Kathryn Taylor

Barvy lásky 3. Ztracená

1. kapitola

Vznáším se. A i když je mi jasné, že bych s tím měla nutně něco udělat, nemůžu. Zatím to nejde. Nejdřív se musí uklidnit moje srdce,

které bije znepokojivě rychle. Však jsem si ještě před chvílí myslela, že si tím pádem ze schodů zlomím vaz.

Neuškodilo by začít zase dýchat. Zhluboka dýchat, protože se mi nic nestalo. Jen mi to bohužel právě teď nejde. Vypadá to, že jsem nějakým záhadným způsobem zapomněla, jak naplnit své plíce kyslíkem. Vlastně nejsem schopná ničeho jiného než zírat na toho muže, který na mě s nakrčeným čelem shlíží. Přes okno sem prosvítá zapadající slunce a způsobuje, že se jeho tmavě blonďaté vlasy zlatavě třpytí a naprosto dokonale ladí s jeho nezvykle zabarvenýma očima v hřejivě jantarovém odstínu. A jeho tvář… je jako vytesaná. Vysoké lícní kosti, rovný nos, nádherné rty. Jako jedna z těch mramorových soch mužů, kterých je tady v Římě požehnaně. Dobře, jeho vlasy jsou možná trochu delší, než je třeba, a tak mu padají do čela, ale i tak… Tak strašně krásně přece ve skutečnosti nikdo nevypadá. Díky tomu mě napadne, že jsem možná přece jen spadla a ležím v kómatu.

„Tutto a posto?” zeptá se mě ten muž hlubokým, velice skutečným hlasem a natočí lehce hlavu, aby si mě mohl prohlédnout - pravděpodobně proto, že se chce sám přesvědčit, zda jsem v pořádku. Když to udělá, všimnu si jizvy po straně jeho krku. Je nepravidelná, světlá a začíná kousek nad klíční kostí. Nevidím, jak daleko se táhne přes jeho hruď, protože mizí za límcem u krku rozepnuté bílé košile, ale zranění, které ji způsobilo, jistě nebyla žádná maličkost. Muselo ho potkat něco zlého. Jizva mu ovšem na kráse neubírá. Vlastně ho dělá ještě skutečnějším.

A taky že skutečný je, Sophie, připomínám si a polknu, jak se mi po tom šoku opět vrací cit do těla. Náhle na zádech zřetelně cítím velké ruce toho muže, který mě drží, a poprvé si všimnu, že jsem se reflexivně chytla za rukáv a klopu jeho béžového saka.

A teprve teď, s několikavteřinovým zpožděním, je mi skutečně jasné, co se stalo a jak lehkomyslné ode mě bylo, že jsem si na schodech stoupla na špičky, aniž bych se držela. Chtěla jsem si lépe prohlédnout obraz na zdi, ale když jsem potom udělala krok dopředu, stoupla jsem si na lem svých dlouhých šatů, podvrtla se mi noha a spadla jsem.

A teď ležím v náruči tohoto muže, který šel po schodech za mnou a naštěstí mě zachytil dřív, než se mi mohlo stát něco zlého. V náruči tohoto cizího muže, jehož přílišná blízkost mě zneklidňuje a který se mi

bez problému může dívat hluboko do výstřihu. To mě přivede opět k nadechnutí.

„Ano, všechno je v pořádku,” zamumlám a s rudými tvářemi se pokusím postavit zpět na nohy. On mi při tom pomáhá, ale i když už stojím, drží mě dál pevně za nadloktí. Jako by mi nevěřil, že už to zvládnu sama. Bohužel je to správný předpoklad, cítím se pořád ještě nejistě. Po schodech kolem nás prochází další hosté nahoru, kde už je recepce jistě v plném proudu, a zvědavě si nás prohlíží.

No skvěle, Sophie, pomyslím si frustrovaná faktem, že tento důležitý večer začínám zrovna takovou trapnou situací. Nedokážu ani říct, co mě vyvedlo z míry víc - jestli ten pád sám o sobě, nebo skutečnost, že se mi vůbec podařilo spadnout. Něco takového se mi jindy nestává. Nejsem nemotorná a také nepatřím k ženám, které rády bezmocně padají mužům do náruče - to zcela jistě ne. Byla to vina těch šatů, jejichž tenká ramínka si musím upravovat, protože mi sklouzávají dolů. Jsou neuvěřitelně krásné - červené, dlouhé, ušité z hebkého splývavého šifonu. Proto jsem jim nemohla odolat, když jsem je dnes dopoledne objevila v jednom butiku kousek od Via Nazionale. Doma v Londýně bych si takový model asi nekoupila. Tam nosím při podobných příležitostech spíš jednoduché elegantní pouzdrové šaty nebo kostýmky, které mám s sebou také. Ale tady v Římě mi všechny přišly nudné.

Kromě toho byly ty šaty zlevněné na skutečně příznivou cenu a mně se zdálo, že červená půjde dobře k mým černým vlasům. Takže jsem je prostě musela mít. Nemohla jsem přece tušit, že ta nezvykle dlouhá róba bude až takový kámen úrazu.

„Už mě můžete pustit,” poznamenám mrzutě směrem k tomu muži, který mě zaujatě pozoruje, a rychle přidám přátelštější: „Děkuji.” On přece nemůže za to, že jsem naštvaná na svou vlastní nešikovnost. Mimoto bych mu měla být vděčná. Mohla jsem se při tom pádu vážně poranit, kdyby tomu svou rychlou reakcí nezabránil.

Teprve teď mě napadne, že jsem všechno řekla anglicky a on mi možná vůbec nerozuměl. I když nevypadá jako typický Ital, můj cit mi říká, že je. Jeho výslovnost zněla totiž opravdu autenticky. Ale zrovna když chci svou větu pro jistotu zopakovat ještě jednou v řeči této země, usměje se, čímž se mu vytvoří velmi atraktivní dolíček na pravé tváři, a já na něj musím opět zírat.

„Na vaši zodpovědnost,” řekne perfektní angličtinou - a sundá ruce z mých paží. Pak se sehne a zvedne mou kabelku, která leží na schodech. Podá mi ji a lehce se přitom předkloní, takže teď, když už opět dýchám, ucítím jeho vodu po holení, která voní drsně a příjemně a stoupá mi trochu do hlavy. „Jen si dávejte pozor,” dodá a jeho už tak velice šarmantní úsměv se ještě rozšíří. „Umění je něco nádherného, ale svůj život byste pro ně riskovat neměla.”

Dost jednoznačně se mnou flirtuje a já jsem k tomu svolnější než jindy.

Asi proto, že jsem pořád ještě trochu v šoku. Takže jsem šťastná, že sám od sebe o krok ustoupí a podívá se nahoru na stěnu na ten obraz, který jsem si tak intenzivně prohlížela. Zřejmě se chce podívat, kvůli čemu jsem málem spadla ze schodů. Při sledování jeho pohledu znovu cítím, jak ve mně stoupá vzrušení.

Ten obraz je jeden z mnoha uměleckých děl - obrazů, kreseb a plastik

-, které zdobí vstupní halu. Kvůli každému z nich mé srdce bije rychleji, ale ten nahoře mě očaroval ze všech nejvíc. Jestli je to ten, který si myslím, tak se moje dlouhá cesta z Londýna do Říma už vyplatila.

„Vy to asi nechápete, ale umění je můj život,” objasním muži s úsměvem, aniž bych odpoutala svůj pohled od obrazu. „A pro obraz od Josepha Severna už člověk musí něco riskovat.”

Zcela jistá si samozřejmě nejsem, to bych si ten obraz musela prohlédnout o něco lépe. Ale mohla bych přísahat, že je od anglického malíře, který je známý především tím, že byl nejlepším přítelem Johna Keatse, jednoho z nejvýznamnějších básníků anglického romantismu. A mého oblíbeného básníka. Nikdy bych nečekala, že tady, v této vile v Římě, najdu obraz od Severna. A to ještě zvyšuje má očekávání, co zde objevím dalšího.

Snad to vyjde, pomyslím si a pošlu rychle k nebesům modlitbu, aby naše aukční síň tuhle zakázku získala a mohli jsme vydražit umělecká díla z tohoto domu. Ne že by se nám vedlo špatně, to ne. Ale právě se vzpamatováváme z těžkého finančního období a nová atraktivní smlouva by se nám dost hodila. Situace na trhu s uměním je v současné době celkově napjatá a bez zajímavých nabídek, kterými přivábíme kupce, to prostě nefunguje. Navíc bychom konečně mohli rozšířit síť našich kontaktů i zde v Itálii. To je příležitost, na kterou už dlouho čekám. Je nutné, abychom byli aktivnější na mezinárodní úrovni, jinak nám naše konkurence uteče. Ale jak to máme provést, když ani táta, ani já nemůžeme být pryč z domu déle než pár dní?

Rychle se kousnu do rtu a donutím své myšlenky, aby se ubíraly jiným směrem. Protože vím, že to je nespravedlivé, a protože nesnáším sebelítost. Věci jsou, jak jsou, a nic nepomůže, když nad nimi budu bědovat.

S tichým povzdechem se otočím zpět k tomu muži, který na mou poznámku ještě pořád nic neřekl. Opět si mě prohlíží a výraz v jeho očích je jiný. Jeho zájem, který byl i přes jeho zářivý úsměv spíše zběžný, je nyní skutečný, to cítím. A když se naše pohledy setkají, srdce mi buší o něco rychleji. Pomohlo by, kdyby mi nepřipadal tak atraktivní. Ale naštěstí mám letitý trénink v tom, nedat na sobě znát, jak se ve skutečnosti cítím, takže to snad dokážu skrýt.

„Vy se vyznáte v umění?” Je to spíš konstatování než otázka.

„Ano. Je to základní předpoklad pro mé povolání,” potvrdím mu.

Na první pohled to mnohé překvapí. Zřejmě nepředpokládají, že by měla pětadvacetiletá dívka v tomto oboru nějaké velké znalosti. Ale když člověk vyroste mezi obrazy a sochami všeho druhu tak jako já a rodinný příjem závisí na tom, jestli umění dobře odhadnete a ohodnotíte, pak se to naučíte rychle. Když ostatní děti seděly u omalovánek, mně můj otec vysvětloval tahy štětcem u van Gogha, a rozdíly mezi impresionisty a expresionisty jsem uměla vyjmenovat dřív, než jsem se naučila číst.

Umění tedy určovalo můj život odjakživa. A jestli to bude záviset na mně, zůstane to tak i nadále.

Ale pak si všimnu, že se ten muž netváří vůbec překvapeně. Spíš vztekle. Jeho ještě před chvílí tak provokativní úsměv je ten tam. Místo toho se mu na čele objeví vráska, hlubší než předtím, a to mě mate.

„Copak děláte?” chce vědět.

Teprve teď si uvědomím, jak je vysoký. O kus mě převyšuje a přitom stojí o schod níž a pod jeho luxusním světlým oblekem a rozhalenou bílou košilí se mu rýsují široká ramena a vytrénovaná postava. Proto mě asi tak snadno chytil. Polknu. Působivý zjev, skutečně. Ještě kdyby mě celou dobu tak intenzivně nesledoval těma neobvyklýma jantarovýma očima…

Dej se dohromady, Sophie, napomínám se. Odkdy se necháš nějakým mužem tak vyvést z míry? Odkašlu si, abych mu konečně odpověděla na otázku a také abych se představila.

„Vedu společně se svým otcem aukční síň v Londýně. Jsem…”

„Sophie Conroyová,” dokončí za mě větu, když mu zrovna chci podat ruku, abych se s ním seznámila. Je to opět konstatování. A zní jako výčitka.

2. kapitola

Nechám svou ruku opět klesnout a zmateně si ho prohlížím.

„My se známe?” Můj mozek rychle prozkoumává zákoutí každé vzpomínky. Mohla jsem tohoto muže už někde potkat a nepamatovat si to? Ne. Nemožné. Na něho bych nezapomněla, určitě ne.

Zavrtí hlavou, což mě trochu uklidní. Sklerózu tedy ještě nemám. Ale vzápětí jsem opět zmatená. Když jsme se tedy nikdy neviděli, jak to, že se tváří, jako by hluboce litoval, že zachránil před pádem ze schodů zrovna mě? Chci se ho na to zeptat. A chci vědět mnohem víc. Například kdo to vůbec je, ale k tomu se už nedostanu, neboť jsme vyrušeni.

„Matteo?”

Ten hlas se ozve seshora. A když oba vzhlédneme, uvidíme na odpočívadle stát tmavovlasou ženu. Vypadá velice dobře a ke svým smaragdově zeleným šatům má drahý briliantový šperk. Zřejmě tedy patří k bohatším hostům.

„Konečně jsi tady!” zavolá na toho muže italsky - této řeči lépe rozumím, než jí mluvím - a omluvně se na mě usměje. „Jdeš?”

Ten muž - Matteo se tedy jmenuje - má náhle velice napilno.

„Omluvte mě.” Skoro to zavrčí a vrhne na mě poslední dlouhý pohled, který si vůbec nejsem schopná vyložit. Pak vyběhne schody nahoru tak rychle, že je ve chvilce u té ženy v zelených šatech. Místo obvyklými polibky na tváře se s ní pozdraví pevným objetím a ona se na něho zářivě usmívá, evidentně šťastná, že ho vidí.

Je starší než on - jemu bych hádala něco přes třicet, jí ke čtyřiceti.

Bezděčně se v duchu ptám, jestli ti dva tvoří pár. Asi ano, vypadají, že si jsou důvěrně známí.

Ta žena se na mě ještě jednou zvědavě podívá a něco řekne.

Pravděpodobně se ptá, kdo jsem. Ale muž jenom nevrle mávne rukou, aniž by se třeba ještě jednou podíval ke mně dolů, jako bych už nemohla být méně důležitá. Pak ženě nabídne rámě a vede ji dál. Pryč od schodiště. Pryč ode mě.

To bylo hrubé, říkám si, když mi ti dva zmizí z očí. Od té doby, kdy se ten chlap dozvěděl, kdo jsem, mi řekl stěží půl slova. Přesto bylo jeho jednání jednoznačné: nechce se mnou mít nic společného. Ani slovo o tom proč, ani slovo o tom, kdo je. Nic. To bylo víc než nezdvořilé. A aniž bych chtěla, otřáslo to se mnou. Co jsem mu

proboha mohla udělat?

Teprve když mě minou další hosté, kteří jdou nahoru, uvědomím si, že pořád ještě stojím na schodech a hledím za tím mužem a ženou.

Naštvaná sama na sebe si přidržím

šaty a jdu nahoru tentokrát opatrněji a bez zastavení.

Tento večer je důležitý. I když začal takovýmto klopýtnutím. A já si tím mužem nenechám vzít vítr z plachet. Nemám vůbec tušení, co má za problém. Může mi to být přece jedno. Takže udělám přesně to, co bych udělala, i kdybych málem nespadla ze schodů: prohlédnu si další obrazy pověšené na schodišti a pokouším se přitom soustředit na to, z kterého období pocházejí. Ale má předchozí euforie už je pryč. Místo toho se přistihnu při tom, jak se mé myšlenky stále vrací k tajemnému Matteovi a jeho náhle nepřátelskému chování.

Jednoduše tomu nerozumím. V naší aukční síni jsme už dlouhou dobu s nikým neměli žádné spory. Naopak. Naše pověst je výborná, což je v našem oboru důležité, takže si to neumím dát do souvislostí. Zbývá už jen možnost, že je to mnou. Co bych mu ale mohla udělat, když jsme se doteď - jak sám připustil - neznali? Nejsem zrovna přehnaně společenský typ. Jsem spíš rezervovaná. Ale jako nepřátelskou by mě snad nikdo neoznačil. Co ho tedy mohlo proti mně tak poštvat? Nebo si to možná špatně vysvětluju. Možná jsem mu prostě přišla jen neatraktivní a nudná, takže rychle utekl?

Energicky zapudím suchopárný pocit, který ve mně ta myšlenka zanechala, a zaženu svou zlost. Nemusím přece hledat chybu u sebe, když se ten chlap neumí chovat. A jelikož náladové lidi stejně nemůžu vystát, a můžou být přitom sebeatraktivnější, měla bych si raději dávat pozor, abych…

Překvapeně zůstanu stát nahoře nad schodištěm a na chvíli úplně zapomenu na ten pád a vše, co se potom událo. Obě místnosti, které se přede mnou rozléhají - dva velké salony za sebou, vkusně zařízené starožitnostmi, mnoha obrazy a dalšími uměleckými předměty -, jsou totiž plné lidí. Neočekávala jsem, že tu bude tolik hostů. Bylo mi řečeno,

že se jedná jen o malou recepci, a já si myslela, že budu mít dostatek možností promluvit si s naším hostitelem v klidu. Ale bude teď na mě mít vůbec Giacomo di Chessa čas, když se musí postarat o tolik dalších lidí?

Na druhou stranu je samozřejmě skvělé, že tolik členů římské kulturní scény přijalo jeho pozvání. Jako bývalý děkan Ústavu dějin umění na římské univerzitě bude znát hodně expertů a potenciálních kupců. A když budu mít štěstí, tak tady mohu navázat spoustu nových kontaktů. Ovšem ne sama, proto pohledem bloudím v davu hostů.

Vlastně jsem doufala, že na mě bude Andrew už čekat. Je jediný, koho tady znám, a já ho nutně potřebuju, protože mi slíbil, že mě představí důležitým lidem. Především našemu hostiteli. Ale po Andrewovi ani stopa. Zato opět zahlédnu svého nepřátelského zachránce. Stojí se svým doprovodem před oknem v zadní části místnosti a baví se s ostatními. Mohla bych si namlouvat, že přitahuje mou pozornost jenom proto, že jsem se s ním právě setkala. Ale to bych lhala. Všimla bych si ho i bez toho. Už jen kvůli jeho výšce a tmavě blonďatým vlasům, díky kterým vyčnívá z davu. Je to typ, který nepřehlédnete. A vsadím se, že

to ví. Proto má na tváři zase ten ležérně uvolněný úsměv. Ten, který ho přešel v okamžiku, kdy se dozvěděl, kdo jsem.

„Sophie!” Veselý hlas, který zavolá moje jméno, mě donutí ohlédnout se. Přichází ke mně muž kolem šedesátky s prošedivělými vlasy po ramena. Jako vždy má ke svému nenápadnému šedému obleku šál - dnes z tmavě červeného hedvábí - a jeho světle modré oči přívětivě září.

„Andrew!” Jsem nesmírně šťastná, že ho vidím, a oplácím mu jeho široký úsměv, kterým zažene všechny mé špatné myšlenky. To se mi stává v jeho přítomnosti často. A nejen mně. Andrew Abbott je vedle svého nesporného smyslu pro umění známý svým humorem a skvělou povahou. Proto má opravdu široký okruh přátel, ke kterým můj otec patří už od doby, kdy před více než třiceti lety začali oba studovat na Oxfordu dějiny umění.

Andrewův pozdrav je - na Brita - až příliš vřelý, neboť mě srdečně políbí na obě tváře. Asi už v této zemi žije dost dlouho a zvykl si na ten kontaktní styl Italů.

„Vypadáš kouzelně,” řekne a obdivně si mě prohlíží. „Krásné šaty.”

„Děkuji.” Po jeho komplimentu se rozzářím, neboť mě to zbaví alespoň části mé nejistoty. Ne že bych si jinak na obdivování potrpěla. Naopak.

Ačkoliv vím, že díky mé

drobné postavě, modrošedým očím a dlouhým černým vlasům, které mám dnes výjimečně rozpuštěné, vypadám docela obstojně, jsem při poznámkách na svůj zevnějšek spíše rozpačitá. Možná proto, že v mém životě je tolik věcí mnohem důležitějších než já a můj vliv na okolí. Ale tentokrát mě lichotka potěší. Dokonce velice. A aniž bych chtěla, zaletí mi pohled zpátky k tomu vysokému tmavě blonďatému muži, který může za mou nejistotu.

Tam, kde předtím stál, už však není. A nevidím ho ani nikde jinde, což mě trochu zklame. Chtěla jsem se totiž zeptat, kdo to vůbec je.

Andrew, který by to určitě věděl, mi nabídne rámě. „Dobře, začneme s představováním - slib je slib,” řekne, a zatímco procházíme mezi pozvanými hosty, musím myslet na to, že je to jeden z mála lidí, kteří podle této zásady žijí. Co Andrew Abbott slíbí, to také splní. A této spolehlivosti si na něm velice cením.

Dříve, když ještě bydlel v Anglii, pobýval často u nás. Já jsem byla ještě malá a měla jsem jeho návštěvy moc ráda, protože mi vždycky přinesl to, co jsem si při minulém setkání přála. Byly to jen maličkosti - náramek, sponka do vlasů nebo určitý druh čokolády, ale on mi slíbil, že na to bude myslet, a nikdy nezapomněl. Ani jednou jedinkrát.

Proto jsem na něho vždycky vzpomínala, i když už byl dlouho v Itálii a osobně jsme se už skoro nevídali. Ale i přesto udržoval kontakt s mým tátou a byl nám hned ochotný pomoci, když zjistil, že chceme svou obchodní činnost rozšířit i do Itálie. Od té doby, kdykoliv jsem sama nevěděla, jak dál, zapojil do hry své kontakty. A jak to tak vypadá, teď nás čeká skutečně průlom. Za což mu nemohu být vděčnější.

„A jaký je hotel?” chce vědět, zatímco se pomalu proplétáme mezi lidmi, kteří spolu postávají, pijí víno a šampaňské a povídají si. „Je to u Biniových stále tak hezké a útulné, jak si to pamatuju?”

„Ach ano,” ujistím ho. „Paní Biniová je úžasná. Splní, co mi na očích vidí, a její muž vaří tak dobře, že tyhle šaty pravděpodobně obleču jen dneska. Jen je škoda, žes mi tenhle tip nedal už dřív.”

„Nikdy ses neptala,” odpoví mi s úsměvem a já musím uznat, že má pravdu. Při mých dosavadních návštěvách mi vždycky prostě připadalo výhodnější a praktičtější bydlet v jednom z těch větších hotelů trochu bokem od centra města. Přitom tenhle malý rodinný hotel Fortuna, který mi Andrew doporučil a který leží uprostřed historického města v rozvíjející se čtvrti Monti, není kupodivu vůbec drahý. Přitom nemůže být větší rozdíl než mezi kteroukoliv anonymní moderní ubytovnou a láskyplně a velice osobitě zařízeným hotelem Fortuna. Je to skvělé,

bydlet v centru města. Rozhodně mi to zpříjemňuje zdejší pobyt a já jsem se rozhodla, že si ten čas tady budu užívat plnými doušky. Mohly by to být totiž velice krátké radovánky - pokud se Giacomo di Chessa

nerozhodne svěřit dražbu své sbírky společnosti Conroy’s, tak letím hned zítra zpátky domů. Při tom pomyšlení si zhluboka povzdychnu.

„Nedělej si starosti, Giacomo si tě zamiluje,” ujistí mě Andrew, který vypadá, že dobře ví, na co myslím, a cílevědomě mě vede dál davem.

„Nevím,” pokrčím skepticky rameny. „Jak si můžeš být tak jistý?”

„Protože ho znám. A protože mi důvěřuje.” Mrkne na mě. „Buď prostě sama sebou, Sophie. Pak se nemůže nic pokazit. Věř mi.”

Pořád ještě o tom nejsem přesvědčená. A jeho záhadná poznámka mi také moc nepomůže. „Jaká podle tebe jsem, když jsem sama sebou?”

Zůstane stát. Očividně překvapený mou otázkou. Když vidí, že to myslím vážně, nakloní hlavu trochu na stranu a zamyslí se. „Jsi to nejmilejší děvče, které znám. Vždy přátelská a neuvěřitelně schopná. A chytrá a upřímná. Všechno jsou to vlastnosti, které by obchodnice s uměním měla bezpodmínečně mít.”

„No jistě,” svraštím skepticky čelo. Vím, že to byl kompliment, ale pár méně nudných přídavných jmen než „milá” a „schopná” by mi bylo tak nějak milejší. „A jaké mám chyby?” Snad jsou alespoň ty trochu poutavější.

„žádné nemáš,” ujistí mě. Šarmantní jako vždycky. „Nebo možná ano.

- Někdy jsi trochu moc vážná,” dodá potom a pohladí mě po rameni. „Ale to se není čemu divit, když si člověk uvědomí, jak brzo jsi musela převzít zodpovědnost.”

Bezděčně se mi před očima zjeví bledý obličej mé matky. Ty oči bez jiskry, zahleděné do nitra, a pak zase téměř horečnatě zářící. Bezmocný smutek, který se při tom ve mně probudí, však rychle potlačím. Ale je to pravda, pomyslím si. Jsem vážnější než většina lidí okolo. Vážná a milá. No skvěle.

Zatímco pořád ještě přemýšlím o tom, proč se mi jeho hodnocení tak nelíbí, mluví Andrew dál. Mého rozpoložení si vůbec nevšímá.

„V každém případě miluješ umění stejně vášnivě jako Giacomo,” sdělí mi rozzářeně. „To zcela jistě pozná a bude to umět ocenit. Tahle zakázka totiž nemusí být úplně nekomplikovaná.” To poslední řekne jen tak mimochodem a vezme si přitom od číšníka, který nás právě míjí, dvě sklenice šampaňského. Jednu z nich mi podá.

„Jak to myslíš?” vyptávám se. Místo odpovědi se Andrew napije ze své sklenky a jde opět dál. Následuju ho, chytnu jej za rukáv a donutím ho zastavit. „Andrew?”

Usměje se a přitom mi položí ruku na záda, ale jenom proto, aby mě mohl tlačit dál. „Nejprve se seznamte, Sophie. Zbytek se už nějak vyvine.”

Nemám čas o jeho slovech přemýšlet, protože mě Andrew vede cílevědomě dál k chippendaleovské starožitné pohovce u zdi, která skýtá možnost posezení pro dvě osoby. Napravo sedí starší žena v nádherných, široce střižených hedvábných šatech, jejichž pestrý vzor mi přijde odněkud povědomý. Skutečnost, že tam sedí sama, Andrewa viditelně zaskočí, protože krčí čelo.

„Teď tu přece byl,” vysvětluje mi omluvně a rozhlíží se. Pak se otočí k té ženě. „Valentino, carissima, dov’e? Giacomo?”

Ta žena, která vypadá i přes mnohé vrásky velice dobře a musela být dříve opravdovou kráskou, se usměje. „Hned se zase vrátí,” informuje Andrewa italsky a pak na mě zvědavě pohlédne. Což je výzva, které Andrew ihned vyhoví.

„Valentino, smím vám představit Sophii Conroyovou z Anglie?” řekne tentokrát anglicky. „A tohle je Valentina Bertaniová, Giacomova dobrá přítelkyně.”

„Velice mě těší.” Stará dáma teď přešla také do angličtiny, kterou zřejmě i přes svůj silný přízvuk plynule ovládá. Podá mi ruku, já jí potřesu, ale moje odpověď přijde se zpožděním, protože jsem ještě pořád zaměstnaná tím, jak zpracovávám své dojmy. To jméno znám. A ten vzor na jejích šatech…

„Bertaniová? Jste snad příbuzná Bertaniů, kteří…”

„…kteří dělají ty hezké boty a kabelky?” žena, která s touhle otázkou evidentně počítala, se potěšeně usměje. „Ach ano. Podnik patří naší rodině a vedou ho dnes moji dva vnukové. Znáte naše produkty?”

„Samozřejmě! Ty věci jsou nádherné,” ujistím ji ihned pohotově. Kdo by také neznal italský designový koncern, jehož logo tvoří stylizovaný racek a který v luxusní sféře prodává mnohem víc než jen boty a kabelky. Jméno Bertani stojí také za luxusním designovým nábytkem a vzorovanými látkami, které jsou už nějakou dobu mimo jiné základem pro jejich vlastní módní kolekci. Vzor na šatech té ženy je pro tuhle

značku typický, proto mi předtím přišel tak povědomý. Vedle umění mám totiž také slabost pro design. A v téhle oblasti hraje firma Bertani první ligu, takže jsem upřímně nadšená, že mohu někoho z tohoto podniku poznat.

Zdá se, že paní Bertaniová považuje rozhovor o své firmě za ukončený. Její zájem teď patří mně.

„A copak děláte v Římě, moje zlatá?”

Není to žádná zdvořilostní fráze, chce to skutečně vědět, neboť její zelené oči pozorně jiskří, což je mi velice sympatické. Navíc vypadá překvapivě fit, vzhledem ke svému věku, který odhaduju tak na osmdesát let.

„Jsem obchodnice s uměním,” vysvětlím jí ochotně a chci říct ještě víc. Ale než se k tomu dostanu, Valentina vykřikne: „Ach ano, samozřejmě -

Sophie Conroyová!” Potřese hlavou viditelně rozzlobená sama na sebe.

„Jste z té anglické aukční síně a máte Giacomovi pomoci zmenšit jeho sbírku, je to tak? Říkal mi to, ale já to zapomněla. Odpusťte mi, stárnu.” Omluvně se usmívá a ukáže pak na volné místo vedle sebe. „Prosím, posaďte se ke mně na chvíli.”

Trochu nejistě se podívám na Andrewa, ale ten se zatím pustil do diskuse s nějakým mužem. Takže přijmu nabídku a sednu si na tu krásnou pohovku.

„Tak ráda vás poznávám,” ujistí mě Valentina Bertaniová a poplácá mě po ruce. „Po všem, co o vás Andrew vyprávěl, už jsem na vás byla velice zvědavá.”

Trochu rozpačitě otáčím skleničkou šampaňského v ruce. „Doufám, že o mně mluvil jenom v dobrém.”

Vehementně přikyvuje. „Samozřejmě. Vychválil vás až do nebe a něco takového dělá, jenom když je o někom naprosto přesvědčený. Proto jsem si zcela jistá, že to s Giacomovými obrazy svedete úplně nejlépe.”

„Ještě jsme tu zakázku nedostali,” odporuju jí, ale ona to mávnutím ruky odmítne, jako by to byla pouze formalita. Pak se ke mně trochu nakloní, abych ji mohla slyšet jenom já.

„Vy víte, proč chce Giacomo ty obrazy prodat?”

Přikývnu. Bylo to skutečně to první, co mi Andrew o našem potenciálním novém klientovi řekl. Giacomu di Chessovi zemřela asi před rokem žena a on chce teď, krátce poté, co odešel do důchodu, opustit Řím a nastěhovat se ke své dceři, která žije se svou rodinou v Anglii.

Valentina se s povzdychnutím zase opře. „Víte, on potřebuje nový začátek. Smrt Francescy ho velice zasáhla. Bude pro něj lehčí žít u Anny a vnuků než tady, mezi všemi těmi vzpomínkami. Proto jsem tak ráda, že se odvážil prodat dům a vše, co je v něm. Ale ještě stále se to v něm pere. A navíc…,” zaváhá a větu nedokončí. „Vlastně nic. V každém případě je dobré, že mu při tom vyřizování pomůžete.”

„To udělám ráda,” ujistím ji a rozhlédnu se po obrazech, které zdobí stěny kolem nás a mezi kterými opět objevím další rarity. „Chápu, že je to pro pana di Chessu těžké, odpoutat se od těchto krásných děl. Zdá se, že jeho sbírka je opravdu něco výjimečného.”

Paní Bertaniová s úsměvem sleduje můj pohled. „Ano to je. Ty nejlepší kousky jste určitě už objevila, že ano?”

Zavrtím hlavou a zlobím se sama na sebe, že jsem po té události na schodech promarnila tolik času myšlenkami na toho tajemného Mattea. Měla jsem se soustředit na jiné věci.

„Bohužel jsem se ještě nedostala k tomu, abych si vše podrobněji prohlédla,” pokrčím omluvně rameny. „Ale jeden obraz na schodišti mi připadá obzvlášť zajímavý. Myslím, že je od Josepha Severna…”

„To skutečně je,” řekne muž se zcela bílými vlasy, který najednou stojí u pohovky. Je malý a dost hubený. Má vpadlé tváře a mnoho vrásek.

Jeho oči působí přátelsky, ale také trochu unaveně - a je to asi tím smutkem v jeho pohledu, který nezakryje ani svým úsměvem.

Už chvíli před tím, než Valentina zvolá „Giacomo!”, pochopím, že se vrátil náš hostitel, a okamžitě se zvednu ze sedačky. Koneckonců, bylo to jeho místo.

„Děkuji vám,” řekne, když ustoupím stranou, a viditelně vděčně, že už nemusí stát, si opět sedne. Zděšeně si pomyslím, že vypadá mnohem starší, než je. Vím, že mu vzhledem k tomu, že právě odešel do důchodu, může být teprve kolem pětašedesáti let, hádala bych mu však přes sedmdesát. Jeho nynější stav je mu evidentně nepříjemný.

„Promiňte, mám v současné době trochu slabé nohy. Doufám, že se to brzy spraví,” řekne zkroušeně.

Andrew, který si také všiml návratu Giacoma di Chessy, se rychle rozloučí s mužem, s nímž celou dobu mluvil, a postaví se opět k nám.

„Giacomo, smím vám představit Sophii Conroyovou, o které jsem vám už tolik vyprávěl?” řekne a kývne směrem ke mně.

Polknu, protože vím, že na tom, jak se v následujících minutách uvedu, hodně záleží.

„Velice mě těší, pane di Chesso,” a s úsměvem mu podám ruku.

„Ach ano, ta mladá dáma z Londýna.” Na někoho, kdo působí tak křehce, má překvapivě pevný stisk a také jeho pohled je teď mnohem bystřejší a soustředěný na mě. Dlouze si mě prohlédne, a zrovna když začínám být nervózní, objeví se na jeho obličeji široký úsměv. „Umění opravdu rozumíte, když vás hned zaujal obraz od Severna. Na tak rychlé zařazení člověk potřebuje mít opravdu dobré oko.” Jeho kompliment mě potěší a chci něco namítnout, ale on mě předběhne: „Ovšem musím vás zklamat, jestli jste o něj měla zájem. Ten obraz už nepatří k věcem, které chci vydražit,” dodá s politováním.

Překvapeně se na něj podívám. „Proč ne?”

„Protože mi ho Giacomo právě prodal,” ozve se mi za zády hluboký hlas a já se vyděšeně otočím.

3. kapitola

Ten vysoký muž s tmavě blonďatými vlasy stojí přímo za mnou, dokonce až znepokojivě blízko, a shlíží na mě těma krásnýma jantarovýma očima, z čehož mi úplně vynechá srdce.

„Oh,” vydechnu, jak jsem z toho všeho zaskočená, ale rychle se opět vzpamatuju. „Jaká… škoda.”

Myšlenky mi v hlavě létají jedna přes druhou a nenechají mi ani chvilku, abych si je mohla uspořádat. Vypadá tak zatraceně dobře!

Zapomeň na to, Sophie, okamžitě! Jak to, že se mnou teď najednou mluví - myslela jsem, že jsem pro něj persona non grata? Kdo to vůbec je? A je to jen náhoda, že zrovna on koupil ten obraz, o kterém jsme předtím mluvili na schodech? A jak to, že se na něj všichni kromě mě tak usmívají, když se nám vmísí do rozhovoru? Jsem tu

opravdu jediná, kdo ho nezná?

„Matteo!” zvolá Valentina Bertaniová vesele, ale působí přitom trochu nervózně. Její pohled těká mezi tím mužem a mnou. „To je Sophie Conroyová - Andrew ji doporučil Giacomovi kvůli té dražbě, vzpomínáš si?”

Dobře, říkám si. Tím je alespoň rozluštěna hádanka, odkud ten muž s jantarovýma očima znal mé jméno. Vzhledem k tomu, že se o mně už mluvilo, dal si jednoduše dohromady jedna a jedna, když slyšel, že dělám pro aukční síň v Londýně.

„A to je můj vnuk, Matteo Bertani,” pokračuje stará dáma - na okamžik viditelně hrdě - s představováním.

Je to Bertani, pomyslím si udiveně a krčím čelo, protože mi zároveň někde v mém podvědomí začnou bít poplašné zvony, dokonce hezky nahlas. Ale já si jednoduše nedokážu vybavit tu vzpomínku, která mi na chvíli vytanula při zmínce jeho jména.

„My už se známe, babičko,” oznámí Matteo Bertani perfektní angličtinou a vytrhne mě tím z myšlenek. Můj podrážděný pohled způsobí jen to, že se začne usmívat ještě samoliběji, načež před sebou

téměř okamžitě opět vidím, jak jsem mu spadla na schodech do náruče a jak se mi svírá žaludek, zatímco se naše pohledy setkávají. Ale jen na malou chvíli, pak odvrátím hlavu.

Tenhle chlap mi možná pomohl na schodech najít ztracenou rovnováhu, ale co se mého duševního klidu týče, způsobuje od té doby spíš opak. Něco takového se mi stává opravdu velice zřídka a právě teď se mi to vůbec nehodí.

„Ty znáš pana Bertaniho? O tom jsi mi vůbec neřekla!” vloží se do toho Andrew, který si očividně myslí, že jsem mu takovou informaci neměla v žádném případě tajit.

„Jen jsme se potkali, předtím u vchodu. Ale on spěchal, takže na řádné představení nebyl čas.” Posílám pár zuřivých pohledů směrem k panu perfektnímu. My už se známe - pche. Nepovažoval ani za nutné sdělit mi své jméno, než zmizel.

Matteo Bertani nevypadá, že by měl kvůli tomu černé svědomí. Moje poznámka ho spíš pobavila, neboť jeho nestydatě atraktivní úsměv je teď ještě širší.

„To hned doženeme,” prohlásí a podá mi ruku, takže mi nezbývá nic jiného než mu jí potřást. „Vítejte v Římě, slečno Conroyová.”

Už jen dotek našich rukou a fakt, že se na mě tak podmanivě usmívá, mě úplně vyvede z míry. Ale během chvilky je to ještě horší. A to v okamžiku, kdy se ke mně nakloní a políbí mě na tváře, jak je zde v Itálii obvyklé. Od svého příletu jsem tento rituál sice absolvovala již nespočetněkrát, ale u něj mě napadá, jak jeho tváře příjemně hřejí a že jeho voda po holení má velmi vzrušující vůni. Docela se mi tedy uleví, když mě pustí a ustoupí opět o krok zpět.

„Děkuji,” odpovím chladně.

Co si o sobě vůbec myslí? že se ze mě hned stane jeho fanynka jen proto, že se na mne zase mile usmívá? Tak to možná funguje s jinými ženami, ale se mnou rozhodně ne. Právě naopak. Jestli něco nesnáším, tak lidi, kteří své chování mění mrknutím oka.

Valentina Bertaniová se nyní usmívá už zcela uvolněně, zřejmě upokojena faktem, že se ke mně její vnuk chová tak přátelsky. I ostatní vypadají velmi spokojeně, především Andrew, na kterém úplně vidím, jak si v duchu odškrtává další položku na svém seznamu úkolů.

Tajně, aniž bych se přestala trochu nuceně usmívat, si povzdychnu.

Bylo přece jasné, že Matteo Bertani patří k těm, které mi chtěl představit

- jako člen klanu Bertaniů je potenciálním kupcem a tím samozřejmě i důležitým kontaktem. Takže bych na něj měla být milá. A jak to tak vypadá, měla bych se tak chovat právě teď, neboť se ode mne evidentně očekává, že s ním povedu rozhovor. Andrew se totiž k mému zděšení začal bavit s Valentinou a Giacomem italsky. Týká se to toho muže, se kterým mluvil před tím, než se zase připojil k nám, a zdá se, že je to důležitější než cokoliv jiného, neboť mu oba dva pozorně naslouchají a mě a Mattea Bertaniho si už vůbec nevšímají.

No skvělé, pomyslím si trochu zoufale. Nechte mě klidně všichni samotnou s panem ,Nemluvím se ženami, které se vyznají v umění’. Jeho zaječí úmysly se ale zdají být ty tam, protože zůstává stát na místě a raději mě dál znervózňuje tím svým pronikavým jantarovým pohledem.

Konverzuj, Sophie, připomínám si. Zeptej se ho na něco. To ti přece nikdy nedělá problém. Ale jindy nejsou účastníci rozhovoru tak nevypočitatelní jako tento, u kterého člověk zřejmě vůbec neví, co ho čeká.

Odkašlu si. „Slyšela jsem, že vedete módní koncern vaší rodiny. To musí být velice zajímavá práce.”

I v mých uších zní tato poznámka dost nuceně, ale statečně se usmívám dál. Nic jiného mi nakonec ani nezbývá.

„To určitě ano,” odpoví Matteo Bertani. „Ale obávám se, že máte špatné informace. Firmu vedou mí starší bratři.”

Když vidí, jak mě tato odpověď překvapila, zvedne pobaveně koutek úst, čímž se mu na tváři zase objeví ten sexy dolíček, který se z uvedených důvodů pokouším ignorovat.

„A vy?” vyptávám se.

Nesnáším, jak je pořád o krok přede mnou - a jak mě nechá tápat. Ale jeho to baví, to je jasné.

Pokrčí svými širokými rameny. „Intenzivně jsem se zabýval tím, co mi vždycky leželo na srdci: uměním a jeho historickým vývojem,” odpoví a mně se opět na mysl dere nějaká matná vzpomínka.

Dějiny umění. Matteo Bertani. Přemýšlej, Sophie.

A pak - o dost později - mi to nakonec v mém nedokonalém mozku docvakne a já si vzpomenu na články, které jsem četla o římské umělecké scéně, když jsem se na tuhle cestu připravovala. A na nadšená líčení své kamarádky Sarah, která asi před dvěma lety nějakou dobu v Římě studovala. Ach můj bože!

„To jste vy?”

Matteo Bertani - no jistě! Často ho ve článcích citovali - jako mezinárodně uznávaného experta na italské a anglické dějiny umění.

Mladý profesor s krásnýma

očima a neobvyklými tezemi k malířství, kterého Sarah tenkrát považovala za tak skvělého, enfant terrible Ústavu dějin umění univerzity La Sapienza. A ještě k tomu, jak už vím, člen jedné z nejbohatších rodin v Itálii.

Zatraceně.

Důležitý kontakt je špatný výraz. Je spíš něco jako výhra v loterii. A teď se na mě tak samolibě usmívá, že bych si vážně ráda zaboxovala do jeho určitě neuvěřitelně vytrénovaného břicha.

„Takže se přece jen známe?” zvedne posměšně obočí.

„Ne, ale já… hm… slyšela jsem o vás,” koktám. Zase něco, co nikdy jindy nedělám. Rychle si odkašlu. „Pracujete na univerzitě La Sapienza, že ano?” Konečně jedna normálně položená otázka, vidíš, jak ti to jde, Sophie.

„Ano, učím tam,” potvrdí mi.

Což zase zní až příliš skromně. Podle Sarah pan profesor byl a je hvězdou univerzity a početní studenti, tedy hlavně studentky, prý studují dějiny umění jen kvůli němu. Přitom by určitě nemusel vůbec pracovat. Je Bertani, a tím pádem jistě bohatý. Tak bohatý, že si může dovolit koupit i obraz, za který dá víc než pár centů. To mě přivádí zpět k mé další otázce, na kterou jsem samou hrůzou, že s ním mám najednou mluvit, úplně zapomněla.

„Proč jste vlastně koupil ten obraz od Severna?”

Nehledě na to, že jsem poněkud zklamaná, protože si ten obraz už nebudu moct podrobněji prostudovat, mi to připadá trochu komické. Nakonec jsme se zrovna pod ním poprvé „setkali”. Nemohu se prostě zbavit pocitu, že to spolu souvisí. A toto podezření se mi vzápětí snad i potvrdí, neboť Matteo s odpovědí váhá a nejprve se napije ze sklenice

šampaňského, kterou drží. Když dopije, už se neusmívá tak zářivě a výraz jeho očí je opět rezervovaný, téměř chladný.

„To bych vám raději neměl říkat.” Pohled mu zaletí k jeho babičce, která se stále ještě baví s Giacomem a Andrewem, jako by se chtěl přesvědčit, že ho neslyší.

Teď jsem to já, kdo zvedá obočí. „A pročpak ne?”

„Protože se vám moje odpověď nebude líbit,” vysvětlí mi a v jeho jantarových očích se teď jasně zrcadlí výzva.

„Zkuste to.”

Snad si vážně nemyslí, že se tím nechám odbýt? Chci vědět, co má za problém, protože i když se opět chová šarmantně, jsem si jistá, že se mu něco nelíbí. A vsadím se, že tato spontánní koupě nepřišla sama od sebe.

„Má to něco společného s tím, že jsem si ten obraz prohlížela, když jsme se předtím potkali ve vstupní hale, že ano?”

Na chvíli se odmlčí.

„Řekněme to takhle: Váš zkušený pohled odhadce mi připomněl, že tady půjde všechno do aukce. A protože mi osud Severnova obrazu leží velice na srdci, raději jsem si ho pojistil, než začnete ničit Giacomovu sbírku.”

Svírám v ruce skleničku a zírám na něho, zděšená zlostí v jeho hlase.

On už ale pokračuje, protože ještě nedomluvil.

„Neberte to osobně, slečno Conroyová. Proti vám nic nemám. Ale nepatřím k těm, kterým připadá jako dobrý nápad, aby Giacomo opustil Řím. Proto možná jedno varování: s mou pomocí při této aukční záležitosti vůbec nepočítejte, a pokud budu mít možnost, jak tomu všemu zabránit, bez váhání jí využiji.”

V jeho jantarových očích teď plane oheň a ty mé jim směle konkurují.

Co si ten chlap vůbec myslí?

„Ale já to beru osobně, pane Bertani. Protože patřím k těm, kteří si s nezdvořilými lidmi nic nezačínají,” vysvětlím mu se sladkým úsměvem, který jen těžko skrývá můj vztek na něj. „Pokud vím, zmenšení sbírky je výslovné přání pana di Chessy. A jelikož jsou ta umělecká díla jeho a tohle je svobodná země, může si s nimi dělat, co se mu zachce. K tomu nepotřebuje vaše svolení. A co se naší aukční síně týče: společnost Conroy’s patří k nejrenomovanějším ve svém oboru. Před námi nemusí nikdo nic zachraňovat, a když už se u nás něco prodává, tak vše probíhá podle pravidel. Vždy pracujeme v zájmu našich klientů a získáváme pro ně při dražbách ty nejlepší ceny.” Musím se krátce nadechnout. „A mimochodem - ten obraz jsem neodhadovala, jen mne zaujal, protože si Josepha Severna náhodou také velice cením,” dodám ještě navrch, jak jsem v ráži.

Matteo Bertani zvedne zcela neohromeně koutek úst a jeho křivý úsměv v sobě má něco blahosklonného, což mě ještě víc rozčílí.

„Říkal jsem vám, že se vám moje odpověď nebude líbit,” připomene mi. „Mimoto, Giacomo za ten obraz dostal dobrou cenu i bez vás, věřte mi.”

„To je dobře pro pana di Chessu. Ale jestli si hodláte koupit každé dílo, které si dnes prohlédnu, mohl by to pro vás být velice nákladný večer.

Hodlám si zde totiž vše velice podrobně ocenit. A ano, možná ještě jedno varování, aby vaše ego nedošlo k újmě: Dělejte, co musíte, ale pokud společnost Conroy’s tuhle zakázku dostane, obejdeme se určitě velice dobře i bez vaší pomoci.”

Donutím se opět uvolnit ruce zaťaté v pěst a čelím pohledu Mattea Bertaniho, ve kterém se na okamžik objeví udivení - nebo mi to tak alespoň připadá. Pak se náhle ušklíbne a poprvé dnes večer mám pocit, že se nejedná o rutinu, ale že je jeho výraz pravý.

„Touché, slečno Conroyová. Ale jak už jsem řekl…”

„Doufám, že se se slečnou Conroyovou nepřeš? Matteo?” ozve se Valentina Bertaniová za svým vnukem a my dva od sebe skoro až provinile odstoupíme. Ani jsem si nevšimla, že jsem se k němu při svém projevu přiblížila natolik, že nás dělilo jen pár centimetrů.

Když se ohlédnu, uvidím, že ti tři přerušili svůj rozhovor a místo toho nás pozorně sledují - Valentina a Giacomo di Chessa starostlivě, Andrew naproti tomu zvědavě.

„Ne, jen si povídáme, babičko,” ujistí ji Matteo Bertani, aniž by hnul brvou, a opět se zářivě usmívá. Zřejmě ji nechce rozčílit, neboť Valentina náhle vypadá poněkud pobledle.

Divím se, proč se na to vůbec ptala. Skoro to znělo, jako by hádku mezi námi dvěma očekávala, a i její předchozí pohled mi nyní připadá, jako by se bála, jak její vnuk a já spolu budeme vycházet.

Pravděpodobně zná jeho postoj a už dopředu tušila, že mezi námi může dojít ke konfliktu.

Teprve teď si všimnu, že se všechny pohledy napjatě upírají na mě a čekají, zda jeho výpověď potvrdím. Nad tím vážně nemusím dlouho přemýšlet. Tento večer doposud ani omylem neprobíhá tak, jak jsem si představovala, a určitě se nenechám nachytat, jak se veřejně dohaduju s jedním z nejvlivnějších členů římské umělecké scény.

„Mluvili jsme o Severnově obrazu,” potvrdím a snažím se o alespoň trochu hodnověrný úsměv. „A… o přednostech využití služeb aukční síně,” dodám ještě, protože si tuhle ránu pod pás nedokážu odpustit, a věnuju Matteovi Bertanimu rychlý pohled.

Giacomu di Chessovi to neunikne a nyní se široce usmívá.

„Vida, vida. Jestli jste schopná přesvědčit dokonce i Mattea o tom, že dražba je přesně to pravé, tak bychom spolu měli co nejrychleji uzavřít smlouvu, slečno

Conroyová.”

Tato poznámka se Matteovi Bertanimu vůbec nelíbí a jeho šarmantní úsměv zřetelně ztratí na zářivosti.

„Neřekl jsem, že…,” chce odporovat, ale Valentina Bertaniová ho znenadání přeruší.

„Chci si teď jít něco zakousnout,” oznámí rezolutně, když trochu vratce vstane z křesla, a pohlédne na svého vnuka. „Doprovodíš mne prosím k občerstvení, Matteo?”

Matteo spustí ruku, kterou zvedal se záměrem podtrhnout svou chystanou výpověď. Tu ovšem už neuslyšíme.

„Jistě.” Dvěma dlouhými kroky je u své babičky a nabídne jí rámě, aby se do něj mohla zavěsit.

„Ještě se uvidíme,” řekne stará dáma při odchodu a já přemýšlím, zda to platí i pro mě a Mattea Bertaniho. Ten mi přes rameno věnuje poslední pohled.

Přát bych si to neměla. Vždycky, když se objeví, úplně mě vyvede z míry. Možná bych za ním taky neměla tak zírat, aby si to nedomyslel. Takže raději otočím hlavu a vidím stále ještě usmívající se obličej Giacoma di Chessy.

„Posaďte se ke mně, slečno Conroyová,” vyzve mě a ukáže na místo, které uvolnila Valentina Bertaniová. „Musíme toho ještě hodně probrat a já si myslím, že nyní k tomu máme dobrou příležitost.”

Andrew to pochopí, ještě na mě zamrká a rozloučí se s námi. Když odejde týmž směrem k občerstvení, zůstaneme sami.

Trochu rozpačitě se usmívám na starého muže, jenž dlouhá léta rozhodoval o osudu Ústavu dějin umění na univerzitě La Sapienza. Nejsem si přitom jistá, jak začít rozhovor, který pravděpodobně rozhodne o tom, zda bude má cesta do Říma úspěšná, nebo ne. Jsem stále ještě příliš zaměstnaná předchozími událostmi, ale vypadá to, že můj potenciální klient je na tom dost podobně.

„Vy jste se s Matteem hádali, že ano?” Jeho pohled prozrazuje, že to stejně ví, takže jen bezmocně pokrčím rameny.

„On je…” Nejsem schopná to zformulovat, tak jen s povzdechem vydechnu.

„Nemožný?” dokončí za mě Giacomo di Chessa a já rychle přikývnu, protože to přesně sedí.

Ze shovívavého úsměvu naproti sedícího muže však poznám, že jemu to nepřipadá tak hrozné jako mně.

„On nechce, abyste odjel z Říma?” Formuluju to jako otázku, protože tomu všemu pořád ještě nerozumím.

„Ne,” zavrtí Giacomo di Chessa hlavou. „Je proti všemu, co souvisí s mým stěhováním, a především proti tomu, že se chci vzdát velké části své sbírky.”

„Ale to není jeho rozhodnutí, nýbrž vaše,” opáčím, opět trochu pohoršeně, ale starý muž jen pokrčí rameny.

„Jistě. Jenže tak jednoduché to není, slečno Conroyová. Pro mě je těžké odejít, to musím přiznat. A je to i tím, že vím, jak moc to Matteovi vadí.”

Udiveně na něj hledím. Dosud jsem byla tak zaslepená zlostí z troufalých a pobuřujících slov Mattea Bertaniho, že jsem ani nepřemýšlela o důvodech a souvislostech, kvůli kterým mě a mou práci tak odsuzuje.

„Takže jste si blízcí?” zeptám se.

Úsměv Giacoma di Chessy se změní na poněkud melancholický. „Dá se to tak říct. Znám rodinu Bertaniů už celou věčnost. Dlouho jsme byli sousedé. Víte, ta vila vedle jim patří. A právě Mattea a mne spojuje i přes náš velký věkový rozdíl mnohé. Moje zásluha, na kterou jsem hrdý nejvíce, je, že jsem toho mladíka přivedl k dějinám umění a celá ta léta byl jeho patronem. Mohl jsem se honosit tím, že jsem objevil tento výjimečný talent. Ale náš vztah není jen pracovní. Matteo je pro mě jako syn. A kdyby bylo po jeho, nezměnilo by se nic jak na tomto domě, tak ani na místě mého pobytu.”

Svraštím čelo, protože to najednou všechno dává smysl. „A proto reaguje podrážděně na všechny, kteří vám pomáhají urychlit stěhování?”

Povzdychne si. „Obávám se, že ano.”

To sice chování Mattea Bertaniho neospravedlňuje, ale aspoň to určité věci vysvětluje. Potom tedy nelhal - nešlo o mě jako osobu.

Pravděpodobně nemá ani nic proti aukcím uměleckých předmětů obecně

- což by bylo i zvláštní, když si člověk uvědomí, že je historik umění. Jen tato jedna je mu trnem v oku a já jsem terčem projevů jeho frustrace, kterou nemá možnost jinak vyjádřit. že to teď vím, mě však moc neutěšuje, stále ještě ve mně převládá vztek a to neujde ani Giacomu di Chessovi.

„Říkám vám to jenom, abyste ho lépe chápala,” vysvětluje mi. „Matteo bývá velmi impulzivní a už z principu se nerad drží pravidel. Nedělá mu problém zapůsobit nežádoucím způsobem, proto s ním není vždy lehké vyjít. Ale je to velice dobrý přítel. Nejlepší, jakého si člověk může přát.

Což samozřejmě neospravedlňuje, jestli se k vám choval nezdvořile…”

„Ne, ne, nedělejte si starosti,” ujistím ho rychle. Nechci ho rozčílit, když už vím, jaký má s Matteem Bertanim vztah. „Tak hrozné to nebylo, opravdu.”

Špatné bylo vlastně jen to, že jsem se nechala vyprovokovat a vyvést z míry. Takovou se vůbec neznám, a v žádném případě se to už nesmí znovu opakovat.

„Mimo to… umím se bránit,” dodám ještě s úsměvem a tvářím se přesvědčivěji, než skutečně jsem.

Giacomo di Chessa si mne dlouze prohlédne. „To vám dokonce i věřím,” řekne a v jeho očích zajiskří něco, co neumím identifikovat. Pak se opře zpět do sedačky. „Dobře tedy. Nyní můžeme hovořit o tom našem obchodu, který spolu snad uzavřeme, slečno Conroyová.”

4. kapitola

Andrew měl pravdu, říkám si o hodinu později, když stojím s talířkem v ruce u občerstvení v jednom ze dvou zadních salonků, a přemýšlím, které z nabízených chuťovek si naložím. Rozhovor s Giacomem di Chessou byl skutečně velice příjemný a teď ještě víc doufám, že tuhle zakázku získáme.

Spolupráci s ním si umím docela dobře představit. Možná proto, že mi v mnoha ohledech připomíná mého otce. Ti dva si sice nejsou vůbec podobní - můj táta je vysoký muž se stále ještě dost černými vlasy, jejichž barvu jsem po něm zdědila, a čistě vzhledově se nedá s tímto hubeným, nemocně působícím Italem srovnávat, ale oba mají v pohledu zasmušilost - i když důvod u mého otce je jiný - a tím je mi Giacomo di Chessa velmi sympatický. Jsem si skoro jistá, že bychom spolu dobře vycházeli - a je mi záhadou, proč si Andrew myslí, že by tato zakázka měla být nějakým způsobem komplikovaná.

Bohužel jsem se ho stále ještě neměla možnost zeptat, jak myslel tu tajemnou poznámku o našich hostitelích. Andrew si sice dal záležet na tom, aby mě představil co nejvíce lidem, ale stále je vtahován do různých rozhovorů. To je cena za to, když zná člověk mnoho lidí, a je to také důvod, proč teď stojím u občerstvení sama.

Čekat už jsem na něj nemohla. Naposledy jsem obědvala, a to sendvič v jednom rychlém občerstvení, když jsem si byla kupovat šaty. Takže teď mám vážně hlad a jsem šťastná, že je tu tak velký výběr: bruschetta s rajčaty, plněné cuketové květy, garnátové špízy, závitky s lilkem a parmskou šunkou, masové kuličky, toasty s pestem a parmezánem - talířek se mi rychle plní a já nemohu přestat. Naštěstí patřím k lidem, kteří mohou hodně sníst, aniž by hned přibrali. To jsem vždy považovala za požehnání a nejen dnes toho ráda využívám.

„Bezpodmínečně ochutnejte také římské rýžové krokety - je to specialita místní kuchařky,” osloví mě náhle vedle stojící muž a usmívá se mému překvapenému výrazu. „Promiňte, nechtěl jsem vás vyděsit.”

„Vy… jste mě nevyděsil,” ujistím ho rychle. „Jen jsem se trochu zamyslela.”

Zvědavě si ho prohlédnu blíž. Na muže není moc vysoký - odhaduju ho sotva na metr osmdesát - a má tmavě hnědé, lehce vlnité vlasy, které vypadají velice pěstěně. Stejně jako ten muž sám v jeho dokonale pasujícím tmavém obleku. Musí mu být něco přes čtyřicet a vypadá docela dobře. No jistě, ne v porovnání s Matteem Bertanim, ale takové srovnání je asi nespravedlivé.

„Děkuji za radu,” dodám ještě a vezmu si jednu z rýžových kroket, které mi doporučil. Všimnu si, že si mě stále ještě prohlíží.

„Vy jste Sophie Conroyová, že ano?” zeptá se a mně už je jasné, že mne oslovil jen proto, aby se se mnou mohl seznámit.

„Správně,” usmívám se trošku křečovitě. „Předpokládám, že se o mně zmínil Andrew Abbott?” Bylo by jen milé, kdyby mi Andrew na oplátku také tak obsáhle poreferoval, koho zde mohu potkat. Snad by mi

to ušetřilo pár trapných situací, kdyby ostatní nebyli o tolik informovanější než já.

„Ano,” přizná ten muž. „A slovo ‚básnil’ to vystihuje lépe.” Věnuje mi sympatický, možná až trochu moc horlivý úsměv. Ale mě to neznervózňuje, za což jsem vděčná, a tak mu úsměv opětuju.

Chvíli mlčíme a já přemýšlím, jestli se ho opravdu musím ptát na jméno, ale pak ho naštěstí samotného napadne, že je naše známost poněkud jednostranná.

„Oh, promiňte mi, ještě jsem se vůbec nepředstavil. Mé jméno je Lorenzo Santarelli a jsem obchodník s uměním. Nemám však aukční síň jako vy, ale velkou galerii zde v Římě.”

Galerii, pomyslím si a vyptávám se zaujatě na její sídlo. Prý je v Tiburtinu, blízko univerzity, jak mi hrdě vylíčí. Ptám se i na umění, jaké tam vystavuje. Jak se ukáže, je to pestrá směs se zaměřením na mladé, ještě neznámé umělce, většinou z Říma a okolí, ale také z jiných částí Itálie a Evropy.

„Vidím se rád spíš jako mecenáš a méně jako obchodník, který musí dávat pozor na svou marži,” objasní mi, a zrovna když ho chci v duchu označit za samolibého, tak dodá: „Promiňte, to znělo jistě hrozně arogantně. Nacházím se ve šťastné situaci, kdy nemusím žít ze svých zisků. Takže se mi něco takového přirozeně lehce říká.”

Usmívá se trochu kajícně, ale zároveň se nemohu zbavit pocitu, že to vše říká jen proto, aby na mě zapůsobil. Mám vědět, že je zámožný.

Fakt, že to má zapotřebí zdůrazňovat, můj dosavadní dobrý dojem z tohoto muže poněkud znehodnotí. Na druhou stranu své peníze používá pro podporu mladých talentů, což je moc dobrá věc. Nedá se mu nic vytknout, Sophie, zaháním ten směšný pocit, který ve mně na chvíli vyvolal. Jen se na něm snažíš něco najít, protože jsi dnes večer už jedno nepříjemné setkání absolvovala.

