se mi vzpírá, naškrobenou vestu plnou skvrn od krve a košili, s jejímiž knoflíčky zápasím. Nakonec se mi to podaří a Jonathan je jen v boxerkách. Chci ještě zajít do jeho pokoje a přinést mu triko, ale on se hned zase svalí na postel a zavře se zasténáním oči. Proto mu jen rychle pomůžu do pohodlné polohy a přikryju ho.

Okamžitě usne, jak poznám z jeho pravidelného dechu, ale já od něj přesto nemůžu odtrhnout pohled a zůstávám sedět na kraji postele. Teprve teď, když vzrušení pominulo a padá ze mě vypětí poslední hodiny, cítím, jak moc mě to vzalo.

„Bylo to od tebe tak strašně lehkomyslné,“ vztekám se a mžourám skrz slzy, které se mi derou do očí. Představa, že teď mohl být mrtvý, mě dusí a já se skláním a líbám ho na ramena a na tváře, pohladím ho zlehka po velké bílé náplasti na čele. „A to všechno jenom kvůli obrazu!“

„Můžu dál?“ ptá se Sarah, která v ten okamžik strčí hlavu do pokoje.

Spolknu slzy a přikývnu. „Samozřejmě.“

„Jak je mu?“ Přikulhá k posteli, sedne si z druhé strany a pozoruje bratra.

„Spí.“ Zvednu k ní oči. „Co se děje dole?“

Pokrčí rameny. „Otec je úplně zoufalý, ale policisté mu dávají naději. Zřejmě už mají podezření na toho zloděje, hlavně kvůli tvému dobrému popisu.“

„A co ples?“

„Pokračuje. Pokud tatínek nebude moct vyhlásit shromážděnou částku, udělám to já - a uklidním lidi, pokud jde o Jona. Mají o něj strach, hlavně lady Imogen.“ Usměje se, když zakoulím očima. „Co jste vlastně dělali v knihovně?“ zajímá se a její úsměv se rozšíří od ucha k uchu, když vidí, jak se červenám. Nemám momentálně sílu cokoliv si vymýšlet a Sarah k mé úlevě dál nevyzvídá. „Jak jsi to myslela s tím obrazem?“ zeptá se místo toho.

„Jonathan se na toho lupiče vrhl, protože se právě snažil vyříznout obraz vaší matky z rámu,“ vysvětlím. „Chtěl mu v tom zabránit, chápeš? Riskoval kvůli tomu život.“ Hlas se mi trochu chvěje, protože to prostě nechápu.

Sarah se na mě nejprve vylekaně dívá, potom se zamyšleně zahledí na Jonathana, který se ve spaní převalil z boku na záda.

„Vyprávěl ti, jak matka zemřela?“

„Spadla ze schodů. Říkal, že se předtím pohádala s otcem,“ odpovím stísněně.

Sarah na mě pohlédne.

„A říkal ti taky, že byl u toho?“

Polekaně zavrtím hlavou. Věděl, že se rodiče toho večera pohádali, ale myslela jsem, že o tom jenom slyšel.

Sarah se dívá na bratra. „Byl u toho, viděl ji padat. Nikdy o tom nemluví. Nikdy. Ale paní Hastingsová mi vyprávěla, že ho od ní nemohli odtrhnout, když přijela záchranka. Držel se jí a křičel, nechtěl dovolit, aby ji odvezli. Museli ho od ní odtrhnout násilím.“

Víc už k tomu neřekne, a ani nemusí, protože teď chápu, co tím chce naznačit, a jsem jí za to vděčná. Je to další dílek skládačky, který zapadl na své místo a objasňuje mi, proč je Jonathan takový, jaký je.

„Musím se vrátit dolů,“ řekne potom a povzdechne si. „Povinnost volá. Jon je u tebe v nejlepších rukou.“ U dveří se ještě otočí. „Dávej na něj pozor.“

Oplatím jí úsměv, ale když je pryč, cítím, jak se vracejí slzy, které jsem s námahou zaplašila. Bodá mě to u srdce, když si představím, že se Jonathan musel dívat, jak jeho matka umírá, a chápu, jak těžké trauma to pro něj muselo být. Trauma, které zřejmě vysvětluje, proč se bojí citů.

Byl ten okamžik, kdy ho násilím odtrhli od matky, když ji odnášeli, momentem, v němž se rozhodl už nikdy k sobě nikoho nepouštět?

Setřu si slzy z očí a vstanu z postele, abych se svlékla. Šaty, které mají na lemu a na boku tmavé skvrny od krve, zavěsím na skříň, obleču si noční košili, v malé koupelně se opláchnu a vyčistím si zuby.

Potom vklouznu do postele, protože chci být u Jonathana. Lampa na nočním stolku svítí a já ji nechám zapnutou, prohlížím si jeho obličej, něžně ho líbám. Vycítí mou přítomnost, sáhne po mně, přivine mě k sobě a spokojeně zamručí, když se na něj přimáčknu. Přemůže mě bezmocná láska a líbám ho na klíční kost a na krk, protože to jsou jediná místa, na která dosáhnu, aniž bych musela vyklouznout z jeho objetí. Pak přiložím tvář na jeho hruď a naslouchám tlukotu jeho srdce.

Bolí mě, že mou blízkost sám hledá jen tehdy, když spí, když je úplně bezbranný. Ovšem přinejmenším to dokazuje, že hluboko ve svém nitru po lásce touží úplně stejně jako kdokoliv jiný.

Nemůžu zrušit to, co prožil, a možná se v něm toho rozbilo příliš moc, než aby ještě někdy dokázal milovat z celého srdce. Ale možná by moje láska mohla vystačit pro oba, říkám si. Možná se mu dokážu dostat pod kůži a přimět ho, aby zase důvěřoval svým citům - aby důvěřoval mně a spolehl se na mě se všemi důsledky.

S těmito myšlenkami mu usnu v náručí.

19. kapitola

Když se ráno probudím, svítí do pokoje jasné slunce, vypadá to, že už je dopoledne. Podívám se na mobil a zjistím, že je skoro deset! Spali jsme dlouho a nikdo nás nepřišel vzbudit, a když se rozpomenu na důvod toho dlouhého spánku, vyplašeně zvednu hlavu a pozoruju Jonathana, který leží na boku vedle mě.

Vypadá trochu bledý a strana čela, na níž má zranění, je oteklá, ale dýchá klidně, takže se mi uleví. Jeho ruka objímá moje boky a přidržuje mě. Tak to bylo celou noc. Kdykoliv jsem se probudila, ležel nalepený na mně a dotýkal se mě, napůl mě držel v náručí, jako kdyby potřeboval tělesný kontakt.

S úsměvem se natáhnu a políbím ho, protože jsem tak šťastná, že se včera nestalo nic horšího. Mohlo to dopadnout i jinak, pomyslím si opět s hrůzou a strach se na chvilku vrátí, sápe se po mně mrazivou rukou. Pak ho ale rázně odeženu. Jonathan je naživu a na ničem jiném nezáleží.

Moje polibky ho probudí a on se na mě zadívá, jeho modré oči na okamžik zazáří, pohrouží se do mých.

„Grace.“ Hlas má zastřený, vypadá trochu zmateně.

„Dobré ráno,“ pozdravím ho a svalím se zpátky na polštář, dívám se na Jonathana ze strany. „Co tvá hlava?“

Když to vyslovím, vzpomene si na události včerejšího večera a sáhne si na čelo, ucukne rukou, když nahmatá náplast. Výraz v jeho očích se změní, zase potemní.

„Jde to,“ odpoví. „Myslel jsem, že to bude horší.“

Jeho pohled padne na moje šaty pověšené na skříni.

„Tak jsme je přece jenom zničili,“ poznamená s chabým úsměvem. „Přitom jsme se tak snažili je ušetřit.“

Taky se při vzpomínce na náš nedočkavý sex v knihovně usměju, ale hned zase následují výjevy toho, co se stalo potom, takže rychle zvážním.

„Bylo to od tebe strašně lehkomyslné,“ vyslovím něco podobného, co jsem mu vyčítala už včera, když spal, protože si myslím, že by to měl slyšet. „Ten parchant tě mohl zabít.“

„Nebo tebe,“ odvětí. „Proč jsi nezůstala v knihovně, jak jsem ti řekl?“

„Nemohla jsem. Musela jsem za tebou,“ prohlásím a znovu ho políbím, cítím, jak kolem mě svírá paže. Když mu o okamžik později opět pohlédnu do očí, nacházím v nich něco, co mi vzrušením popožene srdce.

Jako kdyby ta zeď, kterou mezi námi jinak udržuje, nebyla tak neproniknutelná jako obvykle. Jako kdybych přes ni viděla hlouběji do jeho duše. Možná proto, že je potlučený, říkám si. Jeho pohled je rozhodně měkčí, otevřenější, a když vezmu jeho tvář do dlaní a zase ho jemně líbám, nechá si to líbit. Nějakou dobu se rozplýváme v polibku, jaký jsem s Jonathanem ještě nezažila a který mě bere za srdce víc než kdy dřív. Možná proto, že v jediné vteřině mohl být se vším konec, a protože jsem

najednou zjistila, jak drahocenný je čas s ním.

A on to nejspíš vnímá stejně. V jeho polibku je cit, který je pro mě docela nový, touha, která jde hlouběji než ta vášeň, co nás spojuje jindy. Tentokrát mě nelíbá majetnicky a vyzývavě, ale spíš mi tím říká, jak moc si užívá mé blízkosti.

Měl o mě stejný strach jako já o něho, pomyslím si s úžasem a přimknu se k němu, když jeho líbání nakonec zintenzivní. Hřejivý pocit štěstí se náhle rozpálí do skutečného žáru, je v něm chtíč, protože naše těla na sebe začnou reagovat.

Potom už mě ovládá jenom touha a já kolem něj ovinu nohu, cítím erekci napínající látku jeho boxerek. Včera jsme už neměli šanci dokončit to, co jsme začali, ale teď nám nic nebrání. A já ho chci. Teď. Tady.

Teď jsem to já, kdo zahákne prsty za lem jeho boxerek a bez otálení ho zbavím toho otravného kusu prádla. Jeho penis se vymrští ze zajetí, toužebně se ke mně vzpíná a já ho sevřu rukou, skloním hlavu a obemknu ho rty. Pomalými, smyslnými pohyby saju, objíždím ho jazykem a nechávám jej vklouznout hluboko do úst. Slyším, jak se Jonathan skrze zatnuté zuby syčivě nadechuje, a když zvýším tempo, zaboří mi prsty do vlasů. Potom mě ale zabrzdí a vytáhne mě k sobě nahoru. Zjevně má jiné plány, co se našeho druhého pokusu týče.

„Chci se na tebe dívat,“ řekne a přejede rukama po tenké látce mého negližé, hladí moje ňadra, jejich tuhnoucí hroty. „Chci vidět všechno.“

Bez váhání se posadím a přetáhnu si noční košilku přes hlavu, odhodím ji stranou a kalhotky letí hned za ní. Chvíli si vychutnávám Jonathanovy toužebné pohledy putující po mém těle, a zasténám, když mě pohladí po břiše a potom mezi nohama. Jeho prst vnikne do mé zvlhlé štěrbiny, která je pro něj víc než připravená, protože ho chci silou, která mě samotnou děsí.

Jeho prst mi přestane stačit, chytím ho za ruku, počkám, až mi dá volnost, abych se na něj mohla obkročmo posadit. Nechám ho do sebe zvolna vklouznout, sevřu jej v sobě. Zatne mi prsty do stehen a já se dívám, jak zatíná zuby a snaží se krotit chtíč, zatímco ho do sebe pojímám stále hlouběji.

„Grace,“ zasténá, když se na něm začnu hýbat, kroužím pánví, kmitám dopředu a dozadu. Vím, co chci a potřebuju, vezmu jeho jednu ruku a přitisknu si ji na prsa, tu druhou si vsunu mezi nohy, aby laskal moji perlu, s čímž hned taky zvolna, dráždivě začne. Potom se mírně zakloním, sáhnu pod sebe mezi jeho nohy, uchopím jeho varlata a jemně za ně potáhnu. Jonathan zalapá po dechu a cukne sebou hluboko ve mně.

Užívám si, jak jsme spolu jedno tělo, a nechávám se pohánět vědomím, jak po mně ten muž, kterého miluju, touží. V rozkoši na něm cválám a nenasytně přijímám všechno, co mi jeho ruce a penis dávají, dokud se ve mně nerozproudí vlny rozkoše. Začnu sténat, protože se hlásí prudký orgasmus. Než mě ale stačí definitivně převálcovat, chytí mě Jonathan pod zadkem, zvedne mě a převalí mě, takže je teď nade mnou. Zaklesnu mu nohy kolem boků, může si se mnou dělat, co chce, a nejsem už schopná oddálit své vyvrcholení, které taky přijde, jakmile se do mě dalším přírazem zanoří.

Jonathan zadusí můj výkřik svými rty a následuje mě o pár vteřin později, tryská hluboko ve mně, každým záchvěvem ve mně vzdouvá nové vlny, které ve mně nekonečně rezonují a prodlužují moje vyvrcholení, a já splývám s Jonathanem v jedno tělo.

Nevím, jak dlouho to trvá, ale nakonec se Jonathan sesune na bok a já ho ze sebe se vzdechnutím propustím, cítím mezi nohama vláhu, protože jsme nepoužili kondom - jako už mnohokrát za poslední dobu.

Ležíme tak, že naše tváře jsou těsně u sebe a můžeme si navzájem hledět do očí. Náš dech se mísí, zatímco se naše rozbušená srdce uklidňují.

Cítím se tak nádherně živá a jsem naplněná city. A najednou mé srdce přeteče a já mu musím říct, co mu chci říct už dávno, protože už nevidím důvod, proč to zamlčovat. Vždyť už to stejně musí vědět.

„Miluju tě.“ Ta krátká věta mi splyne ze rtů jako ta největší samozřejmost, protože jsem ji už tisíckrát řekla v duchu, protože mě neopustila celou noc.

Jenomže jakmile to vyslovím, vím okamžitě, že to bylo špatně. Ta malátná spokojenost, s níž se na mě právě teď ještě díval, se najednou rozplynula. Jeho tvář zvážněla, uzavřela se a nabrala zase ten nečitelný výraz, od něhož se všechno odráží. Zeď, za kterou skrývá všechny svoje city a která už zdánlivě měla tolik skulin, tu mezi námi stojí opět úplně neprostupná.

„Pojďme vstát,“ prohlásí jakoby mimochodem, jako kdybych vůbec nic neřekla, a spustí nohy z postele, posadí se na její okraj a otočí se ke mně zády.

Jsem překvapená a zraněná. Pozoruju napjatou linii jeho šíje a ramen a dívám se za ním, když vstane a odchází do koupelny, aniž by se na mě ještě podíval. Potom se svalím zpátky do polštářů a hledím do stropu. Proč takhle reaguje a ničí jedním rázem tu intimitu, která mezi námi vládla? Jen proto, že jsem vyslovila to, co dávno ví, co musí cítit?

Ztěžka polknu. Nemůže odpovědět a říct mi, co ke mně cítí, protože mu v tom něco brání? Nebo mě ve skutečnosti nemiluje a nechce mi to říct, abych se nesebrala a neodešla a on tak nepřišel o svou ke všemu svolnou hračku? Copak se v něm tak mýlím?

Jenom to nesmíš vzdát, slyším najednou Sarah. Už jsi s ním dokázala tolik.

S táhlým povzdechem se posadím na posteli. Momentálně se mi spíš zdá, že jsem s ním udělala obrovský krok zpátky. Jako bych byla stejně daleko jako předtím a ani o kousek chytřejší, pokud jde o jeho city ke mně.

Jestli mě nemiluje, budu se s tím muset smířit a vyvodit si svoje důsledky. Pokud mě ale miluje a nedokáže mi to říct, musím pokračovat a snažit se zjistit důvod.

Stejně ho nemůžu opustit, pomyslím si, když Jonathan vyjde z koupelny s ručníkem kolem boků a zadívá se na mě. Ne, dokud potrvá aspoň jiskra naděje, že to jednoho dne ještě vysloví. Do té doby to nevzdám.

***

„To jsou stáje?“ zeptám se a žasnu, když o hodinu později vyjdeme z vnitřního nádvoří Lockwood Manor do vedlejšího traktu, který na budovu navazuje ze strany a je mnohem větší, než jsem si myslela.

Požádala jsem Jonathana, aby mi je ukázal, protože mě opravdu zajímají - miluju koně, moji prarodiče vždycky pár koní chovali, takže jsem s nimi prakticky vyrůstala. Jsem ale taky ráda, že máme neutrální téma k hovoru, které z něj možná vymámí trochu nadšení.

Je totiž tak zamlklý a uzavřený, že mi to už opravdu dělá starosti. U snídaně to ještě šlo, tam měl docela obstojnou náladu. Sarah a Alexander, kteří vstávali mnohem dřív, nám i přesto dělali společnost a příjemně jsme se bavili. Ale i tak jsem na sobě občas ucítila jeho zamyšlený pohled.

Nemám nejmenší tušení, co mu táhne hlavou, a pochybuju, že by mi to řekl, kdybych se ho zeptala. Proto doufám, že alespoň téma „koně“ zafunguje. On taky jezdí, jak mi vyprávěl - zřejmě jako já sedával na koni už jako dítě, když jsou tu tak velké stáje.

Počasí je stále překrásné - kdyby šlo jen o to, byl by tenhle víkend prostě geniální - a já mám na sobě tenké letní šaty s květinovým potiskem. Jonathan je zase v černém, a jelikož je jeho rozpoložení stejně temné jako jeho oblečení, je pro mě stále těžší statečně se usmívat.

Nechce se mi věřit, že je důvodem moje vyznání lásky. Nemůže být přece tak hrozné, že jsem se přiznala ke svým citům, říkám si. Nejistota však trvá a já jsem ráda, když konečně přejdeme přes dlážděný dvůr a projdeme velkou otevřenou branou do stájí.

Vůně jsou mi známé, koňský hnůj a sláma, ale ne tak intenzivní, jak jsem čekala. Není se však čemu divit, protože ve skutečnosti jsou obsazené jen dva boxy hned za vraty. A v nich bílý a hnědý kůň. Bělouš, podle mohutné postavy hřebec, radostně zafrká a pohodí dlouhou hřívou, zatímco ten druhý, hezký ryzák, jenom krátce zvedne hlavu od žlabu a hned zase pokračuje v žrádle. Ostatní stání podél dlouhé chodby jsou prázdná.

To Jonathana velice udiví. „Kde jsou koně, Edwardsi?“ zavolá na staršího muže v tvídové čepici, který právě na konci chodby zavírá bednu s ovsem a oprašuje si ruce.

Muž, evidentně správce stáje, se vesele usměje, když nás uvidí, a rychle k nám přijde. „Lorde Huntingtone!“ zvolá. „Už jste tady dlouho nebyl!“

Jonathan pouze kývne na pozdrav, zajímá ho jen jedna věc. „Edwardsi, koně!“ zopakuje. „Kde jsou?“

„Všichni se prodali. “

„Kdy?“

„Někteří už loni, ale většina teprve před pár měsíci. Posledního si vyzvedli před čtrnácti dny,“ sděluje mu Edwards.

Jonathan nevěřícně zavrtí hlavou. „Proč?“

„To mi váš otec neřekl. Já jsem dostal jenom nařízeno koně naložit, až si pro ně přijedou kupci,“ pokrčí rameny, zjevně není z rozhodnutí svého zaměstnavatele nadšený. „Víc nevím.“

Jonathan ukáže bradou na zbývající koně. „A Daredevil a Roxanne?“

„Ti nejsou na prodej, říkal váš otec.“ Edwards si posune čepici, dává najevo spěch. „Pardon, mylorde, musím sebou hodit. Závlahy v zahradě pořádně nefungují, musím se tam podívat,“ omlouvá se.

„Proč to neudělá zahradník?“ ptá se Jonathan potlačující rozčílení.

„Protože Gordon dostal výpověď. O zahradu se starám já s Hastingsem.“

Jonathan se zaraženě rozhlédne. „A Joe? Duncan? Pomocníci ze stáje?“

Edwards pokrčí rameny a máchne rukou do chodby. „Není tu pro ně práce, pane.“ Ťukne prstem do kšiltu čepice, aby připomenul, že musí jít, ale odejde, teprve když ho Jonathan kývnutím propustí.

„Kolik koní otec choval?“ zeptám se, když zase osamíme.

„Hodně. Všechny boxy byly plné.“ Jonathan přejede pohledem po tiché středové chodbě a potom přejde ke stání bílého koně, který také pokračuje ve žrádle.

„A proč si nechal tyhle dva? Jsou něčím mimořádní?“

„Daredevil je můj kůň,“ řekne a popleská bělouše po krku. „A Roxanne,“ ukáže na světle hnědou klisnu, „patří Sarah.“

Přistoupím taky k běloušovu boxu a natáhnu k překrásnému hřebci ruku. Očichá ji. Hodí se k sobě, říkám si, i když je jeho barva protiklad té, které dává přednost Jonathan. A hrabě má asi podobný názor, když se nechce s koňmi svých dětí rozloučit.

„Proč ale prodal ostatní a propustil zaměstnance?“ Jonathan pronese nahlas to, nad čím taky dumám, a vidím na něm, že dospěl ke stejnému závěru jako já.

Hrabě musí mít finanční problémy. Vzpomenu si na porouchaný zabezpečovací systém a salony skoro bez nábytku. Kromě toho i další věci na Lockwood Manor působí spíš zašlou krásou, což jsem prve připisovala stáří domu. Rozhodně by se ale takové sídlo dalo udržovat v mnohem lepší kondici, kdyby měl člověk potřebné prostředky.

„Tak se ho zeptej,“ navrhnu Jonathanovi, ale on zavrtí hlavou skoro nazlobeně.

„Lockwood Manor není moje věc. Otec musí vědět sám, co dělá,“ odpoví a já zase pocítím obavy, protože se k hraběti staví tak nekompromisně odmítavě.

Ale teď aspoň pronesl víc než dvě slova, což je pokrok.

Na dvoře zazní nějaké kroky - chvatné kroky - a do stáje vejde Alexander. S úlevou se usměje, když nás uvidí.

„Tady jste! Všude jsem vás hledal!“ zavolá udýchaně.

„Co se děje?“ ptá se Jonathan, když mu jdeme vstříc.

„Je tu policie,“ oznámí Alexander. „Chytili už toho zloděje a zajistili všechny ukradené věci. Všechno je zpátky!“

20. kapitola

Při té zprávě se Jonathanovi viditelně uleví a poprvé od snídaně se usměje.

„Skvěle,“ prohlásí natolik spokojeným tónem, že mě to až udiví. Byly to koneckonců otcovy věci, a jelikož na všechno, co se týká hraběte, reaguje popuzeně a nepřátelsky, docela se této reakci divím.

Možná v lupu bylo něco, co je důležité i pro něj, pomyslím si, ale nestačím se zeptat, protože muži mají naspěch, že s nimi sotva držím krok. U dveří jídelny, kam nás Alexander vede, se však Jonathan zastaví a ohlédne, čeká, až přijdu, a potom mě nechá vejít první. Když ho míjím, naše oči se setkají, ale výraz v nich je pro mě stále nečitelný a jen se mi z něj nervozitou rozbuší srdce. Přinejmenším aspoň nezapomněl, že jsem tady, pomyslím si.

V jídelně, podlouhlé místnosti s masivním mahagonovým nábytkem, jsme seděli v pátek v menší společnosti, takže ji už znám, a nejdřív se trochu divím, proč hrabě přijal policisty právě zde. Nebyl by vhodnější Červený salon? Důvod se mi ale ozřejmí hned, jakmile vejdu: na širokém jídelním stole leží papíry a bankovky a několik krabiček různé velikosti - věci nalezené u zloděje.

Dva policisté, kteří jsou oproti těm včerejším v civilu, se představí jako detektiv šéfinspektor Cromley a detektiv seržant Withers a rozdíl v jejich hodnostech je zřejmý i z jejich momentální činnosti. Šéfinspektor, starší muž s řídkými šedými vlasy, sedí na židli u stolu a informuje hraběte o okolnostech zadržení pachatele, zatímco štíhlý černovlasý seržant stojí a porovnává soupis ukradených věcí s tím, co leží na stole.

Když uvidím hraběte, mírně se zděsím, protože působí po včerejšku stále dost otřeseně, přechází neklidně sem a tam po místnosti a nemůže se uklidnit. Sarah, která je tu také a sedí v křesle u okna, ho ustaraně sleduje.

„Pachatel se jmenuje Andrew Jenkins,“ oznámí šéfinspektor poté, co nás pozdraví, a zadívá se na hraběte. „Myslím, že to jméno vám není neznámé.“

Hrabě na něj zaskočeně hledí. „Ovšem. Jenkins u nás pracoval. Museli jsme ho ale propustit, protože kradl.“

Šéfinspektor přikývne. „Přesně tak. Už byl za podobné delikty trestaný, takže je pro nás takříkajíc starý známý, kterého jsme díky preciznímu popisu slečny Lawsonové rychle identifikovali. Byl zatčen hned v noci.“ Usměje se na mě strohým, chladným způsobem, ale jelikož celkově působí jako nepříliš srdečný člověk, jinak to asi ani neumí.

„Musíte nám potvrdit převzetí vašeho majetku,“ ozve se mladý seržant, který skončil s procházením seznamu. Hrabě ale zjevně myslí ještě na něco jiného a mladého policistu nevnímá.

„A proč ten portrét mojí ženy?“ Jeho otázka směřuje na šéfinspektora. „Proč ho chtěl vyříznout? Myslel si, že je cenný a dá se prodat?“

Šéfinspektor zavrtí hlavou. „Ne. Vypověděl, že ho chtěl odnést jako pomstu za svoje propuštění. To byl důvod, proč si jako cíl zvolil Lockwood Manor - protože se tu vyzná a má s vámi nevyřízené účty.“ Pokrčí rameny a působí to málem omluvně. „Pravděpodobně věděl, jak moc vám na tom obraze záleží.

Jonathan si tiše odfrkne, ale to slyším jen já, protože stojím hned vedle něj. Takže poslouchal, co šéfinspektor říká, i když se celou dobu zajímal jen o věci vyložené na stole. Pozotvíral všechny krabičky, kterých není tolik, jak jsem si prve myslela. Jenom šest nebo sedm. A neobsahují ani šperky, pouze nějaká vyznamenání a medaile. Jen v jedné leží náhrdelník se safíry a diamanty, který vypadá nejen drahocenně, ale i nádherně.

Sdělení, že vloupání mělo i osobní motiv, hraběte nepříjemně zasáhlo, to nelze přehlédnout, protože úplně ztratil barvu, která už tak nebyla příliš zdravá, a vypadá ještě sklíčeněji a unaveněji než předtím.

Ztěžka dosedne na židli. „Jako pomstu,“ zopakuje tiše.

„Tatínku, není ti dobře?“ ptá se Sarah rychle. Vstane a položí mu ruku na rameno, ale on ji snad vůbec nevnímá, zavrtí jenom hlavou a civí do prázdna, jako kdyby nedokázal pochopit, že vůči němu bývalý zaměstnanec chová takovou nenávist.

„Přinesu ti prášky,“ oznámí Sarah a vyjde z místnosti, stihne po mně ještě střelit pohledem, kterým mě nabádá, abych na jejího otce zatím dala pozor.

Seržant, který chce dokončit svůj úkol, před něj přistrčí soupis připevněný na podložce a tužku. „Kdybyste prosím podepsal, že jste -“

„Něco chybí,“ přeruší ho Jonathan, a když seržant tázavě vzhlédne, ukáže na krabičky, které si prohlížel. „Nejsou tu všechny šperky.“

Všichni v místnosti překvapeně mlčí a seržant se zmateně dívá na hraběte a na svého nadřízeného a zase do seznamu.

„Ale tady stojí -“

„Spousta toho chybí,“ pokračuje Jonathan, aniž by dbal na mladšího policistu. „Měly by tu být řetízky, náušnice a náramky. A jeden cenný a nepřehlédnutelný diadém s diamantem.“

„Ehm ne,“ oponuje mu seržant a nahlédne ještě jednou do svého seznamu. „Safírový náhrdelník - víc šperků tu není.“ Zase se podívá na hraběte, aby se ujistil, že je to správně. „Nebo se na něco zapomnělo?“

Hrabě jako jediný neprojevuje údiv nad Jonathanovým tvrzením a vypadá spíš nepříjemně dotčený, jako kdyby mu bylo milejší, kdyby Jonathan toto téma neotevíral.

„Mylorde?“ ptá se seržant zdvořile, když hrabě notnou chvíli nereaguje.

Hrabě si odkašle. „Ne,“ pronese pak pevným hlasem a zahledí se na syna, jehož pohled je tázavý, ale také vyčítavý. „Nic nechybí.“

Natáhne ruku po deskách, podepíše seznam a vrátí ho s pokývnutím seržantovi. „Děkuji, že jste se namáhali přinést mi můj majetek osobně.“

Šéfinspektor se usměje a lehce se ukloní. „To je přece samozřejmé, lorde Lockwoode,“ ubezpečí hraběte a já si přece jenom říkám, jestli je obvyklé, aby se policie takto obtěžovala, nebo jestli je to tím, že je hrabě hrabětem. Moc bych se nedivila.

Policisté se rozloučí, a protože se ani hrabě sedící dál na židli, ani Jonathan, který ho přimhouřenýma očima pozoruje, nechystají je vyprovodit, zastoupí je Alexander a jde s policisty ven.

„Kde je zbytek?“ zeptá se Jonathan, jakmile se za nimi zavřou dveře, a jeho hlas zní zlostně. „Cos s těmi šperky udělal? Máš je ty?“ otočí se na Sarah, která v tu chvíli vchází do jídelny. Drží v ruce balení nějakých prášků a užasle na Jonathana hledí.

„Co jestli mám?“

„Matčiny šperky. Řetízky, prsteny, brože, ten diadém,“ vypočítává Jonathan, a když sestra zavrtí hlavou, upře pohled na otce. „Kde to všechno je, otče?“

Předpokládám, že většina lidí by se Jonathanovu mrazivému pohledu dávno vyhnula, ale hrabě jej opětuje. Napřímí se, sedí rovně, jak je pro něj typické, a dívá se na syna. Nepůsobí nejistě, jen jaksi nešťastně, jako kdyby věděl, že jeho odpověď bude znamenat problém.

„Prodal jsem to,“ řekne.

Jonathan zatne pěsti a zacuká mu tvář. I Sarah stojící u příborníku, aby otci nalila z karafy sklenici vody, užasle otočí hlavu.

„Ty máš už jen ten safírový náhrdelník?“ Z jejího hlasu je cítit zklamání. Zřejmě je to pro ni také novinka.

Hrabě přikývne. „Je mi líto,“ pronese. „Nemohl jsem jinak.“

Jonathan je jiného názoru. „Člověk má vždycky volbu, otče,“ řekne pohrdavě. „Nechápu, proč jsi ty šperky aspoň nenabídl mně. Odkoupil bych je od tebe, když ses jich tak nutně musel zbavovat. Pro Sarah a pro mě by totiž tyhle památky na matku něco znamenaly - na rozdíl od tebe.“

Hrabě zavrtí hlavou. „Byl jsi tehdy ještě dítě, Jonathane.“

„Tys ty šperky prodal už před lety?“ To Jonathana naprosto rozhořčilo - a rozzuřilo. „Proč? Nechtěls, aby ti připomínaly, cos provedl? Nebo pro tebe prostě jenom nic neznamenaly?“ Jeho hlas se chvěje neskrývaným vztekem. „Tak jako pro tebe nic neznamenala ona?“

„Orla pro mě znamenala všechno!“ vykřikne hrabě, úplně to z něj vyletí, a poprvé, co ho znám, ztrácí sebeovládání. Jeho tvář je strhaná a bolest, která mu při našem rozhovoru v jeho pracovně jen krátce problikla v očích, v něm teď tak zuří, že ji nedokáže skrýt.

Sarah a já jsme jeho reakcí tak vylekané, že na něj jen zíráme, ale Jonathan zuří ještě víc, jako kdyby ho otcův hněv nebrzdil, ale naopak provokoval.

„To není pravda,“ obviní hraběte. „Tys ji nenáviděl. Jenom jste se hádali. Byls rád, že ses jí zbavil.“

Hrabě udeří pěstí do stolu.

„Ne!“

„Ale ano,“ tvrdí Jonathan a udělá krok jeho směrem. „Tys prostě šel dál, jako kdyby se nic nestalo,“ předhazuje mu. „Tys nehnul ani brvou. Zachovat zdání, to pro tebe bylo důležité. Jen o to ti šlo. Nikdy jsi ji ale nemiloval.“

„Co ty můžeš vědět, byl jsi ještě dítě!“ Hrabě prudce vstane a muži proti sobě několik vteřin stojí jako zarputilí nepřátelé. Pak se hrabě svalí zpátky na židli a krátce zalapá po dechu.

„Tatínku!“ vyjekne Sarah a spěchá k němu, on ji ale gestem odhání, zřejmě už je zase v pořádku, i když se mu hrudník zvedá poněkud ztěžka. „Vezmi si prášky,“ nařídí mu Sarah a podává otci dvě tabletky. Zatímco čeká, až je zapije vodou ze sklenice, dívá se vyčítavě na svého bratra. „Přestaň,“ řekne varovně.

Jonathan je však příliš rozlícený, než aby přestal.

„Já vím, co jsem viděl!“ vykřikne. „Tys…“

„Jonathane!“

Překvapeně zmlkne a podívá se na mou ruku, kterou jsem instinktivně sevřela jeho paži, abych ho zastavila. Hněv v jeho očích ještě chvilku plane, pak se prudce otočí a jde k oknu. Zaboří ruce do kapes u kalhot a dívá se ven.

„Nechceš si radši lehnout, tatínku?“ ptá se Sarah, ale hrabě věnuje pozornost jen Jonathanovi. Jeho vztek však z větší části vyprchal a vypadá zase rezignovaně. A hrozně smutně.

„Tvá matka a já jsme se hádali, to je pravda,“ promluví a dívá se přitom na Sarah, protože Jonathan je k němu stále otočený zády. „Byla tak temperamentní, tak svéhlavá a vždy odhodlaná prosadit si to, co považovala za správné. Nesdílel jsem pokaždé její názor a často jsme na sebe naráželi, ano. Já jsem ji ale miloval a ona mě. To mi musíš věřit. Neuplyne den, abych si ji nepřál mít stále u sebe.“

Sarah ho pohladí hřbetem ruky po tváři a neodpovídá, i když na ní stále spočívá otcův pohled - asi ví, komu to ve skutečnosti říká. A Jonathan to ví taky - a zase se otočí.

„Po její smrti jsi o ní léta nemluvil. Ani jednou,“ prohlásí a jeho modré oči srší stále zlostně, ale už ne agresivně. Spíš vyčítavě. Zraněně. „Já jsem musel na internát a Sarah jsi dal k tetě Mary. Byls rád, že ses nás všech zbavil. A pak jsem ti měl věřit, když jsi někdy později začal předstírat truchlícího vdovce?“

Hrabě je tímto obviněním šokovaný, ale v jeho tváři se zračí i upřímná lítost. „Nemluvil jsem o matce, protože jsem nemohl, Jonathane. Protože mě to příliš bolelo. Šlo to až mnohem později, ale pokaždé, když jsem se o to pokusil, tys každý můj pokus odmítl. A poslal jsem tě na internátní školu, jak jsme naplánovali, i když jsem z toho neměl dobrý pocit, ale neviděl jsem žádné lepší řešení. Po smrti Orly jsem ztratil veškerou oporu, nebyl jsem schopný ničeho a nechal jsem se jenom vláčet

okolnostmi. Nemohl jsem se o tebe starat, a o Sarah už teprve ne.“ Skloní hlavu, je viditelně velmi zahanbený, že musí přiznávat tuto svou slabost. „Procitl jsem, teprve když nadace založená vaší matkou stála před bankrotem, protože byly zpronevěřeny nějaké peníze. Proto jsem tenkrát prodal její šperky - věděl jsem, že by Orla chtěla, abych dál vedl nadaci podle její koncepce. To bylo důležitější než šperky.“ Povzdechne si. „Ponechal jsem si jen ten zásnubní prsten, který jsem dal tobě,

Sarah. A ten safírový náhrdelník, protože to byl její oblíbený šperk.“ Zvedne ruce v bezmocném gestu. „Je mi to líto,“ zopakuje a mně je jasné, že tím nemyslí jenom prodané šperky.