„To je pěkné, že si můžete něco takového dovolit,” odpovím proto přátelsky. „A také je to určitě dobrá investice. I v naší aukční síni je jasně vidět, že novým trendem je moderní umění.” Což z něj pro mě dělá další zajímavý kontakt. „Musí to být napínavé, vidět tolik nových prací,” dodám ještě.

„To také je.” Sáhne do kapsy u košile a vytáhne z ní vizitku, kterou mi podá. „Jestli se v Římě zdržíte déle, navštivte mě také v galerii. Rád vám ukážu, co tam vystavujeme.” Odkašle si. „Slečno Conroyová?”

„Oh, ano, jistě - děkuji vám!” řeknu s omluvným úsměvem a vezmu si vizitku. Jen jsem se trochu zamyslela, protože Matteo Bertani právě došel do zadního salonku. Já to přece říkám pořád, toho muže nelze přehlédnout.

„Můžete se zastavit, kdykoliv budete mít čas,” ujistí mě Lorenzo Santarelli ještě jednou a ohlédne se, protože si zřejmě všimne, že mu má pozornost již nějakou dobu nepatří.

„Určitě se ozvu.” Jelikož jsem se během rozhovoru nedostala skoro ani k jídlu, odložím si nyní stále ještě plný talířek na chvíli na stůl a otevřu kabelku, abych si schovala jeho vizitku. Přitom se mé prsty dotknou mobilního telefonu a já si uvědomím, že jsem už celou věčnost nezkontrolovala, zda mi nepřišla nějaká zpráva. Pravděpodobně už mi došlo nespočet SMS od mého otce. Poslední dobou jsou z toho vždycky velké problémy, když je s mámou doma sám.

Okamžitě mám výčitky svědomí, a ačkoliv vím, jak nezdvořilé to je, na malou chvíli telefon vezmu a zapnu. Ukáže se mi nová zpráva. Srdce mi začne bít rychleji, ale opět se uklidní, když po dvou kliknutích zjistím, že to není od mého táty, ale od Nigela. Tuším, co mi psal. Určitě chce zase vědět, jestli jsem dorazila v pořádku, protože jsem mu na jeho ranní zprávu neodpověděla. Teď na to ale nemám čas, a tak telefon nechám sklouznout zpět do kabelky.

Když zase vzhlédnu, s omluvným úsměvem na rtech, zděšeně se zarazím, protože Matteo Bertani právě přistupuje k Lorenzu Santarellimu.

„Pane Bertani,” pozdraví ho můj společník u občerstvení a oba muži si kývnou na pozdrav. Udiví mě, že si nemají víc co říct. Přátelství, nebo alespoň zdvořilá známost vypadá určitě jinak.

„Slečno Conroyová, mohu s vámi chvíli mluvit mezi čtyřma očima?” požádá mě Matteo Bertani.

Překvapeně hledím na jeho hezký obličej a pokouším se v něm číst.

Ve skutečnosti s ním nechci být opět sama, protože mě to tak nepříjemně znervózňuje, byla to však zdvořile položená otázka. A jako zdvořilé Britce mi zbývá jen jedna odpověď.

„Samozřejmě. Omluvíte nás prosím na okamžik?” Druhá část mé věty směrovala k Lorenzovi Santarellimu, který se pořád ještě usmívá. Nyní už ovšem poněkud nuceně.

„Nemusíte spěchat, stejně bych měl pokračovat dál. Velice rád jsem vás poznal, slečno Conroyová.”

„Také mě těšilo,” odpovím a krátce se za ním podívám, když se otočí a odchází. Pak se zhluboka nadechnu a vzhlédnu k Matteovi Bertanimu.

Ten se ale vůbec nedívá na mě, nýbrž na můj plný talířek, který už zase držím v ruce. Náhle je mi trapné, že jsem si tolik naložila. Rychle kývnu k vysokým stolkům s bílými ubrusy, které stojí blízko občerstvení, aby se u nich lidé mohli najíst. Jeden z nich je ještě volný a já bych toho ráda využila, abych nemusela žonglovat s talířkem, když už jsem tak dost nervózní.

„Půjdeme si stoupnout tamhle?” zeptám se a jsem hrdá na to, jak klidně můj hlas zní. Pak se vydám ke stolku, aniž bych čekala na jeho odpověď.

Následuje mě. Ale i tak o chvilku později, pořád ještě s pobaveným úsměvem, sleduje můj talířek.

„Od dnešního poledne jsem nic nejedla,” vysvětlím a vzápětí se za to v duchu pokárám. To přece nebylo nutné, nemusím mu tady snad skládat účty.

„Ale prosím, jen si dejte. Je to velice osvěžující, potkat ženu, která má zdravou chuť k jídlu.”

Tak, jak to říká, to vlastně zní docela pozitivně, ale můj mozek v tom hned začne hledat negativní podtón. Má to snad znamenat, že jsem nenasytná? Určitě ano. Talířku se každopádně ani nedotknu. Teď na tom ostatně ani nezáleží. Najíst se můžu, až ukončíme náš rozhovor.

Napřímím se proti němu, asi jde o podvědomý reflex, který mě má ochránit před vlivem, jaký na mě má, a čelím navenek klidně jeho pohledu.

„Chtěl jste se mnou mluvit?”

„Ano, to jsem chtěl,” odpoví mi hlubokým hlasem. „Ale možná bych vás měl nejprve varovat.”

Nedůvěřivě si ho prohlížím. „Před čím? Abych dala ruce pryč od uměleckých děl pana di Chessy?” Nemohu si tu poznámku odpustit. Pořád ve mně ještě hlodá náš předchozí rozhovor.

Úsměv Mattea Bertaniho se změní v lehce kajícný. Alespoň to tak vypadá, ale můžu se také mýlit. U tohoto muže člověk nikdy neví.

„Ne, před Lorenzem Santarellim,” řekne. „Nemůžete to vědět, ale jeho pověst na římské umělecké scéně je velice sporná. Někteří si ho cení, ale nejméně stejně tolik lidí si o něm nemyslí jen to nejlepší.”

Není těžké uhádnout, ke které skupině patří. Přesto jsem překvapená. Nejen, co se té informace samotné týče, ale i skutečností, že se cítí být povinen mě varovat. A také jsem zvědavá. „Copak provedl?”

Matteo Bertani se zatváří pohrdavě. „Nic. Každopádně nic, co by se mu dalo otevřeně vytýkat. Umí zapůsobit lepším dojmem, než jaký ve skutečnosti je. Zámožný muž, který se nudí, a tak si koupil galerii, kde si hraje na matku Terezu na poli umění.”

„To je velice zdrcující posudek,” poznamenám. Už se nedivím, proč se k sobě ti dva chovají tak odměřeně. „Předpokládám, že pan Santarelli ví, že o něm takto smýšlíte?”

Matteo Bertani pokrčí rameny. „Nepatřím k lidem, kteří svůj názor ze slušnosti skrývají. A v tomto případě je varování namístě. Nakonec byste mohla přijít o svou pověst, slečno Conroyová.”

Jeho poslední poznámka opět probudí můj hněv. „Netušila jsem, že si děláte starosti o mou pověst. Nebylo to spíš tak, že jsem podle vás stejně už hluboce klesla, protože mám špatné povolání a šmelím s uměním?”

„Každý si zaslouží druhou šanci,” odvětí mi a opět se usměje tím neodolatelně okouzlujícím úsměvem. Jestli to tak dělá i na univerzitě, pak plně chápu, proč se řady studentek v oboru dějin umění tak rychle rozrůstají.

Ale já jeho šarmu nepodlehnu, protože tahle poznámka od něj byla dost troufalá. Neprovedla jsem přece nic, za co bych potřebovala druhou šanci. To spíš on by potřeboval jednu ode mě, ale já mu ji pro jistotu raději nedám. Místo toho vykouzlím na rtech blahosklonný úsměv.

Alespoň v to doufám.

„To je od vás milé. Ale když už mluvíme o druhých šancích - je to, co vytýkáte panu Santarellimu, skutečně tak hrozné? Jestli vám dobře rozumím, děláte dost podobnou věc jako on a investujete svůj majetek do umění. Nebo snad ne?”

Tento úhel pohledu se mu vůbec nelíbí. Hned se zamračí a ty před chvílí ještě tak zářivé oči nyní rozzlobeně jiskří. Dobře. To je mnohem lepší než ten jeho vražedný úsměv, kterému nemůže dlouhodobě odolávat žádná žena na světě.

„To se dá jen těžko srovnávat,” vysvětluje mi. „Já bych studoval dějiny umění i v případě, že by moje rodina neměla ani cent. A poznám mistrovské dílo, když ho vidím. - On ne. Proto u něj vystavují jen úplní začátečníci, kteří čekají, že prorazí. Mnozí z nich ovšem - po právu - marně.”

To je možná všechno pravda, přesto mám potřebu Lorenze Santarelliho obhajovat. Nebo je to možná něco jako reflex, se kterým nic nenadělám - jednoduše musím Matteovi Bertanimu odporovat. Je to má obrana proti tomu jeho tělesnému vlivu, který na mě má.

„Co je špatného na tom, dát šanci mladým umělcům? A kromě toho, mnohé staří mistři ani moc nezajímají a líbí se jim spíš moderní umění. Na tom přece není nic k vytknutí.”

Výraz v očích Mattea Bertaniho se opět změní. Z rozhněvaného na veselý. Jen tak zničehonic, z čehož jsem trochu zoufalá. Tenhle muž je jako šílená horská dráha.

„Na první pohled na vás není vidět, že jste takhle bojovná,” řekne a já se nemůžu rozhodnout, jestli to byl kompliment, nebo skrytá urážka.

Ostatně to ani není pravda. Běžně jsem přímo mírumilovnost sama a trvá to dlouho, než mě někdo vyprovokuje. Proto mě tak zaráží skutečnost, že tenhle muž k tomu potřebuje vždy jen malou chvilku.

„Já s vámi nebojuji,” řeknu co nejdůstojněji a zvednu trochu bradu.

„Jen to vidím trochu… jinak.”

Moje poznámka s jeho úsměvem vůbec nic neudělá. A já ho nenávidím za to, že mě zase vyprovokoval.

„Tak proč jste se mnou chtěl mluvit?” vyptávám se, abych náš rozhovor zkrátila.

Předkloní se a opře se předloktími o stolek, takže jsou teď naše oči ve stejné výšce. „Nemůžete si to domyslet?”

Ne, pomyslím si, zatímco se dívám do jeho jantarových očí. Nemám tušení. Jindy jsem v odhadování lidí docela dobrá, ale u Mattea Bertaniho to bohužel neplatí.

„Prozraďte mi to.”

„Inu, rád bych napravil náš nepovedený začátek,” řekne. „Jak to tak vypadá, budeme spolu mít v budoucnu hodně co do činění, takže si myslím, že bychom se měli blíže poznat. Co třeba u večeře, například?”

Jeho úsměv je nesmírně podmanivý, ale já si držím odstup.

„Budeme spolu mít v budoucnu hodně co do činění?” odvětím. „Naše aukční síň zakázku pana di Chessy přece ještě nezískala.”

Tenhle argument neakceptuje. „Myslím, že oba víme, že ji získáte.”

Svraštím čelo. Nejsem si jistá, co na to mám říct. Poté, co jsem se dozvěděla o jeho úzkém vztahu ke Giacomu di Chessovi, by možná opravdu byl dobrý nápad vylepšit svůj vztah k němu.

Na druhou stranu nevím, jestli mi to, co tady předvádí, jako omluva stačí. Stejně tak netuším, jestli si mohu dovolit tohoto muže poznat blíž. Už teď je dost složité zpracovat ten pocitový chaos, který ve mně vyvolává.

Abych získala ještě trochu času, vezmu si z talířku jeden plněný závitek a dám si ho do pusy. A to je veliká chyba, jak brzy zjistím. Maso je sice tenké a srolované, ale je ho víc, než jsem čekala. Takže musím hodně přežvykovat, což se asi k pravé dámě moc nehodí. Cítím se trapně, tak si podržím ruku před ústy a z čirého zoufalství se otočím k

dalšímu uměleckému dílu na zdi, abych si ho prohlédla. Je to obraz svaté rodiny.

Profesionální část mého mozku se ihned zapojí do hry a analyzuje ho. Itálie, pravděpodobně 16. století. Podle motivu a způsobu znázornění by mohl být od Raffaella.

Proslulého renesančního malíře. To by bylo?

„Hezký obraz, že ano?” Matteo Bertani si mého zájmu zřejmě všiml. Rychle sousto spolknu, což není vůbec jednoduché.

„Ten je také váš?” zeptám se s ironickým podtónem v hlase, když už opět mohu mluvit.

Zasměje se. „Ne. A toho Severna jsem koupil skutečně ze sentimentálních důvodů, ne abych ho sebral vám,” řekne a zase mě tím zmate, protože už pomalu vůbec nevím, co si mám myslet.

„Ze sentimentálních důvodů?”

„Jsem velký obdivovatel Johna Keatse,” přizná, a kdybych měla pořád ještě plná ústa, určitě bych se teď zakuckala.

„Vážně? Já také!” Řeknu to dřív, než o tom stihnu popřemýšlet. A okamžitě toho lituju, neboť jeho úsměv se ještě rozšíří.

„Potom se, jak to tak vypadá, konečně také jednou na něčem shodneme.”

Nemám upřímně vůbec tušení, jak se mu podařilo zase přejít k flirtování, ale dost vážně to napadá všechny mé obranné mechanismy. Takže se snažím ignorovat, jak je mi pod jeho pohledem horko, a ukážu na obraz.

„To je od Raffaella?”

Zavrtí hlavou. „Ne. Sice pochází z jeho školy, ale není od něho.” Zvedne jedno obočí. „Vy to nepoznáte?”

Ještě jednou vrhnu zkoumavý pohled na obraz a hned je mi jasné, že si mě jenom dobírá.

„Něco takového se nedá určit hned na první pohled,” prohlásím chladně.

V jeho očích se objeví zvláštní výraz. Směs zadostiučinění a - obdivu?

„Moje řeč. Věci jsou často na druhý pohled jiné, než se zpočátku zdají být.”

Nedůvěřivě na něho hledím. Proč najednou vyhledává mou blízkost a mluví celou tu dobu o druhých šancích, když jsem pro něj předtím byla jako červená látka pro býka?

Pomyslím si, že to určitě má co dělat s aukcí, které by tak rád zabránil.

Kvůli tomu také najednou chce, abych s ním šla na večeři. Pravděpodobně si myslí, že na mě bude mít lepší vliv, když se mnou bude flirtovat. že by se o mě najednou vážně zajímal, to si nedovedu představit. Na to jsem rozhodně až příliš… normální. Chci říct, někdo jako Matteo Bertani nemusí přece flirtovat s někým, jako jsem já. Hádám,

že může mít téměř každou. A v těchto prostorách jsou daleko atraktivnější ženy než já. Za jeho chováním musí něco být.

Ale já ani nechci vědět co. A taky mám dost toho jeho náladového chování, které si neumím vysvětlit.

„To je možné,” odpovím a vložím do svého pohledu tolik opovržení, co jen můžu. „Ale víte co, pane Bertani, myslím, že jsem schopná sama zjistit, jak něco je - a jak ne. A s vámi na večeři nepůjdu.”

Moje odmítnutí ho nevyvede z míry. Naopak. Jeho úsměv působí pořád ještě sebevědomě, až bych nejraději křičela.

„Ale půjdete,” ujistí mě a to pokládám za tak neskutečně arogantní, že se to rozhodnu ignorovat.

„Omluvte mě, musím se vrátit k Andrewovi.”

Vezmu si talířek - naštěstí na něj myslím, jinak bych se pro něj musela vrátit a to by úplně zkazilo můj dramatický odchod -, krátce mu kývnu a nechám ho stát samotného. Sice doufám, že to alespoň z poloviny vypadá důstojně, ale nakonec to zůstává tím, čím to je: útěkem.

Tváře mi hoří a na jeden dechberoucí moment si myslím, že mě sleduje. Ale když se na prahu u prvního salonu ještě jednou otočím - nemůžu prostě jinak a jsem na sebe hrdá, že jsem to vůbec zvládla tak daleko -, už se opět s někým baví. Se dvěma mladšími ženami, které k němu obdivně vzhlíží. Jedna z nich zrovna zaklání hlavu a směje se viditelně nadšeně jeho poznámkám, zatímco ta druhá zamilovaně září, čemuž se není co divit, neboť oběma věnuje ten svůj šarmantní úsměv, kterému člověk dokáže jen stěží odolávat.

Ihned utiším ten tichý hlásek ve mně, který je zklamaný z toho, že už si za mě zřejmě našel náhradu. Přitom bych za to měla být ráda. Všechna ta tři setkání s ním dnes večer byla koneckonců dost katastrofální.

Tenhle muž mě prostě v každém ohledu přetěžuje. A mimo to je téměř jistě zadaný, vzpomenu si náhle. Tu ženu ve smaragdově zelených šatech jsem od našeho setkání na schodech už neviděla, ale určitě se nerozplynula ve vzduchu. A i kdyby Matteo Bertani byl volný - jestli tu zakázku dostaneme, budu v Římě nanejvýš pár dalších dní. Není tedy důvod zabývat se nějakým mužem, kterého už neuvidím…

„Sophie!”

Otočím se, když mě někdo osloví. Je to Andrew.

„To vypadá dobře. Ještě jsem se k jídlu vůbec nedostal. Smím si vzít?”

Nastavím mu talířek a on si ukradne plněný cuketový květ a s chutí ho sní. Ten jsem si měla také raději vybrat, říkám si zkroušeně a ochutnám ho, protože cítím, jak se opět ozývá hlad, který předtím zahnala hrůza z toho rozhovoru.

„A mimochodem - máte tu zakázku!” oznámí mi Andrew rozzářeně, jakmile dožvýká.

„Skutečně?” Nemohu tomu ani uvěřit. „Pan di Chessa se tak rychle rozhodl?”

Andrew si vezme masovou kuličku. „Říkal jsem ti přece, jak dobře si budete rozumět. Máš přijít znovu zítra ráno, abyste si promluvili o detailech, a pak s tím můžete rovnou začít.”

„Ach, to je skvělé!” Skutečně mám radost, ale pak mě něco napadne.

„Řekni mi - co přesně jsi předtím vlastně myslel? Proč by ta zakázka měla být složitá?”

Andrew si zhluboka povzdychne. „Složitá možná ne. Jen budeš potřebovat hodně trpělivosti.”

Zmateně se na něho dívám. „Jak moc?”

Pokrčí rameny. „Giacomo tuhle aukci chce, ale ještě se nerozhodl, se kterými předměty bude schopný skutečně se rozloučit. Bude ho třeba ještě přesvědčit. A pak je tu ještě…,” zaváhá a už nic neřekne.

„Problém s Matteem Bertanim?” dokončím za něj větu a poznám na jeho výrazu, že jsem se trefila.

„Přesně tak.” Andrew si zase povzdychne. „Pokouší se Giacoma přesvědčit, aby celou tu věc nechal být. Nemyslím si, že uspěje, ale také to moc nepodporuje Giacomovo odhodlání. Což kolem a kolem znamená…” zase nedořekne větu.

„Co?” ptám se netrpělivě. „Co to znamená?”

„že se nemůžeš zas tak hned vrátit do Londýna,” odpoví mi. „Obávám se, že si budeš muset v Římě zařídit delší pobyt, Sophie. Tohle to znamená.”

5. kapitola

„Nedělej si starosti, Sophie. Můžeš klidně ještě zůstat.” V hlase mého otce není žádný skrytý podtón, nýbrž zní upřímně a přesvědčivě. Ale já znám situaci doma až moc dobře, abych věděla, že si přece jen musím dělat starosti.

„Můžu tu zakázku pořád ještě odmítnout - ještě na to není pozdě,” ujistím ho znovu. „Nemůžu být přece tak dlouho pryč. To nejde.”

„Na tom, abychom se uchytili v Itálii, pracuješ přece už měsíce! Je to pro nás důležitý krok, na tom jsme se shodli. A lukrativní je to také, jestli je ta sbírka tak prvotřídní, jak říkáš. Musíš to udělat. A… třeba to můžeš trochu urychlit?” V jeho otázce je slyšet naděje.

Vyjdu s telefonem u ucha na malý balkon, který patří k mému pokoji.

Nebe nad Římem je zářivě modré a bez mráčků. Stejně jako bylo v předešlých dnech. Zavřu oči, nastavím svůj obličej slunci a vychutnávám si na kůži jeho teplé paprsky.

Ale to mému špatnému svědomí vůči mému otci, který teď musí v Londýně všechno zvládat sám, vůbec neulehčuje. Spíš naopak. Takže opět otevřu oči a podívám se dolů na ulici.

„Ne, urychlit to nemůžu, tati. Původně jsem v to doufala, ale Andrew měl pravdu. Bude to trvat, než všechno prozkoumám - o hodně déle, než jsme mysleli.” S povzdychnutím si sednu na bíle nalakovaný železný stolek, který stojí na balkoně, a přemýšlím o svém klientovi.

Giacomo - nyní mu již smím říkat jménem - trval na tom, že musí být přítomen katalogizaci své sbírky, aby se rozhodl, se kterými kusy se opravdu může rozloučit a se kterými ne. Jelikož ale na základě jeho všeobecně chatrného zdravotního stavu - trpí chudokrevností - musí hodně odpočívat, můžeme prohlížením věcí strávit vždy jen pár hodin denně, většinou dopoledne. A v tak krátkém čase se nikdy nedostaneme moc daleko, protože mi ke každému kousku vypráví, jak a kde k němu přišel a jaké vzpomínky ho s ním spojují.

To je vlastně důležité - čím podrobněji a celistvěji zná člověk historii uměleckého díla, tím nepravděpodobnější je, že by se mohlo jednat o padělek. Na druhou stranu to ale zdržuje, takže bych musela Giacoma prosit, aby to vše trochu urychlil. Jenže to bych nepřenesla přes srdce, protože cítím, že mi o tom potřebuje povyprávět. Je to jeho způsob rozloučení.

A mimo to poslouchám tyto příběhy velice ráda. Téměř všechny se točí kolem jeho ženy, která s ním sbírku vybudovala. Ten láskyplný způsob, jak o ní vypráví, mě úplně dojímá. Ti dva museli mít opravdu šťastné manželství, takže rozumím Giacomově vnitřnímu konfliktu. Chce se přestěhovat ke své dceři a ví, že proto musí nechat část svého dosavadního života za sebou. Ale je mu z toho smutno, takže je to jeho způsob obrany, že si téměř každé dílo, které si prohlížím, chce v první chvíli nechat.

„To nemohu prodat,” říká mi potom a dívá se na mě tím zoufalým pohledem, který mi někdy úplně rve srdce. Nakonec, když skončí s vyprávěním o tom, jak se k němu ten obraz dostal, je to zase lepší a nechá mě ho katalogizovat a připravit na transport do Anglie. Ale jestli to půjde v tomhle tempu dál, je konec v nedohlednu. Bude to ještě nějakou dobu trvat, než budou všechny zdi a vitríny ve vile prázdné. Zvlášť když ještě má - jak mi dnes poprvé řekl - sbírku grafik čítající kolem dvou set listů.

A právě proto mám teď najednou pochyby. Vlastně jsem měla v Římě zůstat jen pár dní, ale ty už jsou pryč a ještě není vůbec jasné, kdy se vrátím zpátky do Londýna. Jestli to půjde takhle dál, může to skutečně trvat týdny - a to by byl problém. Na druhou stranu bychom měli problém

i v případě, že bych se téhle zakázky teď vzdala. A zdá se, že můj otec si myslí to samé.

„Tak ne, Sophie. Tak tam ještě zůstaň. To je v pořádku.”

„Ale jak to chcete zvládnout?” I jinak je to těžké, když tam nejsem třeba jen týden - ale to jsme doteď vždycky nějak zvládli. Takováhle dlouhodobá nepřítomnost ale nebyla v plánu.

Otec se ale zdá být pevně odhodlaný. „Půjde to,” ujistí mě ještě

jednou. „Nigel mi obstaral výpomoc. Jednoho studenta Simona Boswella. Dneska začal a pracuje velice dobře. Pomůže mi o víkendu s tou aukcí soudobého umění spolu s Albertem a paní Davisovou.” Povzdychne si.

„Samozřejmě tě nemůže nahradit, ale jedny ruce navíc už pomohou. Jestli se Simon osvědčí, zeptám se ho, jestli by nemohl zůstat déle. A když to pořád ještě nebude stačit, Nigel určitě najde někoho, kdo může dodatečně ještě zaskočit.”

Nigel, pomyslím si vyděšeně, protože mě náhle polije horko, že mu musím ještě zavolat. Slíbila jsem mu, že se ohlásím, a on na to určitě čeká. A můžu mu zároveň poděkovat za to, že znovu tak pomáhá mně i mému otci.

„A jak je na tom máma?” zeptám se opatrně, protože toho se vlastně ten problém týká, ne práce.

„Beze změny.”

Táta si povzdychne a já cítím, jak se ve mně zvedá bezmocný vztek - na tuto situaci, na kterou nemám žádný vliv a které musím přesto podřídit celý svůj život. Tenhle nepotřebný pocit ale potlačím tak rychle,

jak přišel. Máma je nemocná, nemůže za to, že je to s ní tak těžké. A já ji miluju a nemohla bych ji přes to všechno nikdy nechat na holičkách.

Není to její vina, že nás tak svazuje, ale někdy je jednoduše příliš těžké to zvládnout.

„Bere alespoň léky?”

„Ne, pořád je odmítá.” Zní sklíčeně. „Víš přece, jak to právě teď je.” Ano, to vím. A není to tak jen teď, ale vlastně skoro celý můj život.

Moje matka je nemocná. V odborné terminologii se tomu říká bipolární porucha. Trpí jí, co si pamatuju. Než jí byla tato nemoc diagnostikovaná, považovali ji mnozí jednoduše za nedůtklivou nebo náladovou. A někdy, když má fáze jako právě teď, ve kterých si nenechá nic říct a odmítá veškeré terapie, si to o ní myslím taky. Přitom vím, že to všechno patří k její nemoci, že se u ní střídají manické fáze, v nichž je plná energie - a bohužel také nepoučitelná -, s hlubokými depresemi.

Bylo období, kdy to bylo lepší, ale v poslední době se její stav opět zhoršil. Depresivní fáze se prodloužily, ale pak je s ní snad i jednodušší zacházení, protože se to dá lépe léčit. V době, kdy je manická, jako právě teď, se nedá vlastně dělat vůbec nic. Musíme být pořád v pozoru a hlídat ji, aby neudělala nějakou hloupost, něco šíleného nebo úplně nenadálého. Člověk ji opravdu nemůže nechat bez dohledu, tak se o ni staráme střídavě s naší hospodyní Jane, stejně jako v depresivních fázích, kdy ji také nemůžeme nechat samotnou.

„Ale dobrá zpráva je, že souhlasila s tím, že to zkusí s doktorem Jenkinsem, kterého nám Nigel doporučil, pamatuješ si?” pokračuje táta a v jeho hlase slyším, že se tím chce sám povzbudit. „Třeba jí může pomoci.”

„Ano, snad.” Pochybuju o tom - máma za poslední dobu nevydržela u žádného terapeuta déle než dvě sezení. A táta to ví taky.

Odkašle si. „Každopádně to tu nějak zvládneme, zlato. Můžeš zůstat, dokud to bude nutné. V podstatě se to vlastně docela hodí, musíš pro mě totiž něco udělat.”

Bezděčně se usměju, když mi začne být jasné, že to je ten hlavní důvod, proč se mě tak odhodlaně snaží udržet v Římě.

„Copak?” zeptám se zvědavě. Musí to být něco důležitého, když toho kvůli tomu dobrovolně tolik podstoupí.

„Vzpomínáš si na pana Ratcliffa?”

Na chvíli se musím zamyslet, ale pak před očima vidím malého, podsaditého a napůl plešatého muže, kterého jsem poznala na vernisáži v East Endu, kam mě vzal Nigel. „Samozřejmě. Je to právní zástupce Lindenburghových. Měl u nás sjednanou schůzku, ne?”

„Přesně tak. Včera. A musím říct, že to byla velice potěšující návštěva. Ratcliff mi totiž nabídl některé kousky ze sbírky Lindenburghových. Mimo jiné také jednoho Enza di Montagnu.”

„No teda! To je skvělé!” To jsou opravdu výborné novinky. Rodina Lindenburghových, excentričtí Američané z Východního pobřeží s velkým majetkem, a ještě větší vášní pro staré mistry, prý totiž za léta nashromáždila podstatné množství obrazů.

A díla od Enza di Montagny, renesančního malíře a současníka Raffaella a Leonarda da Vinciho, dosáhla na aukcích v minulosti velice dobrých cen. Celá dražba by se dala založit na tomto obrazu, protože o to by se určitě zajímaly i noviny.

Můj otec si povzdychne. „Ano, je to skutečně úžasné. Bohužel chybí zrovna k tomu obrazu od Enza expertiza, která by potvrdila jeho pravost. Forenzní výzkum je samozřejmě už dávno udělaný, bezpochyby pochází z 16. století, ale není žádný konečný doklad o tom, že je skutečně malovaný Enzem a nejedná se o kopii od nějakého současníka.

Lindenburghovi jsou sice důvěryhodní obchodní partneři, ale víš, jak to je. Po těch uměleckých skandálech v poslední době bych raději vsadil na jistotu, než ten obraz nabídneme.”

„A co pro to můžu udělat?”

„Neumíš si to domyslet, Sophie?”

Poznám na otcově hlase, že se na druhé straně telefonu usmívá, protože mu očividně připadá, že mám dlouhé vedení.

„No, asi neumíš - jak bys také mohla?” ustoupí potom. „Pořád je tolik práce, že přece nemůžeš sledovat úplně všechno.”

„O čem to mluvíš, tati?” ptám se ho zmateně.

„No o tom, že v Římě žije člověk, který je považován za absolutního odborníka na Enza. Dokonce ses s ním už setkala. Každopádně ses zmínila, že jsi ho potkala na té recepci u pana di Chessy.”

Cítím mravenčení v žaludku a stisknu svůj smartphone o něco pevněji.

Když totiž nepočítám Andrewa a Giacoma, vyprávěla jsem tátovi jen o jednom jiném hostovi.

„Matteo Bertani?”

„Přesně tak. Když nám expertizu k tomu obrazu vyhotoví on, tak jsme z obliga, Sophie. Co se tohoto malíře týče, tak jeho slovo platí. Pak bychom byli povzneseni nad jakékoliv pochyby. Běž za ním a zeptej se ho, jestli by přijel do Londýna a prohlédl si ten obraz, ano? Za přiměřený honorář, to se rozumí.”

„Do Londýna?” ptám se překvapeně. Normálně se v takových případech posílá obraz k expertovi, a ne naopak. Jedině by to nebylo možné z dopravních důvodů.

„To je další věc,” vysvětlí mi táta. „Bohužel se výstřednost Lindenburghových vztahuje i na jejich pojistné smlouvy. Obraz je na cestě do Anglie, ale až do prodeje nesmí opustit zemi. Bertani tudíž musí přijet sem a prohlédnout si ho. Mohla by ses ho přinejmenším zeptat, Sophie. Znáš se s ním přece.”

Vystresovaně vydechnu z plic vzduch, který jsem zadržovala. „Já ho neznám, tati. Jen jednou jedinkrát jsem ho náhodně potkala. A vyprávěla jsem ti přece…”

„že byl nemožný, ano. Ale nejde přece o nic osobního, zlato, nýbrž o čistě pracovní poptávku. Ten obraz byl dlouho v osobním vlastnictví, a tudíž není zdokumentován. Takže je docela možné, že by sám mohl mít zájem podrobněji si ho prohlédnout.”

„To nejde,” pokusím se ještě jednou zaprotestovat. „Ne zrovna Matteo Bertani.”

Pro mě je totiž ten atraktivní profesor dějin umění už od té osudné recepce něco jako protihráč. Sice jsem ho potom už osobně nepotkala, ale vím, že Giacoma často navštěvuje. Nemám tušení, o čem spolu ti dva muži mluví, ale vsadím se, že se to většinou týká Giacomova stěhování. Což celou tu záležitost neurychluje. A kromě toho jsem ho posledně odbyla - a teď za ním mám zase přijít a zrovna jeho prosit o laskavost?

„To není nikdo jiný, koho bychom se mohli zeptat? Nemůže být přece jediným odborníkem.”

„Není jediný, to ne - ale je nejlepší. A ty jsi právě v Římě a můžeš se ho zeptat.” Když nic neříkám, začíná být jeho hlas naléhavější. „No tak, Sophie. Nerad nabízím obraz, jehož původ není stoprocentně objasněný.”

Váhám. Dlouho. Ale můj otec velice dobře ví, že pověst naší firmy je pádný argument, proti kterému nemohu nic namítat. Nezbude mi tedy nic jiného než se do toho kyselého jablka zakousnout.

„Tak dobře, zeptám se ho.”

„Skvělé.” Táta je znatelně spokojený, viditelně platí tento souhlas jako odškodnění za tu práci navíc, která mu mou nepřítomností přibude.

„Ozveš se, až budeš vědět víc, ano? Já už musím jít, abych doma vystřídal Jane.”

Když se rozloučíme a položíme telefony, stoupnu si, opřu se o zábradlí na balkoně a dívám se zase dolů na ulici Via delle Quattro Fontane, kde stojí hotel Fortuna. Není to odtud daleko k Via Nazionale, jedné z hlavních ulic v centru. Doprava teď odpoledne proudí pomalu skrze úzkou ulici plnou zaparkovaných aut a troubení a hučení motorů se odráží od vysokých fasád domů zpět ke mně do čtvrtého patra.

Hluk tu je každopádně skoro v každou denní dobu. Větší než v Londýně. Nebo mi to tak alespoň připadá. Klidněji tu není ani v noci, i potom život v Římě pulzuje, ale mě to neruší. Naopak. Přesně to na tomhle městě tak miluju. Je to, jako by byl člověk v úplně jiném, o hodně živějším vesmíru.

Ve vesmíru, v němž můžu zůstat ještě o něco déle - nečekaná radost.

Jen kdyby tu nebyla ta skutečnost, že se musím ještě jednou setkat s Matteem Bertanim. Zhluboka se nadechnu.

Je to docela rána pod pás, že zrovna on je ten nejlepší odborník na Enza di Montagnu a nám právě nabízejí obraz od tohoto malíře, kterému chybí expertiza. Nemohl to být ten milý Lorenzo Santarelli? Nebo kdokoliv jiný?

Kdybych se s ním alespoň tak nepohádala, tak by to bylo lehčí. Ale takhle to bude jako přilézt ke křížku. Musím si povzdychnout při představě, jak bude reagovat.

Zvonění domácího telefonu na nočním stolku u postele mě přiměje, abych se vrátila do hezky zařízeného pokoje. Bíle nalakovaný nábytek a světlá tapeta s jemným květinovým vzorem dodávají prostoru něco svěžího, velice osobitého a dávají zapomenout na to, že není zrovna největší. Ale spolu se sousedící, opravdu maličkou, ale stejně rozkošně zařízenou koupelnou je to vše, co pro svůj pobyt potřebuju.

„Ano?” zeptám se a sednu si na měkkou širokou postel. Jak už jsem tušila, je to paní majitelka.

„Pan Abbott tady teď pro vás, slečno Conroyová,” informuje mě Daniela Biniová svojí lámanou angličtinou. Sice jsem jí už několikrát říkala, že se mnou může klidně mluvit italsky, ale zřejmě to považuje za nezdvořilé a drží se mé rodné řeči. „Je ve dvoře a čeká.”

Andrew je přesný. Byli jsme domluvení na čtvrtou hodinu a teď jsou přesně čtyři. Ale takový on je - někdo, na koho se můžete spolehnout.

„Děkuji vám, hned budu dole.”

V koupelně se ještě zkontroluju v zrcadle, urovnám si sukni svých barevně vzorovaných letních šatů a nanesu si vrstvu lesku na rty. Pak se vydám dolů.

Na recepci mě už paní Biniová očekává se zářivým úsměvem. Hádám, že jí může táhnout na padesátku. Je vysoká a štíhlá, má krátké černé vlasy a je vždy velice elegantně oblečená. Takže vlastně vůbec neodpovídá tomu klišé italské „Mama”. Přesto jí je, neboť se vždy o všechno stará. Se svou srdečnou povahou je dobrou duší hotelu Fortuna a její tmavé oči se vždycky dívají zpoza úzkých brýlí vesele a ochotně.

„Slečno Conroyová, pojďte, prego.” Vystoupí zpoza recepčního pultíku a pokračuje dalšími dveřmi.

Doprovod přitom vůbec nepotřebuju. V hotelu Fortuna jsem už celý týden a cestu na vnitřní dvůr s krásnou bílou fontánou uprostřed umím najít opravdu sama. Tím dvorem musím totiž projít každé ráno a večer, protože jídelna hotelu leží na druhém konci.

Vedle okrouhlé mramorové fontány, kterou tvoří kaskáda lemovaná dvěma vysokými bílými sloupy se třemi mísami, jež se směrem dolů rozšiřují, se o svěží, chladivou atmosféru ve dvoře starají také stín poskytující stromy, mezi nimiž je i jedna obrovská palma. Před jídelnou stojí v rohu hustě porostlém jasmínem stolky a židle se slunečníky. Tam je možné i mimo dobu, kdy se vydává jídlo, něco popít, a tam na mě také čeká Andrew. Dnes ve světlém obleku s oříškově hnědým šálem.

„Ciao, bella mia!” volá na mě s úsměvem a zvedne se, aby mě políbil na obě tváře. Pak mi ukáže na židli vedle sebe a objedná u vesele přikyvující Daniely Biniové dva šálky čaje. Všem britským zvykům tedy ještě neodvykl, pomyslím si s úsměvem.

Posadím se vedle něho. „Je od tebe hezké, že sis pro mě udělal čas.”

„Pro tebe vždycky, to přece víš!” Jeho světle modré oči zvědavě jiskří.

„Jak to jde s Giacomem?”

Uvolněně se usmívá, ale v paprscích slunce na jeho obličeji vidím hluboko vryté vrásky - jednoznačně stopy jeho v minulosti opravdu divokého způsobu života. Jak je Andrew spolehlivý v udržování přátelství, tak nestálý je v partnerských vztazích, a jestli se dá věřit jeho vyprávění, tak v jeho životě byla dvě velice bouřlivá desetiletí. V tom

čase také úplně ztroskotala všechna tři jeho manželství. Vždycky říká, že není stvořený pro partnerství, ale nevypadá, že je s tím nespokojen, naopak. Pro mě je to někdo, kdo po neklidné fázi konečně našel sám sebe a teď si vychutnává svůj život plnými doušky.

„Skvěle, ale pomalu,” odpovím mu. „Postupujeme šnečím tempem, přesně tak, jak jsi předpovídal.”

Andrew se zatváří provinile, i když za to vůbec nemůže. „To je mi opravdu líto. Ale čekat se vyplatí, ne?”

„Ach ano,” ujistím ho. „Ta aukce vyvolá rozruch, to je úplně jisté. Má tam jednoho van Eyka, Andrew. A také Williama Turnera - i když u něj ještě neví, jestli se ho skutečně vzdá. A také obraz z Raffaellovy školy.” Náhle se zamyslím. „Jak si vlastně mohl takové obrazy vůbec dovolit?” Takovou indiskrétní otázku se opovážím položit jen Andrewovi. Ale je to pro mě překvapivé, že bývalý univerzitní zaměstnanec bydlí v takovém vznešeném prostředí a vlastní tak cenné obrazy.

Andrew se usmívá. „Jeho žena byla velice zámožná a podporovala jeho sběratelskou vášeň. Ti dva byli pár, u kterého měl člověk opravdu pocit, že k sobě patří.” Zamyšleně si povzdychne. „Poslední rok byl pro Giacoma velice těžký. Ale říkal mi, že s ním máš hodně trpělivosti a nikdy na něj netlačíš. To on umí ocenit, Sophie.”

Ten kompliment mě těší. „To pro mě není problém. Mám ho upřímně ráda.” Povzdychnu si. „Kdybych nevěděla, jak moc mě táta doma potřebuje, tak by mi vůbec nevadilo, že to všechno trvá tak dlouho.”

Daniela Biniová se vrátí s našimi nápoji a naservíruje nám je na stolek.

Když zase odejde, zamíchá si Andrew svůj čaj a podívá se na mě.

„Tak si to prostě vychutnej,” řekne. „Pořád tolik pracuješ. Možná je to dobře, že se na chvíli nemusíš držet zpátky. Ber to jako osud a vezmi si z toho to nejlepší.”

Překvapeně se na něho podívám. „Ale táta…”

„Joseph to do té doby zvládne i bez tebe, tím jsem si zcela jistý.

Mimoto mu jistě pomůže Nigel, ne?”

Povzdychnu si. „Ano, to pomůže.” To dělá Nigel vždycky. Vlastně už ani nevím, jak jsme to bez něho táta a já zvládali.

„Jak to mezi vámi dvěma vůbec vypadá?” ptá se Andrew a zkoumavě si mě prohlíží, z čehož jsem rozpačitá. Umí být velice přímý - stinná stránka jeho otevřené povahy. A na to já nejsem zvyklá. Rychle přemýšlím, co mám odpovědět.

Pár totiž Nigel a já nejsme. Každopádně zatím ne. Protože on mě nikdy k ničemu nenutí, a přesně toho si na něm tak nesmírně vážím: jeho nekonečné trpělivosti a jeho vyrovnanosti.

Vlastně jsem si nikdy nemyslela, že bude v mém životě jednou hrát tak důležitou roli. Známe se už dlouho, protože jeho otec Rupert Hamilton a můj táta byli přátelé. Nigel u nás často býval spolu s ním na návštěvě.

Ale je o deset let starší než já, a můj kontakt s ním byl proto spíše letmý - na základě toho velkého věkového rozdílu jsme si neměli moc co říct. Po Rupertově smrti jsme Nigela ztratili z očí, ale pak jsem ho asi před rokem opět potkala na jednom večírku u své přítelkyně Sarah, a od té doby se stal pro mě a tátu absolutně nepostradatelným.

Tenkrát jsme byli s aukční síní zrovna až po krk v potížích. Táta investoval, rozšířil a přestavěl naše výstavní prostory. A když bylo konečně všechno hotové, z neznámých důvodů po týdny nepřicházely

žádné zakázky. Dostali jsme se do finanční tísně a banka vyhrožovala, že nám vypoví úvěry. Když se to Nigel při našem náhodném setkání dozvěděl, ihned nám nabídl pomoc. Mezitím se z něho stal úspěšný bankéř a umožnil nám, abychom za velmi dobrých podmínek přešli k jeho bance, kde jsme získali nové, dlouhodobé financování. A udělal ještě víc: aktivizoval také všechny své osobní kontakty, aby dostal společnost Conroy’s opět do byznysu. Když se to vezme kolem a kolem, vedlo to všechno naštěstí k zažehnání akutní krize. Jsme opět na dobré cestě - a za to budu Nigelovi navždy vděčná, stejně jako za všechno ostatní, co pro nás dělá.

Andrew se na mě ještě pořád dívá a čeká na odpověď. A ta je vlastně také úplně jednoduchá.

„Mám ho ráda. Dokonce hodně,” přiznám s povzdechem. „Myslím, že laskavější muž než Nigel neexistuje.”

„Vezmeš si ho?”

Pokrčím rameny. „Doteď mě o to ještě nepožádal,” odpovím vyhýbavě.

Myslím ale, že to Nigel nakonec udělá. Na začátku nám pomáhal ze staré známosti, to vím. Ale na rozdíl od minulosti ve mně už nevidí to malé dítě, a já cítím, že dělá všechno pro mě. Byl by rád, kdyby se z našeho vztahu stalo něco víc, i když je dosud pouze přátelský, a nikdy na mě v tomhle ohledu netlačil. To vím - a přijde mi to logické. Lepšího partnera než Nigela si nakonec nemůžu přát. A vím, že i táta by byl velice šťastný, kdyby ho měl za zetě. Takže je to v podstatě jen otázka času.

Andrew se usmívá trochu zamyšleně. „Jestli je chytrý, udělá to brzy.

Jinak mu tě někdo vyfoukne dřív, než se stihne rozkoukat.”

Téma rozhovoru mi není příjemné, a tak ho změním. Stejně je tu něco mnohem naléhavějšího, co musím objasnit.

„Pověz mi, říkal ti už táta také o tom obrazu od Enza?”

Andrew a můj otec jsou v živém kontaktu, takže ví často přesně to, co já. Ale zdá se, že ho tato zpráva ještě nedostihla, jelikož vrtí hlavou.

Takže mu to vysvětlím.

„Expertiza? Enzo di Montagna?” Andrew si přemýšlivě promne bradu.

„Na to připadá v úvahu vlastně jen Matteo Bertani, ne?”

Zamíchám si čaj a pokouším se nedat najevo, že už zmínění toho jména mě jaksi znervózňuje.

„Ano, to si táta myslí také. Mám se ho zeptat, jestli by se toho neujal.” Zhluboka si povzdychnu. „Zrovna jeho.”

Andrew se na mě dívá soucitně, ale je na straně mého otce.

„Josephovi rozumím,” vysvětluje mi. „Matteo je na obraz od Enza ten nejlepší. A jde přece jen o profesionální poptávku, nic víc.”

„Já vím,” řeknu. „Ale i přesto - je mi nepříjemné ho prosit. Zvlášť když on současně dělá všechno pro to, aby mi zkomplikoval práci a stejně tak Giacomovi jeho odchod z Říma.”

„To musíš pochopit, Sophie,” domlouvá mi Andrew. „Pro Mattea Bertaniho je Giacomo něco jako otec. Svého vlastního otce ztratil velice brzy. Myslím, že mu bylo teprve patnáct let. A Giacomo tu pro něj vždycky byl. Zřejmě proto na něm tolik lpí.”

Svraštím čelo, protože ten argument mi vůbec nehraje do karet. „Když ho bude tak postrádat, tak jej může přece vždycky navštívit v Anglii.”

„To by určitě mohl,” přitaká Andrew. „Ale říká se, že nerad opouští Itálii.

A mimo to přece víš, jak to je - lidé, kteří pro nás něco znamenají, chceme mít nejraději pořád kolem sebe.”

Ano, tomu naprosto rozumím. Přesto mě ta informace, že Matteo Bertani nerad cestuje, velice znejistí.

„Myslíš, že má vůbec smysl se ho ptát?”

Andrew pokrčí rameny. „Na to ti neumím odpovědět, tak dobře ho neznám. Ale zajímat ho to určitě bude, takže za pokus to stojí, ne? Jen prostě nech působit svůj šarm.” Usmívá se, když se na něj zatvářím.

„Nebo snad také podlehneš tomu jeho, co, Sophie?” Vyděšeně se na něho podívám, pak to gestem odmítnu.

„Toho se není třeba bát,” ujistím ho. „Proti mužům, jako je on, jsem úplně imunní.” To je lež, alespoň co se Mattea Bertaniho týče. Ale ráda bych byla - a dobrá vůle se přece také počítá, ne? „Připadal mi příšerný.”

Andrew si mě pozorně a také trochu skepticky prohlíží. Vypadá, že mi nevěří.

„Skutečně,” ujistím ho ještě jednou, možná až moc aktivně. „Matteo Bertani by byl stoprocentně poslední muž na světě, se kterým bych si něco začala.”

„Ano, toho se také obávám,” řekne skoro lítostivě a opře se s povzdechem zpátky do židle. „Na to jsi příliš rozumná.” Slovo bohužel nemusí ani vyslovit.

„To zní, jako by se ti to nelíbilo.”

Andrew zavrtí s úsměvem hlavou. „Jen si myslím, že život je život, Sophie. Člověk ho nemůže mít pořád pod kontrolou, i když by chtěl.”

„To mi nemusíš říkat,” odpovím a cítím bolestivé píchnutí. Miluju svou matku, opravdu ano, ale život s ní je čistý chaos a často extrémně náročný. Což je přesně ten

důvod, proč nehodlám ztrácet kontrolu - v jakémkoliv ohledu.

„Promiň, tak jsem to nemyslel,” ujistí mě Andrew. „A co se týká Mattea Bertaniho, máš nejspíš pravdu. On skutečně není nic pro tebe.”

Spolknu pocit, že jeho poznámka byla svým způsobem i urážka. Myslí to dobře, připomínám si.

„Kde bych ho mohla zastihnout, co myslíš?” zeptám se.

Andrew chvíli přemýšlí. „Nejspíš ho zastihneš na univerzitě. Přednáší na katedře dějin umění. Ale počkej, můžu ti taky dát jeho číslo.”

Vytáhne telefon, najde kontakt a já si ho uložím do svého smartphonu.

„Můžeš mu hned zkusit zavolat, jestli chceš. Já počkám,” nabídne mi Andrew, ale já zavrtím hlavou.

„Ne, myslím, že si s ním raději promluvím osobně. Prostě zajedu na univerzitu a podívám se, jestli tam není, případně zjistím, kdy ho tam zastihnu.”

„Když myslíš.”

Andrew vypadá, že ho tento přístup spíš rozčiluje, ale telefonovat s Matteem Bertanim nechci. To by pro něj bylo příliš jednoduché, dát mi košem. A kromě toho je to pro mě nezvyklé, mít náhle tolik času sama pro sebe, a nemůžu se zbavit špatného svědomí, že pracuju vždy jen půl dne. V tomhle městě je sice dost míst, která chci bezpodmínečně navštívit - včera jsem byla například na velmi malebném protestantském hřbitově v Testacciu a prohlédla jsem si hroby Johna Keatse a Josepha Severna, a můj seznam je ještě dlouhý -, ale mít konkrétní cíl, který má co do činění s prací, ve mně vyvolává lepší pocit.

Matteo Bertani tam sice pravděpodobně nebude, ale to mi vlastně nevadí. Bylo by dokonce dobře mít ještě trochu času, abych si zvykla na myšlenku, že mu budu opět stát tváří v tvář.

Andrew se napije čaje. „Je to vůbec pravda, že má Giacomo také velké množství grafik? O tom jsem vůbec nevěděl.”

Ještě chvíli diskutujeme o Giacomově sbírce, ale já při tom nejsem duchem přítomná, musím se v myšlenkách pořád vracet k tomu, co řekl Andrew. A když musí o půl hodiny později odejít na další schůzku, zůstanu na chvilku sedět sama ve dvoře a zírám na kmen palmy.

Jak to myslel - proč není Matteo nic pro mě? Já vím, že je to dětinské, koneckonců jsem sama tvrdila, že mě vůbec nezajímá. Ale nelíbí se mi, že Andrew tuhle možnost tak kategoricky vyloučil. A zároveň tím probudil mou zvědavost.

Odhodlaně se zvednu a vyrazím zpátky do svého pokoje, abych si na internetu dohledala pár věcí, než se dám na cestu k univerzitě. Nikdy neškodí být dobře informovaná.

Otázka je, jestli to k něčemu využiju, říkám si, když v pokoji na notebooku otevřu vyhledávač a na obrazovce se objeví první fotka Mattea Bertaniho. Mohu být sebelíp připravená, stejně nebude lehké znovu se s tímto mužem setkat.

S povzdechem odtrhnu zrak od fotky a začnu číst článek, který k ní patří.

6. kapitola

O dobrou hodinu později mi zastaví taxík před vstupem do Cittá Universitaria, hlavního sídla univerzity La Sapienza. Dnes je čtvrtek, takže normální pracovní den, ale už je tři čtvrtě na šest a nejsem si jistá, jestli tady vůbec v tuto dobu ještě někoho zastihnu. Je to taky jen pokus, výstřel naslepo, pomyslím si, když zaplatím řidiči, a zamířím dovnitř.

Nemám žádný plán, ale vycházím z toho, že uvnitř bude někde přehled budov a pracovišť, podle kterého se budu moct orientovat. Nemělo by tudíž být příliš těžké najít ústav dějin umění.

Jak se ale následně ukáže, problém to je. Protože když opustím vstupní prostory, otevře se přede mnou rozsáhlá plocha, kde se monumentální komplexy budov lepí jeden na druhý. Jako samostatné město ve městě, pomyslím si, zatímco jdu dál a rozhlížím se po informační tabuli. A vlastně to ani není až tak zvláštní, neboť La Sapienza, ke které patří mimo jiné také stovka knihoven, muzeí, institutů a oddělení v celém Římě, je považována za největší univerzitu v Evropě. Prý je i nejstarší univerzitou Říma, ačkoliv tato část, Cittá, rozhodně až tak stará není. Nechal ji postavit Mussolini ve třicátých letech.

Pravděpodobně proto, jak si trpce pomyslím, aby ve studentech vyvolal pocit pokory vůči vědě. Ale na mě architektura třicátých let ještě nikdy nezapůsobila.

Ačkoliv už je pozdě odpoledne, konají se zřejmě ještě pořád přednášky, neboť je tu pár studentů. Sice se v tom velkém areálu téměř ztrácí, ale stále nějaké vidím, jak vycházejí z budov nebo jak sedí a baví se v paprscích slunce na trávnících či schodištích. Objevím dokonce i celou skupinu studentů, jejichž výuka probíhá venku. Takže jdu odhodlaně dál, teď už jsem si skoro jistá, že i u historiků umění natrefím na někoho, kdo mi bude schopný říct, kde a kdy vede Matteo Bertani své semináře.

S povzdychnutím přemýšlím, jestli si mám přát, aby tam byl. Vlastně tomu nevěřím, to už by byla pořádná náhoda, ale když už, tak bych to měla aspoň rychle za sebou. A pak bych o něm nemusela pořád tolik přemýšlet.

Přesně to totiž dělám od toho vyhledávání na internetu, jehož výsledky mě překvapily.

Tak nějak jsem si myslela, že jako dědic koncernu Bertaniů měl bezstarostné dětství. že poznal jen světlé stránky života - a že o tom svědčí jeho podmanivý úsměv a sebevědomé vystupování.

Ale není to tak. Jak už Andrew zmínil, Matteovi bylo patnáct, když jeho otec zcela náhle zemřel na vleklou chřipkovou infekci. Jeho matka, Angličanka, které pravděpodobně vděčí za svou bezchybnou angličtinu, opustila rodinu už tři roky před tím a nevrátila se do Itálie ani po smrti svého exmanžela. A tak byl Matteo, který jako jediný ze tří bratrů ještě nebyl plnoletý, svěřen do péče své babičky Valentiny.

Když jsem to četla, musela jsem polknout. Vím úplně přesně, jaký je to pocit, když vás matka nechá na holičkách. Moje matka mě sice neopustila, ale nemohla se o mě nikdy pořádně starat. Byla zaměstnaná sama sebou a svou nemocí. Ale aspoň mám tátu. Bylo by pro mě hrozné, kdybych ho ztratila, tak jak se to stalo Matteovi Bertanimu. Ještě k tomu v době, kdy ho jistě potřeboval nejvíc.

Možná že se právě proto oženil tak brzy. Už ve dvaadvaceti letech. Vzal si nádhernou blondýnku jménem Giulia. Byla to dcera jednoho známého italského herce. Ti dva byli miláčky italského bulváru, zlatý pár Říma. Existuje nespočet fotografií těch dvou, na nichž se na oslavách, večírcích a jiných událostech usmívají do objektivu. Časem sice zájem médií trochu opadl, zřejmě proto, že se Matteo Bertani začal víc věnovat své akademické kariéře a méně římskému nočnímu životu, ale jeho žena byla i sama skvělým objektem pro fotografy. Pak se ovšem stalo něco hrozného: amatérská pilotka Giulia, která vlastnila sportovní letadlo, se spolu se svým instruktorem zřítila do moře. Oba zahynuli.

Od toho neštěstí letos uplynulo už šest let. A po něm se Matteo vrhl o to víc do práce, takže teď, ve dvaatřiceti letech, se už počítá k nejžádanějším historikům umění v Itálii. I tak však pravděpodobně zůstal přinejmenším stejně oblíbeným, neboť na internetu se neustále objevují jeho nové fotografie, které ho zachycují s různými ženami. Stálý vztah od té doby prý ale nenavázal, což mu přineslo pověst playboye a sukničkáře

- a to je pravděpodobně důvod, proč si Andrew myslí, že není nic pro mě.

Já ho taky přece vůbec nechci, připomínám si. Mé mínění o něm se nakonec nezměnilo: je arogantní a příšerný, a je úplně jedno, jakou má minulost. A mě pořád ještě jímá hrůza z toho, že se s ním opět setkám. Už jen proto, že nemám tušení, jak bude na mou žádost reagovat.

Poté, co minu několik budov, otevře se přede mnou náhle nový prostor a já se ocitnu před hlavní budovou. Monumentální stavbou s vysokými sloupy před vstupem. Jestli jsem předtím správně pochopila ten lehce vybledlý plánek na zdi, tak bych se teď měla držet vpravo, abych dorazila k ústavům humanitních věd, kde bych samozřejmě hledala ústav dějin umění. A skutečně, o chvíli později najdu správný vchod a stoupám nahoru po venkovním schodišti, které vede do této části univerzity.

Uvnitř, hned za skleněnými vstupními dveřmi, jsou nataženy ve výšce kolen a hlavy ode zdi ke zdi dva pruhy žluté lepicí pásky. Další pruhy jsou napnuty svisle mezi těmito dvěma a tvoří tak jakousi síť. Střed je sice volný, ale v prvním momentě si myslím, že je sem z nějakých důvodů zakázaný vstup. Pak ale zjistím, že se jedná jen

o protestní akci studentů, kteří demonstrují za lepší studijní podmínky. Za páskou totiž stojí kolem stolku skupina mladých lidí, a když kolem mě projde jeden student a překročí lehce překonatelnou překážku, dají mu

do ruky letáček a on pokračuje dál. Takže to udělám jako on a přehodím nohu přes pásku. Musím si kvůli tomu trochu vyhrnout šaty a odhalit nohu, což mi od jednoho tmavovlasého studenta vynese uznalé zahvízdání. Přijde ke mně a chce mi do ruky také vtisknout jeden z těch barevných letáčků, ale já s letmým úsměvem odmítnu, protože jsem vlevo objevila něco, co upoutalo moji pozornost.

Tam, hned vedle vchodu, je totiž na zdi nástěnka, na níž stojí zlatým písmem: Dipartimento di Storia delľ Arte. Ústav dějin umění, pomyslím si a usměju se. Musí se nacházet přímo tady v přízemí. Tak aspoň tohle bylo jednoduché.

Jdu k nápisu, abych si prohlédla nástěnku a zorientovala se. Možná je tady přehled kurzů nebo - ještě lépe - je tady napsáno, kde a kdy mohu na Mattea Bertaniho narazit.

„Dove vai?” Ten kluk, kterého jsem už potkala a kterému je asi dvacet a je dlouhý jako bidlo, se zjeví vedle mě. Správně poznal, že zřejmě něco hledám, a jeho úsměv mi říká, že by mi nejen rád pomohl, ale také se mnou chce flirtovat. Na to nemám náladu, na to jsem se svými myšlenkami úplně jinde. Ale možná mi ušetří dlouhé hledání, tudíž mu jeho úsměv oplatím.

Chvíli musím trochu přemýšlet, jak mám svou otázku v italštině formulovat, pak se, doufám, ve správném slovosledu zeptám, jestli neví, kdy dnes vyučuje Matteo Bertani.

Jako reakci na to zakoulí očima. Viditelně se mu nelíbí obzvlášť ta skutečnost, že se ptám zrovna na tohoto přednášejícího.

„Tam vpředu vpravo,” ukáže mi na konec široké chodby, která navazuje na vstupní prostor a rozbíhá se tam do dvou směrů. „A pak druhé dveře vlevo. Ale ten seminář, který právě vede, je už hodně plný - netuším, jestli se tam ještě dostaneš,” vysvětlí mi s podstatně menším nadšením než před chvílí a loudá se zpátky ke svým přátelům.

„Grazie!” volám za ním, jdu dál a probojuju se celým houfem lidí, kteří jdou chodbou proti mně. Ještě pořád se mi nechce věřit, že bylo tak lehké Mattea Bertaniho najít.

Ale s tím přichází i další problém. Nepřemýšlela jsem ještě vůbec o tom, jak mu vlastně mám svou otázku předložit. Naštěstí jsem se alespoň převlékla a vyměnila letní vzorované, dost hravé šaty za košilové, které se k pracovní záležitosti hodí mnohem lépe. Špatný výběr oblečení mě nakonec přivedl do potíží při mém posledním setkání s Matteem Bertanim, takže jsem teď chtěla vsadit na jistotu.

Když s bušícím srdcem zahnu za roh, uvidím, že druhé dveře na levé straně jsou otevřené, a hned je mi jasné, co ta spousta lidí na chodbě znamená: právě skončil nějaký hojně navštěvovaný seminář - podle popisu toho studenta se jedná právě o seminář Mattea Bertaniho. A

ačkoliv jsem si ještě ani ne před minutou dělala starosti, co mu řeknu, hned své kroky zrychlím - nechci ho přece propásnout.

To se ale stalo, jak to tak vypadá, protože když vstoupím do učebny, je už skutečně skoro prázdná. Vpředu u stolu stojí ještě tři studentky a povídají si. Dvě další sedí u předních stolů a nějaký mladý muž se opírá o parapet a je zaneprázdněný svým telefonem. Kvůli vydýchanému vzduchu jsou otevřená okna a většina židlí je nedbale odstrčená - před chvílí tu musela být ještě spousta lidí. Jen Matteo Bertani nikde. Je tohle vážně ta správná místnost?