Jonathan upřeně hledí na otce a já bez dechu čekám, jak se zachová.

Nikdy jsem nechtěla věřit, že je hrabě tak bezcitný člověk, jak ho Jonathan vylíčil, už tehdy v Londýně v nemocnici ne, když jsem ho viděla poprvé. Naopak, myslím si, že je to člověk, který je velmi vnímavý a jeho city jdou hluboko, dost hluboko. Nezachází s nimi však otevřeně, zavírá je do sebe, a možná v tom spočívá důvod, proč Jonathan dělá totéž - pokud byl otec jeho jediným vzorem, pokud jde o vyrovnání se se smutkem po smrti matky. Naučil se to od otce, proto ti dva existovali jen paralelně vedle sebe, každý polapen ve svém žalu, a nebyli schopni navzájem si pomoct.

Teď už je to ale přece jasné, říkám si. Jonathan se mýlil. Jeho rodiče se milovali a vše, co si dosud myslel, bylo špatně. To opravdu všechno mění. Jediný krok, pomyslím si. Stačí, aby udělal jediný krok vstříc otci, a potom snad konečně budou moct mluvit o všem, co celé roky zatěžuje a otravuje jejich vztah. Je to šance, a v tom případě by to vloupání přineslo aspoň něco dobrého, jakkoliv včera vypadalo děsivě.

Zas tak jednoduché to ale nebude, protože Jonathanův výraz se nemění, zůstává zarputilý.

„Nechals ten náhrdelník ocenit? Víš, jakou má cenu?“

Otec na něj nechápavě hledí, stejně tak i Sarah a já. Tohle je asi ta poslední otázka, kterou bychom od něj čekali.

Jonathan netrpělivě máchne rukou, nepočká na odpověď hraběte, který právě otevřel ústa, aby něco řekl. „Stanov prostě cenu. Radši ho odkoupím, než abych se musel bát, že ho taky zastavíš.“

On snad neposlouchal? Jak se může zabývat nějakým náhrdelníkem po tom všem, co hrabě právě doznal? Proč nechce udělat ten krůček, který ho dělí od usmíření s otcem?

Hrabě dotčeně pokrčí rameny. Asi si to těžko přiznává, ale určitě taky čekal od Jonathana jinou reakci.

„Můžeš ho mít,“ řekne a ukáže na krabičku s náhrdelníkem. „Vezmi si ho.“

Otevřou se dveře a do jídelny se vrací Alexander. Jeho krok je rychlý, zřejmě spěchal - policisté ho možná ještě něčím zdrželi -, ale hned za dveřmi se zarazí, když vycítí to napětí v místnosti.

„Všechno v pořádku?“ ptá se a podívá se na jednoho po druhém. Pak jeho pohled ulpí na Jonathanovi, který stojí u okna a hledí na otce. „Huntere?“

Jonathan se pohne, když ho Alex osloví.

„Ano, všechno v pořádku,“ přikývne, ale procedí to mezi zuby, takže to zní jako pravý opak. Dvěma dlouhými kroky je u stolu, vezme krabičku s náhrdelníkem a zastrčí ji do kapsy saka. „Nechám ho ocenit a pošlu ti peníze,“ oznámí otci, protože od něj asi nedokáže přijmout dar. Potom přejde ke mně, položí mi dlaň na záda a postrčí mě ke dveřím. Tam se zastaví a ještě se otočí. „Grace a já odjíždíme,“ oznámí.

„Jone…“ Sarah, která se doposud neprojevovala - zřejmě v naději, že se její bratr a otec aspoň trochu usmíří - , udělá naším směrem pár kroků a nešťastně se na Jonathana dívá.

Jonathan ji nenechá mluvit. „Ještě se uvidíme, než odjedeme.“ Strohým kývnutím se rozloučí se všemi třemi najednou a práskne za námi dveřmi hned poté, co se vzmůžu jen na omluvný úsměv. Sotva jsme venku, vyrazí chodbou tak dlouhými kroky, že musím běžet, abych mu stačila.

„Proč s otcem nemluvíš?“ ptám se. „Proč mu konečně nedáš šanci?“

Jonathan zavrtí hlavou. „Proč, Grace? Nic se nezměnilo.“

„Všechno se změnilo,“ odporuju mu. „To, co sis o něm myslel, byl omyl. On tvou matku miloval.“

Prudce se zastaví a podívá se na mě. „Jenomže ona je přesto mrtvá, Grace. Už nežije. Tak to prostě byla jeho láska, co ji zabilo. Rozumíš? Je to jedno. Nehraje to roli.“

„Jonathane, on ji nezabil. Byla to nehoda. A není to jedno - je to velký rozdíl.“

„Pro mě ne.“ Jeho hlas zní tak definitivně, až se mi z toho stahuje hrdlo, a už se ho nesnažím zastavit, když se otočí a dupe po schodech do patra.

Zase je někde daleko, pomyslím si v zoufalství. Přitom jsem právě měla pocit, že se mi otevírá. Že si mě konečně pouští pod kůži.

Možná jsem mu neměla říkat, že ho miluju, táhne mi hlavou, když se pomalu vleču za ním. Nejspíš to nechce. Já ho ale přesto miluju, teď snad ještě víc než kdy předtím.

Kdybych ho neznala už tak dobře, myslela bych si, že je chladný, arogantní a bezcitný. Tak působí a tak by ho jistě popsala i ta spousta žen, které se od něj zklamaně odvrátily, protože je od sebe odháněl, jako to teď právě dělá mně. Ony ovšem nikdy nemohly proniknout k jeho stránkám, které znám já. A nezáleží, jak moc se brání, já tyhle jeho stránky vydoluju na povrch. Už moc nechybí, pomalu se mi daří sestavit skládanka, která mi prozradí, proč tak skrývá svoje pocity, proč nenechá

nikoho nahlédnout k tomu, co ho trápí.

Pokud tak trpěl hrabě, o kolik horší muselo být pro Jonathana zůstat po matčině tragické smrti sám na internátní škole, kde ho asi nepřijali všichni laskavě. Není divu, že považuje děti za příšery. Ostatní kluci pravděpodobně instinktivně vycítili, jak je zranitelný, a z toho důvodu si ho vybrali jako terč. Musel se zatvrdit, aby obstál, nesměl projevit žádnou slabost, a zřejmě jen díky přátelství s Alexanderem to všechno přestál. Proto jsou spolu ti dva tak úzce spojeni.

Cenou ovšem bylo, že už nikoho nepustí ke svému nitru, ani svého přítele, ani sestru, ani mě. A je to víc než jen strach ze zranění a zklamání, co mu brání znovu se otevřít. Jeho strach jde hlouběji, je to, jako kdyby nevěřil sám sobě, jako by byl problém v něm, a ne ve mně. Důvod tohoto strachu je dílkem skládačky, který ještě chybí, a já cítím, že jsem blízko jeho nalezení.

Jakmile dorazím do prvního patra, Jonathan právě zavírá dveře svého pokoje, sbalený kufr v ruce.

„Počkám dole,“ oznámí, když prochází kolem mě. „Pojedeme hned, jak budeš hotová.“ S tím se kolem mě mihne a já ho nechám jít, stojím tam zmatená, ale zároveň i odhodlaná.

On mi to neulehčí, to vím, a je vcelku možné, že se mi nepodaří změnit to, co z jakéhosi důvodu není ochoten měnit. Ať mě ale vezme čert, jestli se dám zastrašit tak jako všichni ostatní.

S novou energií jdu do pokoje a sbalím si věci, připravená na další pokus.

21. kapitola

„Nevypadáš dobře,“ konstatuje Annie a starostlivě mě pozoruje. „Je to jeho vina, že?“ Natáhne ruku přes kuchyňský stůl a položí ji na mou, konejšivě mě hladí. Dojetí z jejího soucitu mi do očí vyžene slzy, které chvatně potlačím. Nechci brečet, ani před Annie, mou nejlepší kamarádkou tady v Londýně. Vlastně jí ani nechci přiznat, že má pravdu, vždyť to byla ona, kdo mě od začátku před Jonathanem varoval.

Nemá ovšem ani smysl předstírat, že je všechno v pořádku, protože to by nebylo moc věrohodné, když jsem tady v bytě, a ne v Knightsbridge u Jonathana.

„Je to teď tak komplikované,“ řeknu a pokrčím bezmocně rameny, dlouze vydechnu, protože se mi už zase svírá hrdlo.

Komplikované je slabý výraz. Co jsme se vrátili z Lockwood Manor, Jonathan se mi úplně uzavřel, dokonale zaklapl. Nemám ani náznak šance dostat se mu pod kůži, což se dá snášet mnohem hůř, než bych si myslela.

Prvních pár dnů všechno běželo jako předtím, nebo aspoň navenek. Jenže pokaždé, když jsem se s ním pokusila mluvit o jeho otci, se totálně zablokoval, i když dobře vím, že v něm to, co se odehrálo na Lockwood Manor, stále doutná. Jenom z toho nehodlá vyvodit důsledky, v něž jsem doufala, a chce o hraběti mluvit, pokud je to vůbec možné, ještě míň než předtím. A udržuje si ode mě odstup, který mě ničí. Jako kdyby věděl, že jsem se rozhodla nevzdávat a bojovat o něj, jako by chtěl právě proto zkusit cokoliv, aby mě odpudil. Jako kdyby čekal, že já ukončím to, co on ukončit nemůže nebo nechce, a pomalu už mě v té pozici má.

Náš vztah vlastně visí už jen na jednom hedvábném vlákně - na sexu. Ten nám totiž stále funguje, a fakt, že se ho Jonathan nechce vzdát stejně jako já, mě nutí vytrvat. Je to jako nějaká závislost, něco, od čeho se nemůžeme odtrhnout. Až doposud, pomyslím si a cítím, jak mě přemáhá zoufalství. V tomto směru jsem už teď taky na ústupu.

Dnes je to totiž už třetí noc v řadě, kterou nestrávím s ním, protože předevčírem odletěl do Vídně na nějaké jednání, které naplánoval dost narychlo poté, co jsme se zase jednou pohádali kvůli jeho vztahu s otcem. Pouze mi stroze sdělil, že odlétá, a od té doby jsem o něm neslyšela, i když se vrátil už dnes v poledne. A pomalu si opravdu začínám myslet, že už je to tady. Že mě vyškrtl ze svého života. Nebo že bych ho rozhodně měla ze svého života vyškrtnout já, protože tohle prostě nemá smysl.

Kolem dvanácté jsem ze své kanceláře zahlédla před budovu přijíždět limuzínu a viděla jsem z ní vystoupit Jonathana. Proklínala jsem svoje zatraceně měkké srdce, protože mu okamžitě letělo naproti a doufalo, že ho hned uvidím. Ale když za mnou nepřišel a když jsem marně čekala i na telefon, přestalo mě to asi v šest hodin bavit. Proto jsem sešla dolů za Annie a jela s ní do Islingtonu, a teď tu sedíme v kuchyni u skoro prázdné láhve červeného vína a já bych brečela vzteky a zoufalstvím,

protože prostě už nevím, jak dál. Koncem příštího týdne letím kvůli zkouškám do Chicaga a zůstanu tam dva týdny. Nebo déle, pomyslím si, protože jestli se do té doby situace s Jonathanem nezlepší, tak tam radši rovnou zůstanu.

„Víš ty, že jsem si už myslela, že jsem se spletla?“ prohlásí Annie a ještě mi dolije. „Vypadalo to, že je do tebe opravdu zamilovaný, jak jsem vás tu tehdy potkala. Ale jak se zdá, náš velevážený šéf se nedokáže změnit.“

„Díky. To mě opravdu povzbudilo.“ Zkouším velkým douškem spláchnout knedlík v krku, který nechce zmizet. Hrozně toužím po Jonathanovi, ale zároveň na něj taky příšerně zuřím, protože mě tolik mučí, a vlastně i na sebe, protože se mučit nechám. Vážně mi stojí za to, abych si procházela tímhle?

„Promiň, opravdu ráda bych ti řekla něco jiného, ale když se tři dny neozývá.“ Annie nedokončí větu, jelikož se mi rozezvoní mobil. Když vidím, že je to on, málem se zakuckám vínem a sáhnu po telefonu tak prudce, až mi na první pokus vyklouzne z ruky. Jenom klid, nabádám se, ale stejně se mi chvějí prsty, mačkám tlačítko.

„Kde jsi?“ Jonathanův hlas zní zlostně, což mi připadá tak nestydaté, že mě náhlá radost zase rychle opouští.

„V Islingtonu,“ odpovím a cítím, jak mě ovládá vztek - možná proto, že mi víno docela stouplo do hlavy. Pohled na kuchyňské hodiny mi prozradí, že je půl deváté. Půl deváté! Vrátil se v poledne a teprve teď si vzpomene, že existuju?

„Jsi sama?“

„Ne, nejsem,“ odpovím, i když Annie vstala a odešla, aby mě nerušila. „Právě se dobře bavím a nehodlám s tím přestat.“

Sama nevím, proč to říkám, zřejmě proto, že jsem lehce přiopilá a chci mu ublížit stejně, jako mě trápilo jeho mlčení v posledních třech dnech a jako mě trápí okolnost, že už nevím, na čem jsem.

„Chci tě vidět, Grace,“ řekne a v jeho hlase zavibruje ten toužebný tón, kterému nedokážu odolávat. Byli jsme tři dny od sebe a vím přesně, co se bude dít, když k němu teď přijdu, a že se mi to bude moc líbit. Vím ale taky, že se nic nezměnilo. Že to bude jenom sex a nic víc, protože Jonathan víc nepřipustí. A že mi bude dál ubližovat, protože si bude udržovat svůj odstup.

Taky k němu chci. Už po směšných dvaasedmdesáti hodinách ho chci tak hrozně, že to nemůžu touhou vydržet. Takhle to ale nefunguje, ne pro mě. Já jsem to zkoušela, opravdu jsem se snažila a nejde to, protože už zase dávno hrajeme podle jeho pravidel a protože mě nejistota, jestli někdy přijde něco víc, pomalu, ale jistě dohání k šílenství. Jednoduše mu nerozumím a skoro se bojím, že se to nikdy nezmění.

„Já tě ale vidět nechci,“ řeknu proto a zavřu oči. Nikdy jsem neuměla moc lhát a tohle je asi ta největší lež, jakou jsem kdy vypustila z pusy. Vztek a zklamání mi prostě nedovolují nic jiného, a než Jonathan stačí něco říct, zavěsím a dlouze vydechnu.

„Jdu spát,“ oznámím Annie, když se vrátí do kuchyně. Nechce se mi už mluvit. Najednou jsem hrozně unavená. A taky už mě otravuje neustále obhajovat svoje city k Jonathanu Huntingtonovi - před ní, a vlastně i před ním.

Nemůžu za to, že ho miluju, ale pokud on za žádných okolností nechce, pak bude pravděpodobně opravdu lepší zvykat si na myšlenku, že to mezi námi prostě neklapne.

Když o půl hodiny později - už umytá a v noční košili - vyjdu z koupelny, zvoní někdo dole u dveří. Zaváhám. Marcus je na závodech v Manchesteru, Ian jel navštívit rodiče do Skotska a Annie je taky právě pryč - přišla jí esemeska od nějakých kamarádů, kteří se náhodou sešli v baru, a já jsem jí řekla, ať klidně jde, protože se mnou dnes večer stejně nic nebude. Jsem tu tedy sama, a jelikož nemáme bzučák - ať žije stará zástavba -, musela bych jít dolů otevřít. Nemám ovšem dvakrát chuť tam jít, když už jsem v noční košili. Pokud někdo přišel za spolubydlícími, má stejně smůlu. A já nikoho nečekám.

Zvonek se ozve znovu, tentokrát drnčí déle, a moje srdce buší rozrušením, protože uvažuju nad tím, jestli to snad není Jonathan. Bylo by mu podobné, že nehodlá akceptovat moje ne. Ale i kdyby to byl on, vůbec by mu neuškodilo, kdybych ho prostě nechala stát tam dole, po tom, jak se ke mně choval.

Abych měla jistotu, a protože zvonek zvoní potřetí, vplížím se do pokoje k Annie, který má okna do ulice, a podívám se dolů. Nevidím sice na vchod do domu, protože na to bych se musela vyklonit z okna, ale naproti parkuje zelený sporťák se světlými koženými sedačkami. Takže tam dole opravdu zvoní Jonathan, což pošle můj žaludek na jízdu po horské dráze.

Vím, že bych neměla otevírat, a ani to vlastně nechci, chci zůstat neústupná. Potom ale zvonění ustane. Místo toho slyším na schodech dusat kroky a pak se ozve prudké zaklepání na dveře bytu.

„Grace? Vím, že jsi tam. Otevři!“

Jonathan se nějak dostal do domu, asi zazvonil na lidi v přízemí a oni mu otevřeli. A neodejde, jak je jasné z rozhodnosti v jeho hlase, takže rozechvělou rukou odsunu zástrčku a otevřu.

Ve dveřích opravdu stojí Jonathan. Husté černé vlasy mu padají do čela a hruď se mu prudce dme, protože běžel do schodů. Ruce má svěšené a zatíná pěsti, a jelikož má rukávy černé košile vykasané, vidím hru svalů pod opálenou kůží na předloktích. Jeho výraz je stejně neproniknutelný jako předtím, ale jeho modré oči zazáří, když mě uvidí.

Ztěžka polknu.

„Co tady děláš?“

„To už jsem ti řekl. Chci tě vidět.“

I když moje srdce splašeně tepe a soudí, že tohle bohatě stačí jako důvod vrhnout se mu do náručí, zůstává můj rozum ostražitý a drží mě zpátky.

„Proč? Ty poslední tři dny se ti jistě taky vedlo dobře, i když jsi mě neviděl,“ řeknu a bojuju s touhou, která mě k němu táhne.

Takhle to totiž nejde. Tři dny se neozval. A předtím ke mně byl tak rezervovaný, že jsem si už myslela, že je mezi námi konec. A teď tu stojí u dveří a říká „Chci tě vidět“ s leskem v očích, z něhož mi měknou kolena - chci říct, jak mám tomuhle vzdorovat?

„Nemohli bychom si o tom promluvit uvnitř?“ navrhne.

Ustoupím a nechám ho projít, a jakmile za ním cvaknou dveře, strhne si mě do náruče a líbá mě naléhavě a horečně, jako kdyby beze mě nemohl vydržet ani o vteřinu déle.

Já jsem na tom stejně, i když je mi jasné, že mu to příliš usnadňuju, což je mi ovšem srdečně jedno, když cítím jeho rty na svých a octnu se v tom drtivém objetí.

Jeho jazyk dobývá má ústa a já se na něj pověsím, protože jeho chuť je jako droga, kterou bezpodmínečně potřebuju a kterou jsem příliš dlouho neměla, a on to nejspíš cítí stejně - toužebně zamručí, když začnu jeho líbání opětovat. Vnímám jeho ruce na svých zádech, na zadku, a já mu zabořím prsty do vlasů, abych se ujistila, že je to pořád stejný pocit, jako mám ve vzpomínkách. Je opojné cítit ho zase pod rukama, když jsem si už myslela, že je konec, a když mě zvedne, obemknu ho nohama okolo pasu a nechám se odnést do svého pokoje.

Jonathan po celou tu dobu nepřeruší polibek, jako kdyby mi chtěl znemožnit uchopit kloudnou myšlenku, ale jakmile mě položí na postel, utkví mi oči na skříni a já si uvědomím, kdy jsme tu byli naposledy - před cestou na Lockwood Manor, když jsme přijeli pro zapomenuté šaty. Tato vzpomínka mě přivede k další, kterou jsem na krátký čas potlačila, a to stačí, abych se vzpamatovala, takže mu položím dlaň na hruď a odtlačím ho v momentu, kdy se nade mnou chce sklonit a pokračovat v líbání.

Ještě mi neodpověděl na otázku. Stejně jako mi neodpověděl, proč nemůže odpustit svému otci a proč popírá, že v našem vztahu už dávno nejde jenom o pouhý sex.

„Proč, Jonathane?“ ptám se znova a pronikavě na něj hledím. „Proč mě chceš tak nutně vidět? Teď. Měl jsi k tomu přece příležitost půl dne.“

Dlouze se na mě dívá.

„Protože jsem si nemyslel, že mi budeš tak chybět,“ odpoví a poprvé, co jsme se vrátili z Lockwoodu, zase trochu poodhrne oponu, kterou umí spustit přes svoje oči, pokud chce, a nechá mě do sebe nahlédnout.

Není to žádné vyznání lásky, žádné opravdové, ale na zlomení mého odporu stačí. S povzdechem se poddám tomu mocnému citu, který mě k němu přitahuje. Ovinu ruce kolem jeho krku a oplácím mu líbání.

Je to jeho vůle, pomyslím si. Už mě nechtěl vidět, ale nevydržel to a teď v jeho očích plane touha, která mi bere dech.

„Ta tvoje sladká piha za uchem mi tolik chyběla,“ zašeptá chraplavě a políbí to místo, dlouho se na něm ale nezdrží a putuje rty níž po mém krku.

Když se dostane k lemu noční košile, zastaví se, zakloní se, a pak mě jedním rychlým plynulým pohybem svlékne. Okamžitě mě zase popadne a já se mu prohnu vstříc, když se začne rukama a rty věnovat mým ňadrům.

„A vůně tvé kůže taky, jak je tady měkká,“ zašeptá, projede nosem žlábkem mezi prsy a vyšle svůj jazyk na průzkum jednoho z pahorků. „A chuť těch tvých poupat.“ Vezme ztuhlou bradavku mezi rty a neodolatelně jemně ji saje, až začnu sténat, protože mi jeho slova stoupají do hlavy přinejmenším stejně jako jeho doteky.

„Jonathane,“ vydechnu bezmocně, protože po něm tak moc toužím, a on se tiše zasměje. Potom mi stáhne i kalhotky, takže před ním na posteli ležím nahá.

„A hlavně mi chybělo, jak šeptáš moje jméno, když jsi na mě nadržená,“ řekne a jeho ruka se vydá k mé štěrbině, krátce zatlačí palcem na můj klitoris a já zatínám prsty do matrace. Taky ho chci cítit, jsem lačná po pocitu jeho kůže na mé, takže z něj trhám košili a kalhoty a nedočkavě ho koušu do ramen, zkouším jeho chuť.

Jeho hruď je tak nádherně široká a svaly pevné. Hladím je celými dlaněmi. Moje ruce však znají jen jeden cíl a já zasténám, když ho konečně osvobodím z kalhot a vidím jej v celé kráse.

„Pojď ke mně,“ vydechnu, protože ho chci cítit v sobě, a Jonathan mě položí zády na postel, roztáhne mi nohy a klekne si mezi ně. Místo toho, aby do mě vnikl, se však skloní a pokračuje v tom něžném mučení mojí hrudi, zatímco mi jeho prsty laskají klitoris a stupňují moje vzrušení. Nedovolí mi ale vyvrcholit. Pokaždé, když mi ztěžkne dech, se odtáhne.

„Chybělo mi, jak jsi povolná a prahneš po tom se mi odevzdat,“ zašeptá a zkoumá rty moje břicho, přejede mi cestou jazykem přes pupík a přes každý centimetr kůže, zatímco jeho dlaně jemně hladí moje ruce, ramena, krk a prsa, a potom po mých žebrech a přes boky - až se jeho ústa a prsty setkají na místě, odkud vyvěrá moje rozkoš.

Rozechvěju se, když konečně prsty rozevře moje stydké pysky. „Jak skvěle chutnáš,“ řekne a já už to napětí skoro nemůžu vydržet. V mojí vzrušené perle toužebně tepe a já vyjeknu, když ucítím, jak se po ní mihne jeho jazyk, a okamžitě vybuchnu v mohutném orgasmu.

Jonathan nečeká, až si vydechnu, a napřímí se na kolenou, hodí si moje nohy na ramena a vnikne do mě prudkým výpadem ještě ve chvíli, kdy ve mně doznívají otřesy a stále se svíjím. Moje vnitřní svaly se kolem něj sevřou a drtí ho, zatímco zvolna přiráží a vychutnává si, že je ve mně a znovu stupňuje moji rozkoš.

„Chybělo mi, jak jsi úzká a žhavá, když mě stiskneš,“ vyráží ze sebe a vzrušené napětí v jeho hlase rozpaluje žár v mém těle. Drží moje nohy a stupňuje tempo, nakloní se nade mě, aby ještě vylepšil úhel, ve kterém do mě vjíždí, aby mi působil ještě víc rozkoše. A potom cítím, jak ztrácí kontrolu. Pustí moje nohy a já je spustím o něco níž, zaklesnu je kolem jeho boků, přizpůsobím se jeho naprosto nespoutaným pohybům. Už jsem skoro na vrcholu, když přestane.

„Chci tě, Grace,“ zasténá a ještě jednou do mě hluboko zajede, zachvěje se při svém vyvrcholení a strhne mě s sebou. Padám společně s ním, vzpínám se a vnímám každé cuknutí, s nimiž do mě proudí, sevřu ho, když se naposledy zachvěje a zhroutí se na mě. S prudkým oddechováním se jenom pomalu vracíme do skutečnosti.

Je to báječný pocit, mít ho zase pro sebe, cítit ho v sobě, a já si v hlavě nechávám doznívat slova, která našemu milování dodala něco mimořádného.

Tak ráda bych věřila, že je zase všechno v pořádku. Že jenom potřeboval tuhle malou odluku, aby si uvědomil svoje city ke mně. Jak hluboké je ale to, co ke mně cítí? To jsem nezjistila ani z jeho vzrušených komplimentů.

Chci tě, říkal, chybělas mi. Na něj je to obrovský ústupek, a ve svém líně spokojeném stavu jsem skoro ochotná se s tím spokojit. Jenom bych si přála, abych dokázala setřást tu palčivou myšlenku, že pořád visíme na zatraceně tenkém vlásku. Po těch třech dnech už mám totiž přibližnou představu, jak hluboká je propast, do které bych padala, kdyby se ten vlásek přetrhl.

***

Bublina štěstí, ve které se vznáším, vydrží jen do druhého rána, kdy Annie vejde s hrnkem kouřícího čaje do mé kanceláře na plánovacím oddělení.

„Hej, kdes byla včera večer?“ ptá se. „Myslela jsem, že jdeš spát. Dnes ráno jsem ale zjistila, že nejsi ve své posteli.“

Omluvně se usměju. „Promiň, chtěla jsem ti poslat esemesku, ale zapomněla jsem. Večer ještě přijel Jonathan.“

Tahle novinka Annie překvapí, naštěstí v dobrém.

„Takže jste se usmířili?“ vyzvídá s úlevou. Možná až moc velkou.

Přikývnu. „Jak to, že máš takovou radost? Myslela jsem, že už ses vzdala naděje, že by se mohl ještě změnit.“

S povzdechem se posadí na židli pro návštěvy a postaví si čaj na psací stůl.

„Já nejsem takový Jonathanův odpůrce, jak si pořád myslíš, Grace. Není tak strašný, jak jsem si myslela - jako chlap -, jako šéf je samozřejmě vynikající, řekne a z jejího úsměvu poznám, že zase myslí na to setkání v bytě, kde na ni plně zapůsobil svým šarmem. Potom zase zvážní. „Jsem jenom na tvojí straně a chci, abys byla šťastná. Proto jsem byla zpočátku tak skeptická. Jonathan Huntington se zrovna netěší pověsti, že by dělal ženy šťastnými,“ vysvětluje a já cítím špatné svědomí.

Vzpomenu si na Claire, tu ženu, která bydlela v mém pokoji přede mnou. Pracovala na tiskovém oddělení Huntington Ventures a byla beznadějně zamilovaná do Jonathana, který ji bez milosti odpálkoval - a Annie to měla z první ruky. Není se čemu divit, že se celou dobu bojí, že se mi stane to samé.

„Já vím,“ přikývnu a v duchu ji prosím o odpuštění, protože si neumím dostatečně vážit přátelství, které mi nabízí. „Ale on je …“

„…příliš neodolatelný, já vím,“ přeruší mě a mávne rukou. „Taky si dávám záležet, abych v jeho případě nepředpokládala hned to nejhorší. Až doteď jsem si ale myslela, že se definitivně vrátil do starých kolejí.“

Udiveně na ni hledím, protože najednou zní zase zamyšleně, jako kdyby si nebyla jistá, jaký potenciál má Jonathan ve věci dělání žen šťastnými. „Jak to myslíš?“

Zakloní se na židli. „Právě jsem v hale potkala Yuuta Nagaka. Mířil do nejvyššího poschodí. Ten chlap tu nebyl kolik týdnů, ne? Pokud ale říkáš, že jste na tom s Jonathanem zase dobře, tak má jeho návštěva asi čistě pracovní důvody.

Zírám na ni. „Yuuto je tady?“

Jonathan mě včera večer přemluvil, ať s ním jedu zpátky do Knightsbridge, kde jsme se ještě jednou milovali, a když dnes ráno vstával, vypadal uvolněně a spokojeně. Ani slovem se nezmínil, že dnes čeká toho Japonce.

Moje překvapení Annie trošku zarazilo. „Jonathan už do toho klubu přece nechodí, ne?“

„Ne.“

„Tak ta návštěva musí být dobré znamení,“ pronese a povzbudivě se na mě usměje. „Myslím pro firmu. Tvrdilo se přece, že Nagako Enterprises přerušilo obchodní styky s Huntington Ventures a že se to negativně projevilo na naší expanzi do Asie. Když je ten Yuuto zase tady, tak se na těch špatných vyhlídkách asi něco zlepšilo.“ Tázavě na mě pohlédne, ale já nemám co odpovědět.

„Ano, to je možné. Každopádně se Jonathana zeptám.“ Demonstrativně posunu papíry po stole sem a tam.

Annie tento signál pochopí a vstane. „Tak já zase půjdu. Dnes večer se asi spíš neuvidíme, co?“ Zazubí se a já jí to oplatím, i když ve skutečnosti nemám vůbec náladu. „Držím ti palce, aby s vámi dvěma bylo zase všechno v pořádku,“ dodá ještě, než za sebou zavře dveře.

Okamžitě vstanu a přejdu k vysokému oknu, aby nikdo, kdo by náhodou prošel kolem mé kanceláře, neviděl, jak jsem roztržitá.

Annie mohla mít se svým výkladem Yuutovy návštěvy pochopitelně pravdu, ale nechce se mi bezvýhradně věřit, že jen tak obnoví vztahy s Huntington Ventures. Beze všech podmínek.

Je to jeho další pokus odehnat mě od Jonathana a vrátit ho k životu, který vedl předtím? Ke klubu a sexu bez zbytečných emocí?

A příležitost by měl brzo, protože příští týden musím letět do Chicaga. Představa, že pak nějakou dobu nebudu mít žádný vliv na to, co Jonathan dělá nebo nedělá, mě úplně dostane a cítím neodbytnou potřebu být s ním a zjistit, co se děje. Než však stačím cokoliv podniknout, zazvoní mi mobil.

Číslo neznám a nejprve to ani nechci brát, protože zvládám myslet jen na toho Japonce a Jonathana. Pak si ale řeknu, že by to mohlo být důležité, a vezmu to. Naštěstí. Volá hrabě z Lockwoodu. A jde rovnou k jádru věci.

„Slečno Lawsonová, měla byste čas se se mnou sejít?“ zeptá se. „Je tu jedna záležitost, o které s vámi nutně musím mluvit.“

„Ano, jistě,“ přisvědčím a chci hned dodat, že mám čas po práci. On mě ale předejde.

„Okamžitě, jak to půjde?“ Lehké chvění jeho hlasu ukazuje, že je velmi rozrušený. „Je to naléhavé.“

22. kapitola

„Jsem rád, že jste si tak narychlo udělala čas,“ řekne hrabě, když se o hodinu později - posunula jsem si se svolením Indiry polední pauzu dopředu - sejdeme před Globe. Jako místo setkání mě napadl jenom ten bar, kam chodím jednat s Jasonem Leibowitzem, a hrabě souhlasil. Zřejmě se jedná o tak závažnou věc, že je mu místo schůzky zcela lhostejné.

A vlastně sem nakonec i zapadá, pomyslím si, když stojí u stolu a čeká, až se posadím - stará škola. Jonathanův otec je stejně tradiční a nepatrně zaprášený jako zařízení této hospody, která mi už připadá důvěrně známá a útulná. A jelikož dnes bez ustání prší, nemusíme litovat, že nesedíme venku.

„Co budete pít?“ zeptá se hrabě a jde pak k baru pro dvě vody a jednu whisky, kterou zjevně potřebuje na uklidnění. Je dnes oblečený stejně jako tenkrát, když jsem ho viděla poprvé: tvídové sako a kalhoty v barvě velbloudí srsti, červená vesta a pod ní károvaná košile.

Vypadá ale mnohem hůř než tehdy, působí nervózně a roztěkaně. Ať mu dělá starosti cokoliv, opravdu ho to tíží, a jakmile si oba sedneme, jde rovnou k tématu.

„Omlouvám se, že vás musím v této záležitosti obtěžovat, slečno Lawsonová…“

„Říkejte mi Grace,“ přeruším ho spontánně, abych se hned vzápětí zarazila, jestli je vůbec vhodné nabízet hraběti, aby člověku říkal jménem. Působí to ale tak koženě, když mě oslovuje „slečno Lawsonová“. Chodím přece s jeho synem a cítím určité sympatie i k němu, snad je to tím, že v něm vidím tolik z Jonathana.

„Grace.“ Zřejmě je to v pořádku, jelikož se usměje, i když jen velmi krátce. Pak se na jeho tváři rozhostí zase ten ustaraný výraz. „Potřebuji vaši pomoc.“

Čekám, i když dlouho mlčí, protože vidím, že hledá správná slova. Je pro něj asi těžké přiznat, co ho trápí, ale pak si odkašle, vypne ramena a posadí se vzpřímeně, jak je pro něj typické.

„Pomozte mi přesvědčit Jonathana, aby mi pomohl. Pokud to neudělá, přijdu o Lockwood Manor,“ řekne a z jeho hlasu je - navzdory vší snaze - jasně patrné, jak ho tato hrozba drtí.

„Ale proč?“ vydechnu, i když si to dokážu domyslet sama. Takže moje domněnky ohledně prázdné stáje a propuštěných zaměstnanců byly správné. Formuluju to raději opatrně. „Máte finanční těžkosti?“

Hrabě přikývne, evidentně je rád, že je to venku.