Dívky si mě nyní všimnou a přeruší svůj rozhovor. Všechny tři jsou tmavovlasé a velmi hezké. Mají na sobě vkusné, ale zároveň spíše sporé oblečení - minisukně, topy a jedna z nich overal. U nohou jim leží

sbalené tašky a drží desky s materiály, jako by s nimi měly ještě něco dělat. Jako kdyby čekaly.

„Scusi, dové il professore Bertani?” zeptám se sedících studentek s přátelským úsměvem. Ale ony nereagují, jen na mě zírají, stejně jako ty další tři, které se ke mně teď také otočily.

Dobře, pomyslím si, co jsem udělala špatně? Vím, že nemám úplně čistou italštinu, na tom ještě musím zapracovat. Ale ten mladík předtím mi rozuměl dobře. Proč na mě všechny koukají, jako bych byla blázen?

Jedna z těch tří vpředu u stolku se teď alespoň usměje. Vypadá to však spíš poněkud soucitně. Pak ukáže do chodby za mnou.

„Direttamente dietro di te,” řekne. A skutečně v té chvíli zaregistruju, že za mnou někdo stojí, a zděšeně se otočím.

Matteo Bertani se opírá o rám dveří, a to zřejmě už delší dobu. Musel přijít, když jsem oslovovala ty dívky. Proto na mě tak zaraženě koukaly, když jsem se po něm ptala.

Vzhlédnu k němu se zatajeným dechem, protože už jsem zapomněla, jak dobře vypadá. Dnes má na sobě světlou přiléhavou košili a kalhoty od obleku, které jsou jistě šité na míru, protože mu sedí naprosto skvěle. Sako a kravata chybí, a rukávy má vyhrnuté, takže jsou vidět jeho svalnatá opálená předloktí - pravděpodobně kvůli tomu teplu tady a skutečnosti, že právě přednášel celé tlupě studentů. Tomu odpovídají také jeho vlasy, které tentokrát nejsou tak vzorně upravené jako při našem setkání na recepci. Vypadají, jako kdyby si je nevědomky rozcuchal, ale… takto mu sluší snad ještě víc. Vlastně jen podtrhují jeho nenucený, lehce elegantní styl, jakým se obléká - přesně tak, jak by člověk od nejmladšího příslušníka italské módní dynastie očekával.

Světlá jizva na jeho krku, která kontrastuje s jeho opálenou kůží, je vlastně jediné, co do toho perfektního obrazu nezapadá. A já znovu přemýšlím, jak mohl k takovému zranění přijít.

„Slečna Conroyová.” Jeho hluboký hlas mě vytrhne z myšlenek a já si teprve teď všimnu, že mu na rtech pohrává velice samolibý úsměv. „Už jsem si říkal, kdypak přijdete.”

Ať už jsem si naše setkání předtím malovala jakkoliv, tato věta tam nefigurovala, takže potřebuju chvilku, abych se zase dala dohromady a potlačila svůj vztek, který ve mně při jeho troufalé poznámce už zase narůstá. Vážně se považuje za tak neodolatelného?

Jenom klid, Sophie. Něco od něho potřebuješ, takže se nenech tak rychle vyvést z míry.

„Mohu s vámi chvilku mluvit?” zeptám se ho tak neutrálně, jak to jenom jde, a usměju se, ale jen krátce, což mu snad naznačí, co si myslím o jeho přidrzlém stylu.

„Samozřejmě. Jen mi dejte chvilku,” odpoví a odlepí se od rámu dveří.

Pořád ještě s úsměvem projde těsně kolem mě do místnosti a dál ke stolku, kde leží některé jeho materiály, jak si všimnu. Zřejmě po skončení semináře na chvíli odešel a teď se vrací pro své věci.

Zatímco ho sleduju, nemůžu si znovu nevšimnout, jak je vysoký a svalnatý. Ale obdivovat ho nemusím, toho už se ujaly studentky, které na něj hledí se zbožným výrazem. Zároveň ho zahrnují otázkami, alespoň těch pět mladých dam - ty dvě, které seděly vpředu, teď také vstaly a přidaly se k těm dalším třem. Student naproti tomu dál stojí nezúčastněně u okna a zírá do telefonu - pravděpodobně zapomněl, kde je a proč.

Z těch dívek jsou ty tři lehce oblečené jednoznačně nejprůbojnější. Celou svou pozornost soustředí na svého vyučujícího, který rutinními pohyby ukládá dataprojektor do krabice a uklízí ho do skříně v rohu. Člověk má skoro pocit, že ho už vůbec nehodlají propustit. Zaslechnu jen útržky jejich rozhovoru - vypadá to, že jde o kurz, který právě začal a který chtějí bezpodmínečně navštěvovat a který je však už plný. To ty tři ale odmítají akceptovat - proto musím čekat výrazně déle, než jen Matteem Bertanim avizovaná chvilka.

Ale nezdá se, že by zapomněl, že tu jsem, protože se ke mně každou chvíli podívá - a využije mě pak také jako záminku, aby se konečně dostal z učebny, neboť vysvětlí těm neústupným dámám, že máme domluvenou schůzku a musíme naléhavě odejít. Nechají ho tedy jít, ale jednoznačně nerady a se zklamanými výrazy.

„Promiňte,” řekne mi, když je s papíry v rukou opět u mě. Po letmém ohlédnutí přes rameno směrem ke studentkám, které se za ním dívají, mi dá přednost na chodbu. „Půjdeme raději do mé kanceláře, tady bychom teď neměli klid.”

Vede mě zpátky ke vstupu, ale jenom kousek, neboť pak se vpravo a vlevo otevírají schodiště, kterých jsem si už všimla, když jsem přišla.

Vydá se po tom vpravo, a když jdu nahoru za ním, napadne mě, kolik

párů očí nás sleduje. Studentky vyšly na chodbu a pozorují nás, stejně jako skupina studentů u protestního stolku vpředu u vstupu. Vypadá to, že jsou všichni velice zvědaví, koho si to Matteo Bertani vede s sebou do kanceláře.

O poschodí výš vedou skleněné dveře do chodby plné dveří. Čtvrté zprava patří jeho kanceláři. Je to malá místnost s policemi s knihami a psacím stolem, vypadá to tady tak, jak obvykle nábytek v univerzitních kancelářích bývá: starší a opotřebovaný. A zatímco jde za psací stůl a uklízí papíry a já se posadím na židli pro návštěvy, přemýšlím, že bych ho na něco takového netipovala. Takové prostředí k němu jako k příslušníkovi bohatého podnikatelského rodu vůbec nesedí. Ale on s tím viditelně nemá žádný problém, což na mě proti mé vůli zapůsobí.

Když konečně sedíme naproti sobě, uvědomím si nečekaně tu skutečnost, že jsem s ním sama. Skoro automaticky se trochu napřímím.

Vlastně očekávám, že něco řekne. Ale on vypadá, že došel k názoru, že mluvení přenechá mně, neboť na mě s očekáváním hledí a mlčí.

Takže si po chvíli odkašlu.

„Já… potřebovala bych vaši pomoc, pane Bertani.”

„Aha.” Opře se do křesla a zkříží si ruce na hrudníku. Výraz v jeho očích nedokážu vůbec interpretovat, a tentokrát se ani neusmívá, což

mě mate. Proto rychle pokračuju a přednesu svou prosbu, abych to měla rychle za sebou.

„Naší aukční síni byl nabídnutý obraz, který je připisován Enzu di Montagnovi. Forenzní posudky tvrdí, že časově pochází z jeho tvůrčího období, ale abychom ho mohli vydražit, chybí nám ještě expertiza o jeho autorství. Proto bychom potřebovali, aby se na něj podíval odborník.” Polknu, protože mám v ústech náhle úplně sucho. „Myslíte, že byste se toho mohl ujmout?”

Nervózně čekám na jeho odpověď a vidím, jak se - konečně! - zvedne koutek jeho úst. Ale ten úšklebek, který se na jeho obličeji objeví, není potěšený, nýbrž jednoznačně samolibý.

„Takže přece jen neumíte vždycky sama zjistit, jak něco je a jak není, slečno Conroyová?”

Ihned mě napadne, že to byla ta slova, se kterými jsem ho na recepci opustila, a cítím, jak mi rudnou tváře.

„Ne,” přiznám, přičemž skřípu zuby a zlobím se na sebe, že jsem se k této poznámce nechala vůbec strhnout. Mohla jsem předpokládat, že ji teď použije proti mně.

„Ještě jste mohla zmínit, že kvůli tomuto posudku musím odcestovat do Londýna,” promluví do mých myšlenek a vyděsí mě. „Ten obraz, pokud vím, nesmí před svým prodejem opustit Anglii, nemám pravdu?”

Úplně zmateně na něho zírám. „Odkud…?”

No jistě, pomyslím si pak, a ani k tomu nepotřebuju jeho vítězoslavný úsměv, abych pochopila, že to celou dobu věděl. Je expert na Enza di Montagnu, takže jistě patří k prvním, kteří budou informovaní, když se obraz tohoto malíře dostane na trh. Pravděpodobně dokonce věděl, že byl nabídnut naší aukční síni - určitě má mnoho dobrých informačních zdrojů a své kontakty, které ho zpravují o novinkách. Proto také nebyl překvapený, když mě viděl. Ve skutečnosti očekával, že přijdu.

Ale dobře, myslím si, a útočně opětuju jeho spokojený pohled - nakonec to celou věc jen zjednodušuje.

„K detailům jsem se chtěla ještě dostat. Ano, musel byste letět do Londýna a samozřejmě bychom vám k vašemu honoráři uhradili i cestovné. Ale když už to všechno víte, tak jste jistě již uvažoval nad tím, zda tu expertizu chcete vypracovat.”

Dá si s odpovědí načas, otočí hlavu a dívá se z okna, kterým sem dopadá odpolední slunce. Fascinovaně sleduju zlatý lesk, který vykouzlí na jeho tmavě blonďatých vlasech - a snažím se uklidnit, než se na mě zase podívá.

„Myslím, že ne,” oznámí.

Můj obličej zkamení. Počítala jsem s čímkoliv, ale s tak tvrdým odmítnutím ne. Myslela jsem, že mě bude zase provokovat, tak jako to dělal na recepci. Nebo že si dá nesplnitelné podmínky, jako například že mám odstoupit od naší zakázky - prodeje Giacomových obrazů. Ale že to jednoduše nechce udělat, to mě v mých úvahách skutečně ani nenapadlo.

Bože můj, ten člověk je expert na umění - a já mu nabízím k posouzení málo známý obraz malíře, na kterého je odborník. To je přece,

zatraceně, součást jeho práce, dělat expertizy. I pro lidi, kterým možná není - právě jako mně - až tak nakloněný.

Ale pak mi je jasné, že to je přesně to, co Mattea Bertaniho odlišuje od obyčejného vědce v malé zatuchlé kanceláři na univerzitě. On nemusí dělat všechno, vybírá si. Jen z vášně. Ne proto, že by takto musel financovat své živobytí. A proto si vybírá, kterou práci vezme a kterou ne. A mně tuhle laskavost neudělá.

„Ach.” Ten zklamaný povzdech mi unikne dřív, než ho stihnu zadržet.

„Tak… to se nedá nic dělat.”

Rychle vstanu, protože mám náhle nutkavou potřebu tento rozhovor ukončit. Určitě je ještě nějaká možnost, utěšuju se a pokusím se potlačit své zklamání, které ve mně roste a dodává mi pocit, jako bych právě dostala košem. U takového muže, jako je Matteo Bertani, musí člověk prostě počítat se vším…

„Vždycky se vzdáváte tak rychle?” Jeho otázka mě zastaví a já si všimnu toho vyzývavého jiskření v jeho očích. „Považoval jsem vás za neústupnější.”

„Řekl jste, že to neuděláte,” ospravedlním se, ale přece jen si zase sednu. Co ode mě teď očekává? Jestli chce, abych se ho doprošovala, tak na to může zapomenout.

„Taky že neudělám.” Zvedne obočí. „Ledaže by…”

„Ledaže by co?” zeptám se netrpělivě, protože mám pocit, že si se mnou hraje.

Předkloní se. „Ledaže byste se mnou šla na večeři, Sophie Conroyová.”

7. kapitola

Sedíme proti sobě v malé kanceláři a díváme se na sebe přes jeho psací stůl, zatímco se snažím pochopit tohoto muže a jeho chování.

„To je podmínka?” řeknu nevěřícně a zavrtím hlavou. „Postaráte se o tu expertizu, když s vámi půjdu na večeři?”

Zase se opře zpátky do křesla a založí ruce na hrudi. „Pak o tom přinejmenším popřemýšlím.”

Předpovídal, že si s ním vyjdeš, pomyslím si skoro zděšeně, když si díky jeho posledním slovům znovu vzpomenu na tu recepci. Věděl snad už tam, že Lindenburghovi nabídnou naší aukční síni Enza? Nebo má prostě jen přehnaně vysoké sebevědomí a předpokládal, že jeho pozvání jednou přijmu? Ačkoliv, zase tak přehnané jeho sebevědomí pravděpodobně není, pomyslím si pak - muž jako on nejspíš dostane málokdy košem.

Navíc, teď na mě má páku - a jak prozrazuje jeho úsměv, on to moc dobře ví.

„Takhle to děláte vždycky?” zeptám se a jen stěží se mi daří maskovat podrážděný podtón v hlase.

„Co máte na mysli? Jestli nutím ženy, aby si se mnou vyšly?” zasměje se. „Ne, vlastně ne.”

Zavrtím hlavou.

„A proč mě ano?”

„Možná proto, že vím, že byste jinak nešla,” odpoví. A má naprostou pravdu.

„Třeba mám svoje důvody,” řeknu úsečně, načež on zase pozvedne obočí.

„Máte nějaké dobré důvody, proč se mnou nezajít na večeři?” Tohle si asi vůbec neumí představit.

„No samozřejmě,” hájím se a hned mu uvedu první a nejzávažnější důvod. „Nemuselo by se to například líbit vaší přítelkyni.”

„Mojí přítelkyni?” Nechápavě svraští čelo, ale já mu velmi ráda napovím.

„Ta žena, která vám dělala společnost na recepci u Giacoma. Měla zelené šaty a čekala na vás nahoře nad schody.”

„Paola!” řekne okamžitě, ale zůstává v klidu a neuhýbá provinile očima.

„To je žena mého bratra,” informuje mě. „Luca je právě v Miláně, takže je tu Paola sama, a jelikož věděla, že přijdu, vyhlížela mě,” zazubí se. „Je mi líto, slečno Conroyová, ale co se týče žárlivých přítelkyň, tím nemohu sloužit.”

Trapně dotčená sevřu rty.

Ta žena byla jeho švagrová! Teď, když to řekl, úplně vidím, že to sedí. Oni se nechovali jako pár, to jsem jen viděla něco, co jsem vidět chtěla. Bylo jasné, že se dobře znají, ale žádná intimita v tom nebyla. Což na mě působí… úlevně? Vylekaně si zakážu pocit, který jsem zaznamenala jako první. Ne, zlobí mě to, opravdu. Protože pokud nikoho nemá, chybí mi důvod, proč nesplnit jeho podmínku.

Moje první reakce však přesto říká jasné Ne. Už se nadechuju, abych mu řekla, že si s ním nevyrazím za žádných okolností. Vtom si ale vybavím, jak naléhavě zněl hlas mého otce. On Mattea Bertaniho prostě chce, takže já si nesmím nechat uniknout šanci získat ho jako experta pro Conroy’s.

„Ten posudek ale budeme potřebovat brzy,” objasním mu, aniž bych se vyhnula jeho pohledu. Jestli si může klást podmínky on, tak já taky.

Pokrčí rameny. „V tom případě pojďme už dnes večer. Znám tady jednu moc dobrou restauraci. Bude se vám tam líbit.”

Zamyšleně na něj hledím. Dlouho. Tak dlouho, až si nakonec pročísne rukou vlasy a hlasitě si povzdechne.

„Bude to jen neškodná večeře, slečno Conroyová.” V jeho hlase se skrývá pobavení, ale i trochu nevěřícnosti. „Čeho se bojíte?”

No jasně, čeho? přemýšlím. Má pravdu, není to žádný neslušný návrh a je to podmínka, která se dá velmi snadno splnit. Jenom nevím, co si od toho slibuje, takže zůstávám nedůvěřivá. A někde hluboko uvnitř jsem možná taky nejistá, protože jsem už celou věčnost s nikým nikde nebyla

- kromě Nigela.

Ne že bych neměla s muži svoje zkušenosti. Pár už se jich v mém životě vyskytlo. Ale ty vztahy, pokud o nich vůbec může být řeč, byly spíš krátké. Možná sloužily jen k uspokojení mé zvědavosti ohledně sexu.

Tyhle experimenty jsem ale pokaždé celkem rychle ukončila a i po několika pokusech jsem z toho všeho byla spíš zklamaná. Podle mě se sex hrozně přeceňuje.

A stejně to nehraje roli. Matteo Bertani tu večeři nenavrhl proto, aby mě sváděl. Musí mít jiné motivy, protože stačí jen pomyslet na ty krásky po jeho boku, které jsem viděla na internetu, a hned vím, že já nemůžu být jeho typ.

On ale je tvůj typ, aspoň navenek, varuje mě tichý hlásek, který rázně umlčím. I když se mi líbí - já hledám u mužů něco jiného. Spolehlivost, vyrovnanost. Všechno, co mi v životě tak bolestně chybělo. A v tomto

ohledu ten nevyzpytatelný Matteo Bertani nesplňuje moje nároky ani zdaleka.

Zhluboka se nadechnu.

„Dobře,” svolím. „Když vám na tom tak záleží, dnes večer si s vámi vyjdu.”

Zůstanu ale ostražitá. Nějaké postranní úmysly totiž má, o tom nepochybuju, a nenechám se sebou cvičit. Naopak. Možná dokonce převezmu iniciativu a zjistím o něm ještě víc. To neuškodí, on koneckonců momentálně torpéduje moje úsilí nikoliv nezanedbatelnou měrou.

„Ano, záleží,” odpoví a na vteřinu mu na tváři probleskne zmatení - takhle neochotný souhlas asi často neslýchá. Hned to ale pomine, a když vstává, už se zase usmívá. „Tak pojďme odtud - máme dnes večer přece ještě nějaké plány.”

Vezme sako z opěradla židle, vytáhne zpoza psacího stolu elegantní koženou aktovku vyrobenou jednoznačně v rodinné firmě a ukládá do ní nějaké papíry. Pozoruju ho u toho a ten pohled mě natolik zaujme, že sebou polekaně škubnu, když najednou zvedne hlavu a upře na mě svoje jantarové oči.

„Přijela jste taxíkem?”

Přikývnu a taky vstanu, protože on už je na cestě ke dveřím. „Proč?”

„Hodím vás do hotelu,” řekne, podrží mi dveře a zavře za mnou. Není to otázka, ale spíš konstatování, což mě okamžitě nutí k námitkám.

Skepticky se na něj podívám. „Vždyť přece nevíte, kam potřebuju jet.”

Usměje se a uplatní tak efekt těch ďolíčků ve tvářích. „A kam potřebujete?”

„Do Monti,” odpovím, když jdeme po chodbě.

U prosklených dveří na schodiště se zastaví a rázně je otevře.

„No vidíte, tam bydlím i já,” řekne velice spokojeně a nechá mě projít.

„Nebude to žádná zajížďka.”

Překvapeně se na něj ohlédnu přes rameno. Čekala bych, že bydlí na Aventinu nebo v jiné nóbl části Říma, a ne zrovna ve čtvrti, která byla dlouho braná jako dělnická a stále ještě platí jako celkem nenarušená. Ale asi bych si měla odvyknout spoléhat v případě tohoto muže na nějaké předpoklady, běží mi hlavou cestou dolů.

„Nemusíte mě vozit,” vzdoruju. „Nechci vás zdržovat.”

Jeho úsměv se změní, vypadá najednou trochu rezignovaně. „Vy mě nezdržujete. Když půjdete se mnou, možná se odtud dostanu dokonce rychleji, takže mi nakonec prokážete laskavost.”

Aha, říkám si, a tohle myslí zase jak? Nestačím se ho už ale zeptat, protože jsme v přízemí a já po pravdě čekám, že nás zase bude pozorovat spousta lidí. Ve skutečnosti je však široká chodba prázdná. Ta zábrana z lepicí pásky tam ještě je, protestující studenti už ne, stůl,

kolem něhož se prve shlukovali, stojí opuštěný u stěny. A ani jinak tu na nás nikdo nečeká.

„Můj kurz je tu dnes poslední,” objasní mi Matteo Bertani situaci, když si všimne, že se divím. „Pak se to tu rychle vyprázdní.”

Překročí překážku jako první, zastaví se a podává mi ruku, aby mi pomohl na druhou stranu.

Je to jen zdvořilé gesto, nic víc, uklidňuju se, když po krátkém váhání jeho ruku uchopím. Jenže už ve vteřině, kdy moje dlaň spočine v jeho, vím, že to byla chyba. Když překračuju zábranu, pohladí mě jeho palec po prstech a ten dotek mnou projede jako elektrický výboj a pokračuje až do podbřišku, z čehož se mi na chvilku zadrhne dech.

Zatraceně, Sophie, vzchop se, pomyslím si a pustím se jeho ruky, jakmile stojím na druhé straně, jako kdybych se o ni spálila. Srdce mi přesto zvolňuje jen pomalu.

Nevzpomínám si, že bych někdy na letmý dotek nějakého muže reagovala tak prudce, a vyložím si to jako varování, že si od něj mám držet odstup. Což nemusí být jednoduché, když za okamžik budeme sedět vedle sebe v autě.

Chvilku úplně vážně přemýšlím o tom, že bych celou tu záležitost s večeří zrušila. Nechci si ale připustit žádnou slabinu, moje hrdost mi to zakazuje, takže ho následuju prosklenými dveřmi a pokračuju mlčky vedle něj po širokém venkovním schodišti.

„Parkuji tamhle vpředu,” řekne a ukáže na černý sporťák Alfa Romeo. Je to kabriolet a má svoje roky, ale je elegantní a skvěle udržovaný. To auto se k němu hodí, říkám si a proti své vůli cítím, jak na mě zase dělá dobrý dojem, že nejezdí žádným fárem pro snoby, ale že se rozhodl pro toto vkusné osobité retro.

Když přijdeme blíž, vidím, že u auta postávají nějací lidé, kteří nás sledují a evidentně tam čekají na nás. Vidím mezi nimi i ty tři spoře oděné dívky, které prve čekaly v učebně.

„Ti tady číhají na vás?” ptám se znepokojeně.

„Asi ano. Jenomže já vás musím odvézt do hotelu, takže nemám čas na dlouhé diskuze.” Mrkne na mě a mně už dochází, proč mě tak nutně chtěl svézt. Zjevně mě chce použít jako záminku, aby se zbavil svých četných ctitelek.

Už se na něj chci zase rozzlobit, ale pak si uvědomím, že tam čekají i nějací mladí muži a že většina z nich ho nesleduje s rozzářeným obličejem, ale spíš s výrazem plným naděje. Jejich naději však Matteo Bertani vzápětí zklame, jelikož odmítavě zvedne ruce a zavrtí hlavou.

„Je mi líto. Jak jsem vám už říkal, neexistuje v tuto chvíli žádná možnost. Kurz je plný, jak všichni víte, takže nemůžu přijmout už nikoho dalšího. A kromě toho dnes pospíchám, takže nás laskavě omluvte,”

pronese rozhodným hlasem a při poslední poznámce ukáže bradou na mě.

Na většinu to platí, protáhnou obličeje a jdou pryč. Jenom ty tři studentky, které byly tak zarputilé už předtím v učebně, zůstávají.

„Prosím, nemohl byste protentokrát udělat výjimku, professore? Vždyť jste právě začali, takže jsme zmeškaly jen jednu hodinu.” Dívka v upnutém overalu přehnaně zamrká dlouhými řasami a zkouší na něj kombinaci psího pohledu a svůdné mrchy, čemuž by pravděpodobně většina mužů neuměla odolat - zvlášť při tom velkorysém výstřihu.

Professore však neudělá výjimku ani pro ni.

„Bohužel, Beatrice. Skutečně to nejde,” praví laskavě, ale nesmlouvavě a otevře mi dvířka u spolujezdce, abych mohla nastoupit.

„Mohla bych taky sedět modelem,” nabízí už v zoufalství. „Nešlo by to?”

Matteo zavrtí hlavou. „Ne. A teď nás prosím omluvte.”

Rozmáchlým gestem zavírá dveře od auta, usadí se za volantem, otočí kabriolet a ujíždí těm dívkám, než na něj mohou zkusit něco dalšího.

Když zabočíme do dlouhé ulice, která nás vyvede z Cittá, ohlédnu se a vidím, jak se za námi ty tři dívky dívají. I studenti, kteří se rozešli bez odmluv, za námi otáčejí hlavy, když je míjíme.

„No,” prohlásím, protože to na mě udělalo docela dojem, „to bylo skoro jak nějaké obléhání.”

„Ne skoro. Ono to je obléhání.” Matteo Bertani ke mně natáhne ruku a mně se zatají dech. On však jenom otvírá přihrádku, bere z ní sluneční brýle a nasazuje si je. „Většinou to přestává, když proběhne prvních pár hodin kurzu, ale do té doby musím být neústupný. Kdyby se proslechlo, že jsem někomu dal výjimku, vypuklo by peklo.”

„A co je to za kurz?” zeptám se zvědavě. „Proč univerzita neotevře druhý, když je tento tak žádaný?”

Jsme u hlavní brány Cittá a on vezme tu zatáčku zostra a vpluje do hustého provozu.

„Protože to není kurz, který nabízí univerzita, ale je můj soukromý,” objasňuje. „Jenom pro vybrané účastníky. Pro deset účastníků, abych

byl přesný. Ne víc, ne míň. A ten aktuální je plný.” Dlouze si povzdechne.

„S čímž se někteří odmítají smířit.”

„Vy máte soukromé kurzy dějin umění? Tady na univerzitě?” To mě udiví. „Copak to jde?”

Usměje se, aniž by spustil pohled ze silnice před sebou, a na jeho tváři se objeví zase ten neodolatelný dolík. „Dost dobře ne. Proto se taky

koná v pátek odpoledne u mě doma, aby nedocházelo k nějakému střetu zájmů. A nejedná se v něm ani tak o dějiny, jako o techniky umění.

Malířské styly, barevná skladba, tvůrčí výrazové možnosti - něco takového.”

Teď jsem opravdu ohromená. Zní to obrovsky exkluzivně a hrozně zajímavě - není divu, že se studenti o místo v jeho kurzu perou.

„Takže… sám taky malujete?” ptám se a pevně se držím madla dveří, protože i další zatáčka je projetá až moc svižně. Jeho styl řízení je originál italský!

Hned neodpoví a letmo se ohlédne přes levé rameno, aby si přejel do jiného pruhu. Pak jeho pohled na okamžik ulpí na mně. Jelikož má sluneční brýle, nedokážu přečíst výraz jeho očí.

„Řeknu to takhle - rád experimentuju. A jelikož je malířství můj obor, tak samozřejmě převážně v něm.”

Nechává nezodpovězené, s čím dalším ještě experimentuje, a mně vrtá hlavou, jestli se tahle jeho zvídavost vztahuje i na jiné, mnohem soukromější aktivity. Nechápu, jak jsem na to přišla, možná kvůli způsobu, jakým se právě vyjádřil, ale každopádně se cítím nepříjemně, když si uvědomím svoje myšlenky.

„Jak to ta Beatrice myslela, že bude sedět modelem?” zeptám se, abych vyplnila ticho mezi námi.

Pokrčí rameny.

„Občas někoho potřebuju, když malujeme akty. Neberu ale studentky, a ona to moc dobře ví.” Otočí hlavu a změří si mě se zářivým úsměvem.

„Vy byste nám sedět mohla. Máte perfektní proporce, víte to? Byla byste naprosto ideální.”

Naprázdno polknu, protože mě jeho kompliment zaskočí. Kromě toho si mě už musel dobře prohlédnout, když může tak dobře posoudit, jestli se hodím jako model, a při představě, jak jeho pohled putuje po mém těle, zatímco se nedívám, je mi tak horko, až mi zrudnou tváře - což mu neunikne, protože jeho úsměv se ještě rozšíří.

„Ještě mi prozraďte adresu vašeho hotelu,” řekne a já mu ji okamžitě sdělím. Jsem nazlobená, že mě zase dokázal vyvést z rovnováhy, a trestám ho mlčením a nezájmem a po zbytek cesty se dívám jen rovně před sebe. V ulici Via delle Quattro Fontane budeme však už za chvíli, nanejvýš za pár minut.

Taxík prve nebyl tak rychlý, ale při tempu, kterým se Matteo Bertani řítí městem, v němž zná evidentně každou uličku, se vůbec nedivím. Kdyby se mu přestalo dařit v dějinách umění, dokázal by se kdykoliv uživit jako římský taxikář, pomyslím si. Existuje vůbec něco, co tenhle člověk neumí?

Před Fortunou není kde zaparkovat, takže zastaví uprostřed úzké ulice, a já jsem tak napjatá a nervózní, že rychle vyskočím z auta, než mě bude moct ještě něčím překvapit.

On ale nic neudělá, jenom zařadí rychlost.

„V osm vás vyzvednu,” oznámí pouze a připomene mi, že mě ještě čeká večer s ním. Pak jede dál a já - jako už tolikrát od chvíle, co jsem

ho potkala - se za ním můžu jen dívat. Jakmile si to uvědomím, otočím se a jdu do hotelu.

Jenom neškodná večeře, Sophie, připomínám si. Jeden večer, pár hodin, nic víc. Potom převezme tu zatracenou expertizu a já už ho nemusím nikdy potkat. Když však stojím před výtahem a čekám, až sjede dolů - ta věc je stará a trvá jí to půl věčnosti -, buší mi srdce mnohem rychleji, než by mělo.

8. kapitola

Je přesný, už na mě čeká na recepci, když chvilku před osmou sejdu do haly. Má na sobě zase oblek, tentokrát světlešedý s vestou a bílou košilí, ale bez kravaty; a se sakem nedbale přehozeným přes rameno vypadá tak dobře, že Daniela Biniová uznale pokývá hlavou, když zjistí, že jsem to já, na koho tady Matteo čeká.

„Buon divertimento!” popřeje mi a zmizí do kanceláře za recepcí, asi aby nerušila.

Já bych byla radši, kdyby zůstala. Jsem vždycky nervózní, když zůstanu s Matteen Bertanim sama, hlavně když mě zase na přivítanou políbí na tváře. Má vůbec tušení, jak neodolatelný je, když se k člověku přiblíží tak blízko?

„Jste tu brzo,” pokárám ho, abych zamaskovala účinek jeho blízkosti.

Opravdu mě zlobí, že mě vždycky dokáže nějak předejít.

„A vy vypadáte fantasticky,” odpoví.

„Díky.” Jeho kompliment mě těší, i když se snažím nedat to najevo. Naštěstí neví, že jsem se dokázala rozhodnout doslova v poslední vteřině, co si dnes večer vezmu na sebe. Po dlouhém rozvažování jsem

si nakonec vybrala nejvzdušnější z mých pouzdrových šatů, model po kolena v barvě holubí modři z čistého hedvábí a s lehkým nařasením v pase. Nic moc slavnostního, říkám si, ale přesto dost elegantní pro tuhle příležitost a naštěstí i adekvátní tomu, co má na sobě on, takže se mi docela uleví.

A přitom nejde o žádné rande, připomínám si důrazně. Scházím se s Matteem Bertanim z čistě pracovních důvodů.

O tom jsem předtím po telefonu ujistila i Nigela. Trochu ho to štvalo, ale nakonec sebe i mě uklidnil tím, že odborníci přes umění jsou - stejně jako umělci - někdy hodně výstřední. Můj otec byl stejného mínění, když jsem ho informovala o nejnovějším vývoji v kauze Matteo Bertani. Jemu záleží pouze na tom odborném posudku a radoval se, když slyšel, že ho možná brzy dostane. Kromě toho mi připomínal, jak cenný by pro nás mohl být kontakt s Bertanim i do budoucna, a jelikož vím, že má pravdu, už jsem mu nic neřekla a snažila se přitom ignorovat svoje soukromé pochybnosti.

Jako pracovní schůzka to nicméně nevypadá, když vycházím z hotelu po boku Mattea Bertaniho, protože srdce mi buší až v krku. V porovnání s tím jsou moje schůzky s Nigelem naprosto poklidnou, uvolněnou záležitostí, což bude asi tím, že u Nigela se cítím v bezpečí. Neudělá nikdy nic, s čím bych nepočítala, a toho si umím vážit.

Matteo Bertani je jeho totální protiklad, a skutečně mě hned na ulici čeká první překvapení. Nikde totiž nevidím jeho černý kabriolet.

„Kde máte auto?”

„Doma,” odpoví a usměje se, když vidí můj nechápavý výraz. „Ta restaurace není daleko, takže jsem si říkal, že se projdeme. Vyhovuje vám to? Jestli ne, můžu zavolat taxík.”

„Ne, ne, půjdeme pěšky,” souhlasím chvatně. Procházka na čerstvém vzduchu je možná přesně to pravé, abych uklidnila své rozechvělé nervy, říkám si a vyrážím s ním ulicí kolem různých obchůdků se suvenýry, kterých je tady v centru požehnaně. Jakmile dorazíme na širokou Via Nazionale, něco mě napadne. Když mohl přijít pěšky, tak…

„Bydlíte někde docela blízko, je to tak?”

Přikývne. „Pár ulic odtud. Půjdeme skoro kolem,” informuje mě a shlédne na mě. „Docela praktické,” dodá s úsměvem.

„V čem je to praktické?” chytím ho za slovo a lámu si hlavu, jak to asi myslel. že na mě může mít větší vliv jen kvůli tomu, že bydlí poblíž mého hotelu? Myslí si, že mě snáz zlomí, když nás od sebe dělí jen pár ulic?

Chce mě…?

„Je to praktické, protože si k jídlu rád dám sklenici vína a nebudeme si muset brát taxi, abychom se dostali domů,” pronese do mých myšlenek. Koutky úst mu zacukají. „Uvolněte se, slečno Conroyová. Deptáte moje sebevědomí, když se tváříte, jako kdyby vás čekalo bůhvíco strašného, když se mnou jdete na večeři.”

Výraz v jeho jantarových očích s tím úsměvem neladí, asi ho to vážně trochu otravuje. Není divu, jeho společnice jistě obvykle projevují mnohem větší nadšení. Což mě přivádí zpátky k otázce, proč je pro něj tahle schůzka tak důležitá.

„Možná bych byla klidnější, kdybych věděla, co přesně si od tohoto večera slibujete, signore Bertani.”

Čekáme na zelenou, abychom mohli přejít širokou ulici, a jelikož na totéž čeká ještě spousta dalších lidí, natlačí nás to blízko k sobě. Zase mi to připomene, jak je vysoký. Přitom mám sandály na vysokém podpatku, protože jsem si říkala, že mi pár centimetrů navíc neuškodí. Stejně mě ale o kus přečnívá a já musím zvednout hlavu, abych se na něj podívala.

„Myslel jsem, že to bude zřejmé.” Oči mu zajiskří. „Neříkal jsem to na té party u Giacoma? Rád bych vás lépe poznal.”

Instinkt mě varuje, že ten muž se mnou hraje hru, kterou zatím nedokážu prohlédnout.

„Proč?”

Zvedne obočí. „Je to ode mě snad tak nemístná snaha?”

„Ano,” vyklouzne mi, než se stačím ovládnout. A když už jsem to načala, dám průchod i zbytku své nedůvěry. „Je to nemístné, protože vím, že mě nesnášíte. Sám jste mi to na té recepci řekl. Nechcete, abych tu byla. A že uděláte všechno, abyste mi zhatil práci. Těžko lze pak

uvěřit tomu, že o mě máte najednou takový zájem.”

S takovou odpovědí nepočítal. Zacuká mu sval na tváři.

„Vy jste tedy pěkně urážlivá.”

Musím se držet, abych si znechuceně neodfrkla. „A vy pěkně zapomnětlivý.”

Na semaforu naskočí zelená a já vyrazím přes přechod, abych si získala odstup a uklidnila svoje nervy, které už zase úplně vibrují. Paráda, pomyslím si. Ještě nejsme ani na místě, a jemu se už zase povedlo dostat můj tep na sto osmdesát. To bude hezký večer!

„Počkejte!”

Na druhé straně ulice mě jeho ruka chytí za loket, donutí mě zastavit a otočí si mě k sobě. V očích má teď úplně jiný výraz a už se ani neusmívá.

„Není na tom vůbec nic špatného,” řekne. „Ano, máte pravdu, myslel jsem si, že vás nesnáším. V tu chvíli jsem o vás ale ještě nevěděl nic, kromě toho, že jste krásná žena v trochu dlouhých šatech.”

Takže mu neuniklo, proč jsem zakopla a přistála v jeho náručí. Pak jeho slova dorazí do mého mozku a srdce se mi rozbuší. Řekl právě, že jsem krásná?

„Nemohl jsem ještě tušit, že jste někdo, kdo mě bude zajímat,” pokračuje. „Opravdu jsem myslel vážně, co jsem říkal na té recepci, Sophie. Chci vás lépe poznat. A dobrovolně byste mi nedala šanci, sama jste to přiznala.”

Nevěřím mu ani slovo, protože kdybych věřila, velice by mi to lichotilo - a já bych vůči němu byla mnohem bezbrannější. A kromě toho mi řekl jménem, což je drzost, protože jsem mu žádné důvěrné oslovení nenabídla.

„Poznat mě líp?” zavrtím hlavou. „Vždyť mě neznáte vůbec.” Zazubí se.

„To bych netvrdil. Je vám pětadvacet, nemáte sourozence a žijete v Londýně v malém bytě v Jižním Kensingtonu kousek od vašeho aukčního domu. Studovala jste dějiny umění na Londýnské univerzitě a před dvěma lety jste promovala s vyznamenáním. Kromě toho od šestnácti let oficiálně pracujete v aukčním domě vašeho otce, který se specializuje na evropské umění. Předtím jste ale často vypom…”

„Moment,” přeruším ho a zůstanu stát. „Odkud to všechno víte?” Jakmile se ale zeptám, znám už odpověď. „Giacomo.” Překvapeně a trochu zaraženě na něj hledím. „Vy jste se ho na mě vyptával?”

Pokrčí rameny. „Nemusel jsem se vyptávat. Vyprávěl o vás sám, Sophie - smím vám říkat Sophie? A říkejte mi Matteo, nemám rád formality.”

Jeho úsměv je celkem neodolatelný, ale mně se přesto nějak podaří zůstat vážná a nazlobená.

„Tak proč tedy tahle večeře - Matteo?” Schválně zdůrazním jeho jméno. „Vždyť už o mně všechno víte.”

Zasměje se. „Nevím ani zdaleka dost. Pojďme tudy,” řekne a vede mě do úzké uličky Via del Boschetto.

Tady jsme v srdci čtvrti Monti a domy jsou tu staré a ne všechny opravené, což ovšem ve spojení se sešlapaným dlážděním dodává čtvrti její charakter. Je tu hodně malých obchůdků s veteší a uměním a lokálů, jejichž stolky zabírají úzké chodníky, aby pohostily domácí a turisty, kterých je tu požehnaně.

Nemáme to už daleko, protože Matteo míří k malé vinárně se zvučným jménem „La Barrique”, před níž stojí pod velkým slunečníkem tři malé stolky oddělené od úzké vozovky jen podlouhlým květináčem. Na stolku pro dva leží cedulka s nápisem Riservato, o což se Matteo nestará, a povytáhne pro mě židli. Zřejmě ví jistě, že ta rezervace je pro nás.

Pak sedím naproti němu a servírka - drobná žena s krátkými černými vlasy a milým úsměvem - přinese jídelní lístky.

Matteo objedná víno. Zřejmě sem chodí častěji, protože ví přesně, které víno a jaký ročník chce, a servírka souhlasně přikývne, zatímco já dělám, jako že studuju lístek. Ve skutečnosti však v hlavě zpracovávám náš rozhovor, takže mi názvy jídel nedávají žádný smysl.

Nejsem z toho chlapa moudrá. Jeho zájem je opravdový, o tom nepochybuju. Chce o mně vědět víc. Otázka ale je, jaké jsou jeho skutečné motivy. Co ode mě vlastně chce?

Když servírka odejde, zvednu hlavu a střetnu se s jeho pohledem. Má ruce založené na hrudi a je lehce předkloněný, opírá se lokty o stůl. Na rtech mu pohrává

úsměv, ale z jeho zlatavých očí ani teď nic moc nevyčtu.

Při povrchním zkoumání jsou prostě jenom nádherné. Člověk by se v nich ztratil, a to velmi rychle, zvlášť když mají ten prozářený výraz jako nyní. A zřejmě právě tohle Matteo Bertani zamýšlí. Jako kdyby od sebe odváděl každý hlubší pohled, každý pokus o jeho bližší pozorování.

Vybavím si zase, co jsem se o něm dočetla na internetu - co se mu všechno stalo. Mimoděk se ptám, co by se asi zračilo v jeho očích, kdyby nechal někoho nahlédnout pod masku. Jsem totiž přesvědčená, že jeho úsměv je právě taková maska - možná to umím poznat, protože já sama

jsem dobrá v tom, jak neukázat světu, co se ve mně ve skutečnosti odehrává. Raději bych se do těch očí ale neměla dívat příliš hluboko, pomyslím si a ani nevnímám, že si u toho povzdechnu.

On se zasměje. „Opravdu je tak hrozné trávit se mnou večer?”

„O tom ještě přemýšlím,” prohlásím už ne tak naštvaně jako předtím a usměju se, ale jenom trošku.

„No, tak doufám v to nejlepší.” Dolíček na jeho tváři se prohloubí a on kývne na servírku.

„Ještě víno?”

Matteo vezme láhev z chladiče - jakési čtyřstěnné plastikové tašky s uchy naplněné vodou a kostkami ledu - a tázavě se na mě podívá.

Je to už druhá láhev toho vynikajícího bílého vína se zajímavou oranžovožlutou barvou, které pro nás objednal, a moje tváře se už lehce zardívají po alkoholu. Přesto k němu přisunu svou sklenici.

„Ještě kapku,” řeknu a dívám se, jak mi dolévá.

Vlastně by mi to už stačilo, ale pokud dál pijeme, musíme ještě zůstat.

A i když vím, že to bude pravděpodobně chyba, nechci, aby večer už skončil.

„Děkuji.” Trochu se napiju, zatímco servírka, která opět vyšla ven, sbírá naše talíře.

Jídlo bylo velkolepé. Kuličky ze sušených ryb s mátovo-papričkovým krémem jako předkrm, potom fettuccine s chřestem a čerstvým lososem a dále filet z pražmy s citrusy a pečeným hráškem - všechno doporučil Matteo a všechno bylo vynikající stejně jako to víno.

A i jinak je všechno v pořádku. Večerní vzduch je vlahý a teplý a voní po jasmínu, který pokrývá stěnu vedle vchodu do podniku, lidé sedící u stolků kolem nás působí uvolněně a smějí se, a lucerny, které už dávno svítí, všude rozlévají nazlátlé světlo, které všechno změkčuje. Jediná věc, která mi trošku vadí, jsou auta, když tu a tam děsivě blízko projedou kolem květináčů oddělujících stolky od vozovky. Ale všechno ostatní je… perfektní.

S povzdechem se opřu a pozoruju muže, který už více než dvě hodiny sedí naproti mně a který mě v mnoha směrech velice překvapil.

Na rozdíl od mého původního předpokladu nevyužil večeři k tomu, aby se mnou flirtoval, tedy alespoň ne žádným přímočarým, nápadným způsobem, s nímž bych si uměla poradit. Místo toho mám pro sebe jeho plnou pozornost. Nehledě na to, kolik pohledů se mu dostává od servírky a žen od ostatních stolků - on má oči jenom pro mě, a čím déle to trvá, tím hůř se mi daří myslet na to, že bych měla zůstat ostražitá.

To je ale taky těžké, když nedělá nic, co bych mu mohla vytknout.

Neptal se mě ani na nic zvlášť intimního, takže jsem se nemusela zdráhat odpovědět. Ne, celou dobu sice šlo o mě, o náš aukční dům, o moje studium, můj názor na některé malíře, ale nebylo tam nic, co bych

musela zamlčet. Naopak. Navzdory očekávání mě bavilo všechno mu vyprávět a diskutovat s ním o tématu blízkém našemu srdci. O umění. Zabrali jsme se do hovoru natolik, že jsem zapomněla na skutečné důvody, proč tady sedíme.

Pak se na ně ale rozpomenu, když mi hrozí, že se v očích Mattea Bertaniho utopím. Je to jako obranný mechanismus, který mi nedovolí ztratit kontrolu nad situací. A ten zafunguje i nyní, když se naše pohledy setkají nad sklenicemi vína, a já nasměruju hovor zpátky k umělci, který je důvodem naší schůzky.

„Proč vlastně Enzo di Montagna?” zeptám se a upiju vína. Opravdu mi to vrtá hlavou, protože malíř, na kterého je Matteo odborník, není bez kontroverzí. žil o něco později než Raffaello a maloval nádherné madony, měl však neustálé konflikty s úřady a hodnostáři a zemřel chudý a ani ne třicetiletý v náručí jedné ze svých četných milenek. „Co vás na něm fascinuje? Skutečnost, že byl…”

Taky playboy, chci říct, ale na poslední chvíli se udržím. Mělo to být jen nevinné poškádlení, ale kdybych to vyslovila, věděl by, že jsem se už taky zajímala o něj a jeho život - a bude lepší, když se to nedoví.

Zřejmě to ale sám vytuší a pobaveně zvedne obočí.

„že byl co?”

„Rebel?” dokončím svou otázku a předstírám, že nic jiného jsem ani vyslovit nechtěla.

Matteo se opře. „V prvé řadě se mi líbí jeho díla a také okolnost, že nikdy nepřistoupil na žádné kompromisy,” potvrdí. „Mám rád lidi, kteří se nehodlají přizpůsobit.”

Tak jako on sám, pomyslím si. Nenásledoval rodinnou tradici jako jeho bratři, nýbrž šel důsledně vlastní cestou. A nedělá, co se od něj očekává, ani na univerzitě ne. Podle článků, které jsem našla na internetu, v posledních letech několikrát oponoval tezím velkých jmen umělecké scény, a z většiny takových sporů vyšel vítězně. To upevnilo jeho pověst, ale samozřejmě také zvýšilo počet jeho kritiků, což mu ovšem evidentně nevadí. Takže se asi nerad drží pravidel, přesně jak mi to vyprávěl Giacomo při našem prvním setkání. Šarmantní rebel, který se vysmívá překážkám. I mně, když to musí být, pomyslím si stísněně a přemýšlím, jestli ta poznámka nebyla náhodou skrytou podpásovkou.

„V tom případě jsem nudná, protože beru svoji práci vážně a nehodlám se vzpírat zaběhnutému stylu života?” zeptám se a nenamáhám se skrýt svoje rozhořčení.

Zasměje se. „Ne. Už dlouho jsem nepotkal nikoho, kdo by byl tak málo nudný jako vy.”

Nečekaná lichotka a já v jeho tváři pátrám po nápovědě, jestli ji mínil vážně. To ovšem vede k tomu, že si zase jednou dlouze hledíme do očí. Teprve když jeho pohled potemní a já na to instinktivně zareaguju

zrychleným dechem, sklopím oči - a ty se zastaví na jizvě na jeho krku, která vyčnívá nad límec košile.

„Co…,” polknu, protože mě nechce poslouchat hlas, „…co se vám to vlastně stalo?”

Tento dotaz mě během večera napadl už několikrát, proto jej mám okamžitě na jazyku, jakmile se zamyslím, čím bych prolomila mlčení. Neměla jsem se ale ptát, jak vidím, protože jeho tvář nabere okamžitě zcela odmítavý výraz.

„Nic,” řekne a pokrčí rameny, protože je mu asi jasné, že tohle mu neuvěřím - ne při takové jizvě. „Nehoda,” dodá ještě neochotně a na moment v jeho očích probleskne cosi jiného. Vztek?

Pak prudce zvedne hlavu a dopřeje si pořádný doušek vína, a když se pak na mě podívá, je ten divný lesk jeho očí pryč. Místo toho se zase nezávazně usmívá, což se mu ovšem nedaří tak dobře jako jindy.

„Jak dlouho vám ještě potrvá projít s Giacomem jeho sbírku?” zeptá se a skloní hlavu. Hraje si se stopkou sklenice.

Jasná změna tématu, která mě má vrátit zpátky na zem. Nemohl mi připomenout efektivněji, že tady ve skutečnosti nesedíme proto, abychom se lépe poznali, ale že pravděpodobně ještě stále hledá možnosti, jak zabránit aukci a Giacomovu odchodu. Mě však momentálně víc zajímá způsob, jakým se mi vyhýbá. Nechce o té nehodě mluvit, to bude v pravém slova smyslu jeho slabina, a právě proto bych ráda zjistila něco víc. Je mi ovšem jasné, že z něj už nic nevypáčím, takže odpovím na jeho otázku.

„Giacomo vám o tom nevyprávěl? Myslela jsem, že se vídáte často.”

Matteo zvedne hlavu a zadívá se na mě. „Tvrdil, že to potrvá ještě pár týdnů.”

Schválně lhostejně pokrčím rameny. „Mohlo by to jít i rychleji.”

Není to pravda, budeme potřebovat ještě hodně času, říkám to jen proto, abych ho vyprovokovala a vylákala jej trochu ze zálohy. Pokud ho totiž odhaduju správně, je pro něj právě tohle noční můra: že budeme rychle hotoví a stanovíme datum aukce.

Mám pravdu. Zlostně si odfrkne.

„To doufám ne.” Jeho hlas zní rázem nasupeně a já čtu v jeho tváři, jak bolestná je to pro něj záležitost. On za žádnou cenu nechce, aby jeho přítel odcestoval z Říma.

„Proč jste tak vehementně proti Giacomovu stěhování?” Nedokážu si tu otázku odpustit, stejně jako vztek, který ve mně klíčí kvůli jeho umanutosti. Úplně to ze mě vyletí. „Nezdá se vám to trochu sobecké?”

Přimhouří oči. „Jak to myslíte?”

„Pro Giacoma bude dobré začít znova v Anglii. Jako jeho přítel byste to měl vědět nejlíp.”

Upře na mě svoje nazlátlé oči, v nichž tkví zarputilý výraz, který nemůže zamaskovat ani tím pobaveným úsměvem. „Vy tohle dokážete posoudit, i když mě znáte teprve pár dní?”

„To mi říká zdravý selský rozum,” odpovím vznětlivě. „Rodina ho přivede na jiné myšlenky, dá mu nové impulzy. Je to pro něj šance. Jinak se z toho smutku nikdy nevyhrabe.”

„Víte, já to jen vidím… trochu jinak,” oponuje mi a já si uvědomím, že už mě zase cituje. Tohle jsem mu na té recepci taky řekla. Má dobrou paměť. „Všechno je to hrozně unáhlené,” říká dál. „Tady se mu daří dobře a já myslím, že není správné vzdát se tak snadno všeho, na čem mu záleží. Jestli odejde, nebude se moct vrátit, protože právě horlivě pracuje na tom, aby za sebou spálil všechny mosty. A to mě děsí.”

„Ale…”

Zvedne ruku, přeruší mě. Jeho pohled je planoucí, pronikavý a vpíjí se do mého. Teď už se neusmívá ani trošku.

„Prostě se plete, rozumíte? A vy taky, Sophie. Vůbec mu neprospěje, že odejde do Anglie.”

„Jak si můžete být tak jistý?” odpovím zaražená jeho rázností.

Zase se zhluboka napije vína, sklenici téměř vyprázdní a zprudka ji postaví na stůl.

„Protože před vzpomínkami se utéct nedá,” prohlásí trpkým tónem.

„Proto.”

9. kapitola

Bez dechu na něj hledím. Je tak rozčílený, že mě prvně toho večera nechává nahlédnout skutečně do hlubin svých jantarových očí, a síla citů, které se v nich zrcadlí, mě až skoro děsí.

Je nepochybné, že teď právě nemluvil o Giacomovi, ale o sobě.

Protože si prošel něčím podobným jako jeho otcovský přítel - ta paralela mi docvakne teprve nyní a já se v duchu plácnu do čela. Byl ženatý sice jenom tři roky, a ne čtyřicet jako Giacomo, ale také přišel o manželku, a dokonce za velmi tragických okolností. A já blbá husa mu povídám něco o zvládání smutku!

Bolest, kterou teď vidím v jeho očích, je jiná. V Giacomových očích je jen smutek, v Matteových ještě něco k tomu - vztek. Nedokážu určit, proti čemu je namířený, ale je tam, ne moc hluboko pod povrchem. Dlouze vydechne a zní to jako hluboké ztrápené povzdechnutí.

A pak je to pryč, jeho pohled pohasne a do očí se mu vrátí zase ten neproniknutelný výraz.

„Promiňte,” pronese a zkřiví rty do náznaku provinilého úsměvu. „Toto téma je pro mě jak rudý šátek.”

Ano, říkám si, ale ne proto, že by si dělal starosti o Giacoma. Nechci mu podsouvat, že na něj nemyslí, to jistě ne. Jenomže za snahou udržet

ho tady vězí něco víc a má to co dělat i s ním samotným, týká se to stránky jeho osobnosti, o které jsem měla tušení, že existuje, a kterou mi teď poprvé ukázal. Stránky, která mě podivným způsobem bere za

srdce.

„Nemusíte se omlouvat,” odpovím a z náhlého impulzu položím svou ruku na jeho.

Chci ho utěšit, nic víc, ale když se naše ruce dotknou, je to, jako kdybych necítila nic jiného než jeho teplou pokožku. Jeho ruka je velká, mnohem větší než moje, a její žár jako kdyby se mi rozléval přes paži do celého těla. Dech mi najednou drhne. Hloupý nápad, Sophie, pomyslím si a chci ruku odtáhnout, ale on mě zachytí, drží mou ruku ve své.

Díváme se na sebe a čas se na chviličku zastaví.

„Asi už vím, čeho si na vás Giacomo tak cení, Sophie,” pronese měkce a pohladí mě po dlani, což ve mně odpálí ohňostroj vjemů.

Nikdy bych nevěřila, že ve mně tak lehký dotek dokáže vyvolat tak silné pocity, a ačkoliv mě to děsí, jsem jako očarovaná, s pootevřenými rty na něj bezmocně hledím…

Kolem květináčů těsně u našeho stolu projede auto a probere mě z mého ochromení. Rozum mi zase naskočí. Polekaně ucuknu a složím rozechvělé ruce do klína, abych se vyvarovala nebezpečí, že se ho dotknu znovu. Stále cítím jeho dotek, je to, jako kdyby se mi vpálil do kůže, a srdce mi zpomaluje jen pozvolna, stejně jako dech.

Ach bože, to vůbec nebylo dobré.

„Já… myslím, že bych měla jít. Už je pozdě,” řeknu a přeju si, abych se mohla nějakým kouzlem přenést zpět do mého pokoje v hotelu Fortuna. Teď hned okamžitě. Nevěřím sama sobě. Jestli mě takhle dokáže vzrušit krátký dotek našich dlaní, tak co by se stalo, kdyby…

S rozbušeným srdcem opatrně zvednu oči a vidím, že se Matteo zaklonil a opřel se o opěradlo židle. Pohled jeho očí je stále ještě tajuplný a jeho úsměv mi k uklidnění příliš nepomáhá.

„Není ani půl jedenácté, večer v Římě teprve pořádně začíná.”

Nalhávám si to, nebo vypadá taky trochu zmateně? Ne, určitě ne. Pro něj je rutina motat ženám hlavy. Já jsem jediná, kdo tady má problém.

„Musím zítra brzy vyrazit,” připomenu mu lehce bez dechu. Informace, která mu svraští čelo.

„Opravdu? Giacomo říkal, že chodíte kolem půl desáté.” K čertu. Zapomněla jsem, že spolu ti dva často mluví.

„Musím… předtím ještě něco zařídit,” zalžu a jsem ráda, že to přijme a mávne na servírku. Ta asi čekala, až ji zavolá, jelikož je okamžitě u nás. Když ji požádá o účet, její zářivý úsměv pohasne.

„Už nás chcete opustit? Bez kávy?” ptá se italsky a dívá se na něj se směsicí obdivu a zklamání.

„Moje společnice je unavená,” odpoví s omluvným pokrčením ramen, na což ona reaguje užaslým pohledem mým směrem. Asi je pro ni myšlenka, že by někoho mohla unavovat společnost Mattea Bertaniho, naprosto absurdní. Pak se usměje, a sice poněkud závistivě, evidentně totiž usoudila, že to byla jen výmluva a že máme v plánu úplně jiné věci než jít spát. V hlavě se mi vynoří nevítané výjevy, které chvatně zaháním.

Dívá se za námi, když odcházíme, a mně stále táhne hlavou, co se právě stalo, že teprve až po pár krocích zjistím, že Matteo zvolil jinou trasu a pokračuje dál ulicí, místo aby se vracel.

„Nemáme jít támhle tudy?” zeptám se a ukážu směrem, odkud jsme přišli.

„Nebude to zacházka, když půjdeme tudy,” odvětí a já neprotestuju, koneckonců se tady vyzná.

Kráčíme vedle sebe po Via del Boschetto, která je teď ještě živější než předtím - takže asi bude pravda, že večer v Římě právě začal.

Matteo mi prozradí, že nejsme daleko od Kolosea. To vím, zjistila jsem to v plánu města, který jsem měla nachystaný v hotelovém pokoji. Jsem nicméně ráda, že nenavrhuje, abychom se na něj šli podívat, a místo toho po chvíli zabočí do další uličky vlevo. Dům na nároží je porostlý jakousi zelenou popínavou rostlinou s velkými listy. Pokrývá celou fasádu, a dokonce i lucernu před domem, takže to vypadá jako nějaká opona stažená před malým barem, který tu sídlí.

Lidé před barem a také ti, kteří kráčí proti nám, se smějí a baví se a já bych si vlastně taky ráda dál užívala večera.

To ovšem nejde, protože ta uvolněná atmosféra, která mezi mnou a Matteem ještě před chvílí vládla v Barrique, je ta tam. Místo ní visí ve vzduchu skoro hmatatelné napětí, které se ještě víc stupňuje pokaždé, když se o sebe náhodně otřeme. Což se stává pokaždé, když nás míjí auto nebo jiní lidé, protože v úzké uličce není moc místa.

Když se srazíme s větší skupinou turistů - a zrovna jsou to značně přiopilí Angličané, kteří se hlasitě smějí a zabírají celou ulici pro sebe - Matteo mi ochranitelsky položí ruku kolem ramen a přitáhne mě trochu k sobě, dokud je nemineme. Moje tepová frekvence letí strmě do výšin, takže se mu rychle vysmeknu, jakmile to jde. Na rozdíl od povídání u večeře teď skoro nemluvíme a jdeme vedle sebe mlčky.

Takhle to dál nejde, pomyslím si a horečně uvažuju, na co bych se ho tak zeptala, abych si nemusela stále představovat, jaké by to bylo, kdyby mě vzal do náruče.

„Nevypadáte jako typický Ital.” První věc, která mě napadla. „Je vás v rodině víc světlovlasých?”

Barva jeho vlasů a očí je skutečně neobvyklá a nemohl ji zdědit po své anglické matce. Ta byla na fotce na internetu brunetka a měla zelené oči. Raději mu ale neprozradím, že to vím.

Usměje se. „Ne, já jsem jediný. Babička - myslím Valentina - vždycky říká, že se podobám mému pradědečkovi. Ten pocházel ze severní Itálie.”

Tak to musel být pradědeček neskutečně krásný chlap, pomyslím si.

Teď už má oblečené sako a ruce ležérně v kapsách u kalhot. Dál ho pozoruju, protože od něj prostě nedokážu odtrhnout pohled.

„Vaši bratři tedy vypadají jinak?”

„Vypadají jinak a jsou úplně jiní,” pokrčí rameny a mírně se usměje. „Já jsem taková černá ovce rodiny - nebo blonďatá, jak se to vezme.”

„Rozumíte si s bratry dobře?”

Svraští čelo, ale úsměv ho neopouští. „Snažíte se o prohození rolí?

Myslel jsem, že dnes se budu vyptávat já.”

Zase zahneme vlevo a ocitáme se v širší ulici, která sice už není starobyle dlážděná, ale rostou na ní po obou stranách nádherné platany.

„Vždyť už o mně víte všechno. Je jedině spravedlivé, že se chci dozvědět taky něco od vás,” prohlásím a doufám, že z mého úsměvu nejde poznat, jak zmatená pořád ještě jsem. Teplý jasný večer a listí platanů nade mnou a ten atraktivní muž vedle mě - nic z toho mi mou situaci neusnadňuje. Proto se raději dívám na zem, a ne na něho, a leknu se, když mě jeho ruka najednou sevře nad loktem a přinutí mě zastavit.

„Jedna informace o mně by například byla, že toto je můj dům,” řekne a ukáže bradou na bránu ve vysoké cihlové zdi obklopující osamoceně stojící dům - vilu. Je velká a má vysoká okna, ovšem barvu a architektonické podrobnosti nerozeznám, ty pohlcuje tma.

„Hezké,” odpovím a dýchám trochu rychleji.

„Chcete se jít podívat?”

Jeho ruka nadále spočívá na mojí, takže se dost dobře nedokážu soustředit na myšlení. Jedno však vím určitě: nebyl by to dobrý nápad!

„Ne.” Můj hlas je jenom zašeptání a i mně samotné to zní spíš jako ano.

Matteo se skloní, tak hluboko, že se jeho tvář ocitne ve stínu, a já nevidím jeho výraz. Ve světle lucerny pouze září jeho světlé vlasy a mně se zdá, že vidím, jak mu jiskří oči.

„Proč ne?” řekne tiše. „Ty se snad bojíš, Sophie?”

Nedokážu zavrtět hlavou. Nemůžu ani dýchat, i když cítím, že moje rty jsou pootevřené. Všechny moje smysly se soustředí jen na něho.

„Čeho se bojíš?” Jeho hlas zní drsně. „Bojíš se, že udělám tohle?”

Položí ruce na moje boky a přitáhne mě pomalu k sobě, docela pomalu, takže bych mu v tom teoreticky mohla zabránit. Já to ale dovolím, tudíž se jeho tvář ocitne těsně před mou a náš dech se promísí.

„Nebo snad tohle,” zašeptá a vsune mi ruku do vlasů, přitáhne mou hlavu k sobě - a políbí mě.

Věděla jsem, že to udělá, a přesto jsem zaskočená. Jeho rty jsou měkké a já se nebráním, když polibek zesílí a začne jazykem prozkoumávat má ústa.

Nejprve tam jenom tak stojím, přemožená jeho blízkostí, cítím jeho silné tělo na svém. A pak to je, jako kdyby se mě něco zmocnilo, a veškerá zdrženlivost je pryč. Zaklesnu mu ruce kolem krku a tisknu se k němu, opětuju jeho líbání bez zábran a s divokostí, která je mi obyčejně cizí.

Odnáší mě pryč, zapomínám, proč tady stojím, zaplavuje moje smysly nikdy nepoznanou touhou. Chci cítit a ochutnávat jenom jeho, chvěju se pod jeho rukama, které putují po mém těle. Když spočinou na mém zadku a přitisknou mě k němu, takže cítím přes kalhoty jeho pevnou erekci, hlasitě vydechnu. Je to samozřejmě erotické gesto, jaké jsem snad ještě nezažila, ale vzrušuje mě to, protože je tak majetnické a naléhavé, že taju jako led. Toužebně oplácím jeho polibky, které jsou stále vášnivější - až se Matteo s oddechováním odtrhne od mých rtů.

„Chci tě, Sophie,” zašeptá mi do ucha a nasází mi na krk sérii malých žhavých polibků, z nichž mi naskočí slastná husí kůže, a moje poslední zábrany padají. Bože, taky ho chci, pomyslím si a nesnažím se ho zastavit, když mi vsune jednu ruku pod sukni a druhou mi sevře prso a dráždí skrze tenkou látku mou toužebně tuhnoucí bradavku. Naopak - dokonce se na něj žádostivě tlačím, nemůžu se nabažit jeho blízkosti a jeho doteků, jsem od hlavy k patě celá v plamenech. Ochotně se poddávám, když pokračuje v planoucím líbání a smazává ze mě i poslední pochybnosti, jestli je to, co právě děláme, správné.

Potom mi ale do vědomí vniknou rozčílené hlasy a něčí kroky.

Stejně to ještě chvíli trvá, než si uvědomím, že někdo jde. Matteo zareaguje pohotověji, přeruší polibek a zatáhne mě do stínu brány.

Bezmocně tam stojím, cítím na zádech chladnou zeď a před sebou jeho horké tělo, které mě zakrývá. Ti lidé - muž a žena, kteří se zřejmě hádají - si nás ale nevšímají. Když projdou, chce mě Matteo, který oddechuje stejně ztěžka jako já, zase přitisknout k sobě. Toto krátké vyrušení však stačilo, abych přišla k rozumu. Proto před jeho hruď vklíním ruku a jemně ho odstrčím.

„Ne, ne.” Můj hlas zní chraplavě. Cize. A podivně rozechvěle. „Já… nechci tě líbat.”

Zvedne obočí. „Opravdu? Skoro jsi mě přesvědčila o opaku.”

„Už tě nechci znova líbat, myslím. To… nejde.” Trapně dotčená o pár krůčků ustoupím a ještě včas se zarazím, abych si nepřitiskla dlaně na rozpálené tváře.

Zatraceně, Sophie, co to provádíš? Kam se podělo tvoje předsevzetí, že Matteo Bertani je poslední muž na světě, se kterým by sis něco začala?

Nic jsem si s ním nezačala, uklidňuju se. Šli jsme na večeři a pak se to… trošku zvrhlo. Stejně tomu ale sama pořádně nevěřím. Ten polibek byl jako zemětřesení.

Nejistě k Matteovi vzhlédnu, ale z jeho tváře nejde vyčíst, co si myslí.

Jenom jeho oči, kterými mě provrtává, jsou temnější než předtím.

„Proč by to nešlo? Máš přítele, kterého by ranilo, že mu jsi nevěrná?” Jeho hlas zní najednou pohrdavě a já vidím, že zatíná pěsti. Jako by čekal, že odpovím kladně, což mě mate ještě víc. Copak si myslí, že bych se s ním líbala, kdybych měla přítele?

„Ne, nemám.” Nejsme přece s Nigelem spolu - tedy zatím ještě ne.

Stejně jsem se ale neměla s Matteem Bertanim líbat. Obejmu se rukama, protože se chci chránit před pocity, které ve mně budí tím, že se na mě takhle dívá.

„Chci zpátky do hotelu.”

Zhluboka se nadechne a hlasitě zasupí, prudčeji, než bych čekala.

„No dobře. Jak chceš.” Ukáže směrem k ulici a pak mě následuje. Na Via Nazionale to už není daleko a z ní jsme pak rychle u hotelu.

Přesto jsou to nejdelší minuty v mém životě.

Matteo jde vedle mě bez jediného slova. Už nevypadá tak rozhozený jako před chvilkou, spíš chladně a nezúčastněně, což já o sobě opravdu tvrdit nemůžu. Vyhýbám se proto jeho pohledům. Nejprve musím pochopit, co se mezi námi právě přihodilo, než se mu budu moct zase zahledět do očí.

Stačí samotná vzpomínka, jak nestydatě a bez jakýchkoliv zábran jsem mu oplácela polibky, a nejraději bych se propadla do země. Takže jsem všechno najednou: vzrušená, vylekaná, zmatená a rozzlobená. Na něho. A hlavně na sebe. Proč jsem ho nezastavila? Mohla jsem. Nebo ne?

Nebo jsem dokonce chtěla, aby mě políbil? Přála jsem si to a on to vytušil?

Uběhla zdánlivě věčnost a my konečně staneme před Fortunou.

Nejistě stojím a poprvé od té chvíle se podívám Matteovi do očí. On teď odejde, pomyslím si, rozervaná mezi pocitem úlevy a zklamání.

Předtím si ale musíme ještě něco vyjasnit. Odkašlu si.

„Co bude s Enzem? Chceš se na něj podívat?”

„Ještě jsem se nerozhodl.”

„A kdy se rozhodneš?” ptám se a velmi vítám zlost, která získává převahu nad ostatními pocity. Všechno je lepší než tenhle příšerný citový zmatek, který ve mně doposud vládl.

„Zítra kolem poledne se mám sejít s Giacomem. Až u něj skončíš, vezmu tě s sebou a strávíme odpoledne společně. Potom se uvidí.”

Zalapám po dechu. „To… to nejde.”

„Ale ano, jde,” prohlásí velice rezolutně. „Ty chceš něco ode mě, Sophie. A já s tebou chci strávit víc času. To je podmínka.”

Než mu stačím zabránit, skloní se a zase mě políbí. Jen krátce, jeho rty se jen zlehka dotknou mých, ale já se přesto zachvěju. Kdyby to byl delší polibek, zase bych mu nedokázala vzdorovat - a Matteův úsměv mi prozradí, že on to moc dobře ví.

„Tak zítra.”

Otočí se a odchází, aniž by se jedinkrát ohlédl, a já tam stojím, cítím jeho rty na svých a pokouším se nevnímat, jak se do vzteku na jeho neuvěřitelnou sebejistotu - ten chlap má ale nervy - mísí i špetka radostného očekávání.

10. kapitola

„Pozor, Sophie, opatrně!” zavolá Giacomo a jeho varování přichází v poslední vteřině. Právě jsem chtěla položit na jídelní stůl rozměrnou malbu - krajinku od Silvestra Legy, italského realisty - a přehlédla jsem přitom židli, o jejíž opěradlo jsem málem udeřila rámem. Kolizi se židlí jsem sice stačila zabránit, ale obraz přesto přistál na stole poněkud nešetrně. Naštěstí je stůl pokrytý dekou, aby se uchránila deska z třešňového dřeva.

„Omlouvám se,” ohlédnu se nešťastně na Giacoma, který tázavě zvedá obočí.

Není to dnes má první nešikovnost. Zatím se nic tak dramatického nestalo, ale už jsem několikrát napsala nesmyslné údaje do soupisu, který společně pořizujeme, Giacomo si toho však naštěstí všiml. A taky mi z ruky vyklouzla sklenice s vodou, když jsem se chtěla napít, a rozlétla se na tisíc kousků.

Tohle by nebylo nápadné, kdyby se mi takové věci stávaly běžně. Jenomže já nejsem nešikovná, takže chápu ten údiv v očích klienta.

„Už se to nestane,” ujistím ho a hrozně se na sebe vztekám, ale Giacomo se zatváří shovívavě.

„Uděláme si přestávku,” navrhne. „Máme skoro hotovo.”

Sedí na konci dlouhého jídelního stolu, k němuž se vejde určitě patnáct lidí. Tak mu pohodlně můžu předkládat obrazy jeden za druhým a

bavíme se o nich. Většinou tedy sedává na tomto místě, když jsem u něj, a často má v očích nepřítomný výraz a působí u velké tabule jaksi ztraceně, ale dnes ne. Dnes je nezvykle čilý a měří si mě bdělým

pohledem, což mi pořádně dochází až teď. Příliš jsem se zabývala sama sebou, než abych si toho všimla.

Položí ruku na židli vedle sebe. „Pojďte sem, posaďte se na chvíli, Sophie.”

Poslechnu a rozpačitě si uhladím sukni svých vzorovaných šatů, které mám dnes opět na sobě, protože mi pomalu dochází možnosti výběru a protože se v nich sama sobě líbím víc než v těch odměřených modelech jak do kanceláře. Částečně jsem za tu přestávku ráda, opravdu se skoro nedokážu soustředit, ale současně mám i špatné svědomí. Kvůli mé roztěkanosti se všechno vleče, a to zrovna dnes, kdy jsme chtěli stihnout víc, protože Giacomo tu bude mít přes víkend, tedy zítra a pozítří, na návštěvu svou dceru, a můžeme tak pokračovat až v pondělí ráno. Z obrazů, na které jsme si vyhradili dnešní dopoledne, jich už sice moc nezbývá, jenomže je taky už půl druhé.

Giacomovi moje nervozita samozřejmě neunikla a já už se obávám otázky, kterou mi taky položí, jakmile sedím vedle něj.

„Co je to dnes s vámi? Je všechno v pořádku?”

V tu chvíli se v salonu zjeví jeho hospodyně Rosa, drobná štíhlá žena kolem padesátky, a přináší nám kávu. Moc toho nikdy nenamluví, ale má zřejmě nějaký šestý smysl, kterým vytuší, že by se nám zrovna něco hodilo. Už předtím nám přinesla polévku, když už jsem dostávala hlad, a nyní přichází taky v pravou chvíli, protože mi tím dopřeje ještě chvilku času, abych se rozmyslela, jak odpovím na Giacomovu otázku.

Je všechno v pořádku? Ne, pomyslím si, to tedy není. Od včerejšího večera lítají moje pocity jako na horské dráze, což je důvod, proč jsem tak mimo. Protože nedokážu přestat myslet na ten neuvěřitelný polibek. A na toho muže, který mě líbal a který dnes navzdory svému ohlášenému záměru ke Giacomovi nepřišel.

Včera jsem se ještě půlku noci převalovala v posteli a v duchu si celý večer přehrávala minutu po minutě, připomínala jsem si každičkou podrobnost - Matteovy pohledy, výrazy jeho tváře, jeho úsměv, všechno, co říkal. A taky každou podrobnost těch polibků - jeho rty na mých, jeho chuť v mých ústech, jeho ruce zkoumající moje tělo…

Namlouvala jsem si, že jenom hledám odpověď, co přesně ode mě chce. Co na tom polibku nebylo opravdové. Jenomže ono to všechno opravdově vypadalo, a pokud jsem dospěla k nějakému závěru, pak jenom k tomu, že nevím, co si mám myslet. A že budu mít problém, pokud se Matteo pokusí znovu mě líbat.

Tvrdila jsem sice, že to nechci, ale vůbec si nejsem jistá, jestli je to pravda. A proto jsem zmatená.

Nikdy jsem neměla aférku s někým, s kým jsem spolupracovala. Anebo jinak řečeno: už půl věčnosti jsem neměla nic s nikým. Nedá se říct, že by mi to chybělo. Abych byla upřímná, soustředím se raději na práci,

která mi připadá víc vzrušující než moje krátká a nepříliš strhující dobrodružství s muži během mého studia. Tu a tam se mnou samozřejmě některý z našich klientů nebo kupců flirtuje, ale nikdy se mi ani náznakem nestalo, že bych byla v pokušení na to reagovat nebo to nechat zajít dál. A ani v mém přátelství s Nigelem, které se dosud obešlo bez jakékoliv vášně, mi nic nechybělo. Já prostě nejsem takový typ - myslela jsem si.

Potom přijde tenhle hezký Ital a převrátí jediným polibkem vzhůru nohama všechno, co jsem si doposud myslela o sexuální přitažlivosti mezi mužem a ženou. Domnívala jsem se, že jsem nad věcí a umím ovládat svoje pocity. A teď ztratím kontrolu zrovna tady, v Římě, stovky kilometrů od domova a s mužem, který navzdory svým řečem - vzpomínka na jeho drsné „Chci tě” ve mně vyvolává slastné mravenčení

- už asi nemá zájem mě znovu vidět.

Místo toho, abych byla ráda a pustila všechno z hlavy, jsem už dvě hodiny nervózní - kolem poledne, říkal, což je mezi jedenáctou a jednou, ne? A nejsem nervózní kvůli expertize. Nezapomněla jsem, že byla důvodem, proč jsem se s Matteem vůbec znovu scházela. Není však důvodem toho, že sebou škubnu vždycky, když se ozve zvonek ode dveří - což se za dopoledne stalo dvakrát - a s rozbušeným srdcem čekám, koho Rosa přivede. Poprvé to byla jen pošta a podruhé realitní makléř, který se má postarat o prodej vily. Po Matteovi ani vidu a ani Giacomo se o něm zatím slovem nezmínil.

Zřejmě to celé byla jenom hra, říkám si a cítím, jak ve mně dál roste zklamání, které tam už nějakou dobu klíčilo. No ovšemže to byla jenom hra, chtěl vyzkoušet, jestli bych mu podlehla. Zřejmě něco podobného zkouší na všechny ženy. Nic to však nemění na svíravém pocitu kolem mého žaludku a na zmatení, do něhož mě ten polibek uvrhl.

Ten prevít! Vůbec nemám tušení, jestli náš prapodivný obchod stále platí nebo jestli fakt, že tu ještě není, prostě znamená, že se žádný posudek konat nebude. Zlobím se. Co řeknu otci? Kdybych aspoň…

„Sophie?” Giacomo mě pozoruje přes okraj kávového šálku a já zjistím, že už taky držím svou kávu v ruce a že jsem stále neodpověděla na jeho otázku. Jeho pohled je naléhavý. „Je s vámi všechno v pořádku?” ptá se znovu.

„Ano, v pořádku,” potvrdím mu rychle. „Jsem jenom… unavená.”

„Včera jste si vyrazila s Matteem, je to tak?”

Položím šálek na podšálek trochu prudčeji a postavím obojí raději na stůl, aby tu zas nebyly všude střepy. On to ví?

Můj zaskočený výraz ho přinutí k úsměvu, ale je to velmi zamyšlený úsměv.

„Mluvil jsem s ním po telefonu,” vysvětlí mi, než se stačím ujistit.

„Neměl se tady dnes zastavit?” Ta otázka ze mě vypadne, protože ji mám celou dobu na jazyku, jenom jsem se neodvážila ji položit. Teď zní příliš vlezle, což je mi pořádně trapné. „Říkal to… včera,” doplním na vysvětlenou a nevinně se usměju. Můj klient však zůstává vážný.

„Právě proto mi volal. Přijde později, protože musí odvézt Valentinu do Castel Gandolfa.”

Svraštím čelo. „Veze babičku za papežem?”

Tento dotaz Giacoma zřejmě velice pobaví, jelikož se nahlas zasměje.

„V Castel Gandolfu je i papežské letní sídlo, to je pravda, ale Valentina chce jednoduše domů. Bydlí tam, Sophie.”

To je pro mě novinka. „Myslela jsem, že je vaše sousedka.” Copak netvrdila, že vedlejší vila patří Bertaniovým?

„Bertaniové mají rodinné sídlo na Aventinu, to je pravda,” potvrdí. „Teď ale v domě nastálo bydlí jen nejstarší syn Luca s manželkou a dětmi, ostatní se odstěhovali. Michele žije s rodinou v Miláně, Matteo dole v Monti a Valentina už před lety přesídlila do letního bytu u Lago Albana kousek od Castel Gandolfa.”

No páni, pomyslím si trochu ohromená tím, co všechno nevím. A přitom jsem si říkala, co jsem na internetu všechno nevypátrala.

„Matteo vám vzkazuje, že tady na něj máte počkat,” dodá Giacomo.

„Vyzvedne vás, jakmile se vrátí.”

Civím na něho jako vykolejená. Telefon za dopoledne zazvonil jen jednou, a sice před hodinou. Giacomo vyšel z místnosti, takže jsem neslyšela, s kým mluví. Jestli to byl Matteo, tak si s vyřízením vzkazu dal načas.

„Proč jste mi to neřekl?”

Giacomo usrkne kávy. Když na mě opět pohlédne, rozpoznám v jeho očích obavy.

„Dnes jste tak nervózní kvůli němu, že?” Jeho otevřenost mě odzbrojí, ale jeho vědoucí pohled mi taky prozradí, že nešlo o otázku, na kterou by očekával odpověď. On už ji zná a zhluboka si povzdechne. „Víte, Sophie, hodně lidí si myslí, že člověk věkem zmoudří. Já sám za sebe můžu říct, že moudrý nejsem a asi nikdy nebudu. Možná jsem si ale během let vybudoval určitý cit pro lidi kolem sebe. Proto jsem trochu zneklidněn.”

Mluví v hádankách. „Jak to myslíte?”

Giacomo se opře o opěradlo a odpoví otázkou: „Co víte o Matteovi?” Mám pocit, že mi chce povědět něco důležitého. Proto jsem upřímná.

„Jenom to, co se dá najít na internetu. že jeho otec zemřel mladý. A… že přišel o manželku při

leteckém neštěstí.”

Nepřítomně přikyvuje. Evidentně míří trochu někam jinam. „Psalo se tam jistě taky, že je playboy, je to tak?”

Promnu si ruce v klíně. „A je?”

Giacomo na mě dlouze pohlédne a v obličeji mu zacuká. Chce mi něco říct a zápasí sám se sebou, nemůže to z nějakého důvodu vyslovit.

Skoro omluvně pokrčí rameny.

„Všechno není tak, jak se to podává v tisku. Pravda je mnohem… komplexnější.” Hovoří pomalu a pečlivě volí slova. „Jedna věc je ovšem pravdivá: Giuliina smrt Mattea změnila, a ne k lepšímu. Není ve svých citech tak lehkomyslný, jak někteří tvrdí. Nikdy nebyl. Naopak. Právě proto, že takový není, je mu to často takhle předhazováno.” Giacomo omluvně pokrčí rameny, když vidí můj bezradný výraz. „Nedává to smysl, že ne?”

Ne, to tedy ne. Zavrtím hlavou, protože netuším, kam se ubírá.

„Znamená to, že bych se s ním neměla scházet?”

Usměje se. „Jste dospělá žena, můžete si dělat, co se vám zlíbí.

Myslím si ale, že Matteo je…”

Nedokončí větu, protože v tu chvíli někdo zazvoní. Cuknu sebou a srdce se mi rozbuší. Pokud je to Matteo, chci ještě rychle dokončit rozhovor s Giacomem.

„Co je?”

Starý muž nešťastně potřese hlavou. „Není nic pro vás, Sophie.”

Dolehnou k nám tlumené hlasy - Rosa už příchozímu otevřela. Potom slyším rychlé kroky na schodišti a o pár vteřin později se v zadním salonu objeví Matteo a zastaví se v průchodu.

Jsem teď ráda, že sedím, protože pohled na něho, poté, co jsem půlku noci a celé dopoledne myslela jenom na něj, by možná byl na moje kolena příliš.

Má na sobě oblečení, jaké na něm znám, tentokrát je to kombinace světlých kalhot a košile zajímavé barvy někde mezi světle modrou a tyrkysově zelenou, což na něj zaručeně strhává ještě větší pozornost než obvykle. Kdyby to nebylo trapné, musela bych zavzdychat, protože vypadá tak pekelně dobře - a lhostejno, co má na sobě.

Když mě uvidí sedět vedle Giacoma, zajiskří mu oči a mně se zdá, že v nich vidím úlevu. Pak se na jeho tváři rozlije široký, zase velmi spokojený úsměv, při kterém se moje srdce sevře očekáváním, i když se moc snažím zůstat nad věcí a udržet si odstup, jak si moje momentální situace žádá.

To je ovšem zhola nemožné, když se dá zase do pohybu a přichází k nám.

„Ciao Matteo, ti saluto,” pozdraví ho Giacomo. Vstane od stolu a já udělám totéž, zachvácená podivnou směsicí radosti a touhy utéct, která mi do žil pumpuje adrenalin, zatímco mám oči jen pro Mattea, který se pár kroky ocitne před námi.

Přijde nejprve ke mně, položí mi ruce na ramena a políbí mě na obě tváře. Hezky voní a já cítím žár jeho dlaně, kterou jsem zvedla a přitiskla

mu ji na hruď - asi podvědomý obranný reflex. Má ruka tam ovšem zůstane bezmocně ležet, neodstrčí ho, protože mě zaplaví všechny ty pocity, se kterými marně zápolím od včerejšího večera a které mě tak oslabují.

„Ciao Sophie.” Zvuk jeho hlasu mi způsobí zamrazení v zádech a na vteřinu si navzdory rozumu přeju, aby mě zase políbil. Doopravdy políbil, tak jako včera večer. To mě tak rozhodí, že zamumlám jen tiché „Ahoj” a o krok ustoupím.

Matteo to se svraštělým čelem zaregistruje a otočí se ke Giacomovi a přivítá se s ním přátelským objetím.

„Do Castel Gandolfa a zpátky za hodinu - tys snad letěl?” zeptá se starý pán a podezřívavě si ho měří. Asi už dlouho neseděl s Matteem v autě.

„Pospíchal jsem,” přizná Matteo a zase se podívá na mě. „Nechtěl jsem zmeškat Sophii.”

V jeho očích stojí jednoznačné odhodlání a já cítím, jak mám sucho v ústech. On to myslí vážně, říkám si. Takže moje domněnka, že se rozmyslel, byla totálně vedle. Nic si nerozmyslel, pořád se mnou chce strávit odpoledne, a moje srdce uhání při představě, co se stane, když s ním zase budu sama…

„Tak co?” Mattea zjevně dráždí, že s Giacomem oba mlčíme. „Už jste pro dnešek skončili?”

„Ne,” prohlásí Giacomo okamžitě a velice rázně a ukáže na dveře své pracovny. „Mohl bych s tebou chvilku mluvit?”

Vyčítavý tón jeho hlasu Mattea viditelně překvapí, ale pokrčí jen rameny.

„Samozřejmě,” odpoví svému příteli. Když jsou u dveří, ohlédnou se ještě oba na mě - Giacomo ustaraně a Matteo s mírným, lehkomyslným úsměvem, který ještě zintenzivní třepotavý pocit v mém žaludku.

„Hned se vrátíme, nepotrvá to dlouho,” ubezpečí mě Giacomo a potom zmizí ve vedlejší místnosti a já zůstanu sama.

Svalím se na židli, jako kdybych byla propíchnutý míč, ze kterého uchází vzduch, hledím na zavřené dveře a jsem vděčná, že aspoň na chvíli nemusím skrývat svoje zmatení.

Nemám tušení, o čem se ti dva potřebují poradit, ale nemůžu se zbavit pocitu, že jde o mě - o Mattea a o mě, abych byla přesná. Nebo jen vidím duchy, poté co mě Giacomo tak důrazně varoval?

Možná jsem jenom v šoku, jak snadno starý pán poznal, že jsem kvůli Matteovi zmatená. A těmi svými poznámkami moje rozpoložení zrovna nevylepšil.

Co je mezi Matteem Bertanim a mnou? Opravdu jsem na nejlepší cestě začít si s ním románek, i když jsem si ještě včera svatosvatě

přísahala, že to nikdy, nikdy neudělám? V každém případě mě nic nenutí

se s ním znovu scházet. Pokud to vezmu upřímně, tak mě nic nenutilo ani včera, když jsme seděli v Barrique a tak příjemně se bavili. A copak jsem nebyla před chvilkou totálně zklamaná, když jsem usoudila, že o mě ztratil zájem?

Co z toho ale bude? Není nic pro vás, řekl mi Giacomo. A skoro stejně to včera zformuloval i Andrew, i když z jiného důvodu. Andrew si totiž myslí, že jsem moc rozumná, než abych si něco začínala s mužem, jako je Matteo, zatímco Giacomo obecně nevěří, že by to mezi mnou a jeho přítelem mohlo k něčemu vést. Oba mají naprostou pravdu, říkám si.

Mezi mnou a Matteem by to nikdy nefungovalo, a jestli s ním budu trávit ještě víc času, jenom si tak zkomplikuju život.

Bohužel asi budu nepoučitelná. Nechci totiž přijít o společné odpoledne. Je to totálně šílené, když si vzpomenu, jak hrozný se mi Matteo ještě včera zdál. Jenže včera bylo včera. Dřív, než jsem krátce nahlédla za jeho usměvavou fasádu. Dřív, než mě políbil?

Dveře pracovny se zase otevřou a já vyskočím od stolu. Giacomo vyjde první následován Matteem a já hned poznám, že se hádali, protože vypadají, jako by už spolu nemohli vydržet v jedné místnosti. Jejich výrazy jsou chmurné a oba vypadají napjatě, hlavně Giacomo. Jako kdyby vydal veškerou svou energii na rozhovor s Matteem, protože když ke mně přicházejí, jsou jeho kroky pomalejší než předtím a ztěžka dosedne na židli.

„Sophie, budete tak hodná a přinesete mi sklenici vody?”

„Jistě.” Opravdu mám o něj strach, takže si pospíším a mířím do kuchyně za Rosou, která mi okamžitě nachystá na podnos sklenici a karafu s vodou a já to všechno odnesu nahoru. Na schodech slyším rozrušené hlasy Mattea a Giacoma znějící ze zadního salonu. Mluví italsky, ale když přijdu blíž, rozumím pár útržkům.

„…je moje věc.” Tohle říká Matteo.

„Víš ale, jak to skončí,” odpoví Giacomo vznětlivě. „A já nechci, aby…”

„Už jde,” varuje ho Matteo tiše, a když vejdu s podnosem do salonu, otočí ke mně oba s vážným výrazem hlavu.

„Děkuji mockrát,” řekne Giacomo, když mu naliju a podám sklenici vody, a dlouze se napije.

„Budeme pokračovat?” zeptám se, ale Giacomo zavrtí hlavou.

„Ne. Pro dnešek už stačilo.” Smutně si povzdechne a pohlédne na Mattea, který se odvrátil a stojí k nám zády, dívá se z okna. „Jsem unavený, půjdu si lehnout.”

„Mám vás doprovodit nahoru?” Je to Rosin úkol, doprovázet ho, když potřebuje na schodišti něčí oporu. Chci být ale užitečná, takže se mu nabídnu.

„Jestli vám to nevadí,” odvětí Giacomo očividně potěšený tím, že nemusí čekat na svou hospodyni.

Ujistím ho, že to udělám ráda, a on vstane a zavěsí se do mě. Kývne na rozloučenou Matteovi, který se jen letmo ohlédne přes rameno a dál hledí z okna. A to Giacoma trápí, takže vzdychá, zatímco pomalu stoupáme do dalšího patra, kde se nachází ložnice. Zastaví před prvními dveřmi.

„Tady to je,” řekne, vyvlékne se ode mě a položí ruku na kliku.

„Víte jistě, že už nic nepotřebujete? Nemám vám něco přinést?” Zavrtí hlavou.

„To není třeba. Mille grazie. Uvidíme se v pondělí?”

„Ano, samozřejmě.” Trochu nejistě se na něj usměju, koneckonců jsem já ten důvod, proč se pohádal s Matteem a proč mu teď není dobře.

Ráda bych se ho zeptala, o co přesně v té hádce šlo a co řekl Matteovi, ale vypadá vážně vyčerpaně a já ho nechci ještě víc rozrušit.

„Sophie?” zavolá za mnou Giacomo, když už se chci vydat ze schodů, a já se k němu ještě jednou otočím.

Stojí ve dveřích své ložnice, ruku na klice, a dívá se na mě.

„Přál bych si, abyste dokázala Mattea…” Napjatě čekám na dokončení věty. On však jen rezignovaně zavrtí hlavou. „Ale nic.” Se smutným úsměvem na mě naposledy kývne, zavře za sebou dveře a nechá mě samotnou na chodbě.

Chvíli hledím na zavřené dveře a přemýšlím, co chtěl asi říct. Přál by si, abych Mattea dokázala - co? Lépe pochopit? Tolik neobdivovat?

Pustit z hlavy?

Všechno je hodně těžké, zhodnotím a pokračuju v cestě dolů.

Matteo pořád stojí u okna v zadním salonu a dívá se ven. Když mě slyší přicházet, otočí se a moje srdce nakrátko vynechá. Muži by měli mít zakázané vypadat tak skvěle, pomyslím si poněkud malomyslně a zastavím se několik kroků od něho.

„Jak je mu?” Matteův hlas zní napjatě. Ta hádka ho taky docela rozhodila, i když se to na něm neprojevuje tolik jako na jeho otcovském příteli.

Zavrtím hlavou.

„Nevím. Je unavený. Bude mu ale jistě zase dobře, až si odpočine.” Poslední větu dodávám, abych Mattea tolik neznepokojila. Potom zvítězí moje zvědavost. „Co se

stalo?”

Matteo zafuní a potřese hlavou, jako kdyby se dohadoval sám se sebou, jestli mi má odpovědět. Zatváří se zlostně.

„Ale nic,” prohlásí s takovou rozhodností v hlase, která mi zamezí dál vyzvídat. I když jsem si teď už úplně jistá, že šlo v tom sporu o mě, nechce mi Matteo prozradit detaily té hádky.

žádné nic, to tedy určitě ne, táhne mi hlavou, zatímco se na sebe díváme. Něco se změnilo. On se najednou změnil. Předtím byl veselý a

plný elánu. Teď mu po tváři táhnou mračna a vypadá nerozhodně, jako kdyby si nebyl jistý, jestli další schůzka se mnou není omyl. Giacomo mu zřejmě řekl něco, co změnilo jeho názor. Zruší teď všechno? A pokud ano, budu šťastná, nebo nešťastná?

Měla bych být ráda, ale když hledím na Mattea, dokážu myslet zase jenom na to, jak je neuvěřitelně atraktivní. A že mě to k němu navzdory všem varováním a okolnosti, že si takové pocity nemůžu dovolit, přitahuje jako k žádnému jinému muži před ním.

„Mění se něco na našem plánu?” zeptám se, abych vyplnila ticho, a když zavrtí hlavou, oddechnu si. Teprve potom mi dojde, že to znělo jako povzdech.

Matteo to slyšel taky a do očí mu vstoupí lesk, zaplaší nerozhodný výraz, který v nich sídlil předtím. Usměje se, což zase vyčaruje na jeho tvářích ty sexy dolíčky.

„Chtěla bys to?”

„Tys to chtěl,” připomenu mu, protože se cítím přistižená - a najednou jsem zase na stráži. „Byla to podmínka, ne? Když půjdu s tebou, postaráš se o ten posudek.”

„A ty se mnou půjdeš jen proto?”

Jeho jantarové oči mě provrtávají a já v jeho tváři marně pátrám po rozpustilém výrazu, kterým mě už tolikrát provokoval. Opravdu to chce vědět?

„Jaký jiný důvod bych měla?” zeptám se co nejchladněji. Pokrčí rameny a zase se usmívá. „Takže půjdeme?”

Zlomek vteřiny váhám, protože mě můj rozum stále varuje, že začínat si s ním je riskantní. Výjimečně však poslechnu svůj instinkt, který trvá na tom, že bych určitě propásla něco vzrušujícího, kdybych teď ucukla.

Vezmu si tedy tašku a skrze oba salony následuju Mattea, který jde přede mnou dlouhými kroky. U vchodových dveří mi dá přednost.

„Kam pojedeme?” zeptám se a vzhlédnu k němu do výšin. To jiskření v jeho očích už zůstalo.

„Nech se překvapit,” řekne, a zatímco kráčíme k autu, mravenčí mi nedočkavě kůže na zátylku.

11. kapitola

Matteo řídí stejně razantně jako posledně, takže netrvá dlouho a necháváme poklidný Aventin za zády a černý kabriolet se proplétá rušným vnitřním městem. Je tu husto a hluk a provoz každou chvíli drhne. Matteo však skoro nezastaví, protože využívá všech možných skulin a opět ukazuje, jak dobře Řím zná. Uniká do vedlejších uliček pokaždé, když se auta před námi začínají štosovat.

Jsem zase nervózní, ale tentokrát je moje napětí způsobeno spíš očekáváním. Matteovi však zřejmě pořád táhne hlavou rozhovor s

Giacomem, protože je celou cestu nezvykle zamlklý. Odpovídá na moje otázky, ale sám se na nic neptá, soustředí se na provoz před sebou.

Občas se na mě nečekaně podívá, a i když jeho oči za slunečními brýlemi pořádně nerozeznám, dělá mi pokaždé potíže dál klidně dýchat.

Jakmile dorazíme do centra, přece jenom trochu roztaje, ukazuje mi různé zajímavosti, jež míjíme - galerii, které si velice váží, malé muzeum s výjimečnými sbírkami, které však není naším cílem, malinkatý bar, v němž prý mají nejlepší cappuccino v celém Římě.

„To je jen otázka chutí,” škádlím ho a jsem ráda, že už není tak zamlklý.

„Já mám velice vyhraněné chutě,” oznámí mi a dívá se na mě způsobem, který mi jasně prozradí, že tím nemyslí jenom kávu. Je mi z jeho pohledů horko, což ho evidentně baví, jak naznačuje jeho široký úsměv.

„Není nemožné najít tady místo?” ptám se, abych od sebe odvedla jeho pozornost. Zdá se, že je tu opravdu totálně plno, a ať se dívám sebevíc, nevidím nikde ani jediné volné stání.

Místo odpovědi Matteo zajede do obzvlášť úzké slepé uličky, široké tak akorát, aby jí projelo jedno auto, a když se podivím, jak se odtud hodlá dostat ven, zabočí do malého dvora a zaparkuje.

„Není, pokud znáš ty správné lidi, kteří tě nechají parkovat u sebe na dvorku,” zazubí se a vystoupí.

„Kdo tu bydlí?” zajímám se a přejedu očima po oknech hezkého starého domu. Okenice jsou zavřené, aby dovnitř nepustily slunce, a kromě alfy tu stojí ještě bílý fiat.

Matteo obejde auto a otevře mi dveře.

„Jedna známá,” řekne a já se zastydím, že jsem se vůbec ptala. Možná by bylo lepší nevědět, že to je nějaká žena, s níž má třeba kus společné minulosti, a ona ho proto nechává parkovat u sebe na dvoře, když to potřebuje.

„A kam teď půjdeme?” zeptám se, abych v tom dál nerýpala.

„Tudy,” odvětí a evidentně ještě není ochoten prozradit mi náš cíl.

Ukáže na průchod mezi dvěma domy na konci uličky. Ústí do ulice, kam je zákaz vjezdu, a za okamžik se před námi otevírá náměstí, které okamžitě poznávám. Zastavím se udiveně a trochu nechápavě.

„Tys mi chtěl ukázat tady tohle?”

Stojíme na Piazza di Spagna, přímo před slavnými Španělskými schody. Ty jsou ozdobeny truhlíky s květinami a zalidněny davy turistů a táhnou se až ke kostelu Trinite dei Monti, jehož dvě bílé věže ční do modrého italského nebe.

Matteo se zlehka usmívá. „Jsi vždycky tak netrpělivá? Jednoduše počkej a uvidíš,” řekne, vezme mě za ruku a razí si se mnou ve vleku cestu skrze hrozny lidí, kteří se houfují pod schody, studují plány města

nebo fotí. Zástupem proplouvají i policisté, zřejmě aby udrželi pod kontrolou kapsáře, kteří vyhlížejí lehkomyslné oběti.

Instinktivně sevřu kabelku a nechávám se Matteem zmateně vést. On se mnou snad hodlá absolvovat normální turistický program nebo co?

Pak ale zjistím, že jeho cílem nejsou Španělské schody. Místo toho se zastaví před hezkým béžovo-žlutým domem vpravo od schodů a pustí mou ruku. Dokáže mě pěkně hypnotizovat, pomyslím si trochu lítostivě, když si ten dům prohlížím. Protože teď, když zase vnímám jinak než pocitově, mi docvakne, co se v tom domě nachází, a nedokážu potlačit překvapení a radost.

„Keats-Shelleyův dům?”

Matteo přikývne. „Říkal jsem si, že by tě mohlo bavit ho prozkoumat.” Páni, pomyslím si a zářivě se na něj usměju. Počítala jsem se vším,

ale ne s tím, že v tomto městě s tisíci památkami vybere zrovna muzeum zasvěcené anglickým básníkům Keatsovi a Shelleymu a vlastně celému romantismu v umění a literatuře. Mám ho samozřejmě taky na seznamu míst, která chci ještě navštívit, než budu muset odletět z Říma. Miluju Keatsovy básně, znám jich spoustu nazpaměť a Matteo si to zapamatoval. Což mi připadá - úžasně pozorné.

„Děkuji.”

Přikývne a podrží mi dveře, nechá mě projít do úzké chodby s bíle vylíčenými stěnami.

„Už jsi tady někdy byla?” zeptá se, když stoupáme po příkrých úzkých schodech do malé vstupní haly, v níž se nachází pokladna.

Málem provinile zavrtím hlavou. Je ostuda, že jsem návštěvu zde ještě neabsolvovala, i když jsem už v Římě byla několikrát. Při mých předchozích pobytech se ale jaksi nenaskytla příležitost. Musela jsem si všechny termíny natěsnat co nejhustěji, abych se rychle vrátila domů a pomohla tátovi. Možná jsem si měla udělat čas už dřív, jenže mi to připadalo sobecké, a jindy jsem zase třeba jen pracovala a na nic jiného nemyslela.

Teď jsem ale tady, říkám si, a taková možnost se tak rychle nezopakuje. Proto se rozhodnu, že si zdejší návštěvu prostě užiju.

K mému úžasu na nás mladá žena za pokladnou, která právě prodává vstupenky postaršímu páru, jenom s úsměvem kývne, když vejdeme, a nenápadně na nás mávne, ať pokračujeme - máme jít rovnou do první výstavní místnosti.

„Taky kamarádka?” Nedokážu si zcela odpustit malou jízlivost a hned se za ni na sebe zlobím. „Nebo tady platí vstupné jen každý druhý?”

Matteo se zasměje. „Ani jedno, ani druhé. Jsem podporujícím členem Keats-Shelley Memorial Association, která toto

muzeum provozuje, a jednou z malých výhod je, že můžu přijít, kdy chci a s kým chci,” objasní mi.

S respektem na něj hledím. Pokud finančně podporuje anglickou společnost pečující o tento dům, tak asi bude velkým ctitelem Johna Keatse, přesně jak to tvrdil tehdy na recepci.

Jakmile vyjdeme nahoru, projdeme si pomalu čtyři výstavní místnosti a všechno si prohlédneme. Hned v první visí jeden z klenotů sbírky, další obraz od Josepha Severna, zřejmě jeho nejznámější, který zachycuje Shelleyho, jak píše v kulisách přírody a romantické zříceniny.

Když si obraz prohlížíme, stojí Matteo těsně za mnou a já cítím přes tenkou látku šatů žár jeho těla, což u mě vede k jisté rozpolcenosti. Jako kdyby můj duch a moje tělo vnímaly na dvou různých, ale stejně silných vlnových délkách a vzájemně se rušily. Můj rozum nasává informace, jež mu nabízí muzeum, zatímco můj cit se plně soustředí na Mattea, který dokonce postoupí ještě blíž, takže na uchu cítím jeho dech.

„Krása, že?” řekne tiše a zavadí rty o moje ucho, až mi po zádech sjede slastné mravenčení. Můj dech rázem ztěžkne a dělá mi potíže zformulovat souvislou větu. Proto se vracím k otázce, která mi nejde z hlavy od té doby, co jsem zjistila, že Joseph Severn také patří k jeho oblíbeným malířům. Zeptám se ho zastřeným hlasem, aniž bych se pohnula, protože jeho těsná blízkost je tak vzrušující a hypnotická.

„Co se ti vlastně na Severnovi líbí? Myslím lidsky.” životopis tohoto anglického malíře je totiž úplně jiný než v případě Enza di Montagny. Severn se dožil vysokého věku, osmdesáti pěti let, což v devatenáctém století nebyla žádná samozřejmost, a patřil k establishmentu a na konci života pracoval jako britský konzul v Římě - proto je zde taky pohřbený.

„On rozhodně nebyl žádný rebel.”

Matteo mi rukou odhrne vlasy a vjem konečků jeho prstů na holém krku mě opět rozechvěje.

„Zato byl ovšem velmi věrný přítel,” řekne a já se na něj krátce ohlédnu. Tohle je pro něj důležité, pomyslím si. Přátelství. Přesně jak říkal Giacomo…

Jeho rty se dotknou mého krku, přímo za uchem, což vymaže všechny myšlenky v mé hlavě. Je to tak vzrušující pocit, že vylekaně ukročím do strany, jen abych toho hned litovala. Matteo se usmívá a na vteřinu pocítím hrozný vztek, že mě takhle mate. Přesto mu dovolím, aby mě vzal zase za ruku.

„Chceš se teď podívat na Keatsovy pokoje?” zeptá se a ukáže na průchod do další místnosti.

Stísněně přikývnu. Ovšemže chci, akorát nedokážu myslet na nic jiného než na jeho horkou ruku, která drží tu moji, zatímco se loudáme do další části muzea, jež se zabývá životem a smrtí Johna Keatse. Proto se ho raději pustím a snažím se soustředit na výstavu, kterou jsem si chtěla prohlédnout už dávno.

Jméno Joseph Severn se často vyskytuje i zde, protože to byl právě Severn, kdo roku 1820 doprovázel smrtelně nemocného přítele do Říma v naději, že ho teplé klima pomůže uzdravit. A jeho dopisy umístěné ve vitrínách dojemně dokumentují Keatsovo utrpení a nakonec smrt.

Zkoumám každou písemnost a každý obrázek a Matteo respektuje můj zájem, následuje mě mlčky a nerozptyluje mou pozornost. Celou dobu

na sobě cítím jeho pohled - zřejmě jsem mnohem zajímavější než exponáty, které pravděpodobně stejně už všechny zná. Mě to znervózňuje víc, než bych si byla ochotná připustit.

Nakonec se ocitneme v nejmenší místnosti, docela vzadu - v Keatsově úmrtním pokoji. Stojí zde postel, v níž strávil poslední týdny života, a taky je tu jeho posmrtná maska.

„Taková škoda,” povzdechnu si. „že i on, který uměl tak krásně psát o lásce, musel opustit svou dívku kvůli nemoci.” Vybaví se mi báseň, kterou Keats napsal své Fanny, s níž mohl strávit jen pouhé dva roky a která zůstala v Anglii, když on ve vážném stavu odcestoval do Říma.

„O milost prosím - soucit, lásku, lásku, slitovnou lásku bez nástrah a trní, bezelstnou, prostou, odhodlanou lásku, upřímnou, bez falše a bez poskvrny,” cituju zpaměti. „Je to tak krásné.”

Když Matteo nic neříká, otočím se k němu. Neusmívá se a vraští čelo, protože jsem ho zřejmě vyvedla z míry.

„Zapomnělas na konec té básně. V něm popisuje, co se stane, když jeho lásku neopětuje z celého srdce. ‚Sic zemřel bych, či co tvůj rab snad žil, v nečinné bídě ztratil žití cíl, pak z patra ducha bude chuť ta tam, pryč slepá ctižádost, jíž plápolám.’ To už mi tak hezky nezní.”

Užasle na něj zírám. On to taky umí zpaměti? V tom případě se tímto textem musel zabývat stejně intenzivně jako já. Jenom je jeho interpretace docela odlišná od té mojí - mnohem temnější, až děsivě u někoho, kdo se dokáže tak podmanivě usmívat.

„On ale vůbec nevycházel z toho, že se to stane, on věděl, že ho Fanny také miluje,” oponuju mu. „Tím chtěl jen ukázat, jak hluboké jsou jejich vzájemné city.”

Matteo o tom není přesvědčený, zavrtí hlavou. „Kdoví, jestli by s ním doopravdy zůstala. Jeho největší láskou bylo vždycky psaní. Nakonec by ji otrávilo, že pro něj není to nejdůležitější na světě. A kromě toho byl chudý a neúspěšný a jí by pravděpodobně brzy svitlo, jaký život by ji po jeho boku čekal. Jenomže zemřel dřív, než se ona musela rozhodnout, jinak bychom jistě zjistili, že tato krásná slova pro ni nic neznamenala.”

Teď pro změnu vrtím hlavou já. „Jak může někdo, kdo o sobě tvrdí, že je Keatsův fanoušek, uvažovat tak strašně neromanticky?”

Chci ho tím jenom nevinně poškádlit, ale on se neusměje, jenom se ušklíbne, což vypadá podezřele opovržlivě.

„Mám prostě raději tu část jeho díla, ve které jde o umění a o krásu. Ty ale asi ne, že, Sophie? Ty věříš na romantiku a na velkou lásku?”

Jeho pohled je najednou odtažitý a velmi zamyšlený a já cítím, jak mi začíná být horko, protože to znělo jako výtka.

„Ne, nevěřím,” prohlásím a zlobím se na sebe, že jsem tohle téma vůbec otevřela. Kdyby mě znal, věděl by, že jsem nemluvila o sobě. Velké city umím ocenit v literatuře, ale ani omylem ve svém životě - o to se trvale postaraly máminy eskapády. „Byl to citát. A nevztahovala jsem ho na sebe, ale k místu, na kterém právě jsme.”

Matteo ohrne ret a jeho krásné oči hledí nadále vážně. Asi mi tak úplně nevěří.

„V žádném případě nejsem ani trochu romantický. Ani v nejmenším.”

Nelze přeslechnout varovný podtón jeho hlasu. Ani on není nakloněn velkým citům - nebo od jisté doby už není. Možná se mi snaží sdělit právě tohle.

Já ale žádné varování nepotřebuju, pomyslím si vzdorovitě. Jeho pověst ho přece předchází. V tomto směru jsem opravdu stejná.

„To mě uklidňuje,” poznamenám a ironicky se usměju. „S romantickým mužem bych si nedokázala absolutně nic začít.” Na Matteovu tvář se vrátí úsměv a v očích mu zajiskří.

„Ne? A s jakým mužem by sis dokázala začít?” Teprve teď mi docvakne, co jsem vlastně vyslovila, a polekaně k němu vzhlédnu, nedokážu od něj odtrhnout oči, zatímco mi to v mozku šrotuje, jak hledám chytrou odpověď, která by mu ukázala, že mám situaci stále pod kontrolou. že nebudu v jeho rukou tvárná jako vosk, když se mě teď dotkne. že dokážu odolávat touze, která se ve mně dme, když se na mě takhle dívá…

Naštěstí mu zazvoní mobil, což mě zachrání. Otráveně ho vytáhne z kapsy, vadí mu, že ho právě teď někdo ruší. Zdá se ale, že je to důležité, protože když uvidí na displeji jméno, jeho pohled zpozorní.

„Promiň, musím to vzít.” Ťukne palcem na displej, otočí se a přiloží telefon k uchu. „Sí?”

Rychlými kroky vyjde z místnosti a já se za ním s bušícím srdcem dívám.

Vždyť on vůbec není můj typ, snažím se připomenout si. Já mám ráda klidné spolehlivé muže - nebo jsem si to aspoň vždycky myslela. Jenže přesto mezi námi něco je,

něco hrozně rozporuplného, co existuje teprve od chvíle, kdy jsem ho potkala, a co mě totálně rozhodilo. Jako kdybychom byli dva magnety, dva opačné póly, které se na jedné straně odpuzují, na druhé ale mohutnou silou přitahují.

Po zádech mi opět přeběhne zamrazení, když si uvědomím, jak silně jsem na něj reagovala. Stačil lehounký dotek jeho rtů, a byla jsem celá v

plamenech a nedokázala uvažovat. A to se stalo mně, která jsem vždycky tvrdila, že sex není důležitý a dá se bez něho docela dobře obejít. Teď už si tím nejsem tak jistá, přistihnu se při představě, jaké by to bylo, kdybych si s Matteem prožila to, co ve mně probouzí.

Sophie, která doma všechno zvládá, by to asi neudělala. Věděla by, že její rozumný, pečlivě rozplánovaný život, který si tvrdě vybojovala, absolutně neladí s jeho šarmem a vyzývavým chováním, a od samého začátku by se mu klidila z cesty. Jenže ta Sophie, která je tady v Římě a kupuje si rudé, příliš dlouhé šaty a kterou to k němu tímto neznámým způsobem přitahuje, je v pokušení pustit se do rizika. A docela mě to šokuje, pokud mám být upřímná.

S tíživým pocitem v žaludku se dám do pohybu, jdu hledat Mattea, protože už je pryč dlouho. Předpokládám, že šel telefonovat ven, takže sejdu ze schodů. A opravdu, stojí před vchodem, telefon stále u ucha a živě u mluvení gestikuluje volnou rukou. Něco od toho volajícího chce, tolik ještě rozumím, ale ať se jedná o cokoliv, je zjevně odmítnutý, protože když to o chvilku později položí, nemůžu přeslechnout jeho zaklení.

„Potíže?” zeptám se opatrně a trochu úzkostně.

„S mým kurzem, ano.” Pročísne si rukou vlasy, které se mu hned zase svezou do čela, a je na něm jasně vidět, jak je rozčílený. „Ann - sedává modelem na akty - na poslední chvíli odřekla. Musí do Paříže kvůli nějaké rodinné záležitosti, kterou nemůže odložit. A v agentuře říkali, že mi žádnou náhradu tak narychlo neseženou.” To ho asi otrávilo nejvíc.

Podívá se na hodiny a zavrtí hlavou. „Je mi líto, Sophie, ale obávám se, že musím změnit plány. Původně jsem měl před kurzem ještě dost času, ale teď musím shánět náhradnici nebo vymyslet pro dnešní sezení jinou náplň.”

„Ach.” Cítím rostoucí zklamání.

Tak nějak jsem doufala, že spolu strávíme zbytek dne, a představa, že zase zůstanu sama, je děsně bezútěšná. Ale ovšem, on má ten kurz, vždyť mi vyprávěl, že se koná v pátek odpoledne. A nemůže ho jen tak zrušit, vždyť jsem sama viděla, jak se o něj studenti derou. Stejně je to ale škoda.

Matteo vypadá zadumaně, váhá, jako by mi chtěl něco říct. Asi se chce rozloučit. Já ale nechci, aby odešel. Najednou dostanu nápad.

„Sophie, já…”

„Proč se nezeptáš mě?” skočím mu do řeči.

Prudce zvedne hlavu a hledí na mě, zatímco já se na něj usmívám.

Je to bláznivý nápad a v Londýně by bylo naprosto vyloučeno, že bych na něco podobného jenom pomyslela. Nemám času nazbyt a ani by se to nehodilo k očekáváním, která do mě vkládají doma. Reprezentuju koneckonců náš aukční dům, který musí dbát na dobrou pověst.

Tady je ale všechno jinak, a někde v mém nitru se náhle probouzí chuť udělat něco ztřeštěného. Proč vlastně ne? Nikdo mě tu nezná. A ani nemám nic lepšího v plánu.

Matteo se už netváří tak nasupeně jako před chvilkou, když ho zastihla ta nepříjemná zpráva. Nicméně nad mým návrhem taky neskáče radostí. Je spíš překvapený. Hodně překvapený.

„Sám jsi říkal, že se na modelku aktů hodím,” ospravedlním svou nabídku, protože mě jeho výraz znejistil. „A… tobě to pomůže, nebo ne?”

Našpulí rty. „Už jsi někdy seděla modelem?”

Pronese to tak skepticky, že tím jenom podpoří moje odhodlání.

„Ne, ale zvládnu to.”

„Jsi si jistá?” Matteo si evidentně jistý není. „Budeme kreslit akt, Sophie, musela bys…”

„Být nahá, já vím,” odpovím a vystrčím bradu. On si snad myslím, že nevím, co to je akt?

Jenom se zazubí. „Musela bys sedět bez hnutí. To jsem chtěl říct.

Hodně dlouho bez pohnutí. To každý nesvede.”

„Já jo,” ujistím ho rychle a nuceně se usmívám, protože je mi to nedorozumění mírně trapné. A co se týče nehybného sezení, tak to mi půjde určitě nádherně, protože zkamením strachem, až se na mě upře tolik párů očí - což bude v tomto případě docela praktické.

Matteo chvíli nic neříká a já se marně snažím rozluštit výraz v jeho jantarových očích. Potom zvedne ruku, položí dlaň na moji tvář a pohladí palcem můj spodní ret.

„Moc by mi pomohlo, kdybys to převzala.” Citlivá pokožka mých rtů při jeho doteku zamravenčí a já stěží potlačím toužebné zavzdychání, když zase skloní ruku.

„Nemůžu to od tebe ale žádat.”

Vnitřně rozechvělá, protože stále cítím jeho pohlazení, se na něj usměju. „Berme to jako obchod,” nadhodím a žasnu sama nad sebou, jelikož můj hlas zní tak pevně. „Udělám to pro tebe a ty uděláš něco pro mě - postaráš se o expertizu na Enza. Potom si budeme kvit.”

Toto hledisko se mi opravdu líbí a dodává mi další jistotu, protože si dokážu rozumově zdůvodnit, co chci právě udělat, a nemusím si připouštět, že si zahrávám s ohněm. Matteo však nereaguje tak, jak bych čekala. Odvrátí hlavu a zahledí se směrem ke schodům, na vteřinu se mi zdá, že na jeho tváři vidím provinilý výraz. To jsem si ale jistě jen vsugerovala, protože když se na mě zase podívá, vypadá spíš zamyšleně.

„Matteo?”

Nepřítomně přikývne, což vypadá jako opožděná odpověď, ale než se stačím zeptat, jestli to má znamenat souhlas s naším obchodem, popadne mě za ruku a vleče mě dál.

„Tak pojďme. Zas tolik času nemáme.”

12. kapitola

Z Piazza di Spagna to není do Matteovy vily daleko. Když tam dorazíme, vyloví z přihrádky dálkové ovládání a křídla kované brány se otevírají a propouštějí naše auto. Pak se za námi automaticky zavřou a je to, jako kdyby tím cosi zpečetila.

Už není cesty zpět, pomyslím si a zhluboka dýchám, protože dobrodružství, do kterého jsem se vrhla, leží mimo hranice, v nichž se obvykle pohybuje můj život, takže jen s námahou zvládám nervozitu.

Matteo na tom nebude o nic líp. Čekala bych, že bude rád, že zachránil dnešní umělecký kurz. Zase ovšem vypadá stejně zadumaně a uzavřeně jako cestou od Giacoma do města, což mi na sebejistotě zrovna nepřidává. Copak ten chlap nemůže nikdy udělat, co se od něj očekává, pomyslím si v záchvěvu zoufalství a rozhlížím se, zatímco auto pomalu přijíždí po krátké, dlážděné cestě ke dvěma garážím.

Jejich vrata jsou zavřená a on se nenamáhá je otevřít, nechá alfu prostě stát před vraty a vystoupí, což vnímám jen koutkem oka, protože moji pozornost právě upoutal pozemek kolem domu. Je to překvapivě velký zelený ráj s bujně porostlou zahradou, vysokými palmami a vysokou zdí dobře chráněný před pohledy zvenčí.

A dům je také působivý. Má tři patra a okna s příčkami, nad nimiž se nacházejí oblouky z pálených cihel. Výstupek nad velkými vchodovými dveřmi nesou sloupy, což budově dodává na impozantnosti, ne však nějaké nabubřelosti.

„žiješ tady sám?” ptám se užasle, když mi Matteo otevře dveře u spolujezdce. Ten dům je pro jednoho člověka obrovský.

„Většinu času ne,” odpoví a jeho odpověď mě natolik zaskočí, že okamžik váhám, než za ním vykročím ke vchodu.

„A kdo tu ještě bydlí?” vyzvídám opatrně.

„žádná žárlivá přítelkyně, pokud máš stále tyhle obavy,” odpoví a po delší době se konečně zase zazubí. Dokonce docela drze, protože má asi ještě pořád legraci z toho, že jsem jeho švagrovou považovala za přítelkyni. „Přes den ale dochází hospodyně a o všechno se stará.”

Vím, že bych neměla cítit úlevu, že s ním jeho život sdílí pouze jeho zaměstnankyně, takže tento pocit rychle zadusím. Jistě přece nejsem ani první, ani poslední žena, kterou si sem vede.

„Mimochodem, já mám pro sebe jenom horní patra,” pokračuje v objasňování. „V přízemí sídlí kanceláře nadace, ve kterých se dopoledne pracuje, a ještě je tam malý byt, který využívá babička, když pobývá ve městě, a u Lucy a Paoly a u dětí je to na ni příliš hlučné.”

„Nadace?” Zaraženě a zároveň zvědavě si prohlížím spodní okna a opravdu za sklem rozeznám regály u stěny a psací stoly, u nichž však

nikdo nesedí. Potom můj pohled padne na mosaznou cedulku vedle dveří, které Matteo právě odemyká. LA SPERANZA DI PITTURA - Fondazione per i giovani talenti dell’arte. S překvapením stojím a zírám nejprve na štítek a pak na Mattea.

„Za tím vězíš ty?”

Už jsem o SPF slyšela. V uměleckém světě je to pojmem, zvlášť nadaným studentům umění udílí stipendia a podporuje mladé malíře po celé Evropě.

Matteo se usměje. „Považuju to za smysluplný způsob, jak výhodně investovat svoje peníze. Nejenom Lorenzu Santarellimu záleží na podpoře nových talentů,” řekne a připomene mi rozhovor s galeristou na Giacomově recepci.

„Proč ses nezmínil už tehdy?” zeptám se trošku rozhořčeně, když si vzpomenu, jak hezky na mě zapůsobilo, že Santarelli nechává ve své galerii vystavovat především mladé umělce. Podpora, kterou díky své nadaci provozuje Matteo, je totiž o několik tříd větší, a jistě i trvalejší.

„Protože to dělám z přesvědčení, a ne abych se chlubil. Ať se raději chlubí jiní,” prohlásí a otevře dveře, nechá mě vejít do haly.

Podlaha je nádherně dlážděná filigránským vzorem z terakoty, bílé a černé, a vyzařuje z ní stejně jako z kamenného schodiště vedoucího do patra a lustru z černého železa spíše zdrženlivá, ale ušlechtilá elegance, která se mi velice zamlouvá. Vlevo a vpravo vedou bíle lakované dveře do obou křídel domu. Jsou však zavřené.

Matteo kráčí rovnou dál, po kamenném schodišti do horní části domu, a já ho následuju. Samozřejmě tu na stěnách visí obrazy, ale já na ně navzdory svým zvyklostem jenom zběžně mrknu, protože mnohem víc mě zajímá, jak Matteo žije.

V prvním patře se zřejmě nacházejí obytné prostory, protože stačím zahlédnout moderní světlý salon. Míříme však do podkroví, kde mě dveřmi na konci schodiště zavede do místnosti zabírající celou šířku domu - ateliér s osvětlením seshora a velkými okny, což zaručuje perfektní světlo na malování, říkám si v úžasu.

U čelní stěny místnosti stojí starý, velmi široký kožený gauč, který je trochu prosezený, ale jinak vypadá velice pohodlně. žádný další nábytek tu není, nebo alespoň žádný obvyklý nábytek, kromě stolu s vysokými chromovanými nohami a bílou deskou z nějakého plastu. Má nezvyklou velikost, je sice obdélníkový, ale o dost širší než třeba jídelní stůl, a taky je vyšší. Stojí mezi malířskými stojany s různými stoličkami, které jsou rozmístěny po prostoru. Pod okny a vzadu jsou ještě police s různými malířskými potřebami, pokud se to dá rozeznat. A úplně vzadu zahlédnu dveře vedoucí asi do další části tohoto patra.