„Mám dluhy. Už hodně let. To, co jsem vyprávěl svým dětem a vám poté, co policie přinesla odcizené věci, nebyla celá pravda. Musel jsem prodat Orliny šperky, abych zachránil nadaci, to přiznávám. Musel jsem se tehdy rozloučit i s mnoha dalšími věcmi - na které si Jonathan naštěstí nevzpomíná tak dobře jako na ty šperky -, abych zmírnil finanční obtíže, do kterých jsem se dostal, protože jsem nebyl ve stavu starat se o statek a pozemky.“ Hrabě si ztěžka povzdechne. „Měl jsem špatné rádce, kteří zneužili mé slabosti, a když jsem konečně prozřel, bylo dědictví po rodičích téměř pryč a já jsem se potácel před bankrotem. Kaito Nagako se za mě tehdy postavil a odvrátil nejhorší a nějakou dobu zase všechno fungovalo. Už jsem si myslel, že mám svoje problémy pod kontrolou.“ Napije se whisky. „Nyní mě ale staré hříchy dohonily,“ pokračuje. „Dům jako Lockwood Manor má obrovské provozní náklady. Musel jsem si během let stále půjčovat a úvěry se tak nahromadily, že mi přerostly přes hlavu. Banka mi dala ultimátum.“

„Že máte prodat dům?“

„Musím ho prodat,“ pronese s nezastřeným zoufalstvím. „Pouze peníze za prodej domu mě zachrání před bankrotem. Měl jsem ho už před lety převést na National Trust, ale příliš dlouho jsem váhal.“

„National Trust?“ zeptám se, protože mi to nic neříká.

„Fond, který pečuje o anglické kulturní dědictví, aby bylo přístupné veřejnosti. V podstatě je to dobrá věc, mnoho venkovských sídel tak bylo uchráněno od zkázy. Stále jsem ale otálel v naději, že Jonathan nakonec dostane rozum. Chtěl jsem Lockwood Manor uchovat pro něj a pro Sarah, je přece po staletí sídlem našeho rodu.“ Přitiskne si dlaň na čelo a já vidím, jak se děsí představy, že by to byl zrovna on, kdo přijde o rodové sídlo. „Teď mi ale nezbude nic jiného než ho prodat.“

„Jedině že by vám pomohl Jonathan?“ zeptám se.

Dopije whisky, a když se na mě zase podívá, střídají se v jeho očích výrazy naděje a rezignace. „S jeho možnostmi by bylo snadné Lockwood Manor zachránit. Já se však obávám, že nepomůže.“

Ne, pomyslím si a je mi hraběte líto, protože mu nemůžu poskytnout žádnou naději.

„Už jste s ním o tom mluvil?“

Hrabě ztěžka vydechne a svěsí ramena. „Ne. Čekal jsem na vhodnou příležitost, jak mu to říct, ale ta nenastala.“

Jak taky, když se pokaždé pohádají okamžitě, jakmile se uvidí.

„Takže mu to mám říct já?“

Přikývne, ale já si nejsem jistá, zda stačím na zprostředkovatelskou roli, kterou mi přisoudil.

„Nebylo by lepší, aby to slyšel od vás? Jde přece o rodinnou záležitost.“

Hrabě pokrčí rameny. „Vždyť jste ho viděla,“ řekne poraženě. „Nenechal by mě ani domluvit.“

„A Sarah? S tou má přece Jonathan hezký vztah.“

Vrtí hlavou. „Už se mnohokrát pokoušela zhostit role zprostředkovatelky. Jonathan ji má moc rád, ale neposlechne ji.“ Zadívá se na mě s novou nadějí. „Proto s ním musíte promluvit vy, Grace. Myslím, že jste jediná, kdo mu dokáže vysvětlit, že to celé nesmí zahodit.“

Polknu a dívám se na hraběte, nejsem si jistá, co mu odpovědět. Má totiž naprostou pravdu: Jonathan to neudělá. Nemá o své dědictví zájem, a o rodové sídlo už vůbec ne, na čemž hrabě není bez viny, pomyslím si, ale nahlas to neřeknu. Mám pocit, že sám ví, jaký podíl má na ztroskotání svého vztahu k synovi. Teď ovšem nepomůže nad tím bědovat. Je potřeba řešení, takže přemýšlím o dalších možnostech.

„Nevím, myslím, že je to opravdu obtížné. Pokud ale nebude ochoten Jonathan, pomůže snad Alexander,“ navrhnu. „Je to váš budoucí zeť a jde taky o dědictví pro Sarah. Alexovi bude záležet na tom, aby nebylo ohroženo.“

Hrabě však okamžitě zavrtí hlavou. „Ne. Nechci obtěžovat ještě Alexandera,“ prohlásí, a když v jeho očích vidím zoufalou neústupnost, pochopím rázem, že jde o víc než jen o záchranu Lockwood Manor.

Chybějící peníze jsou problém a katastrofální finanční situace hraběte drtí, to je stoprocentní pravda - nechce o Lockwood Manor přijít. Zároveň je to pro něj ale i prostředek směřující k určitému cíli. Doufá totiž, že Jonathan tímto konečně přijme roli syna, že nastoupí na místo, kde ho otec tak bolestně postrádá. A okolnost, že momentálně opravdu nutně potřebuje pomoc, se mu zdá být dostatečnou pobídkou, aby se ještě jednou pokusil - i když se neodvažuje tento pokus vykonat osobně. Teprve pokud tohle ztroskotá, pustí se do alternativního řešení. Nebo taky ne. Možná že potom nechá dědictví svého rodu padnout.

„Pomůžete mi, Grace?“ zeptá se znovu naléhavě.

Nerozhodně si koušu spodní ret. Hrabě mi víceméně mluví z duše, protože si taky myslím, že by se Jonathan měl vyslovit. Jenomže já jsem s ním podobné diskuze v posledních týdnech vedla několikrát a vždycky skončily stejně: jeho odmítáním bavit se blíž o otci. On nechce, uzavírá se před vším, co nějak souvisí s hrabětem, a po naší poslední rozepři jsem ho tři dny neviděla. Teď už je zase zpátky, ale stejně pořád stojím na tenkém ledě - a jsem si skoro jistá, že by Jonathan zuřil, kdyby věděl, že o něm právě mluvím s jeho otcem.

„Myslím, že přeceňujete moje možnosti,“ odpovím nakonec trochu rezignovaně, ale hrabě má jiný názor. Položí mi dlaň na hřbet ruky.

„Nikoliv, Grace, já myslím, že vy podceňujete svůj vliv na mého syna. Poslechne spíš vás než kohokoliv jiného.“

Odtáhnu ruku, nejsem si jistá, na čí stranu se přiklonit. Úplně všemu totiž stále nerozumím, a než se postavím za hraběte, jak ode mě očekává, a budu riskovat svůj vztah s Jonathanem, chci nejprve vědět víc o tom, co se mezi nimi stalo.

„Musíte mi ale napřed zodpovědět několik otázek,“ řeknu.

„Co chcete vědět?“

„Jonathan říkal, že jste ho nechtěl podpořit, když zakládal Huntington Ventures, a že jste mu dokonce házel klacky pod nohy. Je to pravda?“

Hrabě si povzdechne. „Já jsem mu klacky pod nohy neházel, pouze jsem zavolal několika svým přátelům, aby mi ho pomohli od toho záměru odradit. Což se samozřejmě nepodařilo.“

„Ale proč?“ vyptávám se. „Proč jste nechtěl, aby založil firmu?“

Hrabě pozvedne koutek úst a lítostivě se usměje. „Protože nemám takový rozhled jako můj syn a nejsem v obchodních věcech tak obratný. Když tehdy přišel s tím záměrem, byla moje finanční situace napjatá. Nemohl bych ho podpořit, kdyby se něco pokazilo. Byl ještě tak mladý a já jsem si neuměl představit, že se tak rychle postaví na vlastní nohy. Měl jsem strach, že si toho na sebe naloží příliš.“ Na okamžik zavře oči a jeho tvář má bolestný výraz. „Přitom mi mělo být jasné, že to dokáže. Jonathan má tu zarputilou rozhodnost po své matce.“

„Má hodně i z vás,“ nadnesu a on se usměje, ale trpce.

„Myslím, že to by určitě popřel.“

„Přinejmenším by to neslyšel rád,“ připustím a zamyšleně se na něj zadívám. „Jak jste mohl dopustit, aby vás tak nenáviděl? Věděl jste přece, že vám klade vinu za smrt vaší ženy. Proč jste s ním o tom nemluvil dřív?“

Hrabě odvrátí hlavu a zahledí se z okna. Když se na mě zase podívá, těžko skrývá zoufalství. „Protože jsem nemohl. Nedokázal jsem o tom neštěstí mluvit - celé roky ne,“ řekne. „A potom jsem to už nechtěl jitřit, protože Jonathan také mlčel. Myslel jsem si, že se s tím tak lépe vyrovná. Vzpíral se proti mně, když povyrostl, ale já jsem to připisoval jeho věku, myslel jsem si, že je to normální. Teprve když odešel za Yuutem do Japonska, poznal jsem, jak moc mě odmítá a proč.“

Zavrtím hlavou. „Když vás poprvé obvinil, že jste zavinil smrt vaší ženy, mohl jste mu to přece vysvětlit. Proč jste to neuvedl na pravou míru hned? Tohle prostě nechápu.“

Bezmocně máchne rukou. „Protože jsem -, protože jsem si myslel, že bude lepší, když bude nenávidět mě, a ne sebe. Domníval jsem se, že mu to pomůže.“

Zmateně na něj hledím. „Jak to myslíte?“

Hrabě se na mě vylekaně podívá, tohle zřejmě nehodlal říct, ale moje otázky ho k tomu přiměly. Pak dlouze vydechne a jakoby se zmenší. „Zapomeňte na to, to není důležité.“

Kdepak, pomyslím si, to tedy ani omylem. „Lorde Lockwoode, jestli si mám promluvit s Jonathanem, tak chci vědět, jak jste to myslel. Jak mohlo Jonathanovi pomoct, že vás bude nenávidět?“

Rozhlédne se, jako kdyby se chtěl přesvědčit, že nás nikdo neuslyší. Zatím je tu však jen málo lidí, do oběda je daleko a my sedíme v rohu, takže nás opravdu nikdo špehovat nemůže.

Zhluboka se nadechne. „Jonathan byl u toho, ten večer, když moje žena spadla.“

„Já vím. Sarah mi to řekla,“ potvrdím, ale hrabě už mluví dál, je pohroužený do vzpomínek, které ho nepochybně mučí.

„Slyšel, že se hádáme, a vyšel ze svého pokoje. Byli jsme tak zabraní do hádky, že jsme si ho všimli, teprve když se vmáčkl mezi nás. Nechtěl to udělat, chtěl nás jenom zarazit, volal, ať přestaneme. Orla se ho lekla a udělala krok dozadu. Stála přímo nad schody a ztratila rovnováhu. Snažil jsem se ji zachytit, ale ona padala.“ Zavře oči a potřese hlavou, jako by chtěl zaplašit výjev, který má i po těch letech stále před očima.

„Panebože.“ Na chvíli jsem jako ochromená a do očí se mi derou slzy. Zase musím myslet na to, co vyprávěla Sarah. Jak se Jonathan držel matky, když ji odváželi, a nechtěl ji pustit. „Myslí si, že to zavinil on.“

Proto otce tak zarytě nenávidí - protože potřebuje někoho, na koho by mohl svalit vinu. A místo toho, aby mu vysvětlil, že to byla nehoda, za kterou nikdo nemohl, nechal hrabě Jonathana samotného nejen fakticky na internátní škole, ale samotného i ve víře, že v této tragédii skutečně jde o něčí vinu a nevinu.

Cítím v sobě narůstat bezmocný vztek a probodávám hraběte pohledem.

„A vy jste s ním o tom nikdy nemluvil?“

Zavrtí hlavou.

„To jste tedy měl. Měli jste si to vyjasnit už před lety!“ Jsem z tohoto nového zjištění tak konsternovaná, že vůbec nevím, kde začít. Pak ale vidím, jak je hrabě nešťastný, a dojde mi, že mu tahle věc prostě přerostla přes hlavu.

„Zasloužím si jeho nenávist. Sám sebe taky nenávidím, že jsem tomu nedokázal zabránit. Každý den si to vyčítám.“

„Chtěla by ale vaše žena, abyste se s Jonathanem nenáviděli?“

„Ne,“ odpoví a napřímí se, pohlédne mi do očí. „Věřte mi, Grace, moje žena mě milovala, stejně jako já ji. Jonathan byl ještě dítě, nechápal, jak to mezi jeho rodiči funguje. Hádali jsme se často, příliš často, to je pravda, ale pak jsme se pokaždé se stejnou vášní usmířili.“ Při té vzpomínce se zasněně usměje, ale hned nato se na mě podívá bezradným, úpěnlivým pohledem, který mě dojímá. „Orla by nikdy nechtěla, aby mě náš syn nenáviděl. Já ale nevím, jak to změnit. Pomozte mi, Grace.

Promluvte s ním. Prosím.“

Přikývnu. Musím s Jonathanem mluvit, za každou cenu, ale ne proto, abych prokázala laskavost hraběti. Musím to udělat pro něj - a pro sebe. Teď totiž znám plný rozsah tragédie, kterou si musel prožít, a dostala jsem šanci porozumět, proč je takový, jaký je. A tím se všechno mění.

Jako kdyby nás slyšel, Jonathan mi v tu chvíli volá.

„Nejsi v kanceláři,“ pronese vyčítavě. „Indira říkala, že sis udělala pauzu dřív. Kde jsi?“

„Já… musela jsem si něco zařídit. Hned jsem zpátky.“

„Tak přijď hned ke mně nahoru,“ prohlásí a moje srdce se rozbuší, protože nedokážu odhadnout, jestli to říká z roztoužení, nebo kvůli něčemu jinému. Vzpomenu si na Yuuta a tato představa mě popožene. Rychle dopiju vodu.

Když se před podnikem rozloučím s hrabětem a chci jít, zadrží mě za ruku.

„Už dlouho si přeji, aby si Jonathan našel ženu,“ řekne. „Myslím, že pak pochopí, co se ve mně tenkrát odehrávalo. Aby věděl, jaké to je, někoho beznadějně milovat.“

Pokud Jonathan ještě umí milovat, říkám si cestou zpět do sídla firmy. Už mě neudivuje, že mě i všechny ostatní od sebe celou dobu odstrkuje. Dá se to ale ještě změnit - opravdu změnit? Má dost důvěry v sebe i ve mě, aby nechal minulost za zády? Nebo jsou ta zranění, která utrpěl, příliš hluboká a znemožňují mu jakýkoliv pevný vztah?

Zjistím to. Hodlám ho totiž postavit před volbu: pokud chce mě, musí se vypořádat se svou minulostí, abychom mohli společně začít od znova. A jestli ne…

O tom raději nepřemýšlím.

23. kapitola

Když se v nejvyšším poschodí otevírají dveře výtahu, napnu mimoděk na vteřinu všechny svaly, jelikož si nejsem jistá, co mě za nimi čeká. Tak nějak se bojím, že se hned srazím s Yuutem Nagakem, ovšem tady nahoře vládne obvyklý klid.

Catherine sedí na svém místě a dívá se mi vstříc. Nechystá se mě zastavit. Po Jonathanových jasných slovech mi už ani gestem nedala najevo, že mě nemá ráda, naopak, usmívá se přátelštěji než dřív, což nejspíš znamená, že je pro ni důležitější její pozice než nějaká žárlivost.

„Pan Huntington je ve své kanceláři,“ oznámí a ukáže na dveře. Tato informace je pro mě zbytečná, jelikož mi Jonathan právě volal, nicméně nutně potřebuju vědět něco jiného.

„Je u něj pan Nagako?“ Nevím, jestli se s tím Japoncem chci ještě někdy potkat, takže se napřed raději ujistím.

K mé úlevě zavrtí hlavou. „Odešel už před půl hodinou.“

Poděkuju a vejdu do Jonathanovy kanceláře. Velká místnost, která na mě při mé první návštěvě udělala pořádný dojem, už je mi důvěrně známá, ovšem na tom, jak mi buší srdce, když sem vejdu, se dosud nic nezměnilo.

Jonathan sedí za stolem, jako vždycky celý v černém, a ťuká něco do mobilu. Když mě spatří, odloží telefon a vstane, jde mi naproti. Moje kroky zrychlují, a když jsem u něho, musím ho prostě obejmout a políbit.

„Kdes byla?“ zeptá se pak, kousek mě od sebe poodstrčí a zkoumavě si mě měří.

„Co ti Yuuto chtěl?“ ptám se hned taky, abych odsunula svou odpověď. Navíc mě to opravdu zajímá, protože mě ten Japonec stále ještě poněkud děsí.

„Chce obnovit vztahy s Huntington Ventures,“ oznámí Jonathan a spokojeně se usměje, když zachytí můj tázavý pohled. „Beze všech podmínek.“

Zůstávám ostražitá. „Už nechce, aby ses mě zbavil?“

Jonathan zavrtí hlavou. „To si vůbec nemůže dovolit. Jak se ukázalo, nebyly pro nás jeho kontakty tak důležité, jak jsme si mysleli. Uchytili jsme se v Asii i bez nich a všechno funguje tak dobře, že si teď můžeme klást podmínky my. A první byla, že s námi může obchodovat jenom ten, kdo nemá nic společného s Nagako Enterprises. Yuutově firmě tak uniklo už několik lukrativních nových zakázek, což se mu vůbec nelíbí. Proto má najednou zájem o obnovení dobrých vztahů s Huntington Ventures.“

„Takže jsi situaci zvrátil ve svůj prospěch?“ Nemůžu skrývat obdiv a jeho úsměv se ještě rozšíří.

„Říkal jsem ti přece, že se nemusíš ničeho bát.“

Upírám pohled na černou látku jeho košile a hladím ho oběma dlaněmi po hrudi.

„A uděláš to?“

„Co jestli udělám?“

Zvednu hlavu a dívám se na něj. „Obnovíš vztahy s Nagako Enterprises?“

Jonathan pokrčí rameny. „Ještě jsem se nerozhodl,“ odpoví a já si v duchu povzdechnu.

Sice mě uklidňuje, že má Jonathan situaci pod kontrolou, ale stejně bych raději slyšela jasné ne. Při představě, že Jonathan pustí toho Japonce zpátky do svého života - i když třeba jen obchodně -, mi stále není do skoku.