„Tady se bude konat dnešní kurz,” oznámí mi Matteo poněkud nadbytečně, protože tohle jsem poznala i sama. Nevidím tu však žádný paraván nebo jinou zástěnu, což mě mírně zneklidňuje.

„A… kde se převleču?” Snad si nemyslí, že se tu jen tak svléknu všem na očích?

Matteo se jen usměje mému znepokojenému výrazu a na tváři se mu vytvoří ten ďolíček, který mě tak přitahuje, že bych se ho nejraději dotkla

- na což si rychle nechám zajít chuť.

„Dole. Chtěl jsem ti jenom nejdřív ukázat místo činu,” prohlásí a vrací se ke dveřím, vede mě zpátky do prvního patra a tam do toho světlého salonu, který jsem letmo viděla cestou nahoru.

Na druhý pohled vidím, že se jedná o velmi draze, ale současně velmi vkusně zařízený obývací pokoj s vyleštěnými parketami a ušlechtilou směsicí starožitného a designového nábytku. Vysoký bílý koberec pod konferenčním stolkem zajišťuje útulnost a pléd a několik polštářů z firmy Bertani dodává šedé sedačce pár barevných tónů. Ten muž má smysl pro styl, pomyslím si a obdivuju i elegantní televizi s plochou obrazovkou visící na stěně, obklopenou - jak jinak - obrazy. Těch tu sice moc není, ale zato jsou šikovně vybrány, a stejně jako nábytek tvoří zajímavou směsici starého a nového, která by se sem vlastně neměla hodit, ale opak je pravdou. Jeden obraz na stěně naproti televizi mi hned padne do oka. Velká madona s dítětem od Enza di Montagny, jak mi potvrdí

pohled na signaturu na okraji.

„Ze kdy je ten obraz?” ptám se a prohlížím si ho podrobněji.

„Byl namalovaný roku 1510 tady v Římě. Kolem roku 1510 měl Enzo svoje nejtvořivější období,” vypráví mi Matteo s neskrývaným nadšením.

„Tento obraz je důvod, proč se o něho zajímám. Zárodek mé vášně pro jeho dílo, abych tak řekl.”

Přes rameno se na něj usměju. „Naprosto chápu. Je dokonalý.” S okouzlením ukážu na plátno. „Ty barvy a kompozice obrazu nejsou ani trochu konvenční. A tady, způsob, jakým se na sebe matka a dítě dívají. Podle toho poznáš, že máš před sebou jednoho z největších malířů té doby.”

Matteo nic neříká, takže se k němu otočím a tázavě pozvednu obočí, když vidím, že vrtí hlavou.

„Co je?”

Na rtech mu pohrává úsměv.

„Jsi první, kdo to vidí. Všem ostatním jsem vždycky musel vysvětlovat, co se mi na tom obrazu tak líbí.”

„Však jsi taky odborník - cos čekal?” odpovím a přijmu jeho poznámku jako lichotku, nepřemýšlím, jestli těmi „všemi ostatními” myslel ženy, které tu byly přede mnou. Úsměv mi však odumře na rtech, když

zachytím Matteův palčivý pohled. Přijde blíž, zastaví se těsně přede mnou.

„Nevím, co jsem čekal,” řekne tiše a mně dojde, že už nemluví o obrazu. „Tohle ale ne.”

Zadržím dech, protože napětí mezi námi je takřka hmatatelné. Celé tělo mě mravenčí, když mě nakonec vezme do náručí a přitáhne k sobě. Jeho rty zlehka přejedou po mém spánku, potom po tváři.

„S tímhle jsem ale opravdu nepočítal,” zašeptá těsně u mých úst a já zavřu oči, v očekávání se zachvěju.

Umřu teď a tady, jestli mě okamžitě nepolíbí. A stejně tak umřu, jestli to udělá, protože pak shořím jako můra v plameni, přitahuje mě k němu asi stejná moc. Nemůžu to ale vydržet, já musím…

Někdo si odkašle a já vyděšeně vytřeštím oči a vidím, že ve dveřích stojí nějaká žena.

Má na sobě tmavý kostým a hnědé vlasy má v týlu svázané do drdolu, takže vypadá natolik přísně a pedantsky, že můžu těžko odhadnout její věk. Asi kolem padesátky, říkám si, možná trochu mladší.

Nemám tušení, kde se tu tak najednou vzala, ale na každý pád je mi trapné, že mě přistihla v Matteově objetí, takže se z něj chci vymanit. On mě však pouští jenom neochotně. Vůbec se zdá, že ho přítomnost té ženy ani nepřekvapuje, ani nevyvádí z klidu.

„Co se děje, Eliso?” zeptá se italsky a mně dojde, že jsem se právě seznámila s jeho hospodyní.

„Volali z agentury,” oznámí mu. „Ta modelka, která dnes…”

„Já vím,” nenechá ji domluvit a ukáže na mě. „Problém je vyřešen.” Představí mě té ženě a ona na mě bez úsměvu kývne, pak ji požádá,

aby nám přichystala něco malého k jídlu - neupřesňuje, co konkrétně, ale ona má zřejmě představu - a aby otevřela studentům, až dorazí. „Potom už vás nebudu potřebovat. Můžete skončit, až tu budou všichni.”

Zase jenom přikývne a zmizí stejně tiše a nenápadně, jako přišla. A teprve nyní, když je pryč, si uvědomím, že jsem ji vůbec nezajímala. Nedívala se na mě ani trochu zvědavě, což pochopitelně mohl být prostě její styl chování, protože jako hospodyně musí být naprosto diskrétní.

Anebo je zvyklá vídat v Matteově náruči tolik žen, že se už ničemu nediví. Ta druhá varianta se mi zamlouvá mnohem méně, takže si zakážu na ni myslet a soustředím se raději na to, co mi velmi efektivně připomenula: za chvíli začne Matteův kurz.

„Možná… bych se radši měla nachystat?” Rozpačitě si mnu předloktí a zjišťuju, že jsem po tom skoropolibku poněkud rozhozená. Kdyby ta Elisa přišla o pár minut

později…

Matteovy myšlenky zřejmě míří stejným směrem, takže jeho úsměv vypadá poněkud ztrápeně, zatímco v očích mu to stále jiskří.

„Ano, asi ano,” řekne, otočí se a zprudka zamíří k průchodu. „Pojď za mnou, ukážu ti, kde se můžeš převléct.”

Jdu za ním chodbou, z níž vede několik dveří. Matteo jedny otevře a za nimi se nachází ložnice.

Jeho není, o tom nepochybuju, protože ani zařízení, ani ozdobné předměty nejsou vůbec mužské. Všechno je zde přísně neutrální, nábytek je bílý se světle zelenými tóny. Nikde žádné věci osobní potřeby, nikde nic neleží, žádná kniha na nočním stolku ani oblečení na věšáku vedle skříně, tudíž tipuju pokoj pro hosty.

Zatímco se ještě zabývám prohlížením místnosti, přejde Matteo ke skříni a vytáhne z ní něco, co vypadá jako dlouhý a široký pruh hedvábí v barvě půlnoční modři. Teprve na druhý pohled zjistím, že je to kimono. Podává mi ho.

„Můžeš si zaběhnout do koupelny, jestli se chceš ještě osvěžit,” nabídne mi. „Je tam všechno, co bys mohla potřebovat.”

„Kolik…” Mám v ústech takové sucho, že musím nejdřív polknout, abych mohla mluvit. „Kolik času ještě máme?”

Matteo se podívá na hodinky. „Ještě dvacet minut.” Dlouze na mě pohlédne. „Víš určitě, že to chceš dělat?” V jeho očích je zase ten skeptický výraz. Pořád se mu nezamlouvá představa, že budu jeho skupině sedět modelem. „Nemusíš,” dodá a já v sobě cítím narůstat hněv, protože pro jeho pochyby existuje jenom jedno vysvětlení: on nevěří, že to zvládnu. Přesně jako mi nevěří Andrew, že udělám něco nepředloženého. Dost mi to najednou vadí, protože to zní tak nudně. Jako kdybych nebyla schopná vybočit někdy z obvyklých mezí.

„Ale já chci,” prohlásím razantněji, než vlastně chci, pozoruju Mattea a snažím se interpretovat jeho pohled. V jeho očích je jenom ta záře, která mě pořád magicky přitahuje - a nechce mě pustit. „Já chci,” zopakuju tiše a mírněji a cítím, jak mi buší srdce.

Matteo přikývne a usměje se jinak než doposud. Zdrženlivěji. „Tak se připrav,” řekne a odchází, aniž by se ještě ohlédl.

S kimonem v ruce si bezvládně sednu na postel, hledím na temně modrou lesklou látku, jako kdyby mi mohla prozradit, jestli dělám správnou věc. Možná má Matteo pravdu a já jsem si ukousla velké sousto - v každém směru…

Pak ale zaplaším tu nejistotu, která zůstala po mém rozhořčení, a vstanu. Už jsem se do něčeho pustila, takže se ani omylem nedám na ústup.

Se svíravým pocitem v žaludku, který se mi přenáší až do podbřišku, vyklouznu z balerínek a přetáhnu si šaty přes hlavu. Hned za šaty následuje světle modrá podprsenka s krajkovým lemem a kalhotky v podobném provedení - co se týče spodního prádla, vždycky podlehnu, i když normálně nakupuju s pečlivým rozmyslem. Potom proběhnu kolem

velkého zrcadla, které visí na stěně vedle skříně, do koupelny zařízené stejně vybraně jako zbytek domu.

V rychlosti se osprchuju a samým vzrušením se mi chvějí ruce.

Vypůjčím si luxusní kosmetiku, která tam je - Matteo měl pravdu, když říkal, že je tady všechno, co člověk potřebuje. Radši ale nemyslím na to, proč tu tyhle všechny věci jsou a kdo je jindy používá. Pak se cítím čistá a osvěžená a ve stavu postavit se před zrcadlo, takže se vrátím vedle do pokoje.

Ruce se mi přesto stále chvějí, když si upravuju vlasy, a můj hrudník se prudce zvedá a klesá, zatímco si kriticky měřím svoje tělo.

Bude to už věčnost, co jsem naposledy stála nahá před zrcadlem. A dělala jsem to vůbec někdy? V poslední době rozhodně ne, to vím jistě. Dřív nebylo nikdy důležité, jak vypadám bez šatů, pomyslím si.

Teď ale ano, a já se snažím posoudit se pokud možno objektivně.

Jsem štíhlá, ale ne tak, že bych na sobě neměla nic zaobleného. Moje boky přinášejí do těch přímek trochu vzruchu. Pleť mám světlou, skoro bílou, a tvoří zajímavý kontrast k černým vlasům, které mi sahají přes ramena, což je docela hezké.

A moje prsa jsou taky v pořádku. Ne moc velká ani malá, prostě normální. Vezmu je do dlaní a potěžkám je, jen tak bez přemýšlení, cítím, jak tuhé mám bradavky, asi proto, že jsem tak rozrušená. Vzrušuje mě se jich dotýkat, a najednou si začnu představovat, že za mnou stojí Matteo a že to jsou jeho ruce, které mě hladí. Při výjevech, které to

vyvolá v mojí hlavě, mě polije horko a já cítím jeho rty na svém krku, jeho žár na svých zádech…

Zaklepání na dveře mě vytrhne z bdělého snění. Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila, a popadnu kimono. Je široké a má spoustu látky, do níž můžu skrýt svou nahotu, kterou si najednou uvědomuju až příliš silně, a s povděkem do něj vklouznu, pevně utáhnu opasek.

„Sophie?” Matteův hlas je už trochu netrpělivý, ale já se přesto ještě chvilku vydýchávám, než odpovím.

„Pojď dál!” zavolám a o vteřinu později stojí v pokoji s talířem v ruce.

Taky se převlékl a já ho poprvé vidím ležérně oblečeného. Má na sobě džíny, které ovšem taky po čertech vypadají jako šité na míru, jak perfektně sedí na jeho štíhlých bocích, a tmavě modré tričko s krátkými rukávy, pod nímž se doslova impozantně rýsuje jeho svalnatá hruď. K tomu ty světlé vlasy spadající do čela - není divu, že se člověk na toho muže nedokáže vynadívat. Zase mě k němu všechno táhne a já v duchu zaúpím, zatímco navenek se na něj váhavě usmívám.

„Přišli už studenti?” Slyšela jsem za tu dobu několikrát jakýsi gong s příjemným zvukem, takže předpokládám, že už někdo dorazil.

„První už jsou tady,” potvrdí Matteo. „Máš ještě čas trochu se posilnit.” Podává mi talíř, na němž leží lákavé panini s rajčaty a rukolou. S povděkem ho přijmu, protože už mám opravdu hlad.

Matteo zůstane chvilku stát a zkoumá pohledem moje tělo, jako kdyby si stále ještě nebyl jistý, co si má o mně jako o modelce myslet. Pak se ale otočí a odchází a já se pustím do jídla, abych rozptýlila rostoucí nervozitu.

Neuplyne moc času, jenom pár minut, a vrátí se pro mě. Mlčky jdeme přes obývací pokoj zpátky ke schodům a nahoru.

U dveří ateliéru se zastavíme. Jsou za nimi slyšet hlasy. Lidé, kteří tam čekají, si povídají a smějí se a já cítím, jak se mi stahuje žaludek. Teď už je to vážné, pomyslím si a naslouchám svému instinktu, jestli to s tím sezením modelem myslím opravdu vážně. Nicméně jediné, co mě vyvádí z klidu, je přítomnost toho muže vedle mě, který si mě zase se sotva patrným úsměvem měří.

„Připravená?” Matteo má ruku na klice a já přikývnu, i když nemám tušení, jestli jsem opravdu připravená. To už ovšem nehraje žádnou roli, protože je stejně pozdě, on v příští vteřině otevírá dveře.

Tentokrát netrvá na tom, že mě nechá vstoupit první, za což jsem mu vděčná, protože takhle ho můžu jednoduše následovat do místnosti, v níž teď panuje ticho. Hovor studentů utichl a všechny oči se otočí na nás a já z toho mám sucho v krku.

Matteo jde k čelní stěně ateliéru a naznačí mi, že se mám posadit na gauč, a sám se otočí ke studentům, kteří na něj nedočkavě hledí.

Je tam pět mladých mužů a šest dívek. Sedí na stoličkách u stojanů - je jich jedenáct, ne deset, uvědomím si s podivem, když s rozbušeným srdcem čekám na gauči. Vnímám podrobnosti - vousy jednoho studenta, který vypadá starší než ostatní, nebo že jedna z dívek má extrémně krátké šortky. V podstatě jsou pro mě stejně anonymní, cizí lidé, které jsem nikdy nepotkala, a představa, že před nimi budu sedět nahá, je stejně znepokojující jako opojná.

Pohledy studentů se však upírají především na Mattea, který je vítá na druhém setkání a představuje mě. Když vysvětlí, že jsem na poslední chvíli zaskočila, zatleskají mi a skoro všichni se na mě usmívají. Jenom černovlasá dívka, která z nich bude zřejmě nejmladší, si mě prohlíží pozorně, až skoro kriticky. Způsob, jakým se na mě dívá, je mi poněkud nepříjemný, a jsem ráda, když věnuje pozornost zase Matteovi, který vysvětluje, co přesně se od nich dnes očekává. Mají vytvořit kresbu a nedbat při ní za každou cenu na správné proporce, ale soustředit se na výraz, na pocit, který je obrazem předáván.

„Myslete na to, o čem jsme mluvili minulou hodinu,” připomíná jim.

„Proto jste tady: abyste se naučili víc o fascinaci, kterou nám umění působí - o tom, co spočívá v jeho jádru. Tuto magii musíte poznat sami.

Není nic horšího než dokonalý obraz, který zobrazuje vše, ale nic nevyvolává. Ukažte mi tedy, co vidíte, a pojmenujte to.”

Zvedne ruku mým směrem, gesto, kterým mě vybízí, abych přišla k němu. S bušícím srdcem poslechnu. Je to zřejmě zároveň i znamení pro studenty, aby se připravili, protože se ozve tlumená směsice hlasů a všichni si srovnávají místa, bloky a tužky. V místnosti je cítit napětí, které se přenáší i na mě, a moje ruka se už zase chvěje, když ji vkládám do Matteovy.

Pak se naše pohledy setkají a já na okamžik zapomínám, že je tu ještě někdo další, cítím jenom žár jeho doteku a ten pocit, který začíná hluboko v mém podbřišku a šíří se jako blesk všemi směry, zatímco mě Matteo vede ke stolu s bílou plastovou deskou.

Stůl už není přesně na místě, kde stál prve. Matteo ho posunul blíž ke gauči, ale jenom natolik, aby bylo možné seskupit se kolem něj se stojany a stoličkami. Kromě toho na něm taky spočívá cosi jako tlustá žíněnka přivázaná rohy k nohám stolu, a mně je jasné, že tohle je moje místo. Tady mám sedět, aby na mě všichni dobře viděli.

Vzpomínám si, že jsem kdysi během svého studia zažila podobný pocit, když jsem nahlédla do malířské třídy. Taky tam mezi studenty seděla modelka a někteří ji malovali zepředu, jiní zezadu. Druhou možnost Matteo asi neplánuje, protože nikdo z jeho studentů nesedí za mnou. Ti dva úplně vepředu mě ovšem vidí jenom z boku, když o chvilku později sedím na stole.

Studenti mě ovšem skoro nezajímají, mám oči jenom pro Mattea, sleduju jeho ruce, které rozvazují pásek kimona.

A potom, než stačím udělat něco víc než vylekaně zalapat po dechu, rozevře moje kimono, přejede mi konečky prstů po holé kůži a sesune mi hladkou látku z ramen. Kimono se ze mě sveze a zůstane mi ležet u nohou jako temně lesklý vějíř.

13. kapitola

Vzduch mě chladí na nahé kůži a mimoděk se zachvěju, zůstávám stát bez hnutí, zatímco Matteův pohled putuje po mém těle. Jeho tvář je nehybná, ale když zase zvedne oči, zdá se mi, že v nich vidím prosvítat touhu.

Zhluboka vydechnu a cítím úlevu, že se mu zjevně líbím, a dokážu se i trochu usmívat, na což však Matteo nereaguje. Místo toho mi položí ruce na boky. Hřejivě a pevně.

„Posaď se na ten stůl.”

Udělám, co říká, nechám si pomoct nahoru. Jistými, zkušenými pohyby mě nastaví tak, jak potřebuje, a já se snažím nedat znát, jak moc si jeho doteky užívám. A otírá se mi o prsa opravdu jenom náhodou, když hledá správnou pozici pro mou ruku? A proč jeho ruka spočívá tak dlouho na

mém kotníku, když mi srovnává nohy? Myšlenka, že to dělá úmyslně, podněcuje moje vzrušení a do tváře mi stoupá červeň.

Nakonec vzpřímeně sedím, nohy zkřížené, a opírám se o levou ruku, kterou mám podél těla, zatímco pravá mi leží volně v klíně.

„Půjde to takhle?” zeptá se a já přikývnu. Je to velmi smyslná poloha, řekla bych, a je i relativně pohodlná. Sice netuším, jak dlouho takhle budu muset sedět, ale myslím, že to vydržím. Kdosi ze studentů si odkašle, a když vykouknu přes Matteovo rameno, vidím, že většinou už čekají, až budou moct konečně začít. Jejich pohledy, kterým jsem zatím nebyla plně vystavená, protože mě Matteo částečně zakrývá svým tělem, jsou soustředěné a nedočkavé a oni netrpělivě čekají na pokyn svého profesora.

Matteo si však dává načas, ještě naposledy upraví sklon mé hlavy.

Bere mi přitom obličej do dlaní a jeho palce mě pohladí po tvářích, což je tak příjemný pocit, že skoro automaticky rozevřu rty.

Jeho oči jsou temné, když se na mě teď dívá, a já v nich vidím váhání.

Potom si hluboce povzdechne, zabručí něco, co zní jako spolknutá kletba, a prudce ode mě odstoupí.

„Začněte, prosím,” vybídne účastníky kurzu, ale nespouští přitom oči ze mě. „Už se velmi těším na výsledky vaší práce.”

***

V ateliéru vládne ticho. Nikdo nemluví, jsou slyšet pouze zvuky: tu a tam odkašlání, zavrzání stoličky, šelestění papíru a samozřejmě škrábání uhlů a tužek.

Mlčení a příjemně vlahý vzduch v ateliéru v sobě mají něco meditativního, ale já přesto nejsem úplně uvolněná.

Problémem nejsou účastníci kurzu, jejichž pohledy neustále cítím. Je pro mě sice stále ještě nezvyklé sedět nahá před cizími lidmi, ale kupodivu jsem si docela

zvykla. Asi proto, že zájem studentů o moji osobu je výhradně umělecký. Dokonce i ta mladá černovláska, která se na mě zpočátku dívala tak zvláštně, je zcela zabraná do malování, podívá se na mě jen tu a tam, zdá se, že žádný model ani nepotřebuje. A také ostatní si mě sice prohlíží pozorně, když ke mně zvednou oči, ale neciví nějak upřeně, takže není nepříjemné sedět tu tak na ráně. Naopak, dokonce si začínám užívat ten pocit, že nemůžu nic skrýt - a přitom o sobě vůbec nic neprozradit.

Jako Sophie Conroyová bych se takhle nikdy nevystavovala, ale tady a teď jsem jenom Sophie, holka, která zaskočila za jinou, názorný objekt, naprosto zaměnitelná. Nejde o mě jako o osobu, nikdo mě tu neposuzuje podle toho, co vlastně jsem, což je… jaksi osvobozující.

Pro všechny ovšem anonymní nejsem. Matteo mě zná, a jeho pohledy jsou proto úplně jiné. Zarývají se mi až pod kůži, jsem proti nim bezbranná a nedovolují mi, abych se uvolnila.

Stojí buďto vzadu u okna, nebo prochází mezi studenty, aby se podíval na jejich dosavadní práci, a já nedokážu popřít, že mi připadá neuvěřitelně sexy. Můj pohled je k němu neustále přitahován, putuje od jeho silných nohou přes úzké boky v přiléhavých džínech, svalnatá opálená předloktí založená na široké hrudi až k jeho tváři se zlatavýma očima a světlými nezkrotnými vlasy… Tento muž je prostě příliš krásný, než aby mohl být skutečný. To jsem si myslela už tehdy, když jsem se na schodišti v Giacomově domě ocitla v jeho náruči, a nic se na tom nezměnilo. Vlastně něco ano: teď už vím, že kromě toho umí božsky

líbat a že mě umí svýma rukama změnit v rozechvělý uzlíček touhy.

Chci, aby to udělal - a bojím se toho. Zase se však ozve můj rozum a mně se vrací pocit, že si při této hře s ohněm - protože o nic jiného tu nejde - můžu ošklivě spálit prsty. Dokážu se vrátit do svého starého života, když se tomuto muži vydám ještě víc napospas?

Jako kdyby mě slyšel, zvedne Matteo v té chvíli hlavu a zahledí se mi do očí, až málem zapomenu dýchat. Šimrá mě celé tělo, kdykoliv to udělá, ale netrvá to nikdy dlouho, protože on vždycky rychle odvrátí pohled a věnuje se studentům a jejich práci. Což je dobře, protože nevím, jestli bych vydržela dívat se mu do očí déle.

Matteo kráčí dál a zmizí mi ze zorného úhlu - nesmím otáčet hlavou - ale slyším ho mluvit se studentem vpravo ode mě. Pak je zase ticho, všichni pracují a já si říkám, jak dlouho tady ještě budu muset sedět, než přijde vysvobození.

S povzdechem zvednu levou ruku, položím si ji k pravé do klína a posunu trochu i nohy. To bych neměla, já vím, ale už jsem natolik rozechvělá, že prostě nemůžu jinak. Trochu jsem se pohnula i předtím, napjala jsem svaly, nachýlila jsem se trochu dopředu nebo jsem pohnula nohama. Prostě jsem musela, aby mi v té nezvyklé pozici

nezdřevěněly všechny končetiny. Nikdo nic nenamítal, takže to asi bylo v pořádku a asi ani ten větší pohyb nyní studentům nevadí. Někteří už stejně skončili a prohlížejí si svá díla, a ne mě, a neprotestují ani ti, kteří ještě kreslí.

„Můžeš ještě?”

Matteův tlumený hlas zazní těsně u mého ucha a já k němu leknutím otočím hlavu. Stojí těsně u stolu, a jak jsem se k němu prudce otočila, jsou naše tváře jen pár

centimetrů od sebe. Jeho čelo je starostlivě nakrčené. Jelikož mám v ústech sucho, navlhčím si rty jazykem.

„Jak… dlouho ještě budete potřebovat?”

„Asi čtvrt hodiny. Myslíš, že ještě vydržíš?”

Zase přikývnu, ale nedokážu zabránit zachvění. Vráska na Matteově čele se prohloubí a on mi položí dlaň na záda, jemně mě pohladí.

„Je ti zima?”

Mlčky zavrtím hlavou a trochu křečovitě se na něj usměju, protože jsme tady uprostřed výuky a těžko mu můžu sdělit, že je mi spíš horko,

když se mě dotýká. Můj úsměv však odumře, když vidím, jak jeho pohled putuje dolů a zastaví se mi na prsou.

Nechápu, jak je to možné, asi jsem si už opravdu zvykla, ale teprve teď si zase plně uvědomím, že jsem nahá a že on může velmi dobře vidět,

co se mnou dělá jeho blízkost. Moje bradavky jsou tvrdé a vztyčené, skoro bolí touhou, když na nich spočinou jeho jantarové oči.

Od modelky aktů celkem neprofesionální, pomyslím si a v duchu zakvílím a bez dechu čekám, až zase zvedne oči. To taky v příští vteřině udělá, a když se naše pohledy střetnou, je to, jako kdybych padala do hlubin jeho očí a byla spalovaná žárem, který v nich sálá. Z mého mozku se vypaří jakákoliv rozumná myšlenka, ale než stačím pochopit, co mezi námi probíhá, Matteo se obrátí a jde ke gauči. Zvedne kimono a vrátí se, podává mi ho.

„Hoď to na sebe.”

V první chvíli nechápu, copak neříkal, že mám vydržet ještě čtvrt hodiny? Pak ale poslechnu a uvolním svou strnulou pozici.

Studenty to překvapí stejně jako mě, a když seskočím ze stolu, ozve se nesouhlasné reptání.

„Ještě nejsem hotová!” zavolá jedna blonďatá dívka skoro v panice a i ostatní mají námitky, ale Matteo jejich komentáře ignoruje. Pomůže mi do kimona a zachytí mě za paži, když se mírně zapotácím. Mám ještě zdřevěnělé nohy a cit se mi do nich vrací až po chvilce - zároveň s bodavým mravenčením, a já se ušklíbám a jsem ráda, že mě Matteo

ještě podpírá.

„Nemohla by ještě chvilku…,” začne zase blondýna s nedokončenou kresbou, ale Matteo ji přeruší.

„Ne, nemohla. Sophie jenom zaskočila a není zvyklá. Pro dnešek už stačilo.” A aby nedošlo k žádnému nedorozumění, dodá ještě: „Dnešní hodina skončila. Můžete se sbalit. Uvidíme se za týden.”

Zase se ozve reptání, zatímco mě Matteo odvádí k sedačce, na niž se

- hezky zabalená v kimonu - posadím. Pak se obrátí ke studentům a zvedne ruce.

„Vaše práce rozebereme příště. Naše setkávání teprve začala a já vás stejně musím všechny poznat. Proto si vaše díla v klidu prohlédnu a za týden vám poskytnu feedback.”

„Ale…” Blondýnka stále nehodlá rezignovat, nicméně netváří se rozzlobeně, spíš bezradně. Zřejmě se bojí, že její obraz ještě není dostatečně propracovaný. „Nemohli bychom ještě…”

„Mimochodem, vaše kresba patří mezi ty zvlášť vydařené, Raffaello,” přeruší ji Matteo. „Tolik jsem už stačil zjistit.” Podmanivý úsměv, který jí věnuje, ji donutí zčervenat - a zmlknout. „A ani ostatní se nemusí bát,” doplní. „Já vím, proč jsem vás vybral - každý z vás má talent.”

Všichni se rozzáří a začnou se bez dalších protestů balit. Jenom ta černovláska, která si mě prve divně prohlížela, se ještě ptá.

„A můj pokus?” zeptá se a já mám dojem, že v jejím hlase slyším špetku provokace. Její pohled by tomu odpovídal, jelikož si Mattea měří s drzým výrazem, který neladí s respektem, s jakým k němu vzhlížejí ostatní.

Matteo se jenom zazubí. „Neobvyklé. Ještě si o tom promluvíme, Adriano.” Poslední slova znějí jako varování, ale pronese je shovívavě, a já se nemůžu zbavit pocitu, že k sobě tihle dva mají blíž než všichni ostatní.

Vybavím si, že nad jejím obrazem stál Matteo déle než u ostatních a že působil rozpačitě, jako kdyby ho zaskočilo, co vidí. A i teď zavrtí hlavou se směsicí pobavení a znepokojení. Adrianu to evidentně potěší, protože její úsměv je široký a nanejvýš samolibý, když si balí svoje věci. Zdá se, že nemá strach, že by mohla mít s profesorem potíže.

„Můžu si vzít svou práci domů a ještě na ní trochu zapracovat?” zeptá se blonďatá Raffaella, která se už otřepala z účinku toho komplimentu a upírá na Mattea prosebný pohled - asi bude pořádná perfekcionistka a nedokáže překousnout, že něco odevzdá nehotové.

Matteo zavrtí hlavou. „Nemá žádný smysl, abyste něco upravovala doma. Nezapomeňte, že se tu chceme něco naučit společně, a ne se navzájem trumfovat.” Vezme jí čtvrtku papíru z ruky a položí ji zpět na stojan. „Kromě toho, já říkám, co si doopravdy myslím, Raffaello. Když tedy tvrdím, že vaše kresba patří k nejlepším, můžete mi klidně věřit.” Zaraženě přikývne a balí si se zrudlými tvářemi svoje věci, zatímco

Matteo se otočí zpátky na mě.

„Hned se vrátím. Počkej tady.”

Je to pokyn, který nestrpí odmlouvání, ale já mu ani odmlouvat nechci, jenom nervózně přihlížím, jak studenti jeden po druhém opouštějí místnost. Černovláska odchází jako poslední, tiše se baví s Matteem, který se směje nějaké její poznámce a pohladí ji dlaní po zádech - což mě zarazí. Pak se dveře zavřou a já v ateliéru osamím, slyším vzdalující se hlasy a kroky na schodišti. Když dozní, jdu k oknu a podívám se ven.

Takhle se Matteo k ostatním studentkám nechová, táhne mi hlavou. Nedotýká se jich, tedy rozhodně ne tak samozřejmě a důvěrně jako té Adriany. Zná ji líp než ty ostatní? Ztěžka polknu, protože mě nepříjemně zabolí představa, že s ní něco měl - nebo snad ještě má. Je to možné? Celou dobu vypadal, jako kdyby si od studentek udržoval laskavý, ale jednoznačný odstup a nepouštěl si je příliš k tělu. Určitě ví o citech, které

k němu některé z nich chovají, a mně se zdálo, že právě proto se snaží, aby v nikom nebudil falešné naděje. Udělá občas výjimku?

Prostě o tomto muži vím příliš málo. Jen jedno je jasné: že je naprosto nevhodný pro cokoliv, co by mělo spočívat na pevnějších základech než jen pouhý románek. Dobře to vím. Bylo mi to jasné od začátku, ale teď, když stojím v jeho ateliéru jen v hedvábném kimonu a těsně před tím, než se stanu jedním z jeho románků, nezvládám zůstat klidná a v pohodě. Zamrazí mě. Dokážu udržet city mimo hru? Nebo jsem právě na nejlepší cestě do vážných potíží?

Nemám čas dál rozumovat, protože Matteo se vrací. Zavře za sebou dveře a opře se o ně, dívá se na mě. Potom se od nich odlepí a zamíří ke mně s velmi odhodlaným výrazem.

14. kapitola

Při tomto pohledu je mi horko i zima a zkřížím ruce na hrudi, abych se před tím pocitem ochránila - a snad abych i sama sebe podržela tváří v tvář té moci, kterou mě to k němu přitahuje.

Moje tělo mě zradí, jestli se mě dotkne, tím jsem si jistá, ale jsem příliš plná rozporů, než abych to prostě nechala proběhnout, nevím už, co si mám myslet. Proto se mu vyhnu a jdu k jednomu malířskému stojanu a prohlížím si kresbu.

„Opravdu si myslíš, že tady ten obraz patří k nejlepším?” zeptám se zamyšleně, jako kdyby tohle byla jediná věc, která mě právě zajímá, a hledím s podmračeným čelem na kresbu. Patří blonďaté Raffaelle, to vím, protože na tomhle místě seděla. Ve skutečnosti však její dílo nevidím, soustředím se plně na Mattea, jehož kroky zpomalily. Moje chování ho zjevně zaskočilo, nicméně pokračuje blíž, zastaví se za mnou a nahlédne mi přes rameno.

„Na rozdíl od ostatních Raffaella velice dobře vystihla linii mezi krkem a ramenem,” prohlásí chraplavým hlasem a položí mi dlaně na ramena, přejede mi prsty po krku nahoru a zase dolů. Jsou to jen lehké doteky,

ale zaplaví všechny moje smysly a beznadějně zablokují každou rozumnou myšlenku. „Zachytila proporce líp než většina ostatních. Například velmi hezky zdůraznila křivku boku.” Pohladí mě po ramenou, pokračuje přes paži a položí dlaň na místo, o kterém mluví. Než mě však může přitisknout k sobě nebo pootočit, vysmeknu se mu a přejdu k dalšímu stojanu.

„A… tady ten?” zeptám se, abych získala čas, a ukážu s rozbušeným srdcem na kresbu. Zachycuje mě z jiné perspektivy, zepředu, a je stylově úplně jiná než ta od Raffaelly, spíš hrubě naskicovaná silnými tahy.

Matteo mě následuje a já cítím vzadu na šíji jeho dech a z jeho hlasu slyším úsměv, i když se na něj nedívám.

„Tohle kreslil Nico. Dělal, co mohl, ale jeho silné stránky leží někde jinde. Jednu věc ovšem zvládl skvěle: tvoje dokonalá prsa.” Bez dechu mu dovolím, aby mi prostrčil ruce pod pažemi a stáhl mě k sobě, i když můj rozum stále ještě protestuje.

„Matteo, já…”

„Kulatá a pevná a alabastrová, s bradavkami, které se nemůžou dočkat, až se jich dotknu.” Pohladí přes hladkou chladivou látku kimona ztuhlé hroty mých ňader a já zasténám, protože do mého podbřišku sjede blesk a protože mě jeho slova šokují a vzrušují zároveň. Tentokrát se nebráním, když mě otočí k sobě a nadzvedne mi rukou bradu, abych se mu musela podívat do očí. „Přesně tohle totiž chci udělat, Sophie,” řekne tiše a jeho rty zavadí o moje. „A ještě mnohem víc…”

Políbí mě, zanoří jazyk do mých úst a já okamžitě celá vzplanu, doslova se na něj pověsím a horečnatě oplácím jeho líbání, a pak zasténám, když jeho ruka zmizí pod kimonem a palčivě sevře moje ňadro.

Bože, já ho chci, opravdu ho chci, bleskne mi hlavou. Stejně mi to ale pořád nahání hrůzu, protože ten cit je tak mohutný, silnější než cokoliv, co jsem kdy cítila k nějakému muži. Smí se tohle stát, pokud na něj mám zase rychle zapomenout? Pokud tohle bude jenom aférka?

Rychle, než zcela ztratím sebevládu, od sebe Mattea kousek odstrčím, zahalím se do kimona a pevně držím tu tenkou chladivou látku, jež je mojí jedinou ochranou před tou spalující touhou, kterou bych si neměla dovolit. On není nic pro tebe, slyším v hlavě tentokrát svůj vlastní hlas.

Varování. Dej od něho ruce pryč.

S těžkým oddychováním si hledíme do očí.

„To… nejde,” řeknu zastřeným hlasem. „Já nechci. Jestli to udělám, tak… tak…”

Tak už možná nebudu moct zpátky. Pak už tady ta cizí část mé osoby, kterou svými polibky probudil k životu, zůstane napořád. Tato možnost je pro mě však příliš děsivá a znepokojující. Jak mu to ale vysvětlit?

Pokrčím rameny a chci se k němu otočit zády, ale on mě zadrží.

„Tak co?” Vezme mě do náručí, přitiskne mě zase k sobě a hladí mě rukama po zádech, což mi působí slastné mravenčení. „Brání ti něco?”

Dívám se mu do očí a marně pátrám po důvodu, proč bychom toho měli nechat. „Chtěla jsem ti jenom pomoct,” prohlásím nakonec mdle.

Nasadí takový ten úsměv, který u ženy potlačí veškeré sklony k útěku.

„Tys mi ale nepomohla, Sophie,” řekne a políbí mě na koutek úst. „Tys mě trápila, Sophie. Víš, jak je těžké vést kurz, když uprostřed ateliéru sedí žena, po které člověk touží, nahá a nádherná, co dělá na člověka oči, ale on se jí nesmí ani dotknout? Když ji nesmí políbit, ačkoliv to chce celý ten zatracený den udělat? Nemohl jsem se na tebe ani podívat, protože bych se jinak zbláznil - nebo udělal nějakou hroznou hloupost.”

Můj odpor ochabuje, protože mě jeho slova svádí, stejně jako jeho doteky. Jenomže tohle on přece je, pomyslím si a hledím do jeho zlatavých očí. Svůdce…

„Ty ode mě něco chceš, že?” řeknu a držím se posledního stébla odporu. „Chceš mi zabránit, abych dělala svou práci u Giacoma. Proto,” polknu, protože mě jeho ruce zase začaly hladit, „tohle všechno děláš.”

Matteo se usmívá, zřejmě ho ta myšlenka pobavila. „Opravdu by bylo tak snadné odvrátit tě od práce?” Potom zase zvážní. „Vážně tomu věříš, Sophie?”

„Ne. Ano. Já… nevím.” Zoufale na něj hledím, hledám vysvětlení pro tu zcela nelogickou přitažlivost mezi námi dvěma. „Neměli bychom to

dělat.”

Hlasitě dýchám a nedokážu odtrhnout svůj pohled od jeho, usvědčuju se sama ze lži, protože se dál chvěju touhou. Matteovi se vede úplně stejně, jak dobře vidím. Ovládá se líp než já, ale jeho hruď se rychle zvedá a klesá a jeho oči jako roztavené zlato mě pohlcují.

„Rád dělám věci, které bych neměl,” pronese drsně a položí dlaň na moji tvář, přejede mi palcem po rtech, z čehož mi měknou kolena. „Proč se proti tomu tak vzpíráš?”

Skloní se a políbí mě. Jeho jazyk jemně a současně žádostivě přejede po mých rtech a já je povolně otevřu, cítím ho ve svých ústech. Ovšem jen na chvilku. Potom zase přestane a spustí ruku, což ze mě vymámí nespokojený vzdech.

„Já nejsem žádný prosebník, Sophie. Jestli doopravdy nechceš, tak…”

Dál se nedostane, protože mu bleskurychle ovinu ruce kolem krku a přitáhnu si ho k sobě.

„Já chci,” zasténám a líbám ho. „Prosím…”

Triumfálně se usmívá a mě zaplaví úleva, když mě zase pevně sevře v náručí. Najednou vůbec nechápu, co mě nutilo tak dlouho vzdorovat.

Vím jenom, že nesmí odejít. Ne, vůbec nechci přemýšlet, co bude, až se ho nebudu moct dotýkat a cítit ho. Bylo beznadějné bránit se. Copak jsem to nevěděla jasně od chvíle, kdy se za námi zavřela brána vily?

Chci toho muže se vším všudy a totálně a je mi jedno, co bude zítra.

Nebo co bylo včera. Chci ho teď a tady, tisknu svoje tělo na jeho a bezhlavě ho líbám, protože si nahromaděná touha razí cestu vší silou.

Matteo mě kousek odstrčí, aniž by přerušil polibek, shrne mi kimono z ramenou a pak mě přimáčkne k sobě, jeho ruce jsou úplně všude na mém nahém těle, zkoumají ho netrpělivě a naléhavě.

Tohle mi ale nestačí, chci víc, chci mu být ještě blíž. Proto cloumám jeho trikem a vyhrnuju je vzhůru, abych mohla cítit jeho kůži na své.

Pomůže mi, svlékne triko a odhodí je na zem. S obdivem hladím konečky prstů jeho hruď, cítím pevné svaly ukryté pod kůží. Všechno na něm je dokonale tvarované, přesně jak jsem si představovala. Nebo

skoro dokonale, bleskne mi hlavou, protože teď vidím, že ta bílá klikatá jizva se mu táhne od krku přes levou stranu hrudi až pod žebra. Přímo přes srdce, pomyslím si a skloním rty k místu, kde je jizva nejširší.

„Sophie,” zasténá a vsune mi ruku do vlasů, zvrátí mi hlavu dozadu. Znovu dobude moje ústa, líbá mě až k závrati, když mě nejprve zlehka poškádlí rty a špičkou jazyka a pak polibek prohloubí.

Takové to s jinými muži nikdy nebylo. Bylo to sice celkem příjemné, většinou, ale nesrovnatelné s tím, co cítím s Matteem. Ztrácím půdu pod nohama a připadám si, jako kdybych bez konce padala. Rozechvěle spočívám v jeho náruči, když se nakonec odtrhne od mých rtů.

V jeho očích plane čistý bezuzdný chtíč a přenáší se i na mě, totálně mě drtí. Chvějícími se prsty se snažím rozepnout jeho opasek, odklidit z cesty i tu poslední překážku, která mě od něho dělí. Nedaří se mi to, moje pohyby jsou tak neohrabané. Nakonec mě zadrží, stáhne mě zase na sebe, když na protest vzlyknu.

„Prosím,” vydechnu, protože chci pokračovat. Pak ale zjistím, že moje chvění je úplně neovladatelné.

„Pst, jenom klid,” zašeptá a políbí mě. „Máme čas.”

Zvedne mě a odnáší k širokému koženému gauči, posadí se na něj se mnou na klíně a pevně mě drží, hladí mě a jemně líbá, zatímco já se pomalu uklidňuju.

„Nemáš tušení, jak jsi nádherná, Sophie,” zašeptá mi do ucha, když se můj dech zase zklidní, a jeho laskání nabude na intenzitě a žádostivosti.

„Dokonalá múza pro každého umělce. Nic na tobě nekazí proporce, a tvoje barvy jsou jako sen: černé lesklé vlasy, ve kterých by se člověk chtěl ztratit, modrošedé oči, které se dívají tak odmítavě a chladně, ale umí i překypovat jako mořská pěna za bouře. A ty plné rty, které tak žhavě a vášnivě líbají.” Jeho prst putuje po lince mých rtů a potom po krku. „Člověk může zešílet, pokud tě nedokáže dostat z hlavy.”

Zase mě políbí, tentokrát dlouze, zatímco jeho prst putuje dál - žlábkem mezi mými ňadry. Bez varování pak stiskne moji tvrdou bradavku, jemně jí zamne a já zasténám, když se mi podbřišek sevře rozkoší.

„Líbí se ti to?” Matteo se lenivě usmívá a dál laská hrot mého ňadra, dívá se mi do tváře, zatímco vysílá do mého těla jednu vlnu slasti za druhou. Bezmocně zavírám oči a prudce je otevírám v okamžiku, kdy ucítím, jak jeho ruka za mými zády povoluje, a já klesám dozadu. O vteřinu později jeho horké rty sevřou mou bradavku a jeho jazyk kolem ní krouží, saje ji.

Už nejsem sama sebou, sténám a vzdychám a zarývám prsty do jeho hebkých vlasů, abych mu zabránila přestat v tom, co právě dělá. On ale přestane, zvedne hlavu.

„Matteo…” Kroutím se na jeho klíně, ale on se jenom usmívá.

„Tak citlivá,” řekne spokojeně a hladí mě mučivě pomalu po hrudi, aniž by se mě dotkl tam, kde bych ho ráda ucítila, kde ho potřebuju, a potom se posouvá dál přes břicho až mezi nohy. Sleduju jeho ruku očima, otřesená tím, co se mnou dělají jeho doteky, a současně taky vzrušená pohledem na opálenou mužskou ruku na mé bílé pleti. Pak už přestávám myslet, protože se jeho prst zanoří mezi moje pysky a projede mou vlhkou štěrbinou. Vklouzne do mě, přidá druhý prst, vyplní mě, což mi vyrazí všechen vzduch z plic. „A už úplně připravená.”

Omámená slastí mu ovinu paže kolem krku a chci se na jeho ruce pohybovat, vychutnat si ten pocit, který mě opájí. Tohle mi však taky nedovolí, unikne ze mě a já zklamaně zasténám, on se provokativně usměje.

„žádný spěch. Měl jsem hodinu na přemýšlení, co všechno s tebou udělám, Sophie, takže si to chci užít. Kromě toho si taky zasloužíš potrestání, protože jsi málem zničila mou pověst.”

„Já… ti nerozumím,” vymáčknu ze sebe trhaně, protože do mě zase vnoří prst a docela zlehounka mne moje nejcitlivější místo, zatímco já se propadám do jeho očí, které září jako tekutý med.

„Zatím nikdy jsem nerozpustil žádné sezení předčasně. Jenomže ještě chvíli a vrhl bych se na tebe na tom stole všem na očích,” povzdechne si a zní to opravdu trochu frustrovaně. „Už moc nechybělo.”

Usměju se beze špetky špatného svědomí, protože to zní, jako kdybych pro něj opravdu byla výjimečná. Jenomže poslední, droboučký zbytek rozumu, který má touha doposud neumlčela, mě okamžitě varuje, ať si to nemyslím. Jde jen o sex. A o výjimku. Pro tebe, ne pro něho. On to takhle dělá vždycky. Proto jen tento večer, tato noc, potom zase půjdeš a bude po všem. Jenom krátká aférka, nic víc…

Matteo vstane se mnou v náručí a otočí se, položí mě zpátky na gauč. Se slastným pocitem vzrušení natáhnu ruce nad hlavu a zaženu někam pořádně daleko myšlenky na to, co bude potom. Teď je důležitý jenom on a to, co se mnou zamýšlí. Nemám tušení, co přesně to bude, ale přijmu cokoliv - jen dokud bude pokračovat.

Pak ale zavrtím hlavou, když se na konci gauče spustí na kolena, přitáhne si mě blíž a roztáhne mi nohy.

„Ne,” vydechnu a zvednu se na loktech, ale nemám šanci nohy sevřít, protože je Matteo drží a začíná líbat vnitřní strany mých stehen. Se smyslnou pomalostí klouže níž a níž. Koušu se do rtů, protože je to tak neuvěřitelně erotický pohled, jak se po kouscích přibližuje k mému toužebně tepajícímu středu. Je mi stále větší horko, napínám se, až nakonec palci rozhrne moje stydké pysky, a zavrtím hlavou, když na mě upře svoje zlatavé oči. „Ne.” Bojím se, že to bude příliš, ale on se jenom usměje.

„Ale ano, Sophie. Nech se nést. Užívej si to,” řekne a skloní se. V příští vteřině se jazykem dotkne mého nejcitlivějšího místečka.

Panebože! S chraplavým zasténáním se skácím na záda, zatínám prsty do koženého gauče, vzpínám se, protože mým tělem šlehají plameny. To je taky všechno, co můžu dělat, protože Matteo mi nedává šanci uniknout jeho sladkému mučení, dráždí mě, nejprve lehounce a potom tvrději, pravidelněji. Cítím, jak se mi v podbřišku sbíhají vlny a jak se schyluje k orgasmu. Je mnohem mohutnější než všechno, co jsem doposud zažila, úplně jiný než ty vybledlé pocity, které ve mně probudili moji dřívější milenci. Jako mistrovské dílo ve srovnání s dětskou čmáranicí. Rozechvěle znehybním, nebo se o to aspoň pokusím, a už

jsem těsně před bodem, kdy se rozletím na tisíce malých kousků. Vím to, už se toho okamžiku nemůžu dočkat, avšak Matteo najednou přestane, čeká, až se zase uklidním, aby začal nanovo a svezl mě na další, ještě vyšší vlně rozkoše.

Jako kdyby moje tělo převzalo veškerou vládu nad mou duší. Není tu už žádný ostych a žádné zábrany, už jsou to jenom vjemy, a jediná myšlenka, na kterou má můj mozek ještě kapacitu, je vysvobození.

Jenomže se to pořád jenom stupňuje a nepřestává, protože Matteo nemá slitování, dál mě líže a vráží do mě prsty, žene mě k dalšímu vyvrcholení, které mi pak ale stejně nedovolí prožít.

„Matteo,” sténám někdy potom, snad po minutách nebo po hodinách, a zmítám hlavou sem a tam. Moje tělo je napjaté jako tětiva luku, neovladatelně se chvěje. „Udělej mi to konečně.” Můj hlas zní prosebně.

„Prosím!”

On však zavrtí hlavou, vstane a já si na děsivou vteřinu pomyslím, jestli to všechno nebyla jen hra. že mě tady nechá samotnou s neukojeným chtíčem. Pak se ale naše pohledy setkají a já spatřím napětí v jeho rysech. Vůbec se neovládá tak, jak by tomu nasvědčovalo jeho rafinované laskání, a je stejně vzrušený jako já.

„Chci být v tobě, až se uděláš,” řekne chraplavě a ruce se mu chvějí, když si rozepíná opasek a stahuje si kalhoty a všechno ostatní, co má ještě na sobě. Potom ke mně vztáhne ruce a zvedá mě, až se ocitnu vestoje proti němu.

S bušícím srdcem sklouznu pohledem po jeho krásném těle. Nemá s nahotou sebemenší problém, a není ani důvod, protože opravdu vypadá jako mramorová socha. Jen s tím rozdílem, že ta část sochy, kterou má většina mužských soch v Římě uraženou nebo cudně zakrytou listy, pyšně trčí do výše. Jeho kůže ve večerním slunci zlatě září

podobně jako jeho vlasy a oči a já dychtivě hladím jeho pevné břicho, jehož svaly pod mými doteky jemně vibrují.

„Chytni mě,” procedí mezi zuby a zasténá, když moje ruka sevře jeho pevný, neskutečně velký úd. Jeho pokožka je měkká a rozpálená,

kontrastuje s ocelovou tvrdostí skrývající se pod ní a mně se líbí, že se ho můžu dotýkat, necítím sebemenší ostych, i když tak docela nevím, co právě dělám. Je to pro mě novinka, ale zřejmě to dělám dobře, protože Matteo slastně zamručí.

A potom se prosazuje ta nerozumná, odvážná Sophie, která si chce všechno užít až do krajnosti, což možná půjde jen při této jediné příležitosti. Ta Sophie, která mi stále ještě připadá podivně cizí, je evidentně součástí mě samé. Proto se svezu na kolena a vzhlédnu k němu, aniž bych ho pustila z ruky.

Jeho oči potemní a nezadrží mě, když otevřu rty a nasunu je na hrot jeho penisu, který vezmu do úst. Váhavě ho obkroužím jazykem a usměju se, když Matteo zalapá po dechu.

Tohle jsem nikdy nedělala - ještě včera by mě děsila možná i pouhá představa. Teď mu však hodlám oplatit to sladké trápení, kterým mě málem dohnal k šílenství, takže ho dál beru do úst a saju ho.

„Sophie.” Matteo mi vrazí prsty do vlasů, a když najdu správný rytmus, vychází mi pohyby boků vstříc. A mně se líbí stupňovat jeho slast. Vůbec mi nevadí, že mě využívá ke svému uspokojení, naopak. Lačně k němu vzhlížím, pozoruju jeho napjaté tělo, které se odevzdává mému laskání, a najednou cítím novou sílu, opojný pocit moci, protože dokážu tohoto neskutečně atraktivního muže docela ochromit chtíčem. Vzrušuje mě to stejně jako jeho a mezi nohama se mi sbírá nová vláha, čím prudší a nekontrolovanější jsou jeho pohyby.

Ještě víc v mých ústech roste, dýchá trhaně a já chci pokračovat, chci ochutnat víc než první slané kapky rozkoše. Matteo však najednou pustí mou hlavu, odstrčí mě, zvedne mě a umlčí můj protest divokým polibkem, zatímco mě nese přes místnost.

„Bože, Sophie,” sténá na mých rtech, „už dávno jsem po nikom netoužil jako po tobě.” Nadhodí si mě a já kolem něho instinktivně obemknu nohy, cítím zase, jak je silný a že ani nevnímá mou váhu.

„Tak pokračuj,” zašeptám, stále ještě odvážná. „Chci tě mít v sobě.” Jeho oči zajiskří, ale po tváři se mu mihne jakýsi stín, zaváhá.

„Musíme nejdřív…”

„Prosím,” vydechnu a vidím, jak touha odplavuje jeho pochyby, cítím, jak povoluje paže a nechává mě pomalu sjíždět níž, až hrot jeho penisu rozhrne moje stydké pysky. Zasténám, když do mě vnikne jeho tlustý kyj a celou mě vyplní.

Několik vteřin si hledíme do očí, aniž bychom se pohnuli, opájíme se pocitem spojení. Potom Matteo udělá několik kroků dopředu a předkloní se a já ucítím pod zády něco měkkého - položil mě na stůl, na kterém jsem prve bez hnutí pózovala.

Matteo je nade mnou a postrčí mě vzhůru, vytáhne se ze mě a zase do mě zajede, ale zvolna a se zatnutými zuby. Stojí ho obrovské úsilí, aby

se dokázal ovládnout - což já nechci. Proto ho sevřu nohama kolem boků, vycházím mu vstříc, žádám víc. On ale zavrtí hlavou.

„Tohle nemůžeme, Sophie,” řekne se zmučeným výrazem a odporuje sám sobě, protože do mě zase hluboko vnikne. „Musím si napřed zajít dolů pro kondom.”

Vráska na jeho čele mi prozradí, že se na sebe zlobí, že si ho nepřinesl rovnou, protože by moc rád pokračoval a jen taktak se udržuje pod kontrolou.

S úlevou se na něj usměju. „Ne, nemusíš,” řeknu. „Nemůže se nic stát.

Pokud… tu není nějaká jiná překážka?”

Tázavě na něj hledím, pozoruju, jak mu pomalu dochází informace, že beru prášky, a nemůžu tedy otěhotnět. Beru je ze zdravotních důvodů, abych udržela v mezích svůj totálně nepravidelný cyklus, a ještě nikdy jsem za ně nebyla tak vděčná. Zadržím dech, když vidím, jak se oheň v jeho očích, který s námahou krotil, zase rozpaluje.

„žádná překážka tu není,” odpoví. „Ach, Sophie, hrozně se chci udělat přímo do tebe.”

Obejmu ho rukama kolem krku a líbám jej stejně bezhlavě jako on mě, nechávám se unášet vášní, kterou už nic nedokáže zabrzdit. Ani já ji nechci zabrzdit.

Matteo do mě přiráží prudkými výpady a já jsem jako v rauši, zakloním hlavu a chtivě ho přijímám, odevzdávám se moci, kterou mě konečně odpaluje k orgasmu, na který čekám už příliš dlouho. Vykřiknu, když ucítím, jak se moje svaly naposledy sevřou kolem jeho planoucího kyje, když do mě hluboko zajede, a pak bez výstrahy vybuchnu, cítím, jak se mým tělem řítí vlny vysvobození a všechno strhávají a pronikají do každého koutku. Matteo mě o pár okamžiků později následuje, zkamení a vykřikne moje jméno. Cítím, jak do mě tryská a každé zachvění jeho tvrdého údu se přenáší do mě, spouští další záchvěvy slasti, které mě tak převálcují, že se jen bezvládně třesu a po tvářích mi stékají slzy.

Nevím, jak dlouho trvá, než se uklidníme. Nakonec se ale Matteo pohne, zvedne hlavu, a když se na sebe podíváme, poznám, že jím síla našeho spojení otřásla stejně jako mnou. Jeho pohled je zastřený a nějakou dobu trvá, než se zaostří. Pak se do jeho očí vrátí jiskření, a vrátí se mu i síly a on osvobodí moje tělo zpod své váhy.

„Sophie.”

Vzmůžu se jen na slabý úsměv a cítím náznak lítosti, když ze mě uniká a trhá naše spojení. Pomůže mi zvednout se a přitiskne mě zase k sobě, pak se opře o stůl, protože naše kolena jsou jako z vosku.

„Takhle jsem to tedy neplánoval,” řekne tlumeným hlasem a políbí mě do vlasů. Jeho dech je pořád těžký a já slyším rychlý tlukot jeho srdce, cítím jeho teplou kůži na své.

Nechci vůbec myslet, ale slastný pocit uspokojení je pomalu vytlačován realitou.

Ne, tohle nebylo v plánu. Bylo to… příliš dobré. Příliš intenzivní a opojné. Málem víc, než jsem dokázala snést. Proto nebude fakt, že to chci okamžitě dělat znovu, asi moc dobrým znamením.

„Přestal jsem se ovládat.”

Slyším v Matteově hlase úžas, zřejmě se mu to často nestává. Kousek mě od sebe odtlačí, prohlíží si mě a teprve teď si povšimne stop slz na mých tvářích. „Ublížil jsem ti?”

Mlčky zavrtím hlavou, protože jsem prostě ještě oněmělá, než abych dokázala formulovat slovy, co cítím. Jenom se ho pevně chytím kolem krku, když mě rázně zvedne ze země a odnáší po schodech dolů.

Tělesně se cítím dobře, pomyslím si, pokud nepočítám rozbolavělý pocit mezi nohama, kde ho stále ještě cítím v sobě. Přesto mi ale připadá, jako kdyby mi něčím ublížil, něčím, co mě navždycky změnilo, a pak je tady ta bolest v mé hrudi a já nevím, jestli se mám smát, nebo brečet. Bezmocně se ho držím a tisknu svou tvář k jeho krku, vdechuju jeho vůni.

„Kam mě neseš?” Vlastně na tom nezáleží, já jenom nechci, aby mě pustil, chci si to ještě trochu užívat, než ta zářivá mýdlová bublina, ve které se právě vznáším, nevyhnutelně praskne.

Neodpoví a místo toho cítím, jak se propadám do měkké matrace.

Přišlo to tak nečekaně, že překvapením otevřu oči.

Ležím na široké posteli v místnosti, která je větší než ta, v níž jsem se převlékala. Nábytek je z tmavého ořechového dřeva a na stojanu u skříně visí věci, které měl Matteo na sobě při našem výletu do muzea.

Tohle tedy musí být jeho ložnice.

Matteo se nade mnou sklání a zapře se pažemi vedle mých ramen, shlíží na mě s rostoucím žárem v očích. Klikatá jizva na jeho dokonalé hrudi mu dává něco divokého a já se nemůžu dost vynadívat, propadám se do jeho očí, které na mě hledí se směsicí spokojenosti a nové touhy.

„Tam, kam jsem tě chtěl odnést, než jsi mi zamotala hlavu, takže jsem to už nestihl,” odpoví s pořádným zpožděním a plynulým pohybem se sveze na postel vedle mě, vezme mě zase do náruče, takže ležím na něm. „A odejdeme odtud teprve tehdy, až s tebou skončím a udělám ti všechno, co jsem si představoval.”

Proběhne mnou zachvění při myšlence na to, co mi tento večer a tato noc ještě přinesou, a když mě jako nic převalí a ocitne se nade mnou, zamáčkne mě do matrace a začne mě líbat, uvítám tu mlhu rozkoše, která mi dovolí zapomenout, že tohle je jen okamžik, slabá chvilka. Nic víc to být nemůže, ani nesmí. Slunce právě zapadá, a až zítra zase vyjde, musím být rozumná. Musím…

Matteo prohloubí svůj polibek a já kolem něj pevně sevřu ruce a přestanu konečně přemýšlet.

15. kapitola

„Tys strávila včerejší noc s Matteem Bertanim?” Sarah vytřeští oči a tváří se tak užasle, že se musím usmívat, i když mi ve skutečnosti není do smíchu. Jde přece o vážnou věc. Sarah si to ovšem evidentně nemyslí, protože když se vzpamatuje, široce se zazubí. „Tak to je šílené!”

„Ano, obávám se, žes to vystihla úplně přesně,” zašklebím se, i proto, že to vyhrkla tak nahlas. „A nekřič tolik. Ještě nás uslyší tvá švagrová,” napomenu ji, ale Sarah mávne rukou.

„Neboj. Grace říkala, že jde vzbudit Jonathana, takže bude nahoře v ložnici, a já jsem v kuchyni o dvě patra níž, zaručeně mimo její doslech,” zasměje se. „Tak velká vila, jakou má můj bratr, má svoje výhody, pokud jde o trochu soukromí.”

Oplatím jí úsměv a cítím, jak je mi hned trochu lehčeji u srdce. Je tak příjemné ji vidět, takže ani nemůžu odtrhnout oči od displeje malého notebooku ze strachu, aby Sarah nezmizela. Ať už Skype vynalezl kdokoliv, zasloužil by vyznamenání, protože je mnohem příjemnější milého člověka nejenom slyšet, ale taky vidět, zvlášť když je někdo daleko od domova v citově výjimečné situaci a potřebuje kamarádku.

Pouze mi to mírně komplikuje okolnost, že je Sarah na návštěvě u svého bratra a jeho ženy.

„Hned jak se vrátí, budeme ale mluvit o něčem jiném, jasné?” poprosím ji a přijde mi děsné, že zrovna teď má tak málo času, když nejvíc potřebuju její radu. Zná přece Mattea z doby, kdy v Římě sama

studovala, a taky je široko daleko jediná, komu můžu vyprávět, co mě tíží na srdci.

„Grace se tak rychle nevrátí,” uklidňuje mě. „Určitě nám dá možnost trochu si popovídat, když ví, že se jí postaráš o dárek.”

To byl totiž hlavní důvod, proč se Sarah ozvala: protože se mnou chtěla mluvit její švagrová a o něco mě požádat. Vlastně je to trochu víc než jen prosba, je to oficiální zakázka, protože shání dárek k narozeninám pro svého manžela Jonathana - bratra Sarah. A jelikož on miluje moderní umění, chtěla, abych jí pomohla vybrat něco vhodného, což já samozřejmě ráda udělám. Mám Grace ráda, je moc milá, i když jsme se zatím potkaly jen párkrát. A pokud teď nechá mou kamarádku chvíli jenom pro mě, tak ji budu mít ještě radši, pomyslím si s povzdechem.

Sarah se zazubí, když slyší můj povzdech, a zastrčí si tmavé vlasy za ucho - gesto, které dělá často od té doby, co si je zase nechala narůst po ramena. Její modré oči škádlivě zajiskří.

„Nemůžu totiž tvrdit, že na tobě není vidět, že chceš mluvit,” řekne.

„Grace by ovšem měla pro tvoji situaci pochopení. V komplikovaných mužích se vyzná. Je totiž manželkou mého bratra.”

Musím se usmát, protože znám jejich příběh z vyprávění. Těžko ho ale můžu srovnávat se svou situací.

„To je něco úplně jiného,” namítnu. „V případě Grace a tvého bratra šlo o velkou lásku, ale mezi Matteem a mnou to je…”

Jenom aférka, chtěla jsem vlastně říct, ale nejde mi to přes pusu.

Nevím totiž, jestli se to už dá takto nazvat. Asi bych u něj musela strávit víc než jednu noc. A tomu bych se radši měla vyhnout.

„…složitější,” dokončím větu a pokrčím rameny.

„Tak jednoduché, jak to zní s odstupem, to ti dva taky neměli, věř mi.” Sarah se zasměje. „Teď už ale chci slyšet, co se děje tam u tebe. A nevynechávej žádné podrobnosti, slyšíš?”

Rychle jí vyprávím, co ještě neví - o svém prvním setkání s Matteem na Giacomově recepci, a o tom, že pro nás má dělat ten znalecký posudek, jsem jí pověděla už předtím -, aniž bych měla tušení, co se ještě všechno přihodí. A pikantní detaily pochopitelně zamlčím. Na ty není čas. A kromě toho je pro mě ta nová, nespoutaná Sophie, kterou ve mně probudil Matteo, stále ještě cizinkou, takže o tom nechci mluvit - ani se Sarah, mou nejbližší důvěrnicí.

Není sice moje dlouhodobá kamarádka, protože se známe teprve dva roky, ale stala se pro mě za tu dobu velice důležitou. Když jsme se tenkrát potkaly, měla těsně před svatbou s Alexanderem a sháněla pro něj u nás - podobně jako teď Grace - vhodný dar. Okamžitě jsme si padly do oka, ale mohly jsme se stát kamarádkami jen díky tomu, že má jako jedna z mála pochopení pro mou situaci. Nikdy jsem jí nemusela vysvětlovat, proč často nemám čas, a ani mi nezazlívá, když někdy na poslední chvíli zruším setkání, protože mi do něho vleze něco

pracovního nebo se zase něco děje s mámou. Ostatní to vždycky nakonec otráveně vzdají, takže mnoho mých dřívějších přátelství vyšumělo anebo se ani nestačilo upevnit. Sarah však umí být tak láskyplně tvrdohlavá, pokud se máme sejít, pokaždé mi to připomíná a trpělivě čeká, až se nám konečně podaří sladit termín, a já jsem jí za to velice vděčná. Bez ní bych byla opravdu osamělá - zvlášť teď v poslední náročné době - a neměla bych nikoho, komu bych se mohla svěřit s problémy. Tedy ne s takovými, jako mám teď s Matteem. Tohle můžu rozebírat jenom s ní a doufám, že od ní dostanu dobrou radu, jelikož ho zná z doby, kdy tady studovala.

Rozhodně umí naslouchat, úplně mi visí na rtech, hlavně když se dostanu k tomu, co se dělo v Matteově ateliéru.

„A potom?” vyptává se. Povzdechnu si.

„Potom mě odnesl dolů do ložnice a tam jsme to dělali ještě jednou.”

To je dokonalá zkratka, protože Matteo splnil, co slíbil, a strhl mě s sebou do erotického opojení, které jsem ještě nezvládla zpracovat. Mám pocit, jako bych měla nateklé rty, celé tělo mě příjemně bolí a je tu i ta nezvyklá vláha mezi mýma nohama, která mi připomíná, že to nebyl jenom sen. I když to vypadalo jako sen…

„Aha,” praví Sarah významně a vytrhne mě ze vzpomínek, do nichž jsem na chvilku sklouzla. „A proč vlastně teď hezky nepospáváš vedle něj v jeho posteli a sedíš sama na hotelu?” Její tvář najednou vyzařuje úlek. „Snad ne jenom kvůli tomu, aby sis zavolala se mnou a s Grace?”

Nešťastně zavrtím hlavou. „Musela jsem dnes ráno prostě jít.”

Kdovíkdy v noci jsme únavou usnuli, ale zřejmě pro mě bylo příliš nezvyklé ležet nějakému muži v náručí, takže jsem se brzo zase probudila. A když jsem vedle sebe uviděla Mattea - ty rozčepýřené tmavě blond vlasy a jeho krásné rysy vyhlazené spánkem -, v tu ránu jsem věděla, že nemůžu zůstat.

Sarah nevěřícně pozvedne obočí. „Aha. A co ti na to řekl?”

„Nic. Ještě spal,” prohlásím, což ji celkem zaskočí.

„Ty ses odtud jen tak vyplížila?”

Provinile se zašklebím, protože to poměrně přesně vystihuje můj odchod. Akorát že to nebylo „jen tak”, bylo zatraceně těžké odtrhnout se od jeho tepla a doteku jeho kůže na mou a opatrně se od něj odkulit, aby se neprobudil. A když jsem potom stála u postele a naposledy se na něj dívala, moc nechybělo a lehla bych si zpátky k němu. Jaksi se mi ale podařilo otočit se a odejít tiše do pokoje pro hosty, kde jsem se rychle oblékla.

Brána byla zavřená a já jsem si myslela, že budu muset Mattea přece jenom vzbudit, ale naštěstí zrovna přišla jedna zaměstnankyně nadace, která si včera zapomněla v kanceláři nějaké materiály, a pustila mě. Za chvíli jsem byla v hotelu a kromě jednoho telefonátu s otcem jsem celou dobu ležela na posteli a dívala se do stropu. A potom jsem si vzpomněla, že jsem domluvená se Sarah, že si zavoláme přes Skype, což mi přišlo opravdu vhod.

Bezmocně rozhodím rukama, protože Sarah na mě hledí, jako kdybych neměla všech pět pohromadě.

„Nedívej se tak na mě, musela jsem opravdu jít,” ospravedlňuju se.

„Jinak bych určitě podlehla a znovu bych se s ním vyspala. To přece nemá smysl. Musím se vrátit do Londýna, už brzo.” A zapomenout na něj, dodám v duchu. Což možná nepůjde…

Sarah zřejmě nevidí žádný problém. „No a? Tak prostě využij čas, který ti s ním ještě zbývá.” Dlouze si povzdechne, když na ni zdeptaně

hledím. „Člověče, Sophie, ty se seznámíš s nejvíc sexy mužem v Římě a skončíš s ním v posteli - pro tohle by moje spolužačky vraždily - a pak

utečeš, než stačíš zjistit, co z toho bude?” Zavrtí hlavou. „Teď mi netvrď, že je to kvůli tomu děsně nudnému Nigelovi, se kterým ani pořádně nechodíš.”

Překvapeně na ni civím. „Tobě se zdá Nigel nudný?”

„Dokonce k smrti nudný,” odpoví s povzdechem. „A občas lituju, žes ho musela znovu potkat zrovna na našem večírku. Nevěděla jsem, že se znáte z dřívějška, a kdybych věděla, že se ho pak už nezbavíš, přemluvila bych Alexe, ať ho nezve.”

Teď jsem tedy doopravdy zděšená. „Proč jsi mi nikdy neřekla, že ho nemáš ráda?”

Pokrčí rameny. „Protože ty na něm vidíš jen to pozitivní. Chápu tě, vždyť vám pomohl, když se vám nedařilo, což bylo nepopiratelné štěstí. A není pravda, že ho nemám ráda. Je docela milý - ale jako muž je na tebe moc mdlý, Sophie. Znáte se rok, pokud nepočítám vaše přátelství z

pískoviště, a on za celou tu dobu nezvládl to, k čemu Matteovi Bertanimu stačilo pár dní?” Významně se zazubí a zasněně si povzdychne.

„Mimochodem, úplně ti rozumím. Podařilo se ti ulovit dokonalý ideál muže. V jeho případě bych taky možná podlehla, kdybych nebyla šťastně vdaná.”

„Já jsem nikoho nelovila, prostě se to… stalo,” protestuju.

„Tohle se jen tak nestává - ne tobě,” vede si Sarah svou. „A rozhodně za ním ještě jednou musíš. Má pro vás přece sestavit ten posudek, ne?”

Povzdechnu si. „To už se vyřešilo. Volal mi táta - ten Enzo je už prodaný.”

Tahle novinka mě samotnou překvapila, protože doposud se nestalo, že bychom nějaký obraz vyjmuli z naplánované aukce. To obvykle není v zájmu našem ani našeho klienta. Ale jak se zdá, zřejmě byl lord Ashbury, jeden z našich věrných zákazníků, tou malbou natolik okouzlen, že spontánně nabídl balík peněz - plus provizi pro nás -, pokud mu bude koupě zaručena. Táta jenom předal jeho nabídku dál a nepochyboval, že Lindenburghovi na to nepřistoupí. Jenomže stalo se a nyní už je obraz z trhu pryč, a my Matteův posudek už nepotřebujeme. Takže nemusí letět do Londýna a já nemám důvod za ním ještě chodit. Můžu ho prostě vyškrtnout ze života, i když táta nebude chápat, jak se můžu vzdát tak cenného kontaktu. Za těchto okolností to ale nejde, musím udělat rozhodný krok, a teď je k němu ta správná příležitost. Což je dobře.

Každopádně si to už od rána snažím namluvit a ignorovat svírání v mé hrudi, které prostě nechce přestat.

Sarah ovšem s tímto řešením není vůbec spokojená, vidím to na ní.

Když však chce právě něco říct, zarazí se a ohlédne, okamžik naslouchá.

„Myslím, že sem jdou Grace a Jonathan.” Nakloní se ke kameře a pronikavě na mě hledí. „Stejně za ním musíš jít, slyšíš? A vyjasnit si s ním, co se mezi vámi děje.”

Rázně zavrtím hlavou, protože ona mě prostě nechce pochopit. „Nic se mezi námi neděje, Sarah. Byl to jen sex, nic víc. Nic to neznamenalo,” pokrčím rameny.

„Nesmysl,” nesouhlasí. „Ovšemže znamenalo, když je moje rozumná kamarádka najednou schopná strávit nerozumnou noc s jedním z nejatraktivnějších mužů Říma, ach, co to melu, celé Itálie, který je navíc navzdory své pověsti velice vybíravý. A který ti velice rychle podlehl, jak se zdá. Kdyby v tom nic nebylo, nevypadala bys teď tak vyřízená, ne?” S vědoucím výrazem v očích mě pozoruje a nutí mě k námitce.

„Ale Matteo…”

„…si po smrti své ženy nezačíná žádné vztahy, já vím. žádné vážné - znám drby. Kdo ale říká, že kvůli tobě neudělá výjimku? Vždyť taky vždycky tvrdil, že nerad opouští Řím. Údajně se odtamtud nehne prakticky nikdy, ale kvůli tobě by letěl do Londýna. To musí něco znamenat, věř mi.”

Nechce se mi věřit. „Ty to nechápeš, Sarah. Nikdy by z toho nic nebylo. Už kvůli mámě nemůžu odejít z Londýna natrvalo, a Matteo žije

tady. A ani se k sobě nehodíme, jsme moc…, hej, co to děláš?” Obraz se najednou zatřese, protože vzala svůj tablet, který měla celou dobu před sebou a přes jehož kameru jsem ji viděla.

„Něco ti ukážu,” slyším její hlas a kamera se pootočí a zabere jídelnu, kde uvidím Grace a Jonathana, jakmile se obraz zase zastaví.

Připomenu si, jaký jsou hezký pár, ona drobná a narezle blond, on vysoký a černovlasý, a oba zjevně velmi zamilovaní, protože stojí na posledním schodě a líbají se. Když konečně přestanou a udělají i poslední krok dolů, zase se zastaví, a zatímco spolu mluví, položí Jonathan ruku Grace na břicho, které se už zřetelně kulatí. Je v pátém měsíci, jak mě hrdě

informovala, a jak se zdá, mluví ti dva právě o dítěti.

„Vidíš to?” říká Sarah. „Takhle je to tady pořád. Pusinkují se jak dva čerstvě zamilovaní, i když jsou svoji skoro stejně dlouho jako já s Alexem.”

„Však vy dva se taky pořád muchlujete,” poznamenám a slyším její smích.

„Ano, máš pravdu. Ale tak hrozní jako Grace a Jonathan jsme nikdy nebyli. Někdy se mi zdá, že jeden bez druhého nemůžou existovat. A teď čekají dítě, i když Jonathan nikdy děti nechtěl, a už nám jde se svou starostlivostí pomalu všem na nervy. Je to…” Slyším, jak naprázdno polkne. „Někdy sama nevěřím, jak moc se změnil. Celé roky si nikoho nepustil k tělu, ale pak přišla Grace a všechno se změnilo. A taky by na

ně tehdy nikdo nevsadil ani penny, protože se k sobě údajně vůbec nehodili.” Otočí tablet zase na sebe, nakloní se k němu a mluví tiše, aby ji vedle neslyšeli. „Co tím chci říct: dej vám s Matteem ještě šanci. Co můžeš ztratit, kromě toho nudného Nigela?”

Usměje se a já chci odpovědět a hájit Nigela, ale Jonathan a Grace přejdou do kuchyně a tím je náš rozhovor mezi čtyřma očima ukončen. Sarah už má naspěch.

„Alex a já ještě pojedeme za otcem na Lockwood, takže už musím končit. Brzo si zavoláme, ano? A mysli na to, co jsem ti řekla!”

Přikývnu a přinutím se k úsměvu, Sarah na mě mrkne a naposled mi zamává. Pak displej zčerná a já jsem zase sama.

Chvíli ještě nepřítomně civím na notebook a navzdory hluku ulice, který ke mně tlumeně doléhá, si nepříjemně uvědomuju ticho v pokoji.

Byla jsem si tak jistá, že mi Sarah rozumí. že mě utvrdí v názoru, že se už k Matteovi nemám vůbec vracet, protože už samu sebe nepoznávám od chvíle, co jsem ho potkala. Protože všechno ostatní, co bylo v mém životě doposud důležité, možná rázem přestane platit - a to nemůže být dobré. A dost mě šokovalo, že se na věc dívá úplně jinak, takže jsem ještě zmatenější než předtím.

Jedna moje část, ta, která by dnes ráno byla raději zůstala u Mattea, by ráda poslechla Sarah a dala mně a Matteovi šanci. Za každou cenu. Proč prostě jednou nevyzkoušet trochu lehkomyslnosti a dát věcem volný průchod, lhostejno, co z toho vyleze, až se budu muset vrátit do Londýna?

Zhluboka se nadechnu a zase cítím to svírání v hrudi, jako kdyby mi na ní leželo těžké závaží. Protože riziko je moc velké - proto, říkám si s mírným zoufalstvím. Andrew měl asi pravdu, asi jsem na takové dobrodružství příliš vážná. Matteo možná dokáže nezapojovat city, ale já si nejsem úplně jistá, jestli to zvládnu. Sarah měla pravdu, já nikdy nejednám tak bezhlavě, jelikož si to nemůžu dovolit. Jak bych se totiž měla vrátit do Londýna, do svého obvyklého života, kdybych tady ztratila svoje srdce? A vrátit se musím, žádná alternativa neexistuje. Rodiče mě potřebují. Tudíž bych se neměla vrhat do ničeho, co nemá budoucnost.

Zavřu oči, chtěla bych na nic nemyslet, ale nedaří se mi to, protože se nade mnou pořád vznáší Matteův obličej. A cítím ho, jako kdybych stále měla na své kůži jeho dlaně, jeho rty na svých ústech, jeho tělo na mém, jako kdybych stále ležela vedle něj.

Kůže umí vzpomínat na dotek, pomyslím si a zavzdychám. Prý je to Keatsův citát. Vždycky se mi líbil. Jenomže teprve teď, když jsem byla tak zdrcujícím způsobem „dotčena”, chápu plně jeho smysl. S Matteem to bylo tak smyslné a zvláštní, že mi po zádech běhá mráz, jenom na to pomyslím. Vpálilo se mi to do vzpomínek a nevím, jestli někdy zapomenu. Jestli zapomenu na Mattea.

Proto jsem dnes ráno odešla. Protože snad ještě mám šanci, pokud se od něj od teď budu držet dál. Potom doufám dokážu uchránit svoje srdce a budu moct pokračovat tam, kde jsem přestala, když jsem přišla sem.

Možná…

Za chvíli vstanu a odvleču se do koupelny, kde se svléknu a osprchuju.

Ale i potom, když v čistém oblečení a s vlhkými vlasy sedím dole v jídelně, mám pořád pocit, že na sobě cítím Mattea. Provází mě i následující hodiny, nutí mě nervózně hledat si nějaké zaměstnání, kterým bych se rozptýlila. Ale ať dělám, co chci: nakupování, povídání s Danielou Biniovou, setkání s Andrewem, který má náhodou čas na šálek čaje, další telefon s tátou a kontrola Giacomova seznamu -, Matteo mi prostě nejde z hlavy. Jakmile zavřu oči, vidím ho před sebou, a když nedávám pozor, začínám přemýšlet, co by asi řekl na některé věci nebo jak by se usmíval nad něčím jiným. A navečer už to nevydržím.

Sarah měla pravdu, musím zase za ním, pomyslím si. Nemůžu to nechat viset ve vzduchoprázdnu, musím mu aspoň říct, že se to s tím posudkem vyřešilo. A osobně, ne po telefonu. Je důležité, abych se mu při tom dívala do očí, i když mám strach, že v nich bude jen lhostejnost. Pravděpodobně to tak bude, protože od mého útěku uplynulo už mnoho hodin, a kdyby mě postrádal, ozval by se, ne? Budu aspoň vědět, na čem jsem, řeknu si a dlouze vydechnu. To bude lepší než se dál trápit v nejistotě.

Jakmile se rozhodnu, nemůžu se dočkat a ani ne o půl hodiny později už stojím s rozbušeným srdcem ve světle modrých šatech bez ramínek, které jsem si koupila při předchozí nákupní procházce, před Matteovou vilou. Zeď obklopující pozemek mi však připadá mnohem vyšší než včera, a v jednu chvíli se už chci vrátit. Pouze vyhlídka, že bych si pak celý večer a celou noc zase lámala hlavu, mě donutí jít dál ke dveřím, které mi dnes ráno ukázala ta paní z nadace. Nacházejí se vedle brány a jsou ze železa, vypadají velice solidně a odmítavě, což mi stisknutí zvonku taky neusnadňuje. Když krátce zazvoním, rozsvítí se na

domácím videotelefonu světýlko vedle kamery.

Rozpačitě se dívám do kamery. Netuším, jestli je Matteo uvnitř, je přece víkend a možná ho tráví mimo město. Možná odjel jako spousta obyvatel Říma na pobřeží nebo do Castel Gandolfa za Valentinou. Nebo tam je a neotvírá, protože vidí, že jsem to já, kdo…

Ozve se bzučák a já sebou škubnu. Srdce se mi rozběhne jako bláznivé, ale přesto zatlačím do těžkých dveří a vejdu na pozemek. Křečovitě svírám popruh kabelky a mířím po štěrkové cestičce k domu, cítím, jak se stísněnost mého žaludku stává těžkým kamenem.

Určitě je to jenom hospodyně, pomyslím si, abych neztratila nervy.

Nebo někdo z nadace, tak jako dnes ráno.

Ve dveřích však čeká Matteo.

Je bosý a má na sobě džíny a bílé jednoduché tričko, jako kdyby se moc nenamáhal s oblékáním a popadl prostě první věc, co mu padla pod ruku. Špinavě blond vlasy mu jako obvykle padají do čela a na tvářích se mu rýsuje náznak strniště, ale ani tento nezvykle „zanedbaný” zjev není

o nic méně atraktivní, takže ztěžka naprázdno polknu, když k němu přicházím.

Způsob, jakým se opírá o zárubeň - zvednutou pravou paži loktem opřenou o rám dveří, levou na klice -, je ležérní a nedovolí mi uhodnout, co říká na to, že jsem tady. A ani v jeho vážné tváři, v níž chybí jakýkoliv náznak úsměvu, nepřečtu, co si myslí. Ovšem lhostejnost tam není, protože oči mu jiskří, jak poznávám stále zřetelněji, čím jsem blíž.

Když dojdu ke dveřím, mlčky o krok ustoupí a otevře docela, nechá mě projít do haly. Zůstává však stát tak, abych se musela prosmýknout

těsně kolem něho, a mně změknou kolena, když se nadechnu jeho vůně, na kterou po včerejší noci do smrti nezapomenu.

Zavře za mnou dveře a opře se o ně, pokouším se vzpomenout si, proč jsem přišla.

„Matteo, já…” Co jsem mu to chtěla říct? V hlavě mám jak vymeteno, dokážu myslet jenom na to, jak moc mi chyběl, i když jsem bez něho nezůstala ani den. „Chtěla jsem…”

V očích mu zaplane něco, co okamžitě přeskočí i na mě, jiskra, která se ve mně prudce rozhořívá a podpálí mě, když ke mně Matteo vykročí, natáhne se po mně a skoro surově mě k sobě přitáhne.

A pak už jeho rty leží na mých a on mě líbá, jak mě v životě ještě nikdo nelíbal.

16. kapitola

V jeho polibku není nic svůdnického a lákajícího tak jako včera večer, tentokrát je to čirá naléhavá vášeň, která mě totálně převálcuje a sebere mi půdu pod nohama, úplně doslova, protože se na okamžik vznesu ze země, a když zase stojím, cítím za zády chladnou stěnu, na kterou mě tiskne, aniž by se na vteřinu odtrhl od mých rtů.

Já ale nechci, aby se odtrhl, potřebuju ho tak naléhavě, že vůbec nechápu, jak jsem to bez něj mohla vydržet. Ruce se mi chvějí, když jimi vklouznu pod jeho triko a vyhrnu ho vzhůru, on se ode mě odlepí jen na tak dlouho, aby to triko ze sebe mohl servat a odhodit ho kamsi stranou. Dychtivě Mattea hladím dlaněmi po holé kůži, hmatám po jeho jizvě, která je na něm tak zvláštní, a pomyšlení, že kdybych dnes nepřišla, nemusela jsem to už nikdy v životě zažít, mě nutí líbat ho ještě zoufaleji. Protestuju zasténáním, když se ode mě kousek odtáhne, aby se na mě podíval.

Naše tváře jsou kousíček od sebe a oba prudce oddechujeme, jsme zajatci napětí, které se mezi námi nahromadilo a které se může uvolnit jen jediným způsobem.

Matteovy oči jsou nyní temné a vypadají skoro černé, a nezvladatelný chtíč v nich mě rozechvívá. Bezmocně dovolím, aby mi sevřel zápěstí a zvedl mi paže nad hlavu. Jeho tělo je nalepené na mém a já cítím jeho žár. Pořád je tu ale moc látky, která nás odděluje, což Matteovi také

vadí, a tak sjede rukama níž a zastaví se u živůtku mých šatů. Je upnutý, sedí mi pevně na kůži a Matteo je příliš nedočkavý, než aby se zdržoval se svlékáním, popadne ho a prudce rozerve. Zalapám po dechu.

Prolétne mnou šok a vzrušení zároveň, když na odhalených ňadrech ucítím náhlý závan chladnějšího vzduchu. Samozřejmě zvítězí vzrušení a já ho chci zase ovinout rukama.

To mi ale nedovolí, zadrží mé ruce nahoře a skloní hlavu. Vím, co chce udělat, koušu se do rtu a čekám na horký vjem jeho úst na mé ztuhlé bradavce. Když ji pak o jeden úder srdce později obemkne rty a jemně zatáhne, je to mnohem víc slastně drásavé, než jsem čekala. Opřu hlavu o stěnu a vychutnávám si ten pocit být mu vydaná na milost a nemoct

mu zabránit v tom, co dělá. Beze studu se propínám, abych byla co nejblíže jeho ústům. Jeho laskání vysílá proud elektrických jisker do mého nejcitlivějšího místa, bičuje mou touhu, která je málem bolestivá. To tepání tam se už nedá vydržet. Chci víc, chci ho cítit, až vyplní to prázdno mezi mýma nohama, a v žádném případě nesmí přestat, proto polekaně zasténám, když doopravdy přestane, ale potom se hned rozkoš vrací, protože on bere mezi rty druhou bradavku a dál mě tímto bolestně slastným způsobem mučí, až málem exploduju.

„Matteo.” Můj hlas je jako dech, jako žadonění, protože už to dál nevydržím, a on mě konečně vyslyší, pustí mě, takže ho můžu obejmout rukama a odevzdat se jeho polibku, který je teď jako rozkaz. Netrpělivý. Nesmlouvavý.

Když sahá pod sukni mých šatů, chvějí se jeho ruce stejně jako ty moje. Zahákne ukazovák za lem mých kalhotek a prudkým škubnutím je roztrhne. Zahodí je a rozepne si džíny, osvobodí svůj penis a pohled na něj mě neskutečně vzruší.

Nedokážeme už čekat, ani jeden ne, a když mě zvedne a jedním dlouhým tvrdým přírazem do mě zajede, zazmítám se v prvních palčivých vlnách orgasmu. Matteo zamručí, když ucítí, jak na něm pulzuju, a tepe do mě drsně a divoce, pumpuje bez ohledu na mě a přitom mě líbá brutálně a jakoby zuřivě, jako kdyby na mě zuřil, že se už nedokáže ovládnout.

Dospěje na vrchol těsně po mně, odtrhne se od mých rtů, zvrátí hlavu a vytryskne hluboko do mě. Se zavřenýma očima na něm visím, tisknu ústa na jeho rameno a lížu pot z jeho kůže, zatímco on do mě stříká a

vyvolává tím nové sladké křeče v mém podbřišku, které mě můžou připravit o rozum.

Odeznívají jen velmi pomalu, ale ani potom, když se konečně trochu zklidním, neuvolním svoje sevření kolem Matteovy šíje a vinu se k němu, oči stále ještě zavřené, cítím na hrudi tep jeho srdce a slyším jeho ochraptělý dech, který mě šimrá na rameni. Chtěla bych, aby zůstal ve mně a já se mohla trochu déle vznášet v tomto hluboce uspokojivém, uvolněném stavu, v němž nemusím přemýšlet, co to znamená, že jsem ochotná odevzdat se tomuto muži bez všech podmínek.

Možná jsem tušila, že k tomuhle dojde, a proto jsem se podvědomě bála si s ním začínat. Přitahuje mě tak mocně, že se v té síle ztrácím. Otřásla vším, co pro mě doposud platilo - a to je problém, a velký.

Pro Mattea by tohle mohl být normální stav, takže mu na pár dnech divokého sexu nesejde, ale můj život se právě převrací vzhůru nohama. Teď už pro mě není vůbec nic normální, pomyslím si stísněně a cítím, jak Matteo zvedá hlavu, setkám se s jeho pohledem a zase celá taju, když se líně a spokojeně usměje a políbí mě, tentokrát něžněji a beze

spěchu, ale pořád náruživě, jako kdyby hodlal naznačit, že patřím jemu a nikomu jinému. V tom má bohužel pravdu, protože já mu nedokážu vzdorovat a oplácím mu líbání. Když skončí, je jeho pohled už zase

jasný - a znepokojený.

„Připravíš mě o rozum, Sophie,” řekne a pohne se ve mně, připomene mi, že jsme pořád spojeni. „Není moc žen, s kterými bych to takhle nestihl do postele.”

Při těchto slovech mě zalije horkost, protože to zase zní, jako kdybych pro něj nebyla jen jedna z mnoha - a to slyším navzdory svým pochybnostem ráda. Položím tvář na jeho rameno a táhle si povzdechnu.

Matteo to pochopí špatně, zřejmě si myslí, že se cítím špatně.

Vyklouzne ze mě, opatrně mě postaví na nohy, upraví si kalhoty a taky moje šaty, pokud to v jejich případě jde. Položí mi dlaň na tvář a zkoumavě na mě hledí.

„Jsi v pořádku?”

Chabě se usměju. „Já ano,” prohlásím a významně shlédnu na rozervanou látku mých šatů. Nezáleží mi na tom, že byly nové - ten zážitek, při němž byly zničeny, byl tak intenzivní a krásný -, ale máme tu jeden problém. „Jak mám takhle vyjít na ulici?”

„Kdo říká, že máš jít na ulici?”

Matteo se sice zazubí, ale v jeho tváři je i něco panovačného, když mě bez rozmýšlení vezme do náruče a nese mě vzhůru po schodech, jako kdyby mi chtěl zabránit v odchodu. Odnese mě do ložnice, ale nemá v plánu to, co si myslím, jelikož mine postel a míří do sousední koupelny. Teprve tam mě postaví na zem.

„Určitě se chceš dát trochu do pořádku,” řekne, a když můj pohled padne na zrcadlo, dojde mi, co tím myslí. V těch roztrhaných šatech vypadám skutečně dramaticky, což Matteovi nezabrání znovu mě políbit.

„A já se zatím postarám o jídlo, což jsem právě zamýšlel, než jsi přišla.” S překvapením pozvednu obočí. On umí vařit?

Zřejmě mi tu otázku vyčetl z tváře, takže se usměje. „Elisa tu bývá jen přes týden. O víkendu jsem odkázaný sám na sebe.”

Velmi praktické, pomyslím si a zčervenám při představě, co by se stalo, kdyby někdo přišel do haly, když jsme byli v nejlepším.

„Máš hlad, ne?” zeptá se a já přikývnu, zase jednou překvapená, že je úplně jiný, než jsem čekala. Ale on je vlastně ve všem jiný, napadne mě, zatímco se svlékám z poničených šatů.

Trochu mi to připadá, jako kdybych tím zároveň odkládala i poslední kousek zbroje, která chrání mé srdce před Matteem Bertanim. A mě to děsí, protože stále ještě nevím, jak dlouho budu moct zůstat. A jestli to opravdu chce, vždyť se přece nevyjádřil.

Teď už je stejně pozdě, pomyslím si. Nezbývá mi než poslechnout radu Sarah a prostě počkat, co z toho bude.

Když vyjdu z koupelny, přemýšlím, co si mám obléct. Mohla bych jít do pokoje pro hosty a zkusit najít to kimono, které tam určitě někde bude, ale radši se spontánně rozhodnu pro košili, která visí na ramínku na dveřích od skříně. Jestli ji měl připravenou na nějakou zvláštní příležitost

- má smůlu. Já jsem si ty šaty taky nekoupila proto, abych je na sobě měla jedinkrát, takže mám nárok aspoň na tohle malé odškodnění. A kromě toho ta košile hezky voní.

Košile je velká, sahá mi až do půli stehen. Musím si ohrnout rukávy, aby mi neplandaly přes ruce, a když se pak na sebe podívám, nedokážu pochopit, že já, rozumná klidná Sophie, mám na sobě košili muže, který ze mě před chvílí doslova strhal šaty. Páni. Kdo by si to pomyslel, říkám si a pro sebe se usmívám. A to pořád není všechno, protože moje kalhotky to vášnivé setkání taky nepřežily, takže pod košilí nic nemám.

Ale jelikož mě Matteo už viděl úplně bez šatů, nemám s tím problém - má to v sobě něco příjemně zvráceného, což se této odvážné Sophii docela líbí. Takže si ještě poupravím vlasy a jdu hledat Mattea.

Není těžké ho najít, stačí jen následovat vůni linoucí se z kuchyně. Je velká a moderně zařízená, uprostřed s kuchyňským ostrůvkem z leštěného betonu, s obrovskou lednicí a skříňkami v lesklé zelenošedé barvě, které se mi líbí, protože je jejich design tak minimalistický - kontrapunkt ke zbytku domu. A je pravidelně používaná, to je poznat z věcí, které jsou velmi prakticky rozmístěné - nože a další potřeby, kořenáče s čerstvými bylinkami, misky s rajčaty a cibulí.

Matteo stojí u ostrůvku a právě přidává nasekané bylinky do hrnce, z něhož stoupá ta lákavá vůně, která mě sem přivedla. Potom rychle

zamíchá ve větším hrnci vedle, v němž evidentně vaří těstoviny, a druhou vařečkou totéž v tom menším. Soustředí se natolik, že si mě zatím nevšiml, takže ho můžu nerušeně pozorovat a úplně mě ten pohled okouzlí. Matteo je stále bosý a triko, které má teď - tmavě zelená

polokošile -, mu sluší ještě víc než to obyčejné bílé, které se válí někde v hale. Působí nyní nějak uspořádaněji než prve, jako kdyby se teď cítil líp, protože má nějaký úkol - cíl. A určitě ví, co dělá, protože jeho pohyby jsou úsporné a zkušené. V kuchyni má zřejmě dostatek cviku a já musím uznat, že na mě zase jednou dělá dojem.

Můj otec vařit neumí a Nigel taky ne, nebo se o to každopádně nepokoušejí, takže je pro mě pohled na muže u sporáku příjemně neobvyklý. A nejde jenom o tohle - prostě bych nečekala, že si Matteo bude s takovou samozřejmostí sám vařit, když by si mohl pohodlně dovolit lidi, kteří by se o to postarali čtyřiadvacet hodin denně. Ale vlastně to docela sedí, vždyť taky pracuje, ačkoliv by nemusel. Možná je rád nezávislý? Na to bych ho tipovala, a líbí se mi to.

Mně se na něm stejně líbí všechno, přiznávám sama sobě s tichým povzdechem a cítím, jak se nezadržitelně propadám hlouběji do tohoto pocitu, který jsem si raději neměla připustit a který se mění na třepotání okolo mého žaludku, když Matteo vzhlédne a uvidí mě. Usměje se a ukáže ten neuvěřitelně neodolatelný dolíček na tváři, a já se propadnu zas o něco hlouběji. Potom si mě změří pohledem a oči mu zajiskří, když zjistí, že mám na sobě pouze jeho košili.

„Na mně tahle košile nikdy nevypadá tak sexy,” poznamená a já se usměju. Co ten o tom ví!

Rozpažím a podívám se dolů na sebe. „Nicméně neřeší můj problém - ani takhle pořád nemůžu vyjít na ulici.”

„Nikam chodit nemusíš,” zopakuje mírně otráveně z toho, že už zase začínám. „A když, tak si vezmeš něco od Adriany. Nechala tady nějaké věci, které by ti mohly padnout. Jste skoro stejně vysoké.” Vezme velký hrnec ze sporáku a nese ho ke dřezu, cedí těstoviny přes síto - a já civím na jeho záda.

„Cože?” Jsem tak zaskočená, že můj hlas zní jako struhadlo, a já jdu pro jistotu až k ostrůvku, abych se měla čeho držet při tom nečekaně silném návalu žárlivosti, který mě bez varování přepadne. Adriana, ta černovlasá studentka, která na Mattea na kurzu tak drze civěla, si tady nechává oblečení? A pro něho je to tak samozřejmé, že to zmíní jen tak mezi řečí? „Tys byl… ty tu býváš…” Vlastně nevím, v jakém čase se mám ptát. „…s Adrianou?”

Otočí se ke mně a tváří se nechápavě, jako kdyby netušil, co se mi nelíbí. Když však vidí můj zděšený výraz - tohle opravdu nedokážu zakamuflovat, to tedy ne - dojde mu, v čem je problém. Trapné mu to ale není, vzhledem k tomu, jak se zubí.

„Nejsme spolu pořád, jestli myslíš tohle, ale vídáme se relativně pravidelně.” Můj výraz je ještě víc vykolejený a jeho úsměv ještě širší. „A sice od jejího narození - ona je má neteř, Sophie. Měl jsem se zmínit dřív, omlouvám se.”

Jsem tak paf, že na něj jenom zírám. „Tvá neteř? Není na to trochu stará?”

„Já jsem nejmladší. Můj bratr Luca je o čtyři roky starší než já, a bylo mu devatenáct, když se Adriana narodila. To se občas stává,” prohlásí a vrací se s cedníkem plným těstovin ke kuchyňskému ostrůvku a mně konečně docvaknou souvislosti.

„Takže ona není studentka?”

Zavrtí hlavou. „Chodí ještě na střední, končí teprve příští rok. Má ale slušný talent, který bych chtěl rozvíjet, takže chodí na moje kurzy, kdykoliv chce.” Přidá těstoviny k omáčce a naštěstí nevidí, jak se červenám.

To snad není pravda, už zase jsem si myslela, že má něco se ženou, která vlastně patří do rodiny. Zpátky to už vzít nemůžu, takže omluvně pokrčím rameny a snažím se ospravedlnit. „Choval ses k ní tak důvěrně, že jsem si myslela…”

„že si začínám se studentkami? A ještě s tak mladými jako Adriana?” zeptá se, aniž by zvedl oči od hrnce, jehož obsah teď míchá, a jeho hlas zní mírně podrážděně. Pak se na mě přes rameno podívá. „Nemám něco s každou ženou, ke které se chovám důvěrně, Sophie. Já jsem doopravdy hodně vybíravý.”

Po zádech mi přeběhne zamrazení, protože nevím přesně, jak to myslí. Byla to lichotka, nebo mě chce varovat?

„Můžu… můžu ti s něčím pomoct?” zeptám se, abych změnila téma, a on mi podá příbory, ubrousky a láhev vína, ze které už vytáhl korek.

„Na, tohle ještě chybí. Zbytek už je venku,” řekne, a když se chci podivit, uvědomím si, že na druhém konci kuchyně jsou skleněné dveře. Jsou otevřené a vedou na balkon, který se nachází v zadní straně domu. Je opravdu rozlehlý, táhne se skoro po celé šířce vily, takže se na něj pohodlně vejde několik židlí a stůl pod pergolou porostlou vínem a taky spousta terakotových květináčů s rostlinami. Na druhém konci rozpoznám v přicházejícím šeru - už musí být hodně po osmé - další místa na sezení, útulnou lavici s mnoha polštáři. Na stole, na němž je hezký ubrus s bertaniovským vzorem, hoří svíčky a všechno už je prostřeno, až na ty příbory, které položím na patřičná místa.

Páni, pomyslím si užasle. Když Matteo chce, dokáže si dát hodně záležet. Dokonale vysněný muž, jak už říkala Sarah, jen s jednou malou vadou na kráse, a sice že ženy rozmazluje zřejmě jen po omezenou dobu, táhne mi hlavou. Otočím se, když přijde na balkon s hrncem v

rukou. Postaví ho na stůl, pak ode mě převezme láhev vína a ukáže na jednu ze židlí.

„Tak se posaď,” vybídne mě.

Chvíli nato přede mnou stojí nejen sklenice červeného vína, ale i kouřící talíř. Penne á la Matteo připravené z toho, co měl zrovna doma, jak mi s omluvným úsměvem prozradí, když se ho zeptám.

„Kdybych věděl, že nebudu večeřet sám, bylo by něco mnohem lepšího. Aspoň ti ale potom můžu nabídnout kávu a čokoládu.”

Podle mě ale nemá důvod k omluvám, protože omáčka z rajčat, rukoly, piniových oříšků a parmezánu je tak božská, že s velkou chutí vyjím celý talíř, což Matteo pozoruje s pobavenou spokojeností. Celkově působí uvolněně, vypráví mi, jak ho Valentina učila vařit.

„Ona je v mnoha směrech velice nekonvenční a dívala se na vaření vždycky emancipovaně. Otec musel vařit už jako kluk, a pak jsem byl na řadě já, protože jsem nějaký čas bydlel u ní,” vypráví. „Není vždycky snadné přimět vzpurného teenagera naučit se vařit, ale pokud si babička něco vezme do hlavy, tak si to taky prosadí.”

Nezmiňuje, že ho učila vařit babička, protože tu nebyla matka, nicméně já si to v duchu doplním a najednou je mi jasné, jak blízký musí být vztah mezi Matteem a Valentinou. Byla tu pro něj, když ji potřeboval, a

podržela ho, což pro něj mnoho znamená, jak je vidět na jeho úsměvu.

„Dobře udělala,” pravím s úsměvem. „Tohle jsou totiž nejlepší penne, jaké jsem kdy jedla.”

Matteo se s vínem v ruce opře na židli a výraz jeho tváře přejde do zamyšlení.

„Dokážu připravit i moc dobrou snídani,” pronese a z jeho hlasu zaznívá otázka, na kterou bych raději neodpovídala. Chci sklopit zrak, vyhnout se jeho pohledu, ale nemůžu, protože mě jeho oči úplně provrtávají. A potom vysloví, co mezi námi už nějakou dobu visí: „Proč jsi ráno odešla, Sophie?”

Sáhnu po sklenici a napiju se, abych získala čas. Cítím, jak mi víno stéká hrdlem a dodává mi sílu.

„A ty bys chtěl, abych zůstala?”

Moje protiotázka ho zřejmě mírně podráždí. Zamračí se.

„Tak přinejmenším jsem nepředpokládal, že se ráno probudím sám a po tobě ani stopy,” odpoví. „Měl jsem s tím vlastně počítat.

Nepřekvapilas mě přece poprvé.”

Když v jeho hlase zaslechnu tichou výčitku, musím se skoro smát, ale zmírním smích na nevinný úsměv. Já překvapuju jeho? V tom případě vítej v klubu, pomyslím si a pohlédnu významně na jeho košili, kterou mám na sobě - připomínku toho, co se dělo prve.

„Přesně.”

Po tváři se mu mihne úsměv, ale rychle zase zvážní.

„Jsi pro mě záhada, Sophie. Normálně u žen vždycky poznám, na čem jsem. U tebe ne. Vůbec tě nedokážu přečíst, a to mě,” zaváhá, „celkem ničí.”

Frustrovaně zafuní a mně svitne, že se pro něj jedná o zcela novou zkušenost, když si člověk uvědomí, kolik žen - od studentek na univerzitě až po servírku v Barrique - na něj hledí jak na svatý obrázek. Ani pro mě není těžké uhodnout, co jim u toho táhne hlavou. Jenže to je přesně ten problém, ne? že má tolik na výběr, ale nechce si vybrat. V tomto směru ale snad nejsem žádná výjimka - nebo ano?

Pokusím se následující otázku formulovat co možná nevinně. „Když tě zajímalo, proč jsem odešla, proč ses neozval? Věděls přece, kde mě hledat.”

Přimhouří oči. „Protože nikomu nenadbíhám,” oznámí a já cítím bodnutí u srdce, protože ta slova zní tak tvrdě. Už se chystám rozesmutnit z toho, že jsem měla pravdu - že s ním stejně není možné víc než krátká aférka -, zavrtí Matteo hlavou a já vidím, že pohled jeho očí není vůbec odmítavý. Spíš - nejistý. „Obvykle to totiž není nutné.

Naopak. Obvykle mívám po noci, jako byla ta dnešní, opačný problém. To vždycky začne diskuze, protože ženy vždycky potřebují perspektivu a ptají se, co bude dál.” Hledí mi do očí, zkoumavě a pronikavě, a já cítím, jak mi zrychluje srdce. „S tebou jsem ovšem diskutovat nemusel, tys prostě zmizela. Takže jsem byl nucený sám si lámat hlavu. Divný pocit.” Na rtech mu pohrává sebeironický úsměv, ale já na něj nereaguju.

„A… k jakému závěru jsi dospěl?”

„K žádnému,” pokrčí rameny. „Neplánuju nic dlouhodobě. Tedy teď už ne,” pronese a na vteřinu se mu kolem úst objeví trpký rys a udusí plamínek mojí naděje, který na chvilku zaplál. Těžko se mi usmívá.

„Já ano,” řeknu tiše. „Já mám plány a jeden z nich předpokládá, že

brzy poletím do Londýna.” Povzdechnu si a pocítím bodnutí, že to musím říct.

Pozvedne obočí. „A proto nepotřebuješ perspektivu?”

Ale ano, pomyslím si. Kdybych si mohla vybrat, pak by se mi velice líbila nějaká perspektiva, možnost, jak navzdory všemu zůstat s Matteem déle. Jsem však realistka. A navíc je na tyhle věci zapotřebí dvou. Proto pokrčím rameny.

„žádná není, ne?” odvětím a moc se snažím, aby můj hlas neprozradil, jak jsem z toho smutná. „Proto jsem odešla. A… přesně to bych měla udělat i teď.”

Jenže neudělám, zůstávám sedět a napjatě ho sleduju, čekám, ne, obávám se, že mi dá za pravdu. On ale mlčí. Dlouho. Potom zavře oči a rozčíleně zavrtí hlavou, jako kdyby se snažil zaplašit myšlenku, která se mu vůbec nelíbí. Když se na mě podívá, je v jeho úsměvu odhodlání, výraz, který už od něj dobře znám.

„Dobře. Ale jestli chceš odejít, musíš mi nejdřív vrátit mou košili.”

Bez dechu hledím do jeho krásných jantarových očí, v nichž zase plane ten oheň, a cítím, jak na něj moje tělo instinktivně reaguje. V ústech mi úplně vyschne a bradavky se mi smrští, vypínají se mu přes košili vstříc a nepřejí si nic toužebněji, než aby mě zbavil toho otravného kusu oblečení.

„Matteo…”

„Pojď ke mně.”

Celá se zachvěju a vím, že bych to neměla dělat. že jenom všechno zhorším. Nemůžu však jinak. Proto vstanu a s bušícím srdcem kráčím k němu.

17. kapitola

Když jsem skoro u něj, vstane ze židle a čeká, až stanu těsně před ním. Potom vezme do prstů horní knoflíček košile a pomalu ho rozepíná, dívá se mi přitom do očí.

„Opravdu chceš jít?” Jeho hlas je drsný. Chraplavý touhou.

Ne, pomyslím si a na chvíli se oddám naději, že to třeba přece jen není tak beznadějné. že mi zbývá víc času než jen pár hodin v jeho náručí.

Když Matteo dorazí k nejnižšímu knoflíčku a taky jej rozepne, buší mi srdce jako bláznivé. Košile se rozevře a odhalí moje tělo. Jeho ruce najdou moje ňadra, sevřou je, zatímco on se ke mně skloní a líbá mě tím svůdným způsobem, při němž pokaždé taju jako led.

„Já jsem na tobě snad závislý, Sophie,” šeptá mi do ucha a kousne mě lehce do lalůčku, což společně s jeho dlaněmi vydráždí moje smysly tak, že zasténám. „Nedokážu ti odolávat.” Spustí ruce níž, přes moje boky, a setkají se za mými zády, když mě k sobě přitiskne. „Zůstaň, mia bella.”

To nebylo žádné vyznání, to by klidně mohl říkat každé jiné. Možná už i dokonce řekl. Já tomu ale nechci věřit. Nevibruje tu v jeho hlase něco podezřelého? Něco drsného, co se odráží v jeho očích, něco, co sahá hlouběji než pouhý chtíč? Je tam něco víc. Nebo ne?

Zakloním se a oddám se laskání jeho rtů a rukou, oplácím mu líbání se vší nadějí, která mě náhle naplňuje. Zítra třeba najdeme řešení, nějakou perspektivu - hlavně že teď můžu být s ním.

Když ze mě chce Matteo shodit košili, zadržím ho.

„Ne!” Večer je vlahý, není zima, ale je mi jaksi trapné stát nahá na balkoně.

Jeho to evidentně pobaví. Široce se usměje. „Nikdo tě neuvidí, dům je tak vysoký, že na balkon není ze sousedství vidět. A kromě toho, zrovna včera jsi seděla nahá před celým kurzem,” připomene mi.

„Já vím, ale…”

Umlčí mě dalším polibkem a zvedne mě, takže ztratím zem pod nohama. Jde se mnou k lavici na druhém konci. Čím víc se vzdalujeme

od stolu se svíčkami, od světla vycházejícího z kuchyně, tím hustší šero nás obklopuje.

„Je to tady lepší?” zeptá se, když se se mnou posadí na lavici, jejíž polštáře jsou hezky měkké. Přikývnu a on mi shrne košili, ale jenom natolik, aby odhalil moje ramena. Košile mi dál visí na rukou, když si mě přitáhne k sobě a líbá mě od klíční kosti ke krku, což mě tak rozpaluje, že cítím, jak vlhnu.

A najednou už vůbec nevím, proč jsem ho brzdila, když mě chtěl svléct, a vyklouznu z košile dobrovolně. Byla jsem dlouho bez sexu, než

jsem potkala Mattea, a vlastně nikdy jsem ho nemívala často, a když, tak na žádných neobvyklých místech. Nikdy to nebylo tak neovladatelné, tak opojné a divoké, abych zapomněla, kde se nacházím. A dělat to venku, nahá a pod širým nebem - no, skoro, jelikož nad lavičkou je malý baldachýn - je najednou hrozně vzrušující. Dodává mi to kuráž a jakési nové sebevědomí.

Matteo mě chce - a já chci jeho. Zatím jsem se ale poddávala jeho vedení, odevzdávala jsem se bouři, kterou ve mně vyvolal. Bylo to, jako kdyby mě smetl, zbavil vlastní vůle. Tak to ale není, já cítím stejně jako on a chci to vyjádřit činy. Chci, aby mi byl stejně vydaný na milost jako já jemu. Proto ho jemně odstrčím, vezmu jeho obličej do dlaní a líbám ho, jako prve líbal on mě, naléhavě a vábivě. Moje ruce putují k lemu jeho trika a já ho tahám vzhůru, svléknu mu ho a nezastavím se, rozepnu mu i kalhoty. Když vidím jeho překvapený výraz, pokrčím jen s úsměvem rameny.

„Když mám být nahá, tak to platí i pro tebe,” prohlásím a on svolí, pomůže mi vysvobodit ho z kalhot. Zase si pomyslím, jak je krásný a jak mě pohled na něj vzrušuje. Než po mně stihne znovu sáhnout, natáhnu ruku a položím dlaň na jeho širokou hruď.

Strne a diví se, že mu beru iniciativu. Já se však jenom usmívám, přelezu za něj, sednu si za něho, prostrčím ruce pod jeho pažemi a přitisknu svá citlivá ňadra k jeho zádům, hladím dlaněmi jeho svalnatou hruď, líbám ho na šíji, až z toho hlasitě supí.

Povzbuzená touto reakcí pokračuju, otírám se ztuhlými bradavkami o jeho záda, zatímco moje ruce putují dál po jeho těle a zkoumají ho.

Levou přejíždím po drsné kůži jeho jizvy, která rozděluje jeho prsní sval, zatímco pravá si hledá cestu níž a pak se sevře na jeho tvrdém penisu, po kterém už tolik toužím.

Zachvěje se pod mými prsty, kterými ho zkoumám, aniž bych ho viděla, protože mám oči zavřené a dál ho líbám na krku a ramenou, kloužu jazykem po jeho kůži.

Jeho dech zrychlí, zdrsní, a je to úžasně silný pocit, držet tohoto vzrušujícího muže doslova v hrsti. Sjedu rukou ještě níž, vezmu do dlaně jeho varlata a jsem odměněna táhlým zamručením z hloubi jeho hrdla.

Přesně to chci, aby mi pod rukama tál jako vosk, jako se to děje mně, proto zase sevřu jeho úd a laskám ho, přejedu rukou přes pružný žalud a zase zpátky,

vychutnávám, jak je hedvábný a zároveň tvrdý na dotek.

Matteo vezme moji ruku do své, vede ji, dokud nezjistím, co přesně musím dělat, abych vystupňovala jeho rozkoš. Potom mě zase pustí a zakloní hlavu, zatímco já pomalu stupňuju tempo a cítím, jak v mé ruce ještě víc roste.

Pak už to ale evidentně nemůže vydržet, otočí se a popadne mě, strhne mě na sebe a posadí si mě na klín.

Vím, co chce, protože jeho tvrdý úd tlačí na moje pysky. Chce si mě vzít a zbavit se té mučivé touhy, která nás oba rozechvívá. Já si však chci tento okamžik ještě dál vychutnat, musím mu ukázat, co pro mě znamená, že ve mně vzbudil tyto pocity, které bych nikdy nepovažovala za možné. Proto mu s úsměvem unikám, posunu se tak, že klečím na lavici nad jeho stehny, natolik vzdálená, že se se mnou nemůže spojit, ale dost blízko na to, abych ho mohla líbat. Nejprve jeho obličej, jeho čelo, tváře, rty, ale jenom letmo, aby neměl příležitost polibky prohloubit. Potom pokračuju dál po krku až k široké jizvě táhnoucí se po jeho hrudi.

Když však přiložím rty na napnutou tenkou kůži, cítím, jak pode mnou ztuhne. Jeho ruce sevřou moje předloktí a on mě zvedá.

„Ne,” řekne drsně a hledí na mě málem vyděšeně, jako kdyby ta jizva byla něco, čeho se nesmím dotýkat tímto způsobem. Něco, co je příliš citlivé, než aby mohl vydržet být tam laskán.

S úsměvem na něj pohlédnu. „Ale ano,” odpovím, protože takhle mi to řekl včera, když jsem se ho snažila zabrzdit, a skloním rty ke zjizvené kůži, líbám ji, protože je jeho součástí, kterou chci poznat stejně jako všechno ostatní.

Matteo svolí, ale svaly mu pod kůží pracují, a když se nakonec napřímím, ruku na jeho jizvě přímo na srdci, dojde mi, jak moc je rozjitřený. V očích mu zuří bouře, ale není to jen čirá touha, jde to hlouběji, je úplně bezmocný, a když do nich nahlédnu pořádně, cítím, jak oba padáme.

Potom najednou zavře oči a nečekaně mě chytí, převalí se se mnou a zamáčkne mě svojí vahou do polštářů, drží mě za zápěstí, takže se ho už nemůžu dotýkat, a shlíží na mě.

„Co to se mnou děláš?” zavrčí a políbí mě, jako by mě trestal, a když zase zvedne hlavu, stojí v jeho očích syrová bolest pronikající na povrch, i když se jí brání.

Je zraněný, pomyslím si vylekaně. A má to něco společného s tou jizvou. Ta je vnějším znamením něčeho, co existuje i v jeho nitru, co ho trápí a nedovolí mu plně se poddat pocitu, který jsme právě oba sdíleli.

Projede mnou zachvění, protože jeho oči teď skoro hrozivě potemní. S bušícím srdcem však odolávám jeho pohledu. Toto je skutečný Matteo, pomyslím si. Ten, kterého skrývá před světem a kterému jsem tak vděčná, protože vím, jaké to je, když člověk nechce ukázat, jak to v něm skutečně vypadá. Když člověk ví, jak jsou emoce nebezpečné a jak může být destruktivní poddávat se jim.

Tento strach znám, a možná právě proto nemůžu dál skrývat, co cítím. Jsem bezbranná, nic nezadržuju, když se ztrácím ve svůdném zlatavém lesku jeho očí.

„Sophie.” Jeho hlas je rozechvělý, když říká moje jméno, a já cítím, jak sevření na mých zápěstích povoluje a jak z jeho tváře současně vyprchává ta zuřivost a uvolňuje místo něčemu mnohem smyslnějšímu. S povzdechem se svalí vedle mě a namáčkne mě na sebe, takže najednou ležím na něm, jediným výpadem do mě hluboko vnikne a líbá mě, bere si mě s téměř zoufalou touhou, zatímco mě jeho ruce svírají jako ve svěráku a zbavují mě dechu.

Všechno mu dovolím, ochotně se mu odevzdávám, protože cítím, jak moc to potřebuje. Protože já ho potřebuju. Potom povolí sevření a já se napřímím, sladím se s jeho pohyby. Sevře mi stehna rukama a já položím svoje ruce na jeho, cítím jeho přírazy a vycházím mu vstříc, dívám se mu do očí, zatímco nacházíme společný rytmus a naše slast sílí.

Něco je jinak, to cítím. Matteo je jiný, bere mě jiným způsobem, a to dělá naše spojení intimnějším než cokoliv, co jsem s ním doposud zažila. Moje srdce jásá, je stejně jako moje tělo naplněno tím pocitem, který vymazává všechno ostatní. A potom už to nemůžu dál oddalovat, cítím, jak se sbíhá to napětí v jednom místě ve mně, kde jsme s Matteem spojení, a potom najednou vybuchuje s palčivými tlakovými vlnami, které mě unášejí s sebou a lomcují mnou, že bez zábran vykřiknu.

Matteo následuje o pár vteřin později, zatíná ruce do mých stehen a sténá. Cítím ten okamžik, v němž vyvrcholí, vidím v jeho očích vysvobození, když do mě s pomalými přírazy horce tryská, zatímco já na něm pulzuju a lačně přijímám, co mi dává.

Je to neuvěřitelně intenzivní pocit a odeznívá jen velmi pomalu.

Vyčerpaná a hluboce uspokojená se na něj zhroutím.

Všechno musí dopadnout dobře, pomyslím si a postavím naději proti pocitu strachu, který mi chce mrazivě sevřít srdce. Najdeme řešení, abychom mohli zůstat spolu. Nějak to půjde. O ničem jiném přemýšlet nechci.

***

Cosi mě udeří do ramene, ne bolestivě, ale natolik prudce, že se probudím. Skulinami v zavřených okenicích už prosvítá slunce a ve

světle okamžitě poznávám ten tmavý nábytek - širokou postel a skříň se stojanem. Jsem v Matteově ložnici a on leží vedle mě, cítím jeho žár.

Něco však není v pořádku, jelikož sebou neklidně hází a sténá ze spaní. Hřbet jeho ruky leží na mém rameni.

Znepokojeně se nadzvednu, vezmu ho za rameno a mírně jím zatřesu, abych ho probudila.

„Matteo?”

Najednou je nade mnou a zamáčkne mě do matrace, až úlekem zapomenu dýchat. Jeho prsty se zatínají do mých předloktí a jeho tvář je zkřivená. Zoufalá.

„Ne!” vykřikne prudce a pak to ještě zopakuje. To už se však jeho pohled projasní a on mě poznává, uvědomuje si, že se mu jenom něco zdálo. Se zaúpěním se sveze na svoji polovinu postele a položí si ruku na čelo, dlouze si oddechne, jak se mu zřejmě ulevilo, že se zbavil výjevů, které ho trápily.

Jsem z jeho výbuchu tak zaražená, že se jenom váhavě posadím, a když se pohnu, on se na mě podívá a asi mu teprve teď dochází, co se vlastně stalo.

„Promiň,” zabručí. „Už dlouho se mi o tom nezdálo.”

Ruce mě z jeho pevného sevření bolí a mimoděk si je hladím.

„O čem?” ptám se, protože to musela být opravdu hrozná noční můra, když ho tak rozrušila.

Jenom se na mě podívá, pak vstane z postele a rychlými kroky přejde k okenicím, které rozrazí, jako kdyby chtěl denním světlem rozehnat poslední stíny toho snu.

Chvíli tam stojí, nahý a krásný, ale s pohledem, který nemůže být chmurnější, a já už nevěřím, že mi odpoví.

Potom si založí dlaň do týla a zkroutí obličej, jako kdyby ho bolelo něco, čeho se chce zbavit, ale nemůže.

„O tom neštěstí,” řekne pak bezbarvě a já cítím, jak se moje srdce svírá. „Moje žena. Ona…”

„Já vím,” přeruším ho, aby to nemusel říkat. „Četla jsem o tom.”

Jenom přikývne, zřejmě je zvyklý, že lidé znají podrobnosti z jeho života, o kterých s nimi ani nemluvil. To platí i pro mě, protože mně se také nezmínil ani o té nehodě, ani že byl ženatý. Není se čemu divit, že ho to pronásleduje, pomyslím si smutně.

Proč se mu o tom ale zdá? Pokud vím, tak v tom článku o neštěstí se psalo, že letadlo s Giulií Bertaniovou a instruktorem se zřítilo do moře. Matteo u toho přece být nemohl, ne?

„Nechtěl jsem, aby letěla,” pronese, jako kdyby četl moje myšlenky.

„Chtěl jsem tomu zabránit, ale oni už odstartovali, když jsem dorazil.”

Zmateně na něj hledím. Jak to myslí? Nikdo přece nemohl předvídat, že se stane takové neštěstí. „Ale… tys přece nevěděl, že se zřítí.” Matteo jako by mě neslyšel.