Ty dva v uplynulých letech spojovalo mnohem víc než jen obchodní záležitosti. Podle všeho, co teď vím, Yuuto zřejmě nějakou dobu svým způsobem ztělesňoval postavu otce, podle které se Jonathan orientoval, když vztah s vlastním otcem skončil debaklem. Dokonce teď chápu, proč Jonathanovi bojujícímu se smutkem a pocitem viny musel imponovat jeho chladný, neemocionální styl. A i když si moc přeju, aby Jonathan nechal tuto část života definitivně za zády, bojím se pořád, že se může rozhodnout, že Yuutův životní styl je méně komplikovaný a tím přitažlivější než budoucnost se mnou.

Jonathan mě k sobě zase přitiskne a líbá mě na krk, až mi z toho měknou kolena.

„Tak kdes byla?“ vyptává se, zatímco rozepíná horní knoflíček mé halenky. „Cos měla tak důležitého, že sis posunula polední přestávku, aniž by ses dovolila šéfa?“

Polknu, protože vím, že se mu odpověď nebude líbit. Jenomže mu to musím říct - tak ať to mám za sebou.

„Byla jsem s tvým otcem.“

Jonathan ztuhne a nevěřícný výraz na jeho tváři je vystřídán podezřívavým.

„Otec je v Londýně?“

Přikývnu. „Požádal mě o schůzku.“

Jonathan mě pustí a rázuje zpátky ke svému stolu. Těsně před ním se zastaví a otočí se - rozzuřeně.

„Co chtěl? Nechej mě hádat - říkal ti, že mě máš přivést k rozumu, abych se konečně postavil ke svým povinnostem jako budoucí hrabě? Abys mě přivlekla zpátky na místo, které mi život předurčil?“

Z jeho slov odkapává výsměch, ale víceméně jdou k jádru věci: jeho otec chce, aby se vrátil. Až na to, že otcovy pohnutky jsou docela jiné, než o čem se Jonathan snaží přesvědčit mě i všechny ostatní. A já tentokrát nemám v úmyslu mu to spolknout. Musí se konečně postavit pravdě.

Zavrtím hlavou. „Ne. Má problémy, Jonathane. Lockwood Manor je předlužený a hrozí mu nucená dražba. Chce, abys mu pomohl.“

Jonathan zafuní. „Něco podobného jsem si už myslel. A on posílá tebe? Proč? Copak se bojí říct mi to sám?“

„Ne, nebojí,“ odpovím útočněji, než vlastně chci, protože on taky reaguje dost prudce. „Nemělo by to ale žádný smysl, protože ty ho neposloucháš. Zatratíš ho vždycky ještě dřív, než stačí cokoliv vysvětlit. Proto požádal mě, abych ti to řekla a poprosila tě o pomoc.“

„No tak v pořádku,“ řekne a já na něm vidím, že to vůbec není v pořádku. „Můžeme to zkrátit. Vyřiď mu, že jsem odmítl. Nedám do Lockwood Manor ani libru a přeji tomu, kdo ho vydraží, s tou ruinou hodně štěstí.“

Úplně se třese vztekem. Pokus hraběte spojit se s ním přese mne ho zjevně zasáhl úplně novým způsobem a extrémně jej rozzuřil.

Zhluboka se nadechnu. „Jonathane, ta ruina představuje historii tvého rodu. Něco takového nemá každý, je to příliš cenné, než abys to prostě zahodil - a už vůbec ne v případě, že máš možnost to zachránit.“

„Není to tvoje historie, takže ti není nic do toho, co zahodím a co ne.“ Zatřese hlavou, jako by z ní chtěl vyhnat něco otravného, pak upře pohled na mě, připraven k útoku. Jako tygr, kterého zaženou do kouta. „Proč je ta věc s mým otcem pro tebe tak důležitá, Grace? Proč se do toho pleteš? Nemůžeš tohle téma nechat pohřbené?“

„Ne, nemůžu. Podle mě je špatně, že všechno tak odmítáš - že takhle odmítáš otce. Hledá si k tobě cestu a je důležité, abyste si spolu promluvili. Když mu ani pak nebudeš chtít pomoct - dobrá, nedá se nic dělat. Musíš si to s ním ale vyjasnit.“

„Já nic nemusím,“ ušklíbne se Jonathan. „Co je to s tebou, Grace? Vymyl ti otec mozek? Na čí straně vlastně stojíš?“

Je těžké vzdorovat Jonathanovu hněvu. Já se mu ale dál dívám do modrých očí, v nichž zuří bouře, opětuju jeho pohled.

„Na tvé,“ oznámím. „Nedělám to pro hraběte, ale pro tebe. Protože to, co děláš, není dobré. Ta nenávist není dobrá. Rozežírá tě a ničí.“

Jonathan si prohrábne vlasy. „Takže se mu to zase jednou podařilo? Zpracoval tě stejně jako Sarah. Ubohý starý muž, který to má tak těžké - a vy ho litujete. Nic o něm nevíš, Grace. Nemáš tušení, co se stalo.“

„Ale mám! Tvůj otec mi všechno řekl!“ Udělám krok jeho směrem. Jeho tvář je jako z kamene. „Vyprávěl mi, co se stalo toho večera, kdy tvá matka zemřela.“

Jonathan zavře oči a odvrátí se, jde k prosklené stěně a založí ruce na hrudi, strnule hledí ven.

Přistoupím k němu, tak blízko, jak se odvažuju, protože jeho postoj je extrémně odmítavý, zastavím se dva kroky od něj.

„Nikdy jste o tom nemluvili, ale to musíte, jestli chceš mít šanci konečně to překonat.“ Odmlčím se. „Udělej to pro mě, Jonathane. A pro svou matku. Milovala tě a tvého otce taky. Nechtěla by, abys nenáviděl jeho nebo sám sebe. Byla to tragická nehoda, kterou nemůže nikdo napravit, ale nebyla to tvoje vina.“

Otočí se ke mně a v jeho očích se zračí syrová bolest.

„Byla kvůli němu nešťastná,“ zavrčí. „To nemohla být láska.“

Hledím na něj s bušícím srdcem.

Nemůže se od toho oprostit. Lpí na názoru, který si utvořil jako dítě a se kterým dokáže žít. Všechno ostatní je pro něj příliš bolestivé.

„Ale ano. Ona tvého otce milovala, Jonathane. A on ji. Navzdory všemu. Přesně tak, jako já miluju tebe.“

„Neměla bys,“ odpoví a skryje tvář za oponou, schová přede mnou své nitro a pohled na něj mě děsí, protože to vypadá jako definitivní konečná.

„Proč to nemůžeš připustit?“ zeptám se zoufale a udělám ty poslední dva kroky k němu, položím dlaň na jeho ruku. „Proč utíkáš před city? Staly se ti hrozné věci, ale nemůžou přece určovat směr celého tvého života. Ty už nevíš, o čem tvá sestra píše diplomovou práci? O barvách lásky, Jonathane. Láska tvých rodičů měla svou vlastní barevnou škálu, měla jiné odstíny, než je běžné u ostatních lidí. Přesto ale byla intenzivní a zářila.“

Chtěla bych s ním zatřást, protože mě ničí, jak se na mě bezvýrazně dívá.

„Pro tebe je všechno jenom černé, že? Utíkáš před každým zábleskem naděje, popíráš, že nějaká vůbec existuje, ze strachu, že se zklameš nebo zklameš někoho jiného. To je ten problém, že? Proto se oblékáš do černé, je to jako varování. Vyhni se mi, u mě nenajdeš žádné světlo a žádnou lásku. Vůbec nevidíš, jak si tím sám ubližuješ. O co se okrádáš.“

Jonathan si znechuceně odfrkne a výraz jeho očí se nemění, je spíš ještě tvrdší.

„O lásce nebyla nikdy řeč, Grace.“ Zlobně šlehne rukou a mě píchne u srdce. „Já jsem to věděl. Nikdy jsem se do toho neměl pouštět. Bylo to bláznivé. Bláznivé a nesmyslné.“

Škubnu sebou, ale odvážím se ještě na jeden pokus. „Prosím, Jonathane, popřemýšlej o tom ještě. Jestli dáš svému otci šanci, tak my taky -“

„Ne,“ prohlásí a zní to velmi definitivně. „Já otci už šanci nedám, Grace. Žádnou si nezaslouží.“

„Takže nedáváš žádnou šanci ani sobě? Ani nám dvěma?“

Jonathan neodpovídá, ale já vidím odpověď v jeho očích.

„Jestli to odmítneš, odejdu,“ pohrozím mu a jakmile to vyslovím, je mi jasné, že to myslím naprosto vážně.

„Dobře, tak jdi. Pro mě za mě,“ odsekne, a ve vteřině poté mu hledím do očí a doufám, že v nich najdu něco, co mi řekne, že to tak nemyslí. Nic tam však není, jenom mrazivá zlost a odmítání. „V tom případě jsme si to vyjasnili.“

Otočí se zase k oknu a dívá se ven, pohled upřený kamsi do dáli, pro mě nedosažitelný.

Jsem v duchu jako zkamenělá, zatímco hledím na jeho záda a cítím, jak se ve mně rozlévá ledové poznání, že to mezi námi prostě nemůže fungovat. Včera jsem ještě cítila zlost, vztek, že je tak umanutý, ale teď už je tu jenom zoufalství.

On se vůbec nezměnil, pomyslím si, a nikdy se ani trochu nezmění. Jonathan je ochoten jít mi vstříc jen po určitou hranici. Nemiluje mě, tedy přinejmenším ne dost na to, aby na svém postoji cokoliv změnil. Toto prozření mi láme srdce. Nemá to ale žádný význam. Prostě to nestačí a je načase, abych to uznala.

„Ano,“ přikývnu. „Tak jsme si to vyjasnili.“

Otočím se a jdu, přesně jak jsem řekla, ale jeho to asi nezajímá, protože když se u dveří ohlédnu, stojí stále u okna zády ke mně a nereaguje, nedívá se za mnou. Proto se odvrátím a zavřu za sebou dveře.

Pokud Catherine zachytila něco z naší poměrně hlasité hádky, nedává to najevo. A evidentně vidí, že s ní nemám zájem mluvit, takže na mě jen letmo kývne a věnuje se textu, který právě píše.

Projdu kolem ní jako v transu, sjedu výtahem do plánovacího, jdu do své kanceláře a zavřu dveře. Monitor počítače je černý, protože jsem byla dlouho pryč, a když ho zase zaktivuju, vyskočí okno s diagramy, na kterých jsem pracovala, než přišla Annie a zavolal hrabě.

Chci pokračovat, prostě abych myslela na něco jiného, ale nejde to, jenom civím do počítače a v duchu si znovu a znovu přehrávám hádku s Jonathanem, dokud obrazovka zase nezhasne, což mě probere.

Balvan v žaludku mě tíží stále víc, takže vstanu, popojdu k oknu a dívám se dolů na ulici. Všechno tady - Londýn, moje kancelář, práce u Huntington Ventures - je najednou tak skoro bolestivě vzdálené, protože ať se na to dívám jakkoliv, jde to jenom s Jonathanem. Pokud odejdu z jeho života, tak musím odejít úplně, musím opustit i Londýn a všechno, co k němu patří. Moje hloupé srdce to však ještě stále nechce uznat, pátrá v tom rozhádaném rozhovoru po čemkoliv, na co by se mohlo upnout, po náznaku naděje, že si to Jonathan ještě rozmyslí. Nic takového tu však není. Nebo přece?

Dlouze si povzdechnu a chci se odvrátit od okna, když tu se dole před vchodem objeví Jonathanova černá limuzína. Se zatajeným dechem tam stojím a čekám a pak vidím, jak z budovy vyjde Jonathan a míří dlouhými kroky k autu. Steven otevře šéfovi dveře a vrátí se za volant. Auto se rozjede, elegantně vklouzne do provozu a zmizí mi z dohledu.

Zdrceně se vrátím ke stolu a ztěžka dosednu na otáčivou židli, cítím, jak se mi vnitřnosti svírají. On odjel a mně je, jako kdybych ten rozchod vnímala celým tělem. Netuším, kam jede, a skutečnost, že se ho teď už nesmím zeptat, je bolestivá.

Není ti nic do toho, co zahodím a co ne, slyším ho zase. Pojede za Yuutem a bude pokračovat tam, kde kvůli mně přestal? Nevím, a bude lepší, když si zvyknu na myšlenku, že dál půjdeme každý svou cestou. Jonathan je možná rád, že už se mi nemusí z ničeho zpovídat. Jak se zdá, chce zřejmě právě to - být zase volný. Já se ale cítím prostě jen prázdná a nešťastná, jako kdyby mi někdo vyrval kus srdce, tu část, ve které sídlí štěstí.

Teprve nyní mi do očí vyhrknou slzy, ale spolknu je, protože tady v kanceláři nechci ukázat slabost a brečet.

S hlubokým povzdechem si sednu k počítači a dokončím ty diagramy, připojím je ke zprávám a doplním k nim poznámky. Potom se vydám do kanceláře Indiry Ambaniové, abych vyvodila důsledky, i když budou neuvěřitelně bolestivé.

24. kapitola

„Tady to je?“ Taxikář ukazuje na průčelí Jonathanovy vily v Knightsbridge. Když přikývnu, zaparkuje přímo před branou a já mu zaplatím. Vystoupí se mnou a pomůže mi se zavazadly, vytáhne z auta můj obrovitý černý kufr a pak mi podá i prázdnou cestovní tašku, kterou mi naštěstí půjčila Annie.

Potom se vrátí za volant a jede dál a já tu zůstanu a naposledy si prohlížím dům, nechávám na sebe působit jeho celkový dojem.

Bílé průčelí jeho vily vyčnívá mezi ostatními domy, stejně jako vyčníval on tehdy na letišti, když jsem přiletěla do Londýna a poprvé jsem ho uviděla.

Poručím si a otevřu branku v kovaném plotu, vydám se s těžkým kufrem ve vleku a s prázdnou taškou v ruce ke dveřím. Zvonek - příjemný gong - hlasitě zazní domem a potom ke své úlevě uslyším kroky. Jonathanova hospodyně, paní Matthewsová, tady touto dobou bývá, ale stoprocentně jistá si být nemůžu. Bez ní se dovnitř nedostanu.

Když potom - ve své obvyklé zástěře - otevře a pozná mě, mile se usměje.

„Slečno Lawsonová!“ Hned se ale zachmuří, protože mě musí zklamat. „Pan Huntington tu není. Je na služební cestě a vrátí se až příští týden. To jste nevěděla?“

Chabě jí oplatím úsměv. „Ale ano,“ odpovím. „Přijela jsem si jen pro svoje věci. Můžu dál?“

„Samozřejmě!“ Ustoupí stranou, abych kolem ní mohla projít. Nacpaný kufr nechám hned za dveřmi, ale tašku si beru s sebou.

Zatímco jdu za paní Matthewsovou do schodů, nasávám toužebně každičký detail - vkusné moderní vybavení, obrazy na stěnách a plastiky z Jonathanovy sbírky moderního umění, starý klavír v salonu, který mezi těmi novými věcmi ční jako anachronismus a který patřil jeho matce, jak už teď vím.

„Pojedete za panem Huntingtonem?“ zajímá se paní Matthewsová, když přijdeme do jídelny. Vrací se zpátky do kuchyně - vidím tam na podlaze stát kbelík a v rámu dveří je opřený mop -, ale evidentně jí vrtá hlavou, proč přesně si jdu pro svoje věci. Pravděpodobně zaznamenala, jak mizerně se mi vede. Je to na mně vidět, soudě podle komentářů, které jsem si včera vyslechla v práci a případně od Annie a Iana.

Zavrtím hlavou. „Ne, vracím se do Ameriky,“ odpovím bez bližšího vysvětlení, ale ona si domyslí zbytek a v jejím pohledu je směsice lítosti a soucitu. Ukáže na schody.

„Však se tu vyznáte,“ poznamená a vrací se do kuchyně, aby pokračovala tam, kde ji vyrušilo moje zazvonění.

Pár vteřin se za ní dívám, potom se vydám nahoru do ložnice. Každý kus nábytku mi tady něco připomíná, až to bolí, proto si pospíším a postavím tašku na postel. Otevřu skříň a snažím se ignorovat Jonathanovy věci. Vyklízím jednu přihrádku, kterou mi tam přenechal, balím všechno do tašky. Nakonec vejdu do koupelny a sesbírám tam, co je moje. Je toho víc, než jsem si myslela, a každá věc, kterou vezmu do ruky a strčím do tašky, ve mně posiluje podivně prázdný pocit. Pěkně jsem se tady zabydlela, pomyslím si otupěle. Zatím ne natrvalo, nebylo přece nic rozhodnuto, ale už jsem začínala tuto vilu brát jako svůj domov. Jako místo, kam patřím. Protože jsem se tu cítila tak příjemně. To však asi byly jen mé jednostranné pocity.

Těžkým krokem se vrátím do ložnice a nahlédnu naposledy do skříně. Moje přihrádka je prázdná a ani jinde nevidím už žádné další svoje věci. Nemůžu se ale odtrhnout, natáhnu ruku a váhavě se dotknu látky jeho černých košil visících na tyči, zvednu jeden rukáv a přitisknu si ho ke tváři. Když ucítím Jonathanovu vůni, vytrysknou mi slzy, a tak nechám košili rychle být a zavřu skříň.

Křečovitě se snažím držet a soustředím se na tašku, pokouším se zapnout zaseknutý zip. Čím déle s ním bojuju, tím jsem zoufalejší a nakonec mi po tvářích stékají slzy a já to vzdám, posadím se na kraj postele a zabořím obličej do dlaní, zatímco mnou otřásají vzlyky.

Až doposud jsem dokázala nebrečet. Nebrečela jsem, když jsem byla u Indiry Ambaniové, abych jí sdělila, že odlet do Ameriky o pár dní uspíším. A že se po zkouškách, které se konají za nějaké dva týdny, do Londýna nevrátím. Že dávám u Huntington Ventures okamžitou výpověď, což jde, protože jsem ve zkušební době. Byla sice hodně překvapená a taky zklamaná, ale měla pochopení a slíbila mi, že poví kolegům o mé výpovědi teprve tehdy, až budu pryč. Nechci se loučit, chci prostě, pokud možno nenápadně, zmizet, protože už tak je to pro mě dost těžké.