„Měl jsem tomu zabránit. Měl jsem…” Hlas se mu zadrhne, on zatne pěsti a zavře oči. Vteřinu tak stojí, zápasí sám se sebou, a když oči zase otevře, je z nich už všechno pryč - zoufalství, hněv, prostě všechno. Jako kdyby v sobě zatáhl nějakou oponu. Zase se usmívá, ale je to chladný úsměv, od něhož se všechno odráží. Nepouští mě do hloubky.

„Co myslíš?” ptám se přesto stále hrozně vylekaná. „Cos mohl udělat?” Matteo zavrtí hlavou.

„Lascia perdere. Na tom nezáleží.” Otočí se a jde dlouhými kroky do koupelny, zavře za sebou dveře a za chvíli slyším sprchu.

Sklíčeně se svalím zpátky na polštář a přemýšlím, co tím asi myslel. Na co mám zapomenout? V tom článku stálo, že Giulia Bertaniová byla nadšenou amatérskou pilotkou. Právě proto byl šok z její smrti tak velký. Pád jejího letadla - vzpomínám si, že se tam psalo o důkladném vyšetřování příčin - nebyl zaviněn technickou poruchou. Musela tedy udělat nějakou chybu - a tu přece Matteo nemohl jakkoliv předem vytušit.

Nebo byl smutek z její smrti prostě tak veliký, že si namluvil, že jí mohl zabránit? Stále tolik trpí, že mu nějak pomáhá hledat vinu sám u sebe?

Moje myšlenky se točí v kruhu, ale jedno je jisté, ačkoli je pro moje srdce zatěžko přiznat si to: mezi mnou a Matteem toho každopádně stojí víc než jenom fakt, že se musím vrátit do Londýna.

Přichází z koupelny jen tak bez ručníku a vezme si věci ze skříně - světlé kalhoty a tmavě šedou košili - a nepřítomně se obléká. Řeže mě u srdce, že je tak zamlklý. Takhle jsem si ráno s ním nepředstavovala, když jsem mu včera večer usínala v náručí.

„Udělám snídani,” prohlásí stroze a nechává mě samotnou.

A přesně tak se taky cítím, jelikož se choval tak odmítavě. Proto si v koupelně dávám načas a dlouze se sprchuju. Třeba to není tak hrozné, jak si myslím, namlouvám si. Jenom ho rozhodila ta noční můra. Zase se určitě uklidní, a já mu to chci umožnit, než za ním půjdu.

Když skončím se sprchováním a vyjdu z koupelny, zjistím, že mi Matteo na postel nachystal nějaké věci - džíny a růžové triko s jakýmsi lesklým nápisem -, které evidentně patří jeho neteři. Skutečně mi padnou, i když ty džíny jsou poněkud krátké, a když jsem oblečená, cítím se hned líp - už ne tak bezbranná.

Proto se odvážím vydat do kuchyně, kde Matteo stojí u obrovského luxusního kávovaru. Kromě kávy už je snídaně asi připravená, protože se jen zběžně usměje a ukáže na balkonové dveře.

„Sedneme si venku,” řekne, a když vyjdu ven, přivítá mě nádherné květnové ráno. Slunce už hřeje, i když ještě nebylo ani devět. Další krásný den v Římě, kde po celou dobu mého pobytu vládne dobré počasí. Moje osobní předpověď však hlásí zataženo, pomyslím si nešťastně - protože na místě, kde jsem včera seděla, leží moje kabelka. Vůbec jsem si na ni nevzpomněla od chvíle, co jsem ji upustila dole v hale, když mě Matteo políbil. Teď je však tady a přes opěradlo visí i moje šaty jako němá pobídka: mám všechno, takže můžu zase jít.

Nevím, proč si tohle myslím, protože všechno je vlastně stejně perfektní jako včera - na stole stojí dva talíře s míchanými vejci a slaninou, ke kterým je ciabatta a máslo, zřejmě Matteova verze anglické snídaně, která by mi připadala velice lákavá, kdybych měla hlad. Ten ale necítím, protože ten tíživý pocit kolem mého žaludku prostě nechce zmizet.

Matteo přichází se dvěma šálky cappuccina, jeden z nich postaví přede mě a posadí se.

Nezdá se, že by měl hlad, taky se ani nedotkne talíře, jenom pije kafe

a pozoruje mě. Působí uzavřeně, už ne tak cílevědomě a v dobré náladě jako včera. V jeho očích už není žádné odmítání jako prve v ložnici, to ne, ale stejně v nich už nevidím to, co jsem tam objevila včera - nebo si to aspoň myslela.

Chvatně přemýšlím, jak mu říct, co pro mě včerejšek s ním znamenal - a že bych ráda pokračovala tam, kde jsme v noci přestali. Když už ale otevírám ústa, abych promluvila - možná by z toho byla jen prosba, aby mi podal chleba -, moje kabelka hlasitě zapípá a já sebou trhnu.

Je to můj mobil, na který právě přišla esemeska, a já otevřu kabelku a přehrabuju se v ní, protože mi moje povaha nedovolí jen tak ignorovat příchozí zprávu. Může jít o matku nebo o práci a já si nemůžu dovolit, aby mi uniklo něco důležitého. Srdce mi buší, i když už vidím, že je to jenom zpráva od Nigela, který se ptá, jak se mi daří, a informuje mě o prodeji Enza, o němž už dávno vím.

Provinile zvednu hlavu, protože si teprve teď zase uvědomím, že kvůli Enzovi jsem k Matteovi vlastně včera přišla, a pohlédnu přímo do jeho jantarových očí.

Zvedne obočí. „Důležité zprávy?” zeptá se a já si namlouvám, že v jeho hlase zní podezřívavý tón. „Od koho?”

„Od Nigela,” ujede mi a já se v duchu plácnu do čela. Jako kdyby Matteovi to jméno mohlo něco říct. „To je jeden… kamarád.” Najednou je mi trapné vyprávět mu o Nigelovi - vždyť Matteo je důvod, proč už se zřejmě nikdy nedokážu vrátit do vztahu, který ve skutečnosti ani opravdovým vztahem nebyl. „Připomněl mi, proč jsem vlastně včera přišla. Ten Enzo je už prodaný.”

„Prodaný?” Pro Mattea je to novinka - tak rychlé jeho informační kanály zase nejsou.

„Taky jsem se divila,” přiznám. „Jeden náš stálý zákazník měl ale takový zájem, že nám předložil opravdu dobrou nabídku, a majitelé souhlasili.” Omluvně pokrčím rameny. „Tím pádem…”

„…mě už nepotřebuješ,” dokončí větu místo mě a já na něj můžu jen nešťastně hledět.

Zní to hrozně, tak jak to řekl. Jako kdybych ho chtěla nějak odložit, odsunout stranou, protože už pro mě není užitečný. Tak to ale není. Naopak.

„Firma už nepotřebuje tvůj posudek,” opravím ho. „Já ale…”

Vylekaně zmlknu, protože Matteo prudce vstane a jde k zábradlí balkonu. S rukama založenýma na hrudi shlíží do zahrady, na kterou je odtud nádherný výhled. Pochybuju ovšem, že ten pohled vůbec vnímá, protože vypadá zcela obrácený k sobě, příliš zaměstnaný svými myšlenkami.

Když se otočí zpátky ke mně, má na tváři úsměv - ale takový, který mi nahání strach.

„Já bych ho ani neudělal, Sophie.” Oči mu jiskří, ale tentokrát je to mrazivá záře.

„Cože? Jak to myslíš?” ptám se a marně doufám, že jsem se jen přeslechla.

„Ten posudek,” prohlásí. „Vůbec jsem neměl v úmyslu se do něho pustit.”

Jeho slova jen zvolna pronikají do mého vědomí a já ztěžka polknu, než zase můžu mluvit.

„Takže… to všechno byla jen hra?”

„Říkej si tomu, jak chceš,” pokrčí rameny a ten pohyb se mi zařízne do srdce, protože je tak příšerně lhostejný. Jako kdyby vůbec nezáleželo na tom, že mě obelhával.

Ačkoliv - vlastně mi nelhal. On nikdy neřekl, že to udělá, ani když jsem mu nabídla, že budu sedět jeho kurzu modelem. Najednou si vzpomínám, jak provinile se zatvářil, když jsem mu navrhla, že to můžeme provést jako vzájemný obchod, a cítím bodavý osten, když mi dojde, že říká pravdu. On nikdy neměl v úmyslu tu zakázku přijmout.

Jsem tak mimo, že vůbec nevím, co říct. Musí to ale nějak ven - chci se ho zeptat, proč se takhle choval, proč přede mnou něco předstíral. Když už se chystám spustit, pozvedne Matteo obočí a na tváři se mu objeví jízlivý úsměv.

„Bude nějaká diskuze?” Jeho úsměv je odmítavý. Arogantní. Zraňuje mě, a to naprosto úmyslně. Chce mi ublížit a získat si ztracený odstup, jenom proto říká tohle. Je to jeho styl, jak mi zřetelně ukázat, že všechno, co se mezi námi stalo, ve skutečnosti nic neznamená. že se to

hedvábné vlákno, na kterém viselo dnešní dopoledne, s konečnou platností přetrhlo.

V krku mě pálí slzy a stojí mě hodně úsilí, abych je potlačila a dokázala vzdorovat jeho úsměvu, který je skoro nesnesitelný.

Vytěsnila jsem to. Popřela jsem, že musí existovat důvody pro Matteovu nechuť navázat po smrti své manželky další vážný vztah. Bylo ode mě děsivě naivní domnívat se, že kvůli mně tyto důvody prostě překoná.

Co říkala Sarah? že je dobré znamení, když je ochoten odcestovat kvůli mně z Itálie, protože to prý jindy nedělá? Jestli to neměl nikdy v úmyslu, pak taky nikdy neexistovala žádná naděje, pomyslím si a cítím, jak mi hrudník tiskne těžké závaží.

„Ne, neboj se,” odpovím a vstanu, popadnu kabelku a šaty. „Není tu nic, o čem bychom museli diskutovat.”

Můj hlas zní klidně a já taky klidně odcházím - až po balkonové dveře.

Teprve tam se otočím a ukážu na sebe. „A tyhle věci…”

„Nech si je. Koupím Adrianě nové,” řekne a jeho lhostejný tón mě zraňuje tak bolestivě, že se na okamžik nemůžu nadechnout.

Přinutím se přikývnout. A zvládnu se i dostat z domu a dojít po štěrkové cestičce k těžké železné brance, která se dá zevnitř otevřít. Teprve venku se v zoufalství opřu zády o studené železo, zavřu oči a obejmu si trup rukama, protože ta bolest je k nevydržení.

Tys věděla, že to nepůjde, připomínám si, když bolest konečně přejde a vystřídá ji tupý, prázdný pocit. Zase bude líp. Určitě. Byly to jen tři dny a dvě noci. Z toho se dostanu jako nic.

Když se však pomalým krokem vydám na cestu do hotelu, nedokážu zadržet slzy, se kterými jsem tak zoufale zápasila.

18. kapitola

„Kam to bude, signorina?” ptá se taxikář, který na mě tak ochotně čekal, a já mu rychle sdělím adresu v Sallustianu, načež nastoupím a s ulehčením se svalím na sedadlo.

Je už čtvrt na deset a já jsem chvíli rozmýšlela, jestli mám ještě jezdit.

Byl to dlouhý a namáhavý den a já jsem vlastně příliš unavená na smysluplnou konverzaci, která se ode mě pravděpodobně bude očekávat. Lorenzo Santarelli mi však odpoledne schválně volal, aby mně připomenul svůj dnešní večírek. Asi je pro něj důležité, abych přišla, a já jsem mu to slíbila, proto jsem se nakonec přece jen dokopala k odjezdu.

Buď upřímná, Sophie, připomínám si, zatímco z okýnka pozoruju lidi, které míjíme. Vyrážíš ven i proto, abys unikla samotě v hotelovém pokoji, kde posedáváš a dumáš a nemůžeš z hlavy vyhnat vzpomínky na Mattea.

S povzdechem zavřu oči, protože mi tato myšlenka už zase vnucuje jeho obraz. Nemůžu mu prostě utéct, ať to chci sebevíc, a to mě deptá natolik, že si často přeju, aby můj pobyt v Římě brzo skončil.

Zakázka pro Giacoma však stále ještě není vyřízená, prohlížíme dál každé dopoledne obrazy, a místo toho, abychom zrychlovali, mám skoro dojem, že snad brzdí tempo naší práce schválně. Pokud je to ještě vůbec možné, tak příběhy o Francesce a o jejich šťastném manželství jsou čím dál podrobnější. K tomu je neustále unavený a odkládá práci vždycky na další den, a přitom se zdá, že se mu vede líp. Každopádně mi to prozradila Rosa. Ona prakticky nikdy nemluví a já za tuto poctu vděčím zřejmě jen okolnosti, že se tak radovala z prognózy doktorky, která tvrdila, že anémie ustoupila a on se začíná uzdravovat. Nicméně soudě jen podle Giacoma tomu tak není, protože když jsem na toto téma vyzvídala a zeptala se ho na možnost, jestli bychom mohli pracovat i odpoledne - nesnáším mít tolik volného času, a jelikož se od té záležitosti s Matteem nedokážu soustředit ani na místní památky, byla

bych vážně radši, kdybychom sebou trochu hodili -, kategoricky to zamítl. Důvod - že se bojí návratu nemoci - pochopitelně chápu, ale nějak se nemůžu zbavit dojmu, že tu věc protahuje úmyslně.

V poslední době také velice často mluví o Matteovi, mnohem víc než zpočátku, a mně se zdá, že bedlivě sleduje moje reakce. A když jsem mu včera taky jen mimochodem, ale velmi srozumitelně dala najevo, že už Mattea neuvidím - ani se nebojím toho, že by se zde neočekávaně zjevil, protože jsem si jistá, že se Giacomově domu vyhne obloukem, dokud v něm budu já -, nevypadal Giacomo spokojeně, právě naopak. Zdálo se, že je mu to líto. Přitom to byl on, kdo řekl, že Matteo není nic pro mě.

Měla jsem ho poslechnout, pomyslím si s povzdechem a pocítím dobře známé píchnutí v krajině srdeční. Dnes je pátek, takže pět dní, co jsem odešla z Matteova domu, ale zatím se to nezlepšilo. Ani o chlup.

Každou noc se mi o něm zdá a přes den se mi stále nabourává do myšlenek. A i když na něj náhodou zrovna nemyslím, zůstává tu ten tlak na mé hrudi, který nikdy nepomíjí. Nemyslela jsem si, že to může tolik bolet, a moc bych si přála, aby existoval prostředek, který by uměl tu bolest otupit.

Jediná možnost, která mě nakonec napadla, byla co nejvíc pracovat, jak jsem zvyklá doma, abych se rozptýlila od nepříjemností, se kterými se nechci prát. Takto jsem vyplnila sotva dva dny. Poté, co jsem jedno odpoledne bezcílně bloudila Římem, mi došlo, že to takhle dál nejde.

Proto jsem se doslova vrhla na zakázku od Grace, abych jako dárek pro jejího muže vybrala nějaké současné dílo, a rozhodla jsem se začít hledat už tady v Římě.

Na nápad zavolat Lorenzu Santarellimu a požádat ho o pomoc jsem přišla až o chvilku později - protože jsem na něj prostě úplně zapomněla. Když jsem však absolvovala všechny galerijní tipy od Andrewa a stále neměla nic opravdu rafinovaného, unikátního, padla mi včera náhodou do ruky Santarelliho vizitka, kterou mi dal na recepci, a já jsem usoudila, že za pokus to stojí.

Možná jsem se tak rozhodla i proto, že mě před ním Matteo výslovně varoval. Ze vzdoru. Nemá už s mým životem přece nic společného a nemůže mi podsouvat, co mám dělat a co ne.

Lorenzo Santarelli, který se evidentně zaradoval, když mě uslyšel, byl stejně jako na Giacomově recepci vstřícný, zdvořilý a velmi přátelský.

Bohužel ani návštěva jeho galerie úspěch nepřinesla. Výstavní prostory byly sice úctyhodné, zabíraly dvě patra, ale zase jsem nic nenašla. V duchu jsem dokonce musela dát za pravdu Matteovi, který o kvalitě zde vystavených děl soudil cokoliv, jen ne to, že je nadprůměrná.

Každopádně jsem ale nemusela litovat, protože Santarelli byl velmi ochotný a nadiktoval mi ještě další adresy galerií dál od centra. A taky mě pozval na večírek. Kdybych jen nebyla tak unavená…

Z myšlenek mě vytrhne zvonění mobilu, a když ho vytáhnu z kabelky, vidím, že je to Nigel. Nigel, moje skála v příboji - muž, který hrál v mém životě tak důležitou roli, než jsem odjela do Říma, a kterému za tolik vděčím.

Jako vždycky, když na displeji vidím jeho jméno, mě zaplaví pocit provinění. Kdybych si nezačínala s Matteem, pak bychom možná s Nigelem opravdu nakonec skončili jako manželé. Teď už si to však nedokážu vůbec představit, a i když vím, že se mu nemusím z ničeho zodpovídat, je mi jasné, že bude zklamaný.

„Sophie?” Jeho hlas zní hřejivě. Konejšivě. Tento účinek na mě měl vždycky a já bych si přála, abych v sobě nalezla ty staré city, ten spokojený klid, který jsem si s ním vždycky spojovala. Jenomže tu už prostě nic není. „Kde právě jsi?” ptá se.

„V taxíku. Na cestě na večírek u Santarelliho.” Mluvili jsme spolu už dnes ráno - volá častěji než obvykle, jako kdyby cítil, že se mnou není něco v pořádku, což moje špatné svědomí taky zrovna neléčí -, takže o tom pozvání od galeristy ví.

„Myslel jsem, že tam nechceš jít,” pronese udiveně. „Mělas dnes už tolik pochůzek, že by sis radši měla odpočinout. Musíš být hrozně unavená.”

Jen taktak spolknu podrážděnou odpověď. Má pravdu, ještě ráno jsem chtěla odřeknout. Jenže to bylo dřív, než mi Lorenzo - nabídl mi, ať mu říkám jménem - ještě schválně volal, aby se ujistil, že dnes dorazím. A pochopitelně sedí i to další - celé odpoledne jsem obíhala galerie ze svého seznamu a teď jsem naprosto vyčerpaná. Stejně mi ovšem vadí,

že se mi snaží dělat poručníka, i když je mi jasné, že to myslí jenom dobře. Byl takový vždycky, nebo jsem si toho jen nikdy nevšimla?

„Myslím, že je důležité, abych tam šla,” řeknu. „Kvůli možnosti navázat nové kontakty. Nechci si ji nechat ujít. Jak se vede mámě?” dodám rychle, protože mě to zajímá a nechci se dál bavit na téma večírek.

„Pořád stejně,” odpoví. „Chybíš jí.” Pár vteřin se odmlčí. „Všem nám chybíš, Sophie.”

Na chvilku zavřu oči, protože to závaží na mé hrudi zase nesnesitelně tlačí. „Brzo se vrátím,” řeknu a cítím, jak se mi svírá hrdlo při představě všedních dní v Londýně. Jako kdyby nikdy nic nebylo…

Vtom můj mobil hlasitě zapípá. Odtáhnu ho od ucha a vidím, že na displeji bliká symbol baterie - a vidím taky rozsvícenou vilu, před kterou právě zastavujeme.

„Nigele, musím končit, vybíjí se mi mobil. A taky už jsem na místě,” oznámím s pocitem ulehčení, že mám pádný důvod ukončit hovor.

Pokud ho otrávilo, že jsem ho takhle utnula, nedává to na sobě znát, a než zavěsí, popřeje mi hezkou zábavu.

Taxikář - mladík asi v mém věku s velmi vážnou tváří - se ke mně otočí a řekne cenu. Zaplatím, on vystoupí a otevře mi dvířka, nabídne mi dokonce ruku a pomůže mi v těch vysokých lodičkách vystoupit. Pohled na Santarelliho dům mě zaujme natolik, že zaregistruju pozdrav na rozloučenou, teprve když se taxík rozjíždí.

Páni, pomyslím si a dám se do pohybu, kráčím k velikým vstupním dveřím. Bylo mi jasné, že galerista, který mě nezapomněl ujistit, že je skutečně zámožný, nebude bydlet v nějaké garsonce. Ale tady tohle předčilo všechna moje očekávání.

Když jsem prve u Daniely Biniové objednávala taxi a řekla jí adresu, tvrdila, že tuhle ulici zná a že se jedná o velmi drahou rezidenční čtvrť. Tak to měla pravdu, protože sousední domy stojí tak daleko, že je člověk málem nevidí. Ty pozemky musí být obrovské, a každá vila má zřejmě vlastní příjezdovou cestu, protože ačkoliv jsem byla rozptýlená telefonováním s Nigelem, zdálo se mi ke konci, že je cesta jaksi podezřele opuštěná.

Nejenom pozemek, i dům je impozantní - ovšem dost nabubřelým způsobem. Můj vkus absolutně neosloví, zdá se mi se svými předimenzovanými kubickými tvary, které jako by se k sobě lepily, místo aby tvořily jednotný celek, chladný a neútulný, a obrovská okna v prvním patře tento dojem nevylepšují. Takhle bych bydlet nechtěla - a naštěstí ani nemusím, táhne mi hlavou cestou po schodech ke zvonku.

Celý dům je jasně rozsvícený a zevnitř je slyšet hlasitá hudba a hlasy - dokonce až tak nahlas, že se obávám, že mě nikdo neuslyší a já budu muset zase jít.

Za chvilku se však otevřou dveře a vyjde z nich Lorenzo, jako kdyby čekal, až přijdu. Vypadá jinak než včera v galerii, protože tam na sobě měl seriózní oblek a kravatu, přesně jako tehdy na recepci. Nyní je oblečený mnohem ležérněji, možná až příliš, protože košile, kterou má ke kalhotám chinos, je nahoře rozhalená tak široce, že je vidět pěkný lán jeho chlupaté hrudi. Ne že by neměl hezkou postavu, ale tohle je tak… dotěrné. A zřejmě se taky od včerejška neholil, jelikož jeho tváře pokrývá tmavý stín. Tohle mu ovšem nesluší, vypadá příliš stylizovaně, jako kdyby chtěl být za každou cenu in. Prostě se to k němu nehodí, nebo aspoň ne k představě, kterou jsem si o něm vytvořila.

Nedám na sobě znát, jak málo se mi jeho outfit líbí, oplatím mu rozzářený úsměv a nechám se obejmout a políbit na obě tváře, což je poněkud škrábavá záležitost.

„Sophie, to je dobře, že jste nakonec přišla!”

Radost z mého příchodu je upřímná a já bych byla moc ráda stejně rozjařená jako on. Když ho však následuju do domu, moje únava narůstá a já už nemám vůbec chuť na žádný večírek a nejraději bych se viděla v posteli ve Fortuně. Tohle sis měla rozmyslet dřív, nadávám si v duchu a potlačuju zívání.

„Pojďte, tady tudy,” prohlásí a vede mě obrovskou vstupní halou, která čímsi připomíná muzeum moderního umění - bílé stěny s osamocenými, velmi velkými malbami. Naprosto se to hodí ke zbytku domu, říkám si, zatímco se blížíme ke zdroji hluku, protože i toto je na obytný dům dost přehnané a pompézní. I když jsou ty obrazy hezké. žádná mistrovská díla, ale vůbec ne tak špatné jako některé kusy, které visely v galerii.

Obytná část domu je od haly oddělena širokými skleněnými dveřmi, a když je Lorenzo otevře, dojde mi, jak hlasitá je ve skutečnosti hudba, která se proti nám vyvalí jako tlaková vlna. Prostor, do kterého vejdeme, je obrovský, dvakrát tak velký jako vstupní hala, a zatímco stojím a dívám se na hosty, napadne mě stísněně, jestli jsem něčemu nerozuměla úplně, úplně špatně.

Andrew nebyl nadšený, když jsem se u něj prve na chvilku zastavila - cestou z poslední galerie do hotelu - a vyprávěla mu, že mě Santarelli pozval. Tvrdil, že sice ještě nebyl na žádné z těch pověstných

„uměleckých party” - zřejmě se galeristovi vyhýbá stejně jako Matteo -, ale slyšel, že bývají pěkně divoké. Mně to nijak neodstrašilo, mám přece při své práci neustále co dělat s umělci a jsem na výstřednosti, prapodivné oblečení a nejrůznější typy zvyklá. S něčím takovým jsem počítala.

Jenomže tady je to - jiné. Šílené. Připomíná to nějakou orgii. Nebo si to jen namlouvám?

Zavřu oči a zase je otevřu, protože se mírně obávám, že mě z té únavy šálí zrak.

Ovšem dojem, že někteří hosté jsou podezřele lehce oblečení, zůstává i na druhý pohled. Prostě je všude vidět spousta holé kůže. Těžko se to rozeznává, protože osvětlení je dost tlumené a ten velký prostor je málo osvětlený. Opravdu je vidět jenom to, že je tady hodně lidí, kteří se baví - každopádně stojí nebo sedí po skupinkách nalepení na sobě, což je pravděpodobně nutné už z toho důvodu, že by se v tom neskutečném randálu nedokázali jinak dorozumět. Nezdá se, že by ta hudba někoho obtěžovala, a atmosféra je uvolněná. Dokonce extrémně uvolněná. Je tu hodně párů, které si leží v náručí, a na některých sedačkách - těch je tady spousta - nejde ani pořádně rozeznat, kde jeden člověk končí a druhý začíná, protože sedí namačkaní tělo na tělo.

Zaraženě se snažím rozhodnout, jestli bych neměla rovnou zase jít - tak úplně mi totiž tahle „umělecká party” nevoní. Lorenzo mě však postrkuje dál do místnosti a já jsem příliš nerozhodná, než abych se okamžitě dala na ústup. Bylo by to nezdvořilé, vždyť jsem právě přišla, takže mu to dovolím.

Jeho cílem je rohová sedačka, která je volná, nebo aspoň z větší části volná, protože na ní sedí jedna dvojice. Ti dva vypadají docela normálně, jsou kompletně oblečení, i když výstřih té ženy je velice hluboký, a drží v rukou sklenky s martini, takže když mě k tomu Lorenzo vybídne,

posadím se na kraj druhého konce sedačky.

„Ahoj!” zavolá ta žena přes hluk hudby a s úsměvem naznačí přípitek, který jí vzápětí můžu oplatit, protože Lorenzo mi vtiskne do ruky sklenici s podivně namodralou tekutinou, nějaký koktejl, kterého se hned napiju, abych uklidnila nervy.

Když si moje oči přivyknou na chabé osvětlení, zjistím, že moje první dojmy byly částečně správné a částečně chybné. Není to žádná orgie, jen je to tu pěkně divoké, jak se vyjádřil Andrew. Svým způsobem je celá atmosféra bezstarostná, odvázaná. Někteří lidé tančí na hudbu a nevnímají přitom okolí, některé páry se líbají - ti dva na opačném konci sedačky s tím právě začali, a vzadu u stěny vidím i další - a člověk by řekl, že z toho může být i něco víc, pokud se bude dál přitápět pod kotlem.

Z čirého zoufalství se znovu napiju koktejlu - jehož sladkost nedokáže zamaskovat, kolik obsahuje alkoholu -, protože si tady připadám dokonale nemístně. Začíná to už u mých šatů, protože v pouzdrových šatech ke krku si tady mezi všemi těmi blyštivými minimalistickými outfity připadám hrozně upjatá. A stejně tak se i cítím, upjatá a nemoderní, skoro prudérní, protože to, co se tady děje, je pro mě příliš vlezlé.

Čekala jsem prostě něco úplně jiného. Stoprocentně můžu zapomenout na nějaké navazování kontaktů, hudba znemožňuje jakoukoliv rozumnou konverzaci. A kromě toho, tihle hosté nevypadají jako lidé doopravdy se zabývající uměním a já ve skutečnosti netoužím

seznamovat se s nikým tady blíž. Vlastně chci jenom pryč a horečnatě přemýšlím, jaká výmluva by mě v co nejrychlejším čase mohla dostat zpátky do Fortuny.

„Nevypadáte moc vesele, Sophie,” pronese mi Lorenzo přímo do ucha a já sebou škubnu. Stojí za sedačkou, což jde, protože je stejně jako ostatní gauče umístěná volně v prostoru, a ne u stěny, a opírá se v předklonu předloktími o vrch opěradla, sklání se ke mně, aby se mnou mohl mluvit. Je mi nepříjemné, že se tímto způsobem jeho tvář ocitá tak blízko mojí, ale jinak bych mu v tom hluku nerozuměla. „Nebylo vaše dnešní hledání úspěšné?”

Chvilku trvá, než mi docvakne, že vůbec nemyslí moji reakci na tuhle party, ale že mluví o galeriích, které mi včera doporučil a které jsem dnes navštívila.

„Ne, bohužel ne,” řeknu, nebo přesněji řečeno zakřičím.

Pár zajímavých objektů jsem viděla - víc než u Lorenza samotného, pomyslím si mírně provinile - a poslala jsem Grace mobilem nějaké fotky. Úplně spokojená jsem však nebyla.

Docela ráda bych mu vyprávěla podrobnosti, protože ani nevím, o čem jiném bych jinak měla mluvit, jenomže je tu takový randál, že jenom pokrčím rameny.

„Určitě ale na něco narazím!” zařvu mu do ucha. „Každopádně díky za tipy!”

Připiju mu a dám si další doušek - zřejmě bezděčný pohyb, protože mi ten alkohol nijak neprospívá, jenom prohlubuje moji únavu. Zrovna v tu chvíli tak děsivě zaburácí basy, že sebou škubnu a poliju si trochu šaty. Ucítím na rameni Lorenzovu ruku.

„Nepůjdeme na chvilku ven?” zeptá se těsně u mého ucha, a když přikývnu, podá mi ruku, kterou přijmu a vstanu. Opravdu chci z tohoto prostoru plného cizích lidí za každou cenu zmizet.

V hale se to dá - se zavřenými posuvnými dveřmi - docela vydržet a já si úplně oddechnu.

„Je mi to líto,” omlouvá se Lorenzo. „Na mých večírcích je to vždycky hlasité a pokaždé je tu takto plno. Už s tím nic nenadělám, prostě se rozneslo, jaká je u mě zábava, a chodí noví a noví lidé.”

Usmívá se, ale mě stojí docela dost úsilí, abych mu úsměv oplatila, protože jeho výraz je tak samolibý. Vůbec mu to není líto, naopak, je pyšný, že se jeho večírky dokážou zvrhnout, a spíš se diví, proč mám problémy bavit se tak jako ostatní.

„Měla jsem náročný den a jsem unavená, proto nemám náladu bavit se. Možná bude lepší, když zase pojedu,” řeknu s nadějí, že mě bude považovat za nudnou, a v ideálním případě mi ještě zavolá taxi.

Jeho to samozřejmě ani nenapadne a shovívavě mě pozoruje.

„Musíte se jen trochu uvolnit, Sophie, a hned to bude lepší. Byla by škoda, kdybyste hned zase šla. Pojďte, ukážu vám dům. Všude visí obrazy, které by vás mohly zajímat, a vy se hezky vzpamatujete z toho hluku.”

„Ano, to by bylo milé,” odpovím jako správná zdvořilá Britka, i když bych dala přednost té variantě s taxíkem. Ale všechno je lepší než se vystavovat těm pekelným basům.

Dům je ještě rozlehlejší, než jsem si myslela, a zatímco procházíme zbytek přízemí, nedokážu se zbavit dojmu, že mi Lorenzo dům ukazuje hlavně proto, aby se pochlubil. Je mi to nepříjemné, protože se mi zdá, že chce dávat svoje bohatství na odiv příliš okatě, a zase musím myslet na Matteův negativní názor na tohoto muže. Možná se tak docela nemýlil v tom, že je Lorenzo nadutec. On se totiž chce pochlubit tím, co má.

Přinejmenším se potvrdí můj dojem, že umělecká díla zde jsou lepší než ta, která jsem viděla v galerii. Má tu například bronzový reliéf od Josepha Beuyse, na který je - právem - velmi hrdý, a v kuchyni, jež je větší než můj byt v Kensingtonu, visí moc pěkný velkoplošný obraz od Enrica della Torrea. Zaměstnanci cateringové firmy, kteří na dlouhých stolech pod obrazem chystají nejúžasnější výtvory z jídla, však nemají pro klasika italské abstraktní malby oči. Já bych pro toto dílo určitě navrhla lepší umístění. Nijak to však nekomentuju, Lorenzo to musí koneckonců vědět sám a na diskuzi o správné prezentaci umění mi momentálně chybí energie. Přinejmenším se mi aspoň podaří v kuchyni nenápadně odstavit zbytek koktejlu, který je na mě opravdu silný a který se mi s každým usrknutím zdá odpornější a ulepenější.

Na stěně, kterou člověk spatří, když stoupá po schodišti z haly do prvního patra, visí další dílo od della Torrea - Lorenzo se mi svěří, že je jeho velkým ctitelem. Nahoře vede dlouhá chodba, jejíž jednu stranu tvoří prosklená stěna - jedna z těch skleněných ploch, které jsem viděla zvenčí. Vpravo se nachází několikero dveří a pak se chodba lomí a vede do další části domu. Místo kamenných dlaždic zde leží tmavý koberec s vysokým vlasem, který účinně tlumí zvuky. Hudba samozřejmě stále duní, ale zní teď jaksi příjemně tlumeně, a naše kroky jsou pohlceny docela.

Možná proto slyším ten nečekaný zvuk tak zřetelně. Zaraženě pohlédnu na Lorenza, který však kráčí dál, jako kdyby nic nezaslechl. Říkám si tedy, že se mi jenom něco zdálo.

„A tuto nádhernou malbu od Salvatora Amiottiho jsem si tu nechal pověsit zrovna nedávno,” informuje mě a zastaví se před úzkým, velmi vysokým obrazem, který visí mezi dvěma prvními dveřmi. „Mladý umělec z Palerma, do něhož vkládám velké naděje. Budeme brzy pořádat přehlídku jeho děl.”

Jenom s velkým úsilím se mi podaří udržet výraz své tváře pod kontrolou a nedat na sobě nic znát, zatímco si z povinnosti prohlížím toto dílo. Je to velmi kontroverzně podaný akt, pokud ho správně interpretuju, ale splácaný naprosto bez inspirace a příliš na efekt s nuceně křiklavou barevností, která nic nezachrání. Děsné. Naprosto nesrovnatelné s těmi věcmi od della Torrea, což Lorenzo evidentně nechápe, podle toho, jak se na ten obraz zamilovaně dívá. Zase myslím na Mattea a jeho slova a zase mu dávám za pravdu: Lorenzo je rovněž pozér, i co se jeho umělecké erudice týče. Není divu, že v jeho galerii visí díla, která si to nezaslouží.

„Líbí se vám?”

Lorenzův hlas zazní znepokojivě těsně u mého ucha, a když se k němu otočím, zjistím, jak blízko u mě stojí. Jeho blízkost je mi nepříjemná.

Usmívá se stejně vstřícně a přátelsky jako celou dobu předtím. V jeho očích však svítí něco vítězoslavného, co mě děsí. Myslí si snad, že se mi líbí? Najednou mi docvakne, že si můj zájem o jeho galerii a přijetí pozvání na večírek mohl vyložit úplně špatně. Proto udělám přehnaně dlouhý úkrok stranou, abych mu dala jasné sdělení. Na jeho úsměvu se ovšem nic nemění.

„Já… tedy…,” začnu, protože stále čeká na mou odpověď. V rychlosti mě nenapadá nic pozitivního, co bych k tomu obrazu mohla říct. Proto si opravdu oddychnu, když v tu chvíli zazvoní Lorenzův mobil a zachrání mě.

Omluví se a popojde zpátky ke schodišti, aby zvedl telefon, a já zůstanu na místě, zase se dívám na ten hrozný akt a zívám a zakrývám si ústa dlaní. Na vteřinu zavřu oči - a opět před sebou vidím Matteovu tvář.

Mimoděk s ním zkusím porovnat Lorenza a dojdu k závěru, který pro mého hostitele není zrovna lichotivý. A teď už to zřejmě bude pořád takové, pomyslím si s píchnutím u srdce. Jak mám najít někoho, kdo by se Matteovi aspoň…

Prudce otevřu oči, protože to zase slyším, tentokrát úplně zřetelně. Nezdálo se mi to. Opravdu tu někdo zasténal.

19. kapitola

Vychází to z místnosti docela vzadu, z té poslední před lomením chodby, té jediné, jejíž dveře nejsou úplně zavřené.

Bez rozmýšlení se k nim vydám. Nemůžu jinak, je to reflex, instinktivní zvědavost, kterou musím poslechnout.

Když přijdu blíž, slyším i rychlé oddechování a šustění a zase někdo zasténá, tentokrát ale mužský hlas. Teď už tuším, co tam asi uvidím, ale přesto udělám i poslední krok a nahlédnu pootevřenými dveřmi.

Jediným kusem nábytku, který v místnosti vidím, je široká postel zakrytá šedým přehozem. Na ní nikdo není, ale za ní, na straně dál ode mě, sedí na zemi nějaký muž. Ne, jsou tam dva. Ten první, světlovlasý pětadvacátník, je oblečený, tedy podle toho, co můžu vidět, protože spodní polovina jeho těla je zacloněná postelí. Opírá se zády o stěnu, oči má zavřené a zase tlumeně zasténá, propíná se přitom od stěny, jako kdyby už nemohl něco vydržet. Druhý muž, který klečí o kousek dál u nohou postele, je starší, snad pětačtyřicetiletý, a má tmavé vlasy. Jeho trup je nahý a já předpokládám, že zbytek těla taky, protože pohyby, které provádí, jsou naprosto jednoznačné. Se soustředěným pohledem se pohupuje dopředu dozadu a je to taky on, kdo tak hlasitě oddychuje.

Můj mozek má problém správně si tu scénu interpretovat, protože v ní něco chybí. Teprve potom zahlédnu hlavu s jasně rezavými vlasy a obliny zadku, které se chvilkami vynořují nad hranu postele, a pochopím, že je tam ještě žena. Klečí mezi těmi muži a nechává si to od toho tmavovlasého dělat zezadu, zatímco ústy uspokojuje toho mladého blonďáka, který sténá stále hlasitěji a zřejmě se blíží k orgasmu. A pak už to na něj přijde, vidím, jak se prudce odtrhne od stěny a křiví obličej, aby se pak s výrazem vysvobození svalil zpátky na zem.

Současně s tím nabírají pohyby staršího muže na prudkosti a do jeho zrychleného supění se mísí i sténání té ženy, které jsem slyšela prve z chodby. Teď už ale křičí bez zábran úplně hlasitě. Pobízí toho muže krátkými výkřiky, říká mu, že má přitlačit, že už brzo bude.

Nedokážu od toho výjevu odvrátit zrak, i když chci, jsem polapená ve stavu jakéhosi transu někde mezi zděšením, studem a vzrušením. Není mi nic do toho, co tam ti tři lidé spolu dělají, a neměla bych je špehovat, ale nemůžu se pohnout - a tu se střetnu s pohledem toho blonďáka,

který zase otevřel oči. Spokojeně se opírá o stěnu, ale když mě uvidí stát ve dveřích, nelekne se ani nezlobí, naopak - usměje se na mě.

Vyzývavě. Jako by mě zval dál.

To mě konečně probere z té ztuhlosti.

Rychle se natáhnu po klice a zavřu dveře, zatímco zevnitř zazní poslední výkřik a hluboké hrdelní zařičení, které svědčí o tom, že ta žena a černovlasý muž také dosáhli vyvrcholení.

Je mi hrozně nepříjemné, že mě ten blonďák viděl. Proč jsem prostě neodešla, když jsem uslyšela ty zvuky? Vždyť bylo jasné, co se tam děje. Otočím se a chci co nejrychleji vypadnout, ale chodbou se ke mně vrací Lorenzo. Už domluvil a usmívá se na mě.

V první vteřině nevím, jak reagovat. Mám mu říct, co se za těmi dveřmi děje? Nebo předstírat, že jsem nic neviděla?

Vyřeší to za mě tím, že mi položí ruku kolem pasu a vede mě dál ke zlomu chodby. Když zabočíme za roh, ozve se další dost hlasité

zasténání - ti tři evidentně pokračují ve svých hrátkách - a já se zaraženě zastavím, protože teď už není možné, aby to Lorenzo přeslechl.

Jenom se na mě tázavě podívá. „Děje se něco?” Jeho hlas zní pobaveně.

„Nic,” odpovím a nechám se vést dál směrem ke dveřím na konci chodby.

„Rád bych vám ukázal ještě něco, něco zvláštního,” prohlásí tajemně a jaksi podivně. Možná mi to tak jenom připadá, protože jsem ještě trochu rozhozená. „Je to mnohem krásnější než se na první pohled může zdát, a já velmi doufám, že vy to poznáte. Moc rád bych to s vámi totiž sdílel.”

No jo, pomyslím si s povzdechem - co přijde teď? Další obraz velmi talentovaného Salvatora Amiottiho?

Čekám, až Lorenzo otevře dveře, ale on o krok ustoupí a ukáže na ně.

„Prosím. Jděte dovnitř a podívejte se. Nechte to na sebe působit, Sophie.”

Podivím se sice, proč nejde se mnou, ale udělám to - otevřu dveře a vstoupím do místnosti za nimi, v níž je světlo stejně tlumené, jako bylo dole v přízemí.

Malba visící na zdi k sobě okamžitě přitáhne můj pohled - což by se stalo i v případě, že bych se neživila obchodem s uměním a moje oči v každé místnosti automaticky nehledaly ze všeho nejdřív obrazy. Tohle nelze přehlédnout, jak je to obrovské. A motiv díla se natolik hodí k tomu, co jsem viděla před minutou, že můžu jen hledět a přemýšlet, jestli se mi právě nesplašila fantazie.

Tohle totiž není nic abstraktního jako všechno ostatní, co jsem v tomto domě viděla, nýbrž velmi realistické zobrazení sexuálního aktu. V popředí klečí na zemi nahá žena a její bílá kůže září na tmavém podkladě. Oči má zavázané a její ruce zvednuté nad hlavou vězí za zápěstí v železných okovech, které jsou řetězem upevněny ke stropu. Za ní stojí - hrozivě, jak se mi zdá - nějaký muž. Má na sobě černé kalhoty a jinak nic. V jedné ruce drží konec řetězu, který zvedá ženiny ruce, ve druhé cosi, co vypadá jako bič. Jeho rysy schované ve stínech nelze rozeznat, zato tvář té ženy je o to zřetelnější. Je zkřivená rozkoší.

Obraz natolik upoutá mou pozornost, že moje oči začnou zkoumat zbytek vybavení teprve se zpožděním. Na stěnách visí věci, u nichž poznám jen to, že jsou černé a kožené a že některé vypadají nebezpečně. Kromě toho uprostřed pokoje přímo pod tím obrazem stojí jakýsi kus nábytku, který by se dal nejlépe popsat jako kříženec židle a lavice, přičemž musí být velmi těžké najít na něm pohodlnou pozici. Visí z něj řetízky ukončené popruhy s nýty. Evidentně na zápěstí a kotníky a taky na krk toho, kdo na tuhle věc usedne.

Takovou místnost jsem opravdu ještě neviděla, ale samozřejmě vím, že jde o sado-maso. Tady se praktikují podobné hrátky, jaké jsou zachycené na tom obraze.

Srdce mi bije tak rychle, až mám pocit, že mi vyskočí z hrudi. Co to Lorenzo říkal - tohle chce se mnou sdílet?

Musím odtud vypadnout, pomyslím si v panice, otočím se na podpatku a prosvištím kolem vyjeveného hostitele do chodby a ze schodů dolů do vstupní haly, kde se málem srazím s tou dvojicí, ke které jsem si prve sedla na pohovku. Ti dva jdou ruku v ruce a s úsměvem ke schodišti, a zatímco spěchám do té veliké místnosti - musím se nutně dostat mezi lidi

-, spočítá si konečně můj unavený mozek všechno dohromady.

Ta dvojice jde nahoru, aby tam dělala přesně to, co ti dva muži a žena, které jsem viděla. Možná se k nim dokonce jdou připojit. A pravděpodobně budou v průběhu večera následovat i další a někteří zamíří do té potemnělé místnosti s řetězy, což Lorenzo ví. Nejenže to ví, ale velice pravděpodobně se taky sám zapojí. A byl by rád, abych tam byla s ním.

Zatraceně, pomyslím si a snažím se rozechvělými prsty vyhrabat z kabelky svůj mobil. Nechce se ale zapnout, displej zůstává černý. Vybil se, vzpomenu si. Sakra, sakra, sakra.

Úplně bez dechu odsunu dveře do obytné části domu, kde duní ohlušující hudba. Musím nějak sehnat taxík, který mě odtud odveze, a někdo mi tu určitě půjčí mobil.

Pátravě se rozhlížím po tom davu a jsem ráda, že lidé, kteří tu jsou, se opravdu jen baví a smějí se. Rychle objevím ženu, která drží v ruce mobil a něco do něj ťuká. Než ji však stačím oslovit, chytí mě někdo za ruku.

Lorenzo.

„Nechtěl jsem tě polekat!” křičí mi do ucha, a když odtáhne hlavu a podívá se na mě, vidím jeho lítostivý, provinilý výraz. Kvůli tomu ale stejně nezůstanu.

„Zavoláte mi prosím taxi?” křičím na něj zpátky a doufám, že to prostě udělá. Pak mu budu moct odpustit, dokonce úplně snadno. Ať se každý baví podle svého gusta, a pokud on potřebuje tohle, ať to má. Ale beze mě.

Lorenzo se jenom usměje a natáhne ruku, vezme do prstů pramen mých vlasů a pohrává si s ním.

Pak se zase nakloní ke mně.

„Víš vůbec, jak jsi přitažlivá, Sophie?” řekne mi do ucha. „Jsi svůdně krásná. Dokážeš rozpálit mužskou fantazii - a měla by sis nechat oživit i tu svoji. Tady máš možnost. Může být moc hezké svěřit se zcela vedení někoho jiného a podrobit se mu, věř mi.”

Pustí moje vlasy, a když mu úsměv neoplácím, objeví se v jeho tváři rezignovaný výraz, protože konečně pochopí, že nemám nejmenší zájem rozšiřovat si s jeho pomocí svoje sexuální obzory.

„Chtěla bych už jít,” zopakuju pro všechny případy a jeho otrávené zafunění spíš vidím, než slyším.

„No dobře. Tak si ale aspoň ještě něco dej!” huláká přes ten randál.

Možná doufá, že alkohol změní můj názor. „Přinesu ti ještě koktejl, počkej.”

Odchází a moje naděje, že se rychle dostanu do postele, klesá. V zoufalství zavřu oči a vidím se co nejdál odtud. Měla jsem dát na Andrewův názor, když mě varoval před Lorenzovými „uměleckými” večírky. A taky jsem měla poslechnout, co mi říkal…

Matteo.

Srdce mi na okamžik vynechá a pak se rozbuší jako splašené, když můj pohled zachytí vysokého špinavě blond muže, který si razí cestu zástupem. Šálí mě moje vybičovaná fantazie, nebo je to opravdu on?

Je to on, stoprocentně, a já cítím, jak mě zalévá příval úlevy okamžitě následovaný dalším, toužebným. Nejraději bych se k němu rozběhla a skočila mu do náruče, ale toho se neodvážím, protože vypadá tak rozzuřeně.

A krom toho nic nechápu. Co tady dělá? Myslela jsem, že se mu Santarelli hnusí.

A pak už je u mě, a než stačím cokoliv říct, vezme mě za ramena a přitáhne si mě k sobě.

„Všechno v pořádku?” křičí, abych mu rozuměla, a zkoumavě si mě měří. A teprve v tu chvíli mi naplno dojde, jak moc je toho právě v nepořádku. Jsem unavená, obklopená samými cizinci a málokdy v životě jsem se cítila tak nepříjemně a zahnaná do kouta. Proto zavrtím hlavou a vidím, jak jeho tvář nabere ještě zuřivějšího výrazu.

Pustí mě a já se polekám, že mě tady nechá stát a odejde. Udělá však pravý opak, vezme mě ochranitelsky kolem ramen, přesně jako tehdy v té uličce v Monti, když jsme míjeli ty opilce, a vede mě do vstupní haly.

Tam se nezastaví a jde rovnou dál ven na prostranství před domem, kde stojí jeho kabriolet - nyní se staženou střechou. Beze slova mě nechá nastoupit a já se s povděkem zabořím do kožené sedačky, přihlížím, jak Matteo nasedá, startuje a vyjíždí od vily na silnici.

Teprve po pár minutách, když se ocitneme v hustě obydlené oblasti, se dostavuje šok a já cítím, jak se celá třesu. Bylo toho příliš moc najednou. Nejdřív divoká party s těmi excesy, které mě opravdu vyděsily, jak si teď musím přiznat, a pak Matteův nečekaný příchod. Možná právě ten mě rozrušil nejvíc.

Myslela jsem, že už ho nikdy neuvidím, poslal mě přece pryč a tím mi ublížil. A potom mě v ten pravý moment jako pohádkový rytíř na bílém

koni zachrání z děsně nepříjemné situace, do níž bych se vůbec nedostala, kdybych ho byla poslechla.

Pomalu se zklidním, položím si hlavu na bok a pozoruju Mattea. Jeho výraz je stále trochu nasupený, ale řídí auto nocí soustředěně a bezpečně. Stejně tak se cítím já. Bezpečně. To je ovšem podlé, protože jak se na něj mám vztekat, když on je důvodem, proč se okamžitě cítím mnohem, mnohem líp?

„Jak to, žes tam byl?” zeptám se do ticha. „Myslela jsem, že Lorenza nesnášíš.”

„To taky ano.” Matteo si odfrkne, a když se na mě krátce podívá, vidím v jeho očích sršet hněv, nicméně nevím, jestli se zlobí na Lorenza, nebo na mě.

„A přesto chodíš na jeho večírky?” Trochu mě to tedy mate.

„Ne, nechodím. Přijel jsem jen kvůli tobě,” objasní mi. Moje zmatení jen dál narůstá.

„Jak jsi věděl, že tam jsem?”

„Od Andrewa. Potkali jsme se náhodou u Giacoma, a když jsem slyšel, že chceš jít na Santarelliho party, řekl jsem si, že se raději přijedu podívat, jestli…,” zaváhá a podivným způsobem na mě pohlédne. „Jestli jsi v pohodě,” dokončí větu a já cítím, jak se ve mně rozlévá příjemně hřejivý pocit.

Takže přijel jen proto, že o mě měl strach?

„Ne, to jsem tedy nebyla,” přiznám a dodám tiché „díky”, které ovšem ani zdaleka nedokáže vyjádřit mou úlevu, že už nejsem v té obrovské vile, ale s Matteem v jeho autě.

Matteo kývne, že poděkování přijímá, ale ten nezvykle vážný výraz na jeho tváři zůstává.

„Santarelli na tebe nesáhl, ne?” Zřejmě ho tato představa dost rozčiluje.

Zavrtím hlavou. „Ne. Ale…” Těžko se mi formuluje slovy, co se tam dělo. „Měls pravdu. Ve všem. Je to náfuka a snob. Když jsem chtěla odejít a nefungoval mi mobil, nechtěl mi zavolat taxi. Chtěl, abych s ním ještě něco vypila, a kdoví, jak dlouho bych tam ještě musela trčet,

kdybys nepřijel…” Dlouze si povzdechnu a usměju se na něj, on však na moje úsměvy stále nereaguje.

„Proč jsi tam vůbec chodila? Copak jsem tě výslovně nevaroval, ať se od toho chlapa držíš dál?”

Unaveně zavřu oči. „Nevěděla jsem, co je to za party,” omlouvám se a podívám se na něj, když mi něco docvakne. „Tys to ale věděl, že?”

Jeho pohled je upřený na cestu. „Jednou jsem tam byl, ano. Pak člověk aspoň přesně ví, co si Santarelli představuje pod pojmem dobrá zábava,” prohlásí a dupne na brzdu. Pak zařadí zpátečku a ladně

vklouzne na volné parkovací místo. S překvapením se podívám okýnkem

- a vidím na opačné straně ulice vchod do Fortuny, což mě trošku zabolí. Ještě se mi nechce do hotelu, ještě bych se raději vedle Mattea vezla nocí.

Když se chci posadit rovně, zjistím, jak hluboko jsem zapadla do sedadla. Matteo už vystoupil, obchází auto, otevírá dveře. Podá mi ruku a já ji uchopím, nechám si pomoct z auta. V příští vteřině stojíme na chodníku těsně u sebe a mě nezadržitelně zaplaví pocity, které si už

týden zakazuju. Moje kolena zeslábnou a srdce se rozbuší. Připadá mi to tak správně, že je zase tady. Jenže on není, připomínám si. Tohle je špatně. Takhle to nejde. Nemůžeme být spolu.

Tak se seber, Sophie, nabádám se a přinutím se pustit jeho ruku. Nesmím si zase něco sugerovat. Dovezl mě do hotelu, což je od něj hrozně milé, ale to neznamená, že chce najednou navázat tam, kde jsme přestali. A to bychom ani neměli, vždyť to nikam nevede.

Když však chci s těžkým srdcem o krok ustoupit, ocitnu se najednou na kraji chodníku a zavrávorám. O zlomek vteřiny později se nacházím v Matteově náruči. Jako blesk se po mně natáhl a zachytil mě.

Možná, pomyslím si zasněně, a nejspíš možná jenom unaveně, není někdy špatné být trochu nemehlo. Takhle ráda však padám do náruče jen jedinému muži. Jen tomuto jednomu, který mě právě tak pevně a bezpečně drží.

Netuším, jestli je pokaždé na mé tváři vidět, co si myslím, nebo jestli má Matteo taky pocit, že jsme se v této situaci už jednou ocitli. Na každý pád se usměje, což konečně - konečně - rozežene ty vrásky na jeho čele.

„Asi tě raději doprovodím dovnitř,” řekne a já vzdychnu, když mě zase narovná. Potom jde vedle mě - těsně vedle mě, zřejmě se bojí, že bych sebou mohla praštit - přes ulici ke skleněným dveřím do hotelu, které se před námi neslyšně otevřou. Recepce je momentálně prázdná, a i když si signory Biniové opravdu vážím, jsem ráda, že můžu čekat na příjezd stařičkého výtahu jen sama s Matteem.

Když konečně sjede a my stojíme v kabině, dělí nás od sebe jen několik centimetrů a já zhluboka dýchám a zatínám pěsti, abych odolala pokušení se ho dotknout. Tohle totiž nechci, a když vidím temný výraz jeho očí, vím, že o tom taky přemýšlí, což mě uvrhne do trochu hlubšího pokušení.

Bylo by to tak snadné, pomyslím si. Už opravdu moc nechybí. Ještě o kousíček blíž, jenom trochu víc natěsno, a napětí mezi námi zasrší jiskrami a pak to skončí, jak moje tělo chce, aby to skončilo. Moje srdce je však už opatrnější.

Proti sexu by Matteo zřejmě nic nenamítal. Pokud po něm nebudu začínat s žádnou diskuzí. Mám se s tím ale spokojit? Můžu s tím pak žít, až se sebere a půjde?

„Jaks mohl vědět, že se mi na Santarelliho party nebude líbit?” zeptám se tiše.

„To jsem nevěděl. Jenom jsem se chtěl ujistit,” odpoví a zvedne ruku, zastrčí mi pramínek vlasů za ucho. „Měl jsem dojem, že to není nic pro tebe.”

Zajímám ho dost na to, aby sedl do auta a jel se přesvědčit, jestli jsem v pořádku. Což znamená, že mu nejsem ukradená, a moje předsevzetí zůstat neoblomná dál taje jako led.

Výtah se s trhnutím zastaví, dveře se otevřou a propustí nás z intimně těsného prostoru. Do mého pokoje už to není daleko, jenom pár kroků, pak stojíme u dveří, a zatímco hledám v kabelce čipovou kartu, může se mi srdce v hrudi rozskočit, protože si nedokážu představit, že se Matteo za chviličku otočí a odejde. Pokud ho nezadržím…

Matteo mi vezme kartu z ruky a zastrčí ji do zámku. Jsem mu vděčná, protože se mi třesou ruce. Když otevře dveře a ustoupí, aby mě nechal projít, zůstanu stát. Jednu věc totiž potřebuju nutně vědět.

„Na té party… taky ses zapojil? Když jsi tam tenkrát byl, přidal ses?” Matteo se ušklíbne. „Šel jsem se podívat.”

Zase se přede mnou v duchu zjeví pohled na ty dva muže a zrzavou ženu a musím si přiznat, že mě ten pohled pouze nevylekal. Taky mě vzrušil, a jak na to vzpomínám, cítím to známé mravenčení v podbřišku. Dělat bych to tam ale nechtěla, tedy rozhodně ne s nikým cizím.

Nicméně představa, že by mi to jako ten černovlasý dělal Matteo nebo že bych já jemu dělala to, co ta žena tomu blonďákovi, je naopak… velice vzrušující.

Akorát ty hrátky, ve kterých si libuje Lorenzo, mi nahánějí strach, a neumím si představit, že by mi působilo rozkoš, kdyby mě někdo úmyslně ponižoval a působil mi bolest.

„A ta místnost úplně vzadu?” Nevím, jak formulovat to, co mi vrtá hlavou, ale Matteo mi rozumí.

„Tak tam mi stačil první pohled,” řekne a s despektem se pousměje.

„Pro mě sex a násilí nepatří dohromady. Ať je dovoleno všechno, s čím souhlasí oba, ale já to mám rád jako rovný s rovným. Nepotřebuju mít pocit, že jsem dominantní, a moje partnerka se mi nemusí podrobovat, abych si přišel na svoje. Naopak - byla by to pro mě nuda.”

S úlevou, že se na to dívá stejně jako já, mu oplatím úsměv. Stojí stále těsně přede mnou - stačilo by zvednout ruku a přitisknout mu ji na hruď -, a když se naše pohledy setkají, zesílí to napínání v mém břiše natolik, že se musím zády opřít o rám dveří, abych se Mattea nedotkla.

A pak naráz zjišťuju, že to nefunguje. Nedokážu ho nechat odejít - ne, pokud může bez potíží zůstat u mě, aspoň ještě dnešní noc.

Dřívější Sophie, která nevěděla, co může být tak naplňujícího na vztahu s mužem, by nyní zůstala rozumná. Bála by se poddat tomu

silnému citu a ztratit tak možná definitivně kontrolu. Té nové Sophii, která zřejmě existuje teprve od doby, co jsem přijela do Říma, je tohle všechno jedno. Ta nechce myslet na zítřek nebo na cokoliv jiného než na to, že je tu Matteo. že jel extra kvůli mně k Santarellimu, kterého nemůže ani cítit. A že evidentně nikam nepospíchá, protože tu stojí a dívá se na mě.

Můj úsměv se rozšíří a já si vsunu ruce za bedra, což dá vyniknout mým prsům, a to Matteovi neunikne, jak poznám z jiskření v jeho očích. Výborně, pomyslím si a skoro vyzývavě si opřu hlavu o rám dveří.

„Stejně jsi ale rád takový, ne?”

„Jaký?” zeptá se nechápavě.

„Dominantní,” odpovím a odolávám jeho pohledu. „V mém případě jsi tedy byl.”

Tak to samozřejmě nebylo - ne způsobem, co by pod dominancí rozuměl Santarelli. Náš sex však byl pokaždé divoký a vášnivý. A když jsem se chtěla sama chopit iniciativy, Matteo mi ji odepřel.

Ne že by mi to vadilo. Naopak. Jenom představa, že to se mnou zase bude dělat, ve mně všechno nedočkavě sevře. Říkám to jen proto, abych provokovala. A jsem úspěšná, protože jeho oči potemní. Opře se předloktím o zeď vedle dveří a skloní se ke mně.

„Tys mě prostě dost přemohla, Sophie Conroyová. A přiznávám, že jsem se doposud nedokázal krotit,” řekne a v jeho očích plane oheň, v který jsem doufala. „Což ovšem neznamená, že bych tě nedokázal svádět i pomalu a něžně. Naopak. Moc by se mi líbilo hezky pomalu prozkoumávat každý centimetr tvého těla, až by ses nedokázala udržet ty, a jestli chceš, můžeš být dominantní a říkat mi, co s tebou mám dělat, belezza.” Jeho dech se mísí s mým a jeho slova mě tolik vzrušují, že mně rozechvěje vlna slastného očekávání.

„Možná…,” polknu, protože vím, že jsem ztracená, ale to jsem šíleně ráda, „možná mi to budeš muset předvést, abych ti uvěřila,” řeknu a v duchu jásám, když položí dlaně kolem mého pasu a rázně mě nasměruje do pokoje.

20. kapitola

Rozechvěle před ním stojím, připravená na všechno, co se mnou bude dělat. Nechci už myslet, chci jenom cítit a užívat si, že je u mě.

On však moji výzvu bere zřejmě velmi vážně, protože místo toho, aby mě vzal do náruče a políbil, jak bych si to přála, mě k sobě jenom přitáhne, takže se o něj lehce opírám a cítím žár jeho těla. Jeho ruce spočívají na mých bocích a moje srdce prudce bije, protože je neuvěřitelně vzrušující stát tam s ním a nic nedělat a jenom čekat, co přijde dál.