Annie jsem pochopitelně všechno řekla, když jsem byla večer v Islingtonu, ale ani tam jsem nebrečela, protože mě stále ještě nepustila ta vnitřní strnulost. Pila jsem s Annie a Ianem víno - Marcus byl někde pryč - a stále jsem je ujišťovala, že to takhle bude lepší. Že jsem pochopila, že mezi mnou a Jonathanem to nemůže nikdy fungovat a že je rozumnější odejít, než bude všechno ještě horší. A když jsem pak ležela v posteli, taky mi netekly slzy a jenom jsem civěla do stropu.

Možná proto, že jsem celou dobu doufala, že za mnou Jonathan přijde a omluví se mi. Že mě přesvědčí, že je mu to líto a že si všechno rozmyslel. Ale on tu vůbec není. Předevčírem po naší hádce odjel a od té doby se neukázal. Včerejšek jsem ještě musela strávit v kanceláři a nachystat všechno k projektu v Hackney, aby se ho mohl bez problémů chopit někdo další. Ze začátku jsem sebou vždycky škubla, když se otevřely dveře nebo mi začal zvonit mobil, protože jsem si myslela, že je to Jonathan. Nakonec jsem ovšem na chodbě zaslechla, že je zase na obchodní cestě. S cílem neznámým. Ani Catherine asi neví, kde je a kdy se vrátí, protože jindy fungují tamtamy ve firmě celkem spolehlivě. Přinutila jsem se nepřemýšlet, kde asi je, a celou dobu jsem si namlouvala, že je dobře, že je Jonathan pryč, protože mi tak nemůže zabránit v odletu a rozloučení s Londýnem pro mě bude o to lehčí.

Jenomže vůbec nic není lehké. Ani jeden zatracený krok, který mě dostane od Jonathana, a čím déle jsem v téhle místnosti, ve které jsem s ním strávila tolik vášnivých hodin, tím víc mi to rve srdce.

Ramena se mi chvějí a nemůžu přestat brečet, ale vím, že přestat musím. Že se musím vzchopit a odejít, abych stihla letadlo startující za několik hodin z Heathrow. Proto se několikrát nadechnu a vydechnu, a když se trochu uklidním, zajdu ještě rychle do koupelny, abych obhlédla škody, které mi na obličeji napáchaly slzy.

Vypadám hrozně, jsem bledá, mám zarudlé oči a černé šmouhy od řasenky na tvářích. Je zapotřebí spousty studené vody, abych ji smyla, a nakonec se snažím zhodnotit, jestli se vyplatí znovu se malovat - pravděpodobně ne, protože pokud mě pak ještě přemůžou slzy, budu zase vypadat jako mýval. Z těchto úvah mě vytrhne zvonění mobilu a jdu do ložnice, abych ho zvedla.

Volá Sarah. „Je to pravda, Grace?“ zeptá se okamžitě a její hlas zní přísně.

„Co jestli je pravda?“

„Letíš do Ameriky dřív, než jsi plánovala?“

„Odkud to víš?“ Doufala jsem, že to zjistí, až budu pryč.

„Právě mi to řekl Alex. Chtěl s tebou mluvit a dozvěděl se to od tvé šéfové. Proč jsi nic neřekla?“ Něco tuší, možná je to ten šestý smysl, který mladší sestry mívají, slyším v jejím hlase obavy. „Posunuli ti termín zkoušek?“

„Ne. Prostě se mi to víc hodí takhle,“ zalžu a cítím, jak se mi do očí zase derou slzy. Asi si vynahrazuju to, že jsem se poslední dva dny tak ovládala.

„A kde je Jonathan? Alexander říkal, že odjel, ale neví kam,“ vyslýchá mě Sarah.

„To já taky nevím,“ řeknu a chvění mého hlasu mě prozradí. Zatímco se Sarah na chvilku odmlčí, slyším úplně to cvaknutí v její hlavě, jakmile jí všechno dojde.

„Vy jste se pohádali.“ Není to otázka a její hlas zní rozčíleně. „Grace, nechceš ho snad opustit, že ne? Vrátíš se, až složíš zkoušky?“

Ztěžka polknu. „Ne, Sarah. Nevrátím se.“

„Ale, Grace, to nejde, tohle nesmíš udělat. Prosím. On tě potřebuje.“

„Ne, nepotřebuje,“ odpovím smutně. „Nechce mě, Sarah.“

„To je nesmysl!“ vypění. „Je do tebe blázen.“

Zavřu oči a po tvářích se mi skoulí další dvě slzy. „Ne. Ne dost velký blázen. A proto musím odejít. Prosím!“ Zvýším hlas, když chce ještě něco dodat. „Prosím, nech mě být,“ řeknu a ona ustoupí, protože asi cítí, jak je to se mnou vážné a jak jsem vyčerpaná.

„Kdy pojedeš?“ zeptá se už mírněji.

„Jsem právě v Knightsbridge pro svoje věci. Vezmu si odtud taxi na letiště.“

„Takže tě už neuvidím,“ pronese Sarah vyčítavě.

„Můžeš přiletět na návštěvu,“ řeknu a hned se sama sebe ptám, jestli to opravdu půjde. Ráda Sarah uvidím, protože jsme se spřátelily. Nejprve ale potřebuju získat odstup od Anglie, a především od Jonathana.

„Každopádně zůstaneme v kontaktu,“ prohlásí Sarah pevným hlasem, a když pak ukončí hovor, cítím se ještě bídněji než předtím.

Nedokážu se vyhrabat k odchodu. Zůstávám prostě sedět a dívám se na okno, zatímco se mi v duchu přehrávají obrazy, kterým nemůžu uniknout a které mě asi budou doprovázet ještě dlouho. Obrazy toho, jak šťastná jsem s Jonathanem byla, jak mě naplňovalo být po jeho boku a taky jak skvělý s ním byl sex. S tím je teď konec, pomyslím si a raději vstanu, donutím se. Sklíčeně sejdu se sbalenou taškou ze schodů do kuchyně, kde paní Matthewsová stále uklízí.

„Na shledanou, paní Matthewsová,“ rozloučím se a podám jí ruku. Na sto procent vidí, že jsem brečela, a vyvodí si z toho ten správný závěr - nedívá se na mě už tázavě, ale jen soucitně.

„Vrátíte se?“ ptá se opatrně a nevypadá překvapeně, když zavrtím hlavou. „To je škoda,“ řekne a já vím, že to myslí upřímně. Za poslední dobu jsem ji celkem poznala a navzdory věkovému rozdílu mi byla velmi sympatická. „Budete panu Huntingtonovi chybět,“ dodá, protože si evidentně není jistá, kdo koho vlastně opouští. „Byl poslední dobou mnohem vyrovnanější. Byli jste tak hezký pár.“

Usměju se, ale odpovědět jí nedokážu, pokud nechci riskovat další slzy.

„Hodně štěstí,“ popřeje mi a pokračuje v práci, zatímco já odnáším tašku dolů ke dveřím. Můj černý kufr stojí na svém místě a já ho vytáhnu ze dveří. Je ještě plnější, než byl, když jsem přiletěla, protože musel pojmout i věci, které jsem si nakoupila v Londýně. Proto potřebuju i tu tašku od Annie, abych vůbec všechno pobrala.

Jako kdyby šlo o viditelné znamení toho, co jsem pobytem v Londýně všechno získala, pomyslím si, zatímco tahám z tašky mobil, abych si zavolala taxík. Jenomže se tím nevyváží to, co jsem tu musela nechat, a doufám, že někdy, až odezní nejhorší bolest, ocením aspoň ty zkušenosti, které jsem tady nasbírala.

Chci najít číslo taxislužby, které mám uložené, a vidím, že mi přišla esemeska. Je od Alexandera a je opravdu krátká.

Počkej u Jonathana. Musím s tebou mluvit.

Překvapeně a taky trochu v obavách hledím na stručný text. Sarah mu řekla, kde jsem, a zřejmě i co se stalo, a já nevím, jestli mu chci odpovídat na otázky, které mi určitě položí - o Jonathanovi a o práci, které se vzdávám. Alexander je koneckonců mým faktickým nadřízeným, protože plánovací oddělení spadá do jeho kompetence. Krom toho mě už tlačí čas a měla bych se pomalu vydat na letiště. Cítím však povinnost počkat, když mě o to žádá, a nakonec ani nemusím čekat dlouho, protože o deset minut později přijede jeho šedý jaguár, Alexander vystoupí a jde mi naproti.

Nepozdraví mě s úsměvem, ale zkrabatí čelo a ukáže bradou na moje zavazadla.

„Ty chceš opravdu odjet? Teď hned?“

Přikývnu. „Za pár hodin mi to letí. Chtěla jsem si už zavolat taxík.“

„To nemusíš. Můžu tě tam hodit,“ prohlásí bez rozmyšlení, vezme mi zavazadla a naloží je do kufru. Když však sedíme v autě, nerozjede se, ale podívá se na mě. „Sarah mi volala a všechno mi řekla.“ Povzdechne si. „Že je Jonathan blbec, o tom nemusíme diskutovat, a co se mezi vámi odehrálo, není moje věc, to si musíte vyřešit sami. Já ale nehodlám dovolit, abys od nás odešla, Grace. Jsi pro Huntington Ventures velkým přínosem a já jsem přijel, abych tě výslovně požádal, aby sis to ještě rozmyslela.“

Nešťastně na něj hledím. „To mi hrozně lichotí, Alexi, ale já nemůžu. Musím zpátky do Chicaga. Ty zkoušky…“

„A potom?“ skočí mi do řeči. „Co chceš dělat potom?“

Pokrčím rameny. „Najdu si novou práci.“

„Nemusíš hledat. Máš práci tady.“

„Alexi, ty to nechápeš. Nemůžu se sem vrátit. Potřebuju odstup a čas na přemýšlení a potřebuju obojí okamžitě. Nemůžu se sem za dva týdny vrátit a jednoduše pokračovat v práci. Nejde to.“

Přikývne. „Kvůli tomu od nás přesto nemusíš odcházet,“ tvrdí a zvedne ruku, když mu chci zase odporovat. „Grace, já ti rozumím líp, než si myslíš. Poslouchej mě chvíli. Huntington Ventures má v New Yorku kancelář, do které by ses jako posila výborně hodila. Můžeš složit zkoušky a potom tam nastoupit, jestli chceš, a nemusíš se rozhodovat hned teď. Přemýšlej o tom, ano? Chci ještě zachovat určitou šanci, než nám tě přebere jiná firma.“

Usměju se, protože je to opravdu skvělá nabídka a protože bych z ní byla šťastná, kdybych teď nebyla tak hrozně na dně. Ale práce pro Huntington Ventures, třeba i v New Yorku, má jeden háček. „Jonathan…“

„Nemusí o tom vůbec vědět, Grace. Probereme to ještě jednou v klidu, jen my dva, až budeš mít po zkouškách. Do té doby budeš mít čas všechno si vyjasnit a rozmyslíš se, jestli mou nabídku přijmeš, platí?“

„Platí,“ přikývnu po malém zaváhání. Formuloval to tak, že vůbec nemůžu říct ne. „Hodíš mě teď na letiště? Prosím.“

Přikývne a nastartuje. Cestou už nemluvíme, jsem příliš ponořená do svých myšlenek a Alexander to respektuje a nechává mě na pokoji, za což jsem mu velice vděčná.

Na letišti mi pomůže odevzdat zavazadla, pak se rozloučíme před vchodem k terminálům.

„Měj se, Grace,“ řekne a krátce mě obejme. „Hodně štěstí u zkoušek.“

Dokážu jenom vydechnout „Díky“ a přikývnu, když po mně žádá slib, abych se ozvala Sarah, potom projdu kontrolou a už se neohlížím, protože cítím, jak se mi stahuje hrdlo.

Tady na letišti to začalo, pomyslím si, když zvedám ruce, aby mě bezpečnostní pracovnice mohla zkontrolovat detektorem kovů. A teď to tady končí, teď musím zpátky do dobře známého, a přesto najednou tak cizího Chicaga, které mi připadá tak bezútěšné po tom snu, který jsem prožívala tady.

Tak ráda bych zůstala. Vím ale, že musím jít. Jonathan by mě dokázal zastavit, kdyby chtěl. On ale nechtěl, což je asi nejjednoznačnější znamení, že bude lepší zapomenout a začít někde od začátku - v New Yorku nebo kdekoli jinde.

Když ale později sedím v letadle u okýnka a dívám se na Londýn, který se pode mnou rychle zmenšuje, musím zápasit se slzami, protože to tak hrozně bolí, a je mi jasné, že zapomínání nebude vůbec snadné.

25. kapitola

„Musíš už opravdu jet?“ ptám se Hope smutně. Přikývne a ještě jednou mě pevně obejme.

„Babička mě potřebuje na farmě, vždyť víš, jak to tam o sklizni vypadá,“ řekne vesele, ale já cítím, že ji taky trápí, že spolu nemůžeme strávit víc času.

Bylo hezké mít ji u sebe a dny, ve kterých mi pomáhala zabalit všechny moje věci do krabic, utekly jak voda. Hodně jsme se smály, a když tu byla, neměla jsem tolik času přemýšlet o Jonathanovi a o tom, jak se cítím prázdná od doby, co nejsem s ním.

Hope nasedla do babiččina starého pick-upu a stáhla okýnko. „Fuj, to je vedro,“ stěžuje si, protože se vnitřek auta rozpálil. Slunce po pár deštivých dnech zase praží, což já beru jako dobré znamení pro to, co mám dnes ještě v plánu, nicméně je mi líto Hope, která musí strávit tři hodiny ve staré káře bez klimatizace.

Ovšem moje překrásná veselá sestra, která se svými blond vlasy a opálenou postavou modelky neustále přitahuje pohledy mužů, se už s horkem smířila a zase už myslí na mě.

„A opravdu si se zbytkem poradíš sama?“ ujišťuje se, protože o tom evidentně pochybuje.

„Jistě,“ odpovím po sto padesáté a zakoulím očima. „Víš přece, že Alexander říkal, že se nemusím o nic starat. Pokud to místo v New Yorku přijmu, firma se postará o stěhování. A pokud ne, zavolám ti, ty přijedeš, naložíme pick-up a pojedeme zase domů.“

Hope se poněkud nejistě usměje. „Momentálně nevím, co si přeju víc,“ řekne. „Ten New York zní dobře a opravdu ti přeju, aby to vyšlo. Stejně ráda bych tě ale měla zase u nás doma.“

Po všem, co se za poslední čtyři týdny stalo, jejím obavám docela rozumím. Když jsem se vrátila z Londýna, padala jsem do hluboké jámy a vděčím Hope za to, že jsem navzdory svému trápení zvládla zkoušky. Vyzvedla mě v Chicagu na letišti a prvních pár dní zůstala se mnou a pak se ještě jednou vrátila, aby mě doprovodila na zkoušky, načež se mnou oslavila, že tuhle část mám úspěšně za sebou.

Potom jsem dlouho přemýšlela, jak dál, a po pár telefonech s Hope a Sarah jsem se rozhodla, že si kancelář v New Yorku, o které Alex mluvil, minimálně prohlédnu. Tak docela si pořád neumím představit, že bych zase mohla pracovat pro Huntington Ventures, ale na druhou stranu je to šance, kterou nemůžu jen tak zahodit. New York je od Londýna daleko a Alex tvrdí, že tam Jonathan létá jen málokdy, takže sporadická setkání - pokud k nim vůbec dojde - nějak přežiju. Je ale docela dobře možné, že k nim nedojde nikdy, protože doposud neprojevil žádný zájem mě vidět.

Hope nastartuje. „Dávej na sebe pozor, Gracie, slyšíš? A zavolej mi, až budeš v New Yorku.“

Slíbím jí to a mávám, dokud pick-up nezmizí na konci ulice. Je to legrační, říkám si, nic se nezměnilo. Hope na mě vždycky dávala pozor, i když je mladší, nicméně teď se poprvé cítím opravdu starší než ona - snad protože mě doba v Anglii tak změnila a protože jsem tolik zdeptaná.

Zamyšleně se vracím do svého malého bytu, který mi bude domovem už jen pár dní - do konce srpna. Potom končí nájemní smlouva, kterou jsem vypověděla, a budu se muset rozhodnout, jestli se vrátím do Lesteru, nebo přijmu Alexanderovu nabídku a půjdu do New Yorku.

S povzdechem se rozhlédnu po krabicích rozestavěných všude okolo a jsem ráda, že jsem se sestřinou pomocí zvládla všechno sbalit. Byt mi teď ale připadá hrozně bezútěšný, takže se rozhodnu, že pojedu na letiště dřív a počkám na Alexandera a Sarah tam.

Moje taška nachystaná na tři dny v New Yorku stojí u dveří, vezmu ji a vyjdu z bytu, aniž bych se ještě ohlédla.

Je dobře, že se zase něco děje, pomyslím si o chvíli později, když sedím v taxíku cestou na letiště, a těším se, až vypadnu z Chicaga. Vlastně se skoro nemůžu dočkat, protože Hope měla pravdu: když tu budu sama, budu tu jen posedávat a trápit se vzpomínkami, což mi rozhodně neudělá dobře, navíc si s tím ještě nejsem schopná sama poradit.

Skoro každou noc se mi zdá o Jonathanovi a jeho obraz mě pronásleduje i přes den. Sotva uplyne minuta, abych na něj nepomyslela, a to musí přestat. Musím najít způsob, jak zabavit mozek, a předpokládám, že New York bude pro začátek úplně ideální.

Opravdu se mi zdá vyloučené, že by se tam Jonathan v brzké době ukázal. Kancelář spadá pod Alexe, a i kdyby navzdory svému slibu Jonathanovi prozradil, že tam možná začnu, byl by to pro něj spíš důvod, proč se New Yorku vyhnout.

Je to smutné, ale zdá se, že mě kompletně vyškrtl ze života. A to i přesto, že mě nakonec vyslyšel a pomohl otci udržet Lockwood Manor. Sarah mi vyprávěla, že převzal jeho dluhy a financoval i nutné opravy na domě, takže ten nadále zůstává v majetku rodiny. Jestli spolu ti dva zase mluví, to nevím, protože Sarah o Jonathanovi nic moc neříkala, ví totiž, jak by mě to bolelo. Jen o tuhle dobrou zprávu se musela podělit a já mám velkou radost za hraběte i za Jonathana, že to dobře dopadlo.

Když jsem to slyšela, na vteřinu jsem zadoufala, že změnil své mínění i v jiných bodech. To se však asi nestalo, protože o něm ani nadále nic nevím, a jelikož o něm Sarah mluví tak málo, dělá pravděpodobně věci, které by se mi nelíbily. Zřejmě už zase dávno vklouzl do svého starého životního stylu, setkává se s Yuutem v klubu a na mě zapomněl.

Na letišti O’Hare vládne obvyklý shon, což velice vítám. Najdu si kavárnu v centrální poloze, odkud vidím na lidi, kteří neustále přicházejí a odcházejí, a čekám, až nadejde čas vyzvednout Sarah a Alexandera.

Přitom vlastně spíš vyzvednou oni mě, přiletí firemním tryskáčem a budeme společně pokračovat do New Yorku. Trochu lítostivě pomyslím na svůj let firemním letadlem, ale radši tu vzpomínku zaplaším. Chceš se přece dívat dopředu, a ne zpátky, pokárám se a povzdechnu si, protože je to tak těžké.

Jak mám zapomenout na muže, jako je Jonathan? Vyplnil moje srdce tak dokonale, že si nedokážu představit, že bych někdy mohla milovat jiného, a myšlenka, že bych ještě dlouho mohla trpět stejně jako teď, mě opravdu zneklidňuje. Dopiju tedy radši rychle kafe, zaplatím a vydám se do příletové haly. Opřu se tam o sloup a pozoruju lidi proudící nepřetržitě z terminálů, dívám se, jak je vítají jejich blízcí nebo aspoň řidiči, kteří je přijeli vyzvednout. Na všechny tu samozřejmě nikdo nečeká,

ale na většinu ano, a shledání, odehrávající se mi před očima, mě zabaví natolik, že se ani při čekání na Sarah a Alexandera nenudím.

Jenomže ti dva stále nejdou. Měli přistát chvíli po třetí, a teď už je tři čtvrtě na čtyři, ale oni tu pořád nejsou.

Znepokojeně vyhrabu mobil a volám Sarah. Pokud ještě sedí v letadle, má možná vypnutý telefon, říkám si, ale za pokus to stojí. A opravdu to hned po druhém zazvonění zvedne.

„Kde jste?“ ptám se. „Nějaký problém?“

Sarah neodpoví hned a místo toho to v mobilu zašustí a zachrčí, zní to, jako kdyby si přitiskla telefon k tělu, abych nerozuměla, co říká. Slyším totiž, že tam s někým mluví, a zdá se, že je to Alexův hlas. Potom to tam zase zašustí a já ji slyším jasně a zřetelně.

„Ne, všechno je v pořádku,“ řekne. „Počkáš chvilku?“

Vztekle zašilhám po telefonu, když to v něm zase zašelestí. Opět to nějakou dobu trvá, než se mi Sarah ozve, a zní jaksi nezvykle, skoro přehnaně nadšeně.

„Hned tam budeme,“ oznámí. „Už přistáváme.“ V pozadí slyším nějaké zvuky, ze kterých jsem tedy úplně zmatená. Vždyť tam právě zařičel kůň.

„Sarah, kde jsi?“ ptám se už rozčíleně, protože je jasné, že mi lže. „A netvrď mi, že sedíš v letadle. Pokud vím, koně do soukromých tryskáčů nesmějí.“

Zase si šušká s někým, kdo je tam s ní - poslední důkaz, že tady něco doopravdy nehraje, pak znovu slyším její hlas, který zní teď naléhavě. „Omlouvám se, Grace, došlo k malé změně plánu. Jsi na letišti?“

„Ano a stojím už skoro hodinu v příletové hale a čekám na vás,“ prohlásím úplně zmatená a s rostoucím podezřením. Jaká změna plánu? „Kde vlastně jste?“

„Na Lockwood Manor,“ řekne a já cítím, jak se ve mně rozlévá hluboké zklamání. Copak jsem se v ní a Alexanderovi tak zmýlila? Byly to s tou prací v New Yorku všechno jen plané sliby? Už o mě nemají zájem?

Než se na tohle všechno stačím zeptat, mluví Sarah dál. „Nemůžu ti teď nic vysvětlovat, ale všechno je v pořádku. Zůstaň tam a čekej. Slib mi to, ano?“

Mám jí slíbit, že tu zůstanu stát a budu čekat, i když sedí na koni tisíce kilometrů daleko? Haló? Co si myslí, že…

Nestačím dokončit myšlenku, protože mi na vteřinu vynechá srdce, a já svěsím ruku s mobilem, zatímco hledím na posuvné dveře terminálu, které se právě otevřely, aby jimi prošel vysoký černovlasý muž, který rázným krokem míří do haly a rozhlédne se.

Panebože.

Jonathan.

26. kapitola

Zem se mi zhoupne pod nohama. Jonathan, běží mi hlavou stále dokola jako v nějaké nekonečné smyčce. Jonathan. Jonathan. Jonathan.

Moje srdce se prostě nemůže uklidnit, buší ve zběsilém tempu, a moje kolena mohou kdykoliv vypovědět službu, zatímco na něj hledím jako na zjevení. Vypadá tak dokonale - se svými černými vlasy a zářivě modrýma očima, ale jinak než obvykle: k černým kalhotám a černé kožené bundě nemá černou košili, ale bílou. Vlasy má o trochu delší, než když jsem ho viděla naposledy, a odhrnuje si je z čela, zatímco se dál rozhlíží po hale.

Zvednu mobil k uchu a slyším zase Sarah.

„Grace, jsi tam ještě? Grace?“

„Jonathan je tady?“ zeptám se, abych se ujistila, že jsem se právě nezbláznila, a když slyším její úlevný výdech, pochopím rázem, jak to spolu všechno souvisí. Proto mluvila tak divně. „Tys věděla, že sem přiletí.“ Je to konstatování a ona se nenamáhá tvrdit něco jiného.

„Buď na něj hodná, ano? Není na tom moc dobře.“ Svým způsobem to od ní zní velice spokojeně, ten úsměv je slyšet z jejího hlasu. „Potom se ještě ozvu.“

V telefonu to pípne a já ho schovám do tašky, zatímco dál hypnotizovaně zírám na muže, který mě uplynulé čtyři týdny chyběl tak hrozně, že jsem občas nevěděla, jak to vydržet.

Ještě si mě vedle toho sloupu nevšiml, to až o vteřinu později, a když se naše pohledy střetnou, je mi, jako kdybych padala z velké výšky, takový cítím tah v žaludku.

Jonathanovy oči zazáří a on neváhá, vydá se dlouhými kroky ke mně a já mu bezmocně hledím vstříc, neschopná pohybu.

Dýchej, Grace, napomínám se. Ovšem na tak nepodstatné věci, jako je přísun kyslíku, už můj mozek zřejmě nemá volnou kapacitu.

Pak je tady, stojí těsně přede mnou a dívá se na mě těma modrýma očima, které jsou pro mě naprosto neodolatelné, takže nechápu, jak jsem mohla tak dlouho vydržet netopit se v nich. Je v nich ale výraz, který jsem u něj vídala jen velice vzácně. On je nejistý, říkám si s úžasem. A opravdu vypadá zuboženě, uvědomím si, když si ho prohlédnu líp. Pod očima má černé kruhy, jako kdyby poslední dobou moc nespal.

„Grace,“ pronese drsným hlasem, a víc není zapotřebí, aby moje tělo propadlo vzrušení, až se začnu třást. Nesnáším to, že na mě má tento účinek, a rychle o krok ustoupím, když zvedne ruku, aby se mě dotkl.

Zaskočen mou reakcí strne a dívá se na mě, jeho ruka se vznáší mezi námi.

„Co chceš, Jonathane?“ ptám se a žasnu, jak klidně zní můj hlas, ačkoliv ve mně právě zuří takový uragán citů.

Spustí ruku. „Přiletěl jsem pro tebe,“ řekne a zmate mě tím už docela. Co to má znamenat? Je tu jako náhrada za Alexe a Sarah?

„Takže mě do New Yorku doprovodíš ty?“

„Ne.“ Odmlčí se. „Vezmu tě zpátky do Londýna.“

Nemám nejmenší tušení, co se děje a co má v úmyslu, ale toto v žádném případě nepůjde. Proto rázně zavrtím hlavou a ustoupím ještě o krok, nakonec se otočím a utíkám s taškou přes rameno k východu.

Daleko se však nedostanu, protože hned vzápětí ucítím na paži Jonathanovu ruku. Pevně mě chytí a donutí mě zastavit, otočí mě k sobě. Dotyk jeho ruky mě elektrizuje, znemožní mi jakoukoliv reakci a on využije mojí neschopnosti odporu, strhne mě k sobě a políbí mě.

Svět se na pár vteřin netočí, zůstane stát, protože je to jako sen, nacházet se zase v Jonathanově objetí. Chutná dobře a tak důvěrně známě, a já nechci myslet, nechci si připomínat, že vůbec není dobrý nápad pouštět ho do své blízkosti. K myšlení ovšem stejně nemám příležitost, protože Jonathan prohloubí polibek, dá mi pocítit, jak moc po mně touží, a v tomto slabém okamžiku se k němu přivinu a poddám se pocitu, který mě k němu vždycky táhl a který je po dlouhém odloučení silnější než kdykoliv předtím.

Vzpamatuju se, teprve když odtrhne rty od mých, a pokouším se pochopit, co to má všechno znamenat.

„Musíš se se mnou vrátit,“ řekne Jonathan a znovu mě políbí. „Prosím, Grace, už to bez tebe nevydržím.“

Stojí mě to skoro veškerou sílu, ale nějak dokážu opřít dlaně o jeho hruď a kousek ho od sebe odstrčit, aby se mi vrátila schopnost jasně myslet - což je v jeho náruči nemožné. A je nutné začít teď jasně myslet, protože už tak mám co dělat, abych tohle všechno chápala.

„To není pravda,“ namítnu a neuhýbám jeho pohledu. „Obejdeš se beze mě. Za ty čtyři týdny, kdy jsem o tobě neslyšela vůbec nic… nic!… , ti taky asi nevadilo, že nejsem s tebou.“ Zavrtím hlavou a cítím, jak se ve mně vzdouvá vztek, protože jsme tyhle diskuze vedli už v Londýně. „Jak dlouho chceš tuhle hru ještě hrát, co? Kolikrát mě vyškrtneš ze života, jen aby sis pro mě zase přiletěl, až mě budeš náhodou potřebovat? Když si tak nějak vzpomeneš, že ti vlastně chybím?“

„Já jsem tě odnikud nevyškrtl, tys prostě odešla,“ oponuje mi.

„A tys mě nechal odejít,“ vracím mu to.

Prohrábne si vlasy a hledí na mě tak bezmocně, že mu moje srdce zase okamžitě chvátá vstříc. Takhle to už ale udělal, tehdy v bytě v Islingtonu. Proto tentokrát zůstanu neústupná. Jestli chce, abych se vrátila, musí mě přesvědčit - a na to nějaké mdlé „Chci tě“ tentokrát absolutně nestačí.

„Ano, nechal jsem tě odejít.“ Jonathan mi hledí do očí, dává mi možnost nahlédnout, jak to v něm vypadá. „Protože jsem si myslel, že tě můžu vyškrtnout, Grace. Protože jsem si myslel, že pro mě bude snazší, když tam nebudeš. Protože jsem nevěděl, co to znamená, ztratit tě. Když jednoduše odejdeš a necháš mě samotného.“ Na okamžik zaváhá, pak vydechne a zní to jako zasténání. Zoufalé zasténání. „Máš ty vůbec tušení, jaký zatracený strach mi nahání to, že mě máš takhle v hrsti? Že s tebou všechno stojí a padá? Co jsi pryč, nezvládám pořádně pracovat a ani pořádně spát, protože na tebe musím pořád myslet. Dokonce mě i napadlo zajít zase do klubu, abych zapomněl. Věděl jsem ale, že by to nemělo smysl. Bez tebe nemá smysl nic.“

Jeho přiznání je odzbrojující, a když po mně zase sáhne, dovolím mu to, položím tvář na jeho hruď a vychutnávám si, jak pevně mě drží. Jako kdyby mě opravdu nechtěl už nikdy pustit.

„Musíš se vrátit, Grace,“ šeptá mi do vlasů. „Sarah mi už vyhrožovala, že mi objedná antikonfliktního trenéra, pokud se rychle nedám do pořádku, a myslím, že i Catherine by byla moc ráda, kdyby ses vrátila, protože jsem byl v poslední době opravdu nesnesitelný.“

Chabě se pousměju. „Kdepak, v tomhle směru je až moc houževnatá, to mi věř.“

Položí mi dlaně na ramena a podrží si mě na délku paží. „Já ale ne, Grace,“ řekne rozrušeně. „Já už dál nevydržím. Potřebuju tě.“

Chvíli se mu dívám do očí, vidím v nich to jiskření, ve které jsem tak doufala a s nímž jsem už nepočítala. Musí to ale vyslovit. Chci to slyšet.

„Tohle mi nestačí, Jonathane,“ hlesnu a vím, že ví, na co narážím. Co musí vyslovit, abych se odvážila dát nám ještě jeden pokus.

Zhluboka se nadechne a dívá se mi do očí.

„Miluju tě, Grace. Trvalo mi sice zatraceně dlouho, než jsem si to sám přiznal, ale miluju tě a už nikdy nechci být bez tebe.“

Dlouhé vteřiny tonu v té svůdné, fascinující modři jeho očí, vidím v nich ty tmavé skvrnky, které dodávají jeho pohledu takovou hloubku, a čekám. Ten pocit štěstí však nepomíjí a já se na něj usměju.

Jonathanovi to ale jako reakce zřejmě nestačí a zkrabatí čelo.

„Řekni něco, Grace. “

Ovinu mu paže kolem krku a stáhnu ho k sobě, políbím jej na ústa. „Měla jsem tě opustit mnohem dřív.“

Jeho ruce mě okamžitě sevřou o něco silněji a žár v jeho očích zintenzivní. „Ty už mě nikdy neopustíš, rozumíš?“ řekne přísně a jeho polibek je jako slib. Potom mě nečekaně pustí a vytáhne něco z kapsy u kalhot. Je to malá krabička, a když ji otevře a ukáže mi její obsah, vydechnu překvapením.

„Zásnubní prsten tvé matky,“ zašeptám a cítím, jak mi srdce buší snad ještě rychleji.

Jonathan vytáhne překrásný prsten, schová krabičku zpátky do kapsy a pak mi ho navleče na prsteník levé ruky.

„Sarah mi ho dala. Říkala, že se ti líbil, a ona má teď svůj vlastní, a krom toho…“ Zarazí se a hledá správná slova, která mu ale jaksi nechtějí ze rtů. Co ovšem čekat od muže, který potřeboval jednadvacet let, aby se konečně odvážil otevřít někomu své srdce?

I tak rozumím, co tím chce říct. Je to jeho doznání, že jsem měla pravdu. Že se mýlil, co se jeho rodičů týče, a že svou minulost nyní už přijímá. Je to jeho způsob, jak mi sdělit, že ho teď můžu dostat se vším všudy - pokud ho ještě chci.

Usměju se na něho.

„Má to být nabídka k sňatku, mylorde?“

Dívá se na mě tím novým, trošku nejistým způsobem.

„Zkusila bys to se mnou? Myslel jsem si, že jsem na tebe moc bohatý, snobský a starý.“

Nakloním hlavu a sešpulím rty. „Hmmm, když mi to teď připomínáš…“

Strhne mě zase k sobě a líbá mě, až jsem celá bez dechu.

„Teď máš říct ty mně, že mě taky miluješ,“ prohlásí a nazlobená vráska na jeho čele je hraná jen z poloviny.

„Já vím,“ přikývnu stále ještě s úsměvem a vezmu jeho tvář do dlaní, protože soudím, že už jsem ho podusila dost. „Tak se mě zeptej, Jonathane. Zeptej se mě tolikrát, kolikrát chceš. Odpověď bude vždycky stejná. Ano, miluju tě, i když jsi ten nejtvrdohlavější, nejarogantnější a nejnemožnější muž, kterého jsem kdy potkala.“

Zase ho políbím, tentokrát déle a poctivěji, a je mi úplně jedno, že pořád stojíme uprostřed příletové haly a všichni nás vidí.

„Ach ano, a taky ten nejvíc vzrušující,“ zašeptám po chvíli těsně u jeho rtů a přejedu bříškem ukazováku po jeho krku k límečku košile. „Jak to, že máš na sobě najednou něco světlého? Copak nejsi k mání jen v černé?“

Jonathan pokrčí rameny. „Říkal jsem si, že se ti budu víc líbit takhle,“ odvětí a mě dojme, že se kvůli mně vzdal své milované černé.

„Líbíš se mi ve všech barvách,“ řeknu a rozepnu mu horní knoflíček košile, políbím ho do prostoru mezi krkem a rameny. „Hlavně v tělové,“ dodám.

Jonathan mě zase políbí, tentokrát tak bouřlivě a vášnivě, že se bojím, aby nás nezatkli za vyvolávání veřejného pohoršení.

„Naštěstí se vracíme soukromým letadlem,“ zabručí, když mě nakonec neochotně pustí. „Mám totiž v plánu budoucí hraběnku Huntingtonovou velmi pečlivě uvést do Mile High Club.“

Při pomyšlení na to, co se mnou má nad mraky asi v plánu, mnou projede slastné zachvění a nemůžu se dočkat, až s ním budu sama.

„Dobrý nápad, mylorde.“ Natáhnu se, až jsou moje rty těsně u jeho, a já v jeho očích spatřím touhu, která prudce žhne a která mi tak šíleně chyběla. „Budoucí hraběnka je vám k dispozici,“ ujistím ho a moje ruka vklouzne do jeho.