To mám ovšem asi rozhodnout já, protože když k němu po dlouhém okamžiku vzhlédnu, Matteo se jen usměje a zvedne ruku, pohladí mě konečky prstů po tváři.

„Co teď, Sophie? Řekni mi to.”

Polije mě zachvění, protože po něm tolik toužím. Nevím, jestli ještě někdy budu k nějakému muži cítit to, co k němu, a skutečnost, že mi dává volnou ruku, abych rozhodla, co se mnou udělá, stupňuje moje vzrušení až k nesnesení.

„Svlékni mě,” řeknu a polknu, když si Matteo stoupne za mě a rozepne zip mých šatů. Potom cítím jeho ruce na svých zádech, o nichž jsem vůbec netušila, že mohou být tak citlivá.

Matteo mi shrne látku dopředu přes ramena, až ze mě šaty sklouznou, a hladí mě dál, líbá mě na ramena, na krk a rozepíná mi podprsenku a i tu svléká. Potom se přede mnou spustí na kolena a stáhne mi kalhotky.

Jeho úsměv je drzý a sebevědomý, zřejmě mu ani v nejmenším nevadí plnit takovéto příkazy. Docela pasivní však být neumí a hladí mě rukama vzadu po stehnech. Jeho pohled je tázavý a já se na něj povzbudivě usměju, protože se mi to líbí, takže se osmělí a vydá se rty po lince mezi mým stehnem a bokem. Cítím na kůži jeho horký dech a špičku jeho jazyka klouzající po tom citlivém proužku kůže, zabořím ruce do jeho vlasů, protože ty doteky nemůžu skoro snést. Těsně před tím, než sklouzne do mého středu, se mu však vysmeknu.

„Polož mě na postel,” nařídím mu a on to provede se samolibým úsměvem, který mi prozradí, že ho tahle hra baví stejně jako mě.

Rozpálená jeho doteky dovoluju jeho dlaním, aby mi cestovaly po těle, a spokojeně přihlížím, jak mu svítí oči.

„A teď se taky svlékni,” vybídnu ho a on okamžitě poslechne, rozepne si košili a odhodí ji. Bože, on je tak krásný, pomyslím si a vpíjím se pohledem do jeho těla, které je jak vytesané z mramoru. Jeho jizva bíle svítí a budí ve mně zase touhu se jí dotýkat. Ona je tím klíčem k němu,

to cítím. Bez ní by byl někým jiným, nebyla by tam ta tvrdost skrývající se za jeho úsměvy, kterou jsem už taky pocítila. Je jak pancíř chránící jeho nitro a já si říkám, jestli někdy dokážu prozkoumat, co se pod ním nachází. Jestli mi k tomu dá šanci.

Matteo se zbaví všeho, co má na sobě, a když přede mnou stojí nahý, nechávám svůj pohled dál putovat po jeho těle, po plochém břiše se sexy vyrýsovanými svaly až k tvrdému penisu, který hrdě ční do výše, až se mi dělá touhou slabo.

„Pojď sem,” zašeptám, protože můj hlas mě neposlouchá, a vztáhnu k němu ruce, vychutnávám si pocit jeho kůže na mojí, když si ke mně lehne. Chci ho, musím ho cítit, i kdyby mělo ke sdílení existovat jen toto, ten krátký okamžik rozkoše. I kdyby zítra mělo být všechno takové, jako

bylo včera. Budu mít aspoň tuhle noc, pomyslím si a hladím jeho hruď, cítím pod kůží ty pevné svaly.

Potom mě jasný rozum opouští, protože Matteo začne vyplňovat, co slíbil prve ve dveřích, a vydatně a s požitkem zkoumá každý centimetr mého těla rukama a ústy - všechno, až na moje prsa a klín. Ty vynechá a místo toho hladí a líbá vše ostatní - nohy, kolena, břicho, ramena, paže, ruce - a mluví na mě tiše italsky, říká mi, jak jsem krásná a vzrušující, zamotává mě do měkké pavučiny rozkoše, ve které se vznáším jako ve stavu beztíže. Netušila jsem, že to může být s mužem i takové, pomyslím si lenivě a propínám se mu vstříc, užívám si, že tak dobře ví, co je pro mě krásné, a nechávám se unášet výš a výš, až to tepání mezi mýma nohama zesílí natolik, že ho nemůžu ignorovat. A mám pocit, že jsem napnutá jako tětiva luku, která se přetrhne, jakmile se mě tam dotkne, a jako kdyby věděl, že už jsem v tom bodě, zvedne mě Matteo náhle do sedu a přemístí si mě na klín.

„A teď, padrona?” zeptá se se spokojeným úsměvem. Podtón jeho hlasu je však naléhavý, protože tato smyslná hra vybičovala i jeho chtíč.

Ukážu mu, co chci, tím, že nasednu na jeho tvrdý úd, pojmu ho do sebe a horce ho sevřu, tak dobře připravená, že se do mě může zabořit jediným pevným výpadem. V rozkoši zasténám, cítím, jak mě vyplňuje a napíná.

„Obejmi mě nohama,” zašeptá mi chraplavě do ucha a já to udělám, zkřížím nohy za jeho zády. Tím je musím ještě víc roztáhnout, což vyvolá zase nový pocit napětí na mém klitorisu.

„Ach,” unikne mi a mým tělem se prožene slastná vlna, ačkoliv se Matteo ještě ani nepohnul. A když s tím začne, jsou to jen nepatrné houpavé pohyby. Stupňují tlak na moje nejcitlivější místo, ale opravdu jenom jemně, a já zavzdychám, když mě začne stejně lehoučce líbat a špičkami prstů laskat moje bradavky.

Zmocní se mě jakési mravenčení, pokryje celé moje tělo husí kůží a já už nedokážu být pasivní, chytím se ho za ramena a začnu pohybovat pánví, soustředím se na pocit, který začíná hluboko ve mně a pomalu, ale nezadržitelně narůstá jako láva v kráteru sopky, jež se postupně přelévá přes okraj. Není to prudké, ale neskutečně intenzivní, začíná to vždycky od znova, doráží to na mě jako příboj, ve kterém bezmocně povlávám a v němž jsou mojí jedinou záchranou Matteova ramena.

Nakonec rozechvěle klesnu na jeho klín, užaslá, že je něco takového možné. že mi umožní vnímat něco takového.

Teprve po nějaké době se zase trochu vzpamatuju, abych se mohla napřímit, a cítím přitom, jak je jeho penis ve mně stále tvrdý.

„Ty ses ještě neudělal,” poznamenám skoro udiveně a zpozoruju teprve teď malé kapky potu, které se mu vytvořily na čele.

„Někdy je hodně těžké udržet se,” řekne a jeho úsměv je napjatý.

Rozhodně to tak nehodlá nechat.

Takhle to ale nejde, pomyslím si. Ať to právě bylo sebekrásnější, já potřebuju i toho druhého Mattea. Chci z něho všechno. Proto se od něho rázně odpoutám a slezu z jeho klína, což mi dovolí jen nerad.

„Budeš dál dělat, co ti řeknu?” zeptám se.

Opírá se o lokty a usmívá se. „Tvoje přání je mi rozkazem.”

„Dobře.” S bušícím srdcem se od něho odvrátím, kleknu si na všechny čtyři a ohlédnu se k němu. „V tom případě chci, abys mi to udělal zezadu,” oznámím a žasnu sama nad sebou.

Ale přesně to potřebuju, chci, aby se mnou dělal totéž, co ten černovlasý muž s tou zrzkou.

Matteovy oči lačně zajiskří. Nečeká na další pobízení, klekne si za mě a přichystá svůj tlustý penis před můj vchod. Bože, já ho chci, navlhčím si jazykem rty a čekám, až do mě vnikne. A pak to udělá, rozhrne moje

pysky a vsune se do mě s osvobozujícím vzdechem. Zasténám společně s ním, protože ho cítím ještě intenzivněji než jindy, mnohem hlouběji. Už mi to zezadu jednou dělal, tehdy první noc, ale to jsme přitom leželi na boku. Tohle je jiné. Zvířecí. A je to tak sexy kontrast s tím, co jsem zažila před chvilkou, že cítím, jak se ve mně slévá nová rozkoš.

„Ach, Sophie,” šeptá Matteo a začíná přirážet. „Ty mě zabiješ.”

Jeho první přírazy jsou pomalé, ale i tak mi berou dech. Všechno ve mně se napíná kolem jeho žerdi, a když zvýší tempo, zasténám pokaždé, když se do mě zaboří, ztrácím kontrolu nad svými vnitřními svaly, které ho svírají a chystají se na nové vyvrcholení. Lokty se mi podlomí, protože najednou nemám žádnou sílu, a cítím ho pak v sobě ještě hlouběji. Jeho pohyby jsou už divoké a zběsilé a já se leknu, že se

udělá dřív než já. Potom však sáhne pode mě a najde můj klitoris, dráždí ho malými krouživými pohyby, zatímco zároveň přitlačí palec druhé ruky na mou rosetu a vnikne do ní.

„Matteo!” Nečekaný tlak ve vteřině uvolní moje napětí a já lapám po dechu, když mě bez varování převálcuje tak mohutný orgasmus, že sebou bezmocně zmítám a křičím, zatímco on s táhlým zasténáním také vyvrcholí. Je to na nás příliš, a když je po všem, svalíme se s hlasitým oddechováním na bok a zůstáváme stále ještě spojeni ležet.

Jen pozvolna se vracím do skutečnosti a odpoutám se od něho, přetočím se v jeho náručí a přivinu se k němu zmítaná něčím mezi štěstím a zoufalstvím.

Kdyby mi někdo před mou cestou do Říma řekl, že se tady setkám s mužem, který ve mně dokáže probudit tak mocné, děsivě intenzivní city, nikdy bych mu nevěřila. Nic takového se v mém životě neplánovalo, a nahání mi strach, že už nic není, jak bývalo. Kdybych se však měla rozhodnout znovu, vybrala bych si opět noc s ním, pomyslím si a zavřu

oči, poddám se ospalosti a jsem vděčná, že si nemusím dál zdůvodňovat, co to pro mě znamená.

Když ráno otevřu oči, proudí do malého hotelového pokoje roztaženými závěsy světlo. Okamžitě si vybavím, co se odehrálo uplynulou noc, a vylekaně se otočím, protože mám strach, že tam Matteo není. Ale je tu, leží těsně za mnou, a když se k němu převalím, pohne se ve spánku a sáhne po mně, položí mi ruku přes boky a přitahuje mě k sobě, dokud neležím nalepená na něm.

Srdce se mi bolestivě svírá, když ho pozoruju, a musím se prostě dotknout jeho tváře, protože jinak bych nedokázala uvěřit, že je opravdu stále tady. Jemně mu odhrnu vlasy z čela. Ten pocit, který mě toho prvního rána, když jsem se probudila v jeho objetí, tolik vylekal, mě zaplaví i teď, a tentokrát se mu nebráním.

Nemá smysl nic popírat, pomyslím si a cítím sucho v krku. Jsem zamilovaná. Možná je to dokonce ještě horší, zřejmě jsem už dál než u pouhých motýlů v břiše, protože to, co cítím, je tak intenzivní, až mě to děsí.

Myslela jsem si, že láska musí být něco pevného, něco spolehlivého, klidného, základ, na kterém se dá postavit život. Ne tahle vichřice, tento naprostý zmatek. Takhle jsem to nechtěla, mám přece před očima to neustálé nahoru a dolů svých rodičů jako odstrašující příklad. Nezáleží ale na tom, jak daleko uteču, tenhle pocit zůstane a já se musím smířit s tím, že prostě balancuju na ostří nože. Protože i když má Matteo stejně jako já problém odolat té tělesné přitažlivosti, není tu prakticky vyhlídka na to, že by převrátil naruby svůj postoj k trvalejším vztahům. Navíc se můj život odehrává v Londýně a já nemůžu z prostého rozmaru zahodit všechno, co mě tam drží, což - jak si musím přiznat - celou věc předem odsuzuje k nezdaru.

Matteo moje doteky cítí, pohne se a otevře oči. Dlouhou dobu se na sebe díváme a já se sotva odvažuju dýchat, okouzleně přihlížím, jak nazlátlý tón jeho očí začíná zářit. Potom mu líný úsměv zvedne koutky úst.

„Tak?” zeptá se, a když svraštím čelo, protože nevím, co myslí, jeho úsměv se rozšíří a já uvidím ten dolík, který mám tak ráda. „Jsi spokojená s mou chybějící dominancí?”

Přikývnu až moc nadšeně. „Přesvědčils mě.” Radši mu ale neprozradím, jak moc. Už tak mě má dokonale v hrsti a můj úsměv mizí, když mi na rty vtiskne polibek, a pak se odvalí, aby se posadil, a rozhlédne se po pokoji.

„Co to děláš?” ptám se a tato otázka naštěstí nezní tak vystrašeně, jak se najednou cítím. Chce odejít?

Jeden bezdechý moment se toho skutečně obávám, protože když se ke mně otočí, nedokážu interpretovat výraz jeho tváře. Potom se ale

zase usměje tím drzým způsobem jako včera v noci, lehne si vedle mě a opře si hlavu o loket.

„Můžeš rozhodnout, kde bys to ještě chtěla dělat. Tvoje povely mi totiž přijdou vyloženě - podnětné,” prohlásí. „Na snídani tady v hotelu už asi bude pozdě, takže bychom mohli jet ke mně a já bych se mohl pokusit znovu udělat pár vajíček se slaninou. Anebo ještě zůstaneme v posteli a odložíme jídlo na potom.”

Srdce mi divoce buší, protože když jmenoval ty dvě možnosti, mluvil v množném čísle, a protože se mi hrozně ulevilo. Možná člověk doopravdy nemusí pořád jenom dokonale plánovat, pomyslím si a zářivě se na Mattea usměju.

„Necháme to na později,” řeknu a myslím tím víc než jenom jídlo, a když kolem něj zase ovinu ruce, je s mou volbou srozuměn a začne mě líbat.

21. kapitola

„Zio, jsi tady?”

ženský hlas, který se náhle ozve z obytných místností domu, mě poleká, ale už je pozdě, abych zastavila svůj prst na tlačítku kávovaru. Stroj hlasitě začne mlít kávová zrna na cappuccino a já obrátím oči v sloup, protože ať už právě přišel kdokoliv, ví teď, že je někdo v kuchyni. A vlastně vím, kdo to je - „zio” je italsky strýc a asi neexistuje moc lidí, kteří by Mattea takto oslovovali. Nemám dvakrát chuť nechat se

Adrianou takhle ráno přistihnout v jeho kuchyni jenom v županu. Nedá se ale nic dělat, už je pozdě zmizet. Proto se tedy přívětivě usmívám a snažím se působit nenuceně, když se černovlasá dívka o chvilku později skutečně objeví v kuchyni.

„Ach!” prohlásí překvapená, že u kávovaru není Matteo. Nezdá se ovšem, že by se polekala, právě naopak - vesele se zazubí, postaví na zem tašku a jde ke mně, pozdraví mě srdečně polibky na tvář.

„Buongiorno, Sophie. Lidi dole z kanceláře mě pustili dovnitř a dveře sem nahoru byly otevřené, tak jsem prostě šla dál - doufám, že ti to nevadí?”

Vzpomíná si na mě očividně stejně dobře jako já na ni, ale to se pochopitelně není čemu divit, dívala se na mě dost dlouho, když jsem v Matteově kurzu seděla modelem. Nepočítala jsem nicméně s tím, že mě pozdraví jako starou kamarádku a že bude ignorovat okolnost, že nejsem oblečená a mám na sobě jenom župan jejího strýce.

Je opravdu hezká, pomyslím si, když si ji teď můžu prohlédnout líp, a vidím, že tu skutečně je jistá rodinná podoba, i když se na první pohled se svými tmavými vlasy a hnědýma očima Matteovi nepodobá. Ten bezstarostný úsměv však mají jednoznačně společný.

„Můžu taky dostat kafe?” zeptá se a ukáže na šálek, který už je hotový.

S úsměvem jí ho podám a vytáhnu ze skříňky další a znovu stisknu

tlačítko. Co mi Matteo ukázal, jak ta zázračná mašinka funguje, jsem na té vynikající kávě málem závislá.

Adriana se opírá o kuchyňský pult, míchá v šálku a diví se, proč se musím obsluhovat sama. „Elisa tu není?”

„Tento týden má volno.” Což já osobně jenom vítám, protože je pro mě jednodušší přicházet a odcházet, jak se mi zlíbí. Asi by mi vadilo být pod neustálým dohledem té hyperkorektní hospodyně.

„A kde je Matteo?” zajímá se Adriana.

„V koupelně,” odpovím a snažím se nezčervenat. Zatraceně, Sophie, kolik ti je, připomínám si dopáleně, nemusí ti být trapné, když tě ráno někdo „načapá” v domě nějakého muže. Adriana se na to asi dívá podobně, jelikož její úsměv ještě o stupeň zesílí.

„Takže je to pravda,” prohlásí a usrkne kávy. Tázavě pozvednu obočí. „A co jako?”

„No, že tu býváš častěji.”

Teď už ovšem moje tváře lehce zčervenají, protože pro mě není moc příjemnou novinkou, že někdo kromě nás dvou měl za téma hovoru mé pobývání u Mattea.

„Kdo to říkal?”

Adriana se zasměje. „Pokud někdo vidí mého strýce víc než jednou s tou samou - a ještě jak se vedou za ruku -, tak se to hodně rychle roznese, to mi věř.”

Naštěstí je akorát hotové moje cappuccino a já jím můžu zaměstnat ruce.

„Nesedneme si ven?” zeptám se Adriany a ukážu s poněkud nuceným úsměvem na terasu. Toto téma se mi opravdu nechce rozebírat, na to je pro mě všechno stále moc čerstvé - a příliš křehké.

A přitom Adriana říká čistou pravdu. Od toho večera u Santarelliho trávím v této vile hodně času - s jejím strýcem.

Dopoledne samozřejmě dál patří Giacomovi, ale hned jak skončím s prací, scházím se s Matteem, a pokud se nám podaří opustit vilu a ložnici - sex s ním je i nadále neuvěřitelný a nemůžeme se ho nabažit -, ukazuje mi Řím. A tak letí den za dnem jako krásný sen, který bych si užívala ještě víc, kdybych celkem jistě nevěděla, že se z něj musím probudit.

Proto je mi Adrianin komentář tak nepříjemný, protože je připomínkou toho, že se bohužel nevznášíme ve vzduchoprázdnu a nakonec se budeme muset postavit realitě - pokud on nebo já neuděláme rozhodující krok a nenajdeme řešení. To jsme zatím prostě odsouvali. Matteo se tématu, jak to s námi má být dál, úspěšně vyhýbá už od toho rána u mě

v hotelu a já se ho neptám, možná proto, že tuším, že všechno bude v pořádku jen tehdy, když do toho nebudu rýpat.

A přitom mám pocit, že se už něco změnilo. Matteo je jiný, přístupnější, otevřenější. Nebo mi tak alespoň připadá. A opravdu mě často vede za ruku, když se touláme městem, nebo mě s naprostou samozřejmostí vezme kolem pasu, jako kdybychom byli úplně normální zamilovaný pár. A mně se to zarývá do srdce, protože pokaždé, když to udělá, rostou moje city k němu a s nimi i přání, aby to mohlo zůstat tak, jak to je.

Jenomže to nejde, musím ho zase opustit, protože nemůžu hodit přes palubu všechno doma v Anglii. Do mého tamějšího života se při nejlepší vůli nehodí - a kromě toho si vůbec nejsem jistá, jestli by chtěl společnou budoucnost se mnou, pomyslím si se záchvěvem zoufalství, zatímco si s Adrianou sedám venku pod pergolu.

Netuší nic o mých myšlenkách a vesele se na mě usmívá. „Ach ano, než to zapomenu - musím ti ještě poděkovat.”

„Mně?” Zase mi nějak uniká souvislost.

„Za ty věci, které sis ode mě musela půjčit. Matteo mi za ně domluvil nákupy s Aurorou Biasini.” Když na ni nechápavě hledím, zakoulí očima a zaplní mou mezeru ve vzdělání. „To je nejžádanější nákupní asistentka v celém Římě. Hvězdy stojí frontu, aby si od ní nechaly poradit - a já jsem s ní mohla strávit dvě hodiny v jednom z nejdražších obchodů s oblečením a kompletně nově se obléct.” Hrdě ke mně natáhne ruku.

„Vidíš, tenhle náramek mi vybrala, není super? A taky náušnice a neskutečně boží oblečení - a to mi Matteo všechno zaplatil, protože jsem ti musela přenechat starou mikinu a džíny.” Spokojeně si povzdechne.

„Táta se na něj kvůli tomu ještě zlobí. Říká, že mě rozmazluje - a mně to naprosto vyhovuje.”

Usmívám se, protože mi přijde roztomilé, jakou má radost. A odpovídá to Matteově povaze, že pro Adrianu udělá něco tak zcela neadekvátního

- má v jeho srdci výjimečné místo, i když má určitě rád i ostatní neteře a synovce. Těch má samozřejmě víc. Vyprávěl mi, že jeho bratr Luca má ještě další dvě dcery, kterým je však teprve sedm a devět, a k nim pětiletého syna. A druhý bratr Michele je už také otcem, má dceru a dva syny mezi třemi a osmi lety. Ovšem Adriana, nejstarší z jeho neteří, zaujímá v Matteově životě výsadní postavení, to je poznat, když o ní mluví - možná proto, že sdílí jeho lásku k malířství. Anebo protože se narodila toho roku, kdy zemřel jeho otec.

O tom, jak se mu vedlo v letech strávených u babičky, můžu však jen spekulovat. Sice o té době vyprávěl, ale jen stroze a většinou v souvislosti s Adrianou. O své manželce, její smrti nebo o té nehodě, z níž si odnesl tu hroznou jizvu, naproti tomu nemluví vůbec, tato témata okamžitě zablokuje, pokud se k nim náš hovor jenom zdánlivě přiblíží. A přitom bych o něm tak ráda věděla víc.

Na druhou stranu - to musím uznat - se s ním taky moc nebavím o svém životě v Londýně. Nemá ponětí, že znám Sarah, už jsem potom

nezmínila ani Nigela, který mi stále volá každý den, a neví ani to, že je máma nemocná a že ji nikdy nemůžu opustit. Nerada totiž přemýšlím nad tím, že on se nikdy nemůže doopravdy stát součástí mého života. A to bych musela, kdybych mu líčila svoje běžné dny, v nichž si ho prostě nedokážu představit.

„Mimochodem, můžeš si ty věci vzít zpátky,” sdělím Adrianě. Úplně jsem na to zapomněla, jinak bych ty džíny a triko už dávno vrátila.

„Ne, ne, jenom si je nechej - já už je opravdu nepotřebuju, vážně,” ujišťuje mě Adriana, která možná nechce riskovat, že by snad taky musela svoje nové skvělé hadříky vrátit.

„Adriano!” Matteo vyjde na balkon. Vlasy má mokré ze sprchy a vypadají tmavší než jindy. Jinak je však na rozdíl ode mě úplně oblečený a vypadá ve skvěle padnoucích kalhotách a světlé košili tak dobře, že moje srdce - jako vždy - krátce klopýtne.

Má radost, že vidí svou neteř, pevně ji obejme, ale její návštěva ho také překvapila. Kromě toho jeho pohled každou chvíli těká ke mně, jako kdyby ho znepokojovalo, že tu s Adrianou sedíme tak důvěrně.

„Co tady děláš v tuhle dobu?” zeptá se. „Ty dnes nemáš školu?” Teprve když to řekne, dojde mi, že má pravdu - v pátek dopoledne by

Adriana měla být ve škole. Má však vysvětlení, které nám s úsměvem předloží.

„První dvě hodiny nám dnes odpadly, tak jsem si říkala, že jich využiju, abych ti připomněla ten dárek.”

Matteovi se mezi obočím vytvoří kolmá vráska, kterou už také dobře znám, a on se na mě letmo podívá, což mi potvrdí podezření, že tu něco nehraje. Něco se mu na mém setkání s Adrianou nelíbí.

„To jsme přece už probrali. Já se o to postarám,” prohlásí a evidentně nemá zájem dál v tématu pokračovat. „Dáš si ještě kafe?”

„Ne, díky,” zavrtí hlavou stále bezstarostně a vůbec nevnímá jeho horšící se náladu. Když se ale podívá na mě, má v očích malé jiskřičky, stejně jako tehdy na konci kurzu. Ne, opravím se, ona to moc dobře ví, jenom to úmyslně ignoruje. „Už jsi to Sophii řekl?” vyzvídá.

„Ještě jsem se k tomu nedostal,” odpoví a já už toho mám dost. Něco mi tady uniká.

„O co vlastně jde?”

„O babiččiny narozeniny,” objasní mi Adriana. „Slaví je zítra, a když slyšela, že vy dva… no, že jste si tak blízcí, trvala na tom, že tě Matteo musí přivést.”

„Aha.” Srdce se mi rozbuší nepříjemně rychle a mám okolo žaludku mdlý pocit, když se podívám na Mattea, který uhne očima. Mám s ním jet k jeho rodině - a on mi to

zapomene říct?

Adriana ignoruje napětí, které mezi námi najednou zavládne, a mluví prostě dál. „Bude to hrozně fajn, neboj se,” ujišťuje mě, jako kdyby se snažila rozptýlit moje pochybnosti, které jsem zatím ani nepřednesla.

Potom se otočí na Mattea. „Musíte přijet, včera mi to ještě schválně říkala. A kromě toho, vy máte ten dárek,” připomíná mu, jako kdyby měla důvod k obavám, že Matteo zapomene na babiččiny narozeniny, čemuž bych nevěřila ani ve snu. Pak mi ale dojde, že to takhle říká jen proto, aby zdůraznila to „musíte”. Ona ví, že Matteo dorazí, jen se obává, že by mohl „zapomenout” přivést i mě.

Potom už má najednou naspěch, spěšně dopije zbytek kávy. „Musím pádit, tak zítra - už se těším!” rozloučí se a zmizí v domě, když ujistí Mattea, který ji chce vyprovodit, že cestu najde sama.

Jakmile je pryč, zavládne mezi námi na chvíli ticho.

„Ty nechceš, abych s tebou jela za tvou rodinou?” zeptám se, protože to prostě potřebuju vědět.

Upírá na mě pronikavý pohled, který neladí s jeho úsměvem. „Babička to chce. Nemůžu jí tohle přání odmítnout,” odpoví. „Rozčílila by se, a to není dobré pro její srdce.”

To je pro mě novinka. „Je nemocná?”

Matteo přikývne. „Doktor říkal, že se musí šetřit - ale o tom ona nechce ani slyšet,” pokrčí rameny. „Ještě bych ti to řekl, Sophie,” doplní, jako kdyby se chtěl teď, když si vzpomněl na důvod, proč musím jít s ním, za každou cenu ujistit, že neodmítnu.

Mně však táhne hlavou ta informace o Valentině. Vzpomenu si na recepci u Giacoma, jak po ní Matteo neustále starostlivě pokukoval, když jsme se tam bavili poprvé.

„Tys jí to musel slíbit, že? že se se mnou na té recepci nepohádáš?” zeptám se, protože mi najednou svitne. Proto se ho ptala - a proto on popřel, že náš rozhovor proběhl jakkoliv, jen ne mírumilovně.

Matteo přikývne a jeho úsměv už je zase normální. Zřejmě si na tu situaci vzpomíná. „Stejně to nefungovalo. Nemohl jsem přece tušit, jak děsně jsi bojovná,” prohlásí.

Ráda bych mu oplatila úsměv a kontrovala tu škádlivou poznámku, ráda bych se upnula na to, co jsme za uplynulé dny prožili, ale nejde to. Ne, nefunguje to. A nebude to pravděpodobně mezi námi fungovat nikdy. Já to zařídit nedokážu a on to zařídit nechce.

Vezmu dávno dopitý šálek od kávy, vstanu a zamířím do kuchyně.

Postavím ho pod trysku, abych si připravila další cappuccino. Zatímco stroj hlasitě syčí, hledím prázdně před sebe a mám najednou pocit, jako bych stála před stěnou. Takhle to už prostě dál nejde, pomyslím si - a trhnu sebou, protože Matteo se zničehonic zjeví za mnou a položí mi ruku na rameno.

Zase ji spustí, když se k němu otočím, a v jeho tváři vládne nejistota.

„Pojedeš se mnou?”

Určitě se nedokáže rozhodnout, jestli by raději slyšel ano, nebo ne. Valentina je pro něj důležitá, takže by mi pozvání asi stejně nakonec vyřídil. Chce splnit její přání, ale není nadšený z toho, že mě má představit celé rodině. Já tedy absolutně netuším, jestli je dobrý nápad jezdit s ním.

Ale co když odmítnu? Nemohla bych aspoň využít tuto šanci, jak ho líp poznat zase z této stránky - a čert vem, co se bude dít potom?

Chvilku se na něj jenom dívám, bloudím v jeho jantarových očích, které bych tak ráda prozkoumala do posledního zákoutí, kdybych se nebála, co v nich najdu.

„Asi musím, že? Nechci přece, aby se Valentině přitížilo,” řeknu s pokrčením ramen, udělám krok k němu a položím mu dlaně na prsa. „V kolik musíš vlastně vyrazit?” zeptám se, protože vím, že má nějakou schůzku na univerzitě. Ke své úlevě vidím, že vráska na jeho čele zmizela a do očí se mu vrací důvěrně známé jiskření.

„Trochu času ještě máme.” Rozhalí můj župan, vklouzne rukama pod něj, já zakloním hlavu, oplácím mu jeho planoucí pohled a snažím se zapomenout, že víc než trocha času nám skutečně nezbývá.

22. kapitola

Máme skoro hodinu zpoždění, když necháváme za zády Castel Gandolfo s jeho klikatými uličkami a vysokými starými domy a pokračujeme dál po pobřežní silnici podél jezera Lago Albano. Měli jsme původně být u Valentiny v poledne, a teď už je jedna pryč, což moji nervozitu zrovna neuklidňuje.

„Nebude se zlobit, že nejedeme přesně?” vyzvídám na Matteovi, který jenom škubne koutkem úst.

„Tak přísně to zase nebere, neboj se. A už tam budeme - už to není daleko.”

Stejně bych byla radši, kdybychom nedorazili jako poslední. Takhle už všichni budou na místě a budou mě okukovat. V hloubi duše se nemůžu zbavit dojmu, že Matteo zdržuje záměrně. Hned na začátku mě nabral u hotelu později, než jsme se domluvili, a potom jsme ještě museli v jednom malém obchodě vyzvednout dárek pro Valentinu. Tam se hrozně dlouho bavil s majitelem, jako kdyby na tu oslavu vůbec nespěchal. Jako kdyby mu bylo nepříjemné ukázat se tam se mnou - což moje očekávání ohledně následujících hodin taky dvakrát nevylepšilo.

S povzdechem otočím hlavu a dívám se z okýnka na klidné jezero. S těmi vysokými zalesněnými svahy, které ho obklopují, je skutečně překrásné, ovšem nedá se říct, že by mě ten pohled uklidňoval.

Připadám si děsně rozpolcená. Na jednu stranu se těším, že zase uvidím Valentinu, která mi na té recepci byla okamžitě sympatická, a taky jsem zvědavá na Matteovy bratry a jejich rodiny. Na druhou stranu je na takovou návštěvu příliš brzy, vždyť si ještě musíme spoustu věcí vyjasnit.

Jenže kdy, když ne teď? pomyslím si. Můj pobyt v Římě neúprosně spěje ke konci. Pokud chci vědět, na čem u Mattea ve skutečnosti jsem, tak vlastně tato rodinná oslava vůbec není špatnou cestou, jak to zjistit.

A stejně už je pozdě rozmyslet se. Matteo přibrzdí a prudce zabočí doprava na příjezdovou cestu, která nás po krátkém strmém stoupání zavede otevřenou bránou na dlážděné nádvoří, kde už parkuje několik aut. Ve svahu stojí moc pěkná dvoupatrová vila se slunečně žlutou fasádou, je obklopená zelenou zahradou a cypřiši, které udávají charakter středomořské krajiny. Stejně jako sousední domy, které stojí okolo s patřičnými rozestupy, je tato vila harmonicky zasazená do svého okolí. Není nabubřelá, ale přesto dává najevo, že člověk už musí být pořádně zámožný, aby si mohl dovolit pozemek s domem s tak kouzelnou polohou.

Náš příjezd nezůstane nezpozorován, protože hned jakmile Matteo vystoupí, aby obešel auto a otevřel mi dveře - jeho úsměv není to jediné, co je na něm okouzlující -, ozve se radostný jekot a z domu se vyhrne celá smečka dětí.

„Zio! Končně jsi tady!” volá černovlasý chlapeček, který přiběhne k Matteovi jako první, a Matteo ho zvedá ze země a zatočí s ním ve vzduchu, až ten prcek výská radostí. „Přivezls nám něco?”

„No co myslíš?” odpoví Matteo a postaví ho na zem, aby se přivítal i s ostatními. Jsou to tři dívky a dva chlapci, a jelikož je jasné, že jsou to jeho synovci a neteře, zdá se, že jsou prakticky kompletní. Chybí jenom Adriana a vlastně i nejmladší syn od Michela, protože tak malý nikdo z nich není. Toho nejmladšího, kterého Matteo vyhazoval do vzduchu, odhaduju tak na pět.

„Přivezl!” oznámí prcek beze vší pochybnosti a Matteo sáhne na zadní sedadlo kabrioletu, kde leží velká papírová taška. Všimla jsem si jí při nastupování, ale nevěděla jsem, že jsou to dárky pro děti.

„Tys na to opravdu nezapomněl, zio?” ptá se dívka, která jako jediná nemá černé, ale dlouhé kaštanově hnědé vlasy, a on jí s úsměvem podává první balíček z tašky. „Ach, děkuji!” Evidentně ví, co se skrývá pod obalem, vzhledem k tomu, jak šťastně si dárek přitiskne k tělu.

Matteo je obdaruje jednoho po druhém, takže oni září a já se usmívám, protože se mi vybaví, jak mi Andrew, když jsem byla malá, pokaždé něco přinesl a jakou jsem měla radost, vždycky když přijel. Bylo to tím, že mi - na rozdíl od ostatních přátel mých rodičů - dával najevo, že jsem pro něj důležitá, a ne jen rušivý faktor.

Dojímá mě, že je Matteo tak pozorný a umí s dětmi jednat s takovou lehkou samozřejmostí. Možná má obzvlášť blízký vztah s Adrianou, protože ta je nejstarší, ale teď, když ho vidím s ostatními, chápu naprosto zřetelně, že pro něj i oni znamenají hrozně moc. On je rodinný typ, pomyslím si užasle. Akorát že v tomto ohledu sám neprojevuje žádné ambice…

„Neměl bys ty děti tak rozmazlovat, Matteo,” rozčiluje se tmavovlasá žena, která v tu chvíli vyjde ze vstupních dveří.

„A zklamat je? Nikdy!” odpoví Matteo s úsměvem, ale ona se na něj doopravdy nezlobí a láskyplně ho obejme.

Okamžitě ji poznávám, je to Paola. Byla tehdy na recepci. Když mě uvidí, její úsměv se rozzáří.

„Sophie, to je skvělé, že jste přijela! Giacomo si vás nemůže vynachválit.” Pozdraví mě polibky na tvář a ohlédne se za dětmi, které se hrnou zpátky do domu. Potom se podívá na švagra. „Dárek máš?”

Místo odpovědi se Matteo zase nakloní do auta a zvedne ze zadního sedadla velký těžký balík.

„Víte vůbec, jak umíte být otravní?” řekne a zakoulí očima. „Nejprve Adriana, teď ty. Jako kdybych někdy zapomněl!”

„Mohlo by se stát, že bys měl v hlavě zrovna jiné věci,” odvětí Paola a zamrká na mě, ale já její úsměv oplácím jen váhavě, protože vidím, jak Matteovy oči při této poznámce potemní. Jeho švagrová to však vůbec nevnímá a už mě postrkuje směrem k domu. Ve dveřích dáme přednost Matteovi s balíkem a pak ho následujeme.

Dům není nádherný jen zvenčí, ale také zevnitř. Vzdušný a prostoupený světlem a je zařízený podobně jako Matteův byt zajímavou směsicí hezkých starožitností a moderního nábytku, který vesměs pochází z dílny koncernu Bertani. Kromě toho stěny zdobí nádherné obrazy, které okamžitě přitáhnou moje oči a připomínají mi, že jsem na návštěvě u jedné z nejúspěšnějších a zřejmě i nejbohatších podnikatelských rodin v Itálii. Obrazy poněkud uklidní moji nervozitu, která je každou vteřinou horší. Když však dorazíme do jídelny, kde je shromážděná narozeninová společnost, zůstanu překvapeně stát.

Jaksi jsem očekávala - nebo se spíš obávala -, že všichni už budou sedět u stolu a zvědavě si mě prohlížet, jakmile vejdu. A skutečně zde stojí dlouhá prostřená tabule, od níž je překrásný výhled na jezero.

Atmosféra v místnosti však není ani v nejmenším upjatá, ale živá a hlasitá. Valentina sedí v čele stolu a povídá něco tmavovlasému muži s dokonale upraveným plnovousem, který sedí po její levici - vedle těch dvou kluků, kteří nadšeně rozbalují dárky od Mattea. Na protější straně stolu vidím Adrianu, jak obdivuje tričko, které jí ukazuje jedna z mladších dívek. Zbylé dvě děti pobíhají okolo stolu, za nímž sem a tam přechází další muž. Drží v náruči plačící odrostlé batole a konejší ho, zatímco

žena s dlouhými kaštanovými vlasy právě pomáhá nějaké starší, poněkud korpulentní paní, což bude zřejmě hospodyně, utírat z podlahy něco, co vypadá jako rozlitý džus.

V porovnání s odpoledními čaji u mých rodičů nebo našimi způsobnými narozeninovými dýchánky zde vládne boží dopuštění, ale mně se to okamžitě zalíbí, protože takhle si představuju správnou rodinnou oslavu. Člověk asi vždycky touží po tom, co nemá. A pokud někdo tak jako já vyrůstá bez sourozenců a jeho jediným příbuzným je jeden jediný strýc - otcův bratr -, žijící ještě k tomu ve Státech, pak se tady tahle oslava velmi blíží ideálu, který jsem si jako dítě vysnila.

Přibližně tři vteřiny poté, co jsme prošli dveřmi, začne srdečné a hlasité vítání, do něhož jsem bez rozpaků a bez rozdílu zahrnuta i já, jako kdyby byla nejsamozřejmější věc na světě, že jsem přijela také.

žena s kaštanovými vlasy se představí jako Vera a je to manželka Michela, který mě zdraví s dítětem usazeným na ruce. Je stejně vysoký jako Matteo, zatímco Luca je menší a šlachovitý. Skutečně oba mají úplně černé vlasy. Ale i když Matteo vypadá jinak než jeho bratři, to sebevědomé, podmanivé vyzařování mají všichni tři společné.

„Sophie, moc ráda vás zase vidím!” Valentina ke mně přijde jako poslední a usmívá se stejně mile jako posledně. „Prosím, posaďte se ke mně!” Zatleská. „A vy si taky všichni sedněte - jsme kompletní, takže můžeme začít.”

Zmatek se takřka okamžitě uklidní. Děti i dospělí se vrátí na místa, a dokonce i ten nejmenší - Marco, nejmladší od Michela a Very - se uklidní a z otcova klína přihlíží, jak zaměstnankyně domu přinášejí předkrm narozeninové hostiny - nádherně čerstvou bruschettu, na kterou se hlavně děti hladově vrhnou. Kromě té starší silné ženy jménem Gaia jsou tu ještě dvě mladší, které jí pomáhají se servírováním.

Fakt, že se s podáváním jídla nemusí namáhat nikdo z rodiny, je kromě fantastického výhledu a drahého nábytku jedinou připomínkou toho, že v tomto domě peníze nehrají roli. Všichni se chovají normálně a příjemně nenuceně a já se v jejich kruhu cítím prostě spokojeně. Ke konverzaci, která probíhá v italštině, sice nemůžu moc přispět, ale poslouchám, směju se s ostatními a odpovídám na otázky, které mi - anglicky - pokládají, abych nezůstala odstrčená. Naštěstí se týkají jenom mě, a ne mého vztahu s Matteem.

Usnadňují mi to, pomyslím si, zatímco moje oči putují po jejich tvářích. Protože jsou tak srdeční a otevření. Jenom Matteo, který sedí vedle mě, je jiný. Sice se usmívá a pohotově komentuje poznámky svých bratrů a švagrových, ale pokud se zrovna nezapojuje do zábavy, spočívají jeho oči na mně. Pozoruje mě, ale ten láskyplný výraz v jeho očích, který tam někdy bývá, když jsme sami, momentálně nenacházím. Spíš se na mě dívá, jako kdybych najednou byla cizí těleso, které ho dráždí. Když se

naše pohledy setkají, usměje se, ale většinou hned uhne očima, což mě vždycky píchne u srdce.

A potom, po třech úžasných chodech, při kávě a narozeninovém dortu, přece jen padne jedna z takových vět, jakých jsem se celou dobu bála.

„Už bylo načase, aby sis konečně někoho přivedl, Matteo.” Říká to Luca, a nikoliv proto, aby bratra provokoval, to je poznat. Skutečně se tváří spokojeně, ale já se hned vylekaně ohlédnu k Matteovi, který sedí zakloněný na své židli.

„Na výslovné přání naší babičky, které nedokážu nic odmítnout,” prohlásí s chladným úsměvem a je to naprosto jasné poselství ke mně a ke všem ostatním, ať si moji návštěvu nevykládáme nějak nesprávně.

Jsem tu proto, že si to přála Valentina, a ne aby mě představil své rodině

- to tím chce jasně vyjádřit. A mě to zasáhne tvrději, než bych čekala, zní to, jako kdyby mě odkopl.

„Moc ráda bych zjistila, co je v tom tajemném balíčku, který stojí támhle vepředu,” prohlásí Valentina, která hodlá toto téma smést ze stolu, a šlehne po vnukovi káravým pohledem. Matteo se na ni však nedívá, evidentně si je toho vědom.

Děti vyskočí a přivlečou dárek. Se slavnostním výrazem ho postaví před prababičku na stůl, na němž jsme Paola a já rychle udělaly místo. Sedí naproti mně a já vidím, jak se nenápadně naklání ke svému muži a něco mu šeptá do ucha, zatímco její pohled ještě jednou přelétne ke mně. I Luca mě pozoruje a tváří se provinile, zřejmě mu Paola vyčítá jeho neobratnou poznámku. Jeho úsměv je omluvný a já se na něj taky usměju, i když bych si přála, aby byl nic neřekl.

Potom se už veškerá pozornost obrátí k Valentině, která vybaluje dárek a překvapeně a nadšeně zatleská rukama, když zjistí, co to je: na míru zhotovená obdélníková vitrínka, v níž je naaranžováno několik starých ševcovských kopyt.

„Vy jste si na to vzpomněli!” zvolá a v očích se jí zalesknou slzy dojetí.

Její vnuci se tímto dárkem evidentně trefili do černého.

Znám souvislosti, protože mi je Matteo na cestě sem vyprávěl. Jeho pradědeček Eduardo Bertani, zakladatel rodinné firmy, byl vyučený švec a tato kopyta patřila jemu. Valentina je celé roky opatrovala a před nějakým časem se vyjádřila ve smyslu, že by je její vnuci měli chovat v úctě, protože symbolizují základní kámen všeho, čeho jejich rodina dosáhla. A oni ji moc dobře poslouchali.

„Tahle je jenom pro tebe,” oznámí Luca. „Nechali jsme ale vyrobit ještě další vitrínu, mnohem větší, kam se vejdou ta ostatní kopyta. Bude stát v hale v sídle firmy jako připomínka, kde jsou kořeny našeho podniku.”

„Vy jste prostě nejlepší!”

Rozzářená Valentina každého zvlášť obejme a potom se dojatě vrátí na svoje místo a zasněně hledí na obsah vitrínky.

Děti, kterým význam tohoto emocionálního okamžiku uniká, jsou už neposedné.

Jeden z chlapců vstane a zatahá Mattea za rukáv. „Půjdeš s námi ven, zio? Chceme ti ukázat něco v zahradě,” žadoní a Matteo se bez odporu zvedá, děti s jásotem vyskočí ze židlí a vlečou ho s sebou. Dívám se za ním a tajně doufám, že se na mě ohlédne. To však neudělá. Místo toho cítím, jak se mi na hřbet ruky položí něčí dlaň. Otočím hlavu a vidím, jak se na mě Valentina usmívá.

„A já zase ukážu něco vám, Sophie,” řekne a vstane. Zavěsí se do mě a vede mě z jídelny do sousedního obývacího pokoje, z jehož oken je také krásně vidět na jezero. Pokoj je veliký, ale přesto působí útulně.

Jeho srdcem je jednoznačně krb, před nímž je seskupena sedací souprava v typicky bertaniovském designu. Nad krbem, na zvlášť čestném místě, visí olejomalba. Je to portrét muže, který je neskutečně podobný Matteovi - v prvé chvíli si dokonce myslím, že je na něm on sám, ale ten muž má jiný účes a je také znát, že obraz už bude starší.

Valentina se usměje, když si všimne mého vyjeveného pohledu, jde k sedačce, poklepe místo vedle sebe jako vybídnutí, abych se posadila k ní.

„Můj otec,” řekne a ukáže na obraz. „Je neuvěřitelné, jak moc je mu Matteo podobný, že?”

To můžu jenom potvrdit, ale přesto na starou dámu hledím značně překvapeně. Jaksi jsem vycházela z toho, že se do rodiny Bertaniových přivdala. Vůbec mě nenapadlo, že je dcerou zakladatele firmy. A když má příjmení jako její otec, znamenalo by to…

Vyloží si můj udivený pohled správně a zasměje se. „Nebyla jsem nikdy vdaná. V mém životě byla jen jedna velká láska, Angelo.” Při zmínce tohoto jména mají její oči zasněný výraz. „Ten však už byl zadaný. Byl by z toho skandál, kdyby náš vztah vyšel najevo, a bylo nám dopřáno jen několik šťastných let. Otec mi však nikdy nic nevyčítal.

Nikdy. On byl velmi rozhodný muž ve všem, co dělal, a rodina pro něj stála vždy na prvním místě. Když jsem otěhotněla a narodil se Tommaso, měl ho od první chvíle rád stejně jako já a v jeho přítomnosti by si nikdo nedovolil říct o něm nebo o mně zlé slovo! Za to jsem mu byla velice vděčná.” Povzdechne si. „Matteo mi ho

v tomto směru velmi připomíná.”

Chvíli mlčky pozorujeme obraz a já přemýšlím, co přesně mi chce vlastně sdělit. Jako kdyby uhádla moje myšlenky, pokračuje potom dál.

„Matteo je mi obzvlášť blízký, víte. Bylo příšerné ztratit svého jediného syna, ale myslím, že pro Mattea to bylo ještě těžší. Byla jsem ráda, že se můžu starat alespoň o něho. Měla jsem díky němu úkol, který mě dostal z toho smutku, a dělala jsem všechno pro to, aby to bylo pro Mattea snesitelnější.” Zase si dlouze povzdechne. „Někdy se ovšem ptám, jestli

jsem byla úspěšná. Byl ještě tak mladý a už musel žít s vědomím, že ho opustila vlastní matka. Po Tommasově smrti se pro něj zhroutil svět. A potom, když se z toho konečně dostal…” Nedokončí větu, ale to ani nemusí, já vím, že má na mysli to letecké neštěstí. V očích se jí zase zalesknou slzy. „Už od života moc nečekám, ale chtěla bych, aby byl zase šťastný. Zase v pořádku.” Vezme mě za ruku a naléhavě na mě hledí. „Proto jsem ráda, že potkal vás, Sophie. Už jsme se vzdávali naděje, že si nějakou ženu pustí k tělu.”

Zaraženě jí oplácím pohled, nejsem si jistá, jestli je její naděje oprávněná. „Není to tak, jak si myslíte. Matteo a já - my nejsme pár. Tedy ne tak úplně,” dodám se zarděním, protože nevím, jak té staré dámě vysvětlit, že sice máme úžasný sex a vodíme se za ruce, ale že nemám tušení, co ke mně skutečně cítí.

Zřejmě mi ale rozumí a smutně se usměje. „Není snadné k němu proniknout, já vím,” řekne s povzdechem a tiskne mi ruku. „Většině žen ale nedovolí ani to zkusit, Sophie. Vy jste pro něj výjimečná, to jsem viděla okamžitě hned na té recepci u Giacoma. Vedle vás je jiný, mnohem živější.”

Moc ráda bych jí věřila. „To není pravda. Ani mě nepustí blíž. Je tu hrozně moc věcí, o kterých nemluví, které prostě nevím. Například mi nechce říct, odkud má tu hroznou jizvu. Jako kdyby to bylo něco, k čemu mám zakázaný přístup.”

Valentina zbledne, zřejmě si nerada připomíná, co se Matteovi stalo.

Na vteřinu se mi zdá, že v jejích očích vidím stejné odmítání jako u jejího vnuka, jako kdyby se skutečně jednalo o téma, o kterém se nesmí mluvit. Nebo o kterém nesmí mluvit ona.

Svěsí hlavu, musí se viditelně přemáhat, ale pak se na mě podívá.

„Proletěl skleněnými dveřmi a málem vykrvácel. Doktoři dlouho bojovali o jeho život, protože mu jeden střep zajel tak hluboko do hrudníku, že málem vykrvácel z vnitřního zranění. Byl zázrak, že to přežil.” Zavře oči.

„Mysleli jsme, že o něho přijdeme.”

Takže skutečně žádná maličkost, pomyslím si a zděšeně na Valentinu hledím. A už vůbec ne žádné „nic”.

„Kdy se to stalo?”

„Pár týdnů před tím, než zahynula Giulia.”

„A jak?” vyzvídám. „Jak se mu ta nehoda stala?” Stále tomu nerozumím. Pokud šlo skutečně pouze o nehodu, proč o ní nechce mluvit?

Valentina lítostivě zavrtí hlavou. „Musela jsem mu slíbit, že to nikomu neřeknu. Proto nemůžu…”

Obě současně otočíme hlavu, protože se otevřou dveře a do pokoje vejde Matteo. Tedy spíš - vpadne.

„Matteo!” Valentinin hlas zní napjatě, i když se usmívá. A pokud na ní poznám i já, že mluvila o něčem, o čem neměla, pak ji Matteo musí prohlédnout stoprocentně.

A tak to taky je. Jeho oči se zúží.

„Ukazuji Sophii obraz tvého pradědečka,” vysvětluje Valentina, ale výraz v jeho očích se nezmění.

Valentina ztěžka vstane a já rychle taky, protože ji chci podepřít a protože mě Matteův pohled děsí. Vypadá rozzuřeně, pomyslím si.

Opravdu vztekle.

„A teď si půjdeme na chvilku sednout do zahrady, když je venku tak krásně,” pokračuje Valentina, která je evidentně skálopevně odhodlaná ignorovat mrazivou atmosféru, která visí ve vzduchu.

„Ne, to bohužel nejde,” řekne Matteo a usměje se, ale působí to strojeně. „Sophie a já musíme zpátky do Říma. Okamžitě.”

23. kapitola

„Cože, už teď?” Valentina projeví zklamání - a rozhořčení. „To nepřipadá v úvahu!” prohlásí velmi rezolutně a já najednou chápu, jak mohl být Matteo jako teenager ochoten odložit svou vzdorovitost a naučit se vařit. V tomto případě jí to ale není nic platné, Matteo už zjevně nemůže vydržet vidět mě tady v kruhu své rodiny. A jelikož mě už taky nebaví snášet jeho a ty prapodivné pohledy, potvrdím tu očividnou lež.

„Je to tak,” řeknu a pokrčím rameny, takže se na mě udiveně podívá jak Valentina, tak Matteo. „Je to kvůli mně. Mám… za chvíli schůzku s jedním galeristou. Proto musím zpátky do Říma.”

„S galeristou?” Valentina nachýlí hlavu ke straně a dívá se na mě, jako kdyby si nebyla jistá, jestli mi má věřit. Zřejmě tuší, že jsem si to v tuto chvíli vymyslela - jsem prostě příliš čestná a takové vytáčky mi nejdou z pusy. Každopádně ale bude klidnější, když si bude myslet, že já jsem důvodem našeho nečekaného odjezdu, a ne její vnuk. A opravdu bychom měli jít - musíme si totiž nutně promluvit.

„Moc mě to mrzí,” řeknu Valentině a myslím to vážně. „Bylo opravdu moc hezké, že jsem vás mohla navštívit.” Bylo to víc než hezké - bylo to něco, co nikdy nezapomenu. Jenomže tato sympatická rodina, která mě přijala s otevřenou náručí, není moje, ale Matteova. A že se stanu její součástí, to se mi zdá s každou minutou, kterou musím snášet Matteovy chmurné pohledy, stále nepravděpodobnější.

Valentina tedy ustoupí. „Škoda,” poznamená s povzdechem. „Tak to se nedá nic dělat.”

Ne, pomyslím si s mdlým pocitem v břiše, zatímco vedle ní kráčím rozlehlým obývacím pokojem zpátky do jídelny a cítím v zádech Matteův pohled. Nedá se nic dělat.

Také zbytek rodiny lituje, že už chceme jet, hlavně děti, které Mattea propouštějí jen neochotně. Ve tvářích dospělých vidím starost, zvlášť u Paoly. Nějak vycítila, že něco není v pořádku, a obejme mě nápadně dlouze a vroucně.

„Doufám, že se zase brzo uvidíme,” řekne a já se musím donutit k úsměvu, protože tomu nevěřím a tlačí mě knedlík v krku.

Matteo se usmívá, když se loučí, a usmívá se stále, zatímco vyjíždíme autem z nádvoří. Jakmile se ale ocitneme na pobřežní silnici, jeho tvář zvážní a on už neskrývá vztek, který v něm celou dobu probublával.

„Takže máš schůzku s galeristou? S kýmpak - se Santarellim?” zeptá se agresivně. „Když přijde na věc, jsi docela pohotová s vhodnou lží.”

Jeho hlas zní vyčítavě a mě to zlobí.

„A jaký důvod bys jim předložil ty? Já totiž nevěděla, že se tak nutně musíme vrátit do Říma,” zavrtím znechuceně hlavou. „Co máš za problém, Matteo?”

„Co ti povídala?” procedí otázku mezi zuby a já vidím, že svírá volant tak křečovitě, že mu bělají klouby prstů.

„Mluvila o tvém pradědečkovi. O tom, jaký byl,” odpovím, jenže tohle zřejmě slyšet nechce.

„Co říkala o mně?” vyjede, což mě úplně vyděsí. Takhle vzteklého jsem ho ještě neviděla, úplně pění.

„Vyprávěla mi o té nehodě, při které jsi přišel k té jizvě,” odpovím a trhnu sebou, když praští pěstí do volantu.

„Na to neměla právo.” Šlápne na plyn a naše rychlost mě teď už doopravdy děsí. Jsem mu vydaná na milost, pomyslím si. Ve více než jednom ohledu.

„Říkala jenom to, že jsi propadl skleněnými dveřmi a měls vnitřní zranění,” odpovím a snažím se nedat najevo šok z jeho vyvádění. „Nic víc.”

Zase na mě ostře pohlédne, a jelikož je tak rozčílený, nepodaří se mu obnovit svou usměvavou šarmantní fasádu. Ulevilo se mu, pomyslím si. Nicméně stále ještě zuří. Zažehne to ve mně přesně stejnou reakci.

„A přitom bych se opravdu ráda dozvěděla víc,” říkám vyčítavě. „Moc ráda bych věděla, z čeho jsi tak hotový, že o tom nechceš mluvit. Proč to nemůžu vědět, Matteo? Proč tě nesmím poznat?”

„Protože existují věci, o které se nechci s nikým dělit, rozumíš?” odsekne. „To jsou moje záležitosti a nikomu do nich nic není. E basta, adesso.”

Zavrtím hlavou a jsem už tak v ráži z toho, že mi snad chce zakázat i mluvit, že už si nelámu hlavu ani s tím zběsilým tempem, kterým se řítí po silnici.

„Protože se bojíš,” řeknu, a teprve když to vyslovím, s údivem shledám, že to je ten problém. Přesně tak. „Bojíš se, že se k tobě někdo

přiblíží moc blízko. Proto mě odstrkuješ, protože já se o to snažím. Ty nechceš žádnou blízkost dovolit.”

Zasměje se, ale nezní to vesele. „To je pitomost. Je spousta lidí, kteří jsou mi blízcí. S těmi nejdůležitějšími jsme právě obědvali.”

To je pravda, pomyslím si. Jeho rodina je mu blízká. Je taky Giacomův věrný přítel a má pravděpodobně i další, s nimiž ho mnoho spojuje.

Dokáže se vůči lidem otevřít, je schopný hlubokých citů. Ovšem obyčejnou lásku nehodlá vzít na milost. Jako kdyby si v této oblasti nedokázal vystavět stejnou důvěru jako v případě rodiny a přátel. Musí to nějak souviset se smrtí jeho manželky, i když ty souvislosti nechápu.

„A když už mluvíme o blízkosti,” pokračuje stále rozzuřeně, „zatím jsem taky neměl pocit, že bys byla zrovna posedlá tím, všechno se mnou sdílet. Vím o tobě jenom to, co mi tenkrát pověděl Giacomo. O zbytku preventivně mlčíš. Nebo snad vidím špatně, že pokaždé zastrčíš mobil

co nejhlouběji do kabelky, když ti přijde zpráva? Nebo že odcházíš z místnosti, abych neslyšel, jak telefonuješ?”

Vyjeveně na něj hledím a cítím se přistižená, protože jsem se skutečně snažila držet před Matteem Nigelovy esemesky a telefonáty v tajnosti. A najednou mi je jasné proč. Ne že bych mu to nechtěla vyprávět, ale protože mi kontakt s Nigelem připomínal, že můj vztah s Matteem je odsouzený k záhubě. A to jsem celou dobu nechtěla vidět. Chtěla jsem najít cestu, jak by nám to přece jenom mohlo vyjít. Proto jsem se snažila vytěsnit všechno, co dokazovalo, že moje naděje je pouhá iluze.

„No dobře,” promluvím po chvíli. „Co chceš vědět? Prozradím ti to, když mi povíš, co se to s tebou děje,” povzdechnu si. „Jenom tak to mezi námi může nějak fungovat, Matteo.”

„Kdo tvrdí, že to chci?” Jeho hlas zní tvrdě. Opovržlivě. „Já jsem, jaký jsem, Sophie, nehodlám se měnit. A věř mi, existuje hodně žen, které s tím dokážou žít.”

Tak to sedlo, přesná trefa do žaludku, která mě zabolela tak moc, že se odvrátím a dívám se z okna, abych rozehnala slzy, které mi vystřelily z očí. Tak to bychom měli, pomyslím si a mlčím, protože prostě nevím, jak na to odpovědět.

I teď má totiž pravdu. Nikdy nebude mít problém najít ženy ochotné skočit s ním do postele. Na to je příliš přitažlivý a jeho úsměv je tak podmanivý a neodolatelný. A pokaždé, když nějaká zjistí, že je to jen vnější zdání a že se za úsměvem skrývá skutečný Matteo, může se on sebrat a jít dál. A pokud se ho někdo pokusí zadržet, začne být zlý.

Cítím se slabá a vyčerpaná - podobně jako tehdy, když se odstřihne od světa máma. Když se k ní nedá proniknout, protože zrovna žije ve svém manickém nebo depresivním světě. Když si neumím vysvětlit její

chování.

Jak jsem si mohla myslet, že bych byla šťastná s mužem, který je přesně tak proměnlivý, kterého taky nedokážu předvídat. To prostě nejde

- a Matteo se už zjevně rozhodl také tak. Toho si nicméně všimnu až ve chvíli, kdy v Monti vjedeme na jeho pozemek. Byla jsem tak pohroužená v myšlenkách, že jsem vůbec nevnímala okolí a zaregistrovala jsem pouze to, že už jsme zase ve městě.

„Myslela jsem, že mě odvezeš do hotelu,” řeknu udiveně.

On se zarputilým výrazem obejde auto, aby mi otevřel dveře.

„Máš u mě svoje věci,” odvětí a nechá mě vystoupit. „Určitě by sis je ráda odnesla.” Potom práskne dveřmi od auta, otočí se a rázuje si to k domu, na mě nečeká.

A je to tady, pomyslím si a srdce mi sevře ledová ruka, zatímco za ním kráčím.

Jsme zase v bodě, ve kterém jsme byli ráno po naší druhé společné noci. V bodě, z něhož už mě k sobě blíž nepustí. A na který asi narazíme pokaždé, přiznám si. Proto byl můj první impuls správný: měla jsem odejít, ještě když to nebylo tak vážné, a ne se po hlavě vrhat do něčeho, co teď nemám pod kontrolou. Můžu alespoň minimalizovat škody.

Těžkým krokem následuju Mattea a zamířím rovnou do jeho ložnice v patře. Během posledních dnů jsem tady skutečně nechala pár věcí.

Jednou jsem se tam převlékala, když jsme šli na večeři. A potom když jsem věděla, že u něj budu spát, přinesla jsem si věci na další den a zbytek nechala ležet v jeho pokoji. Naposledy jsem viděla svoje oblečení na stojanu, ale tam teď není, takže otevřu skříň a s překvapením shledávám, že oboje šaty visí na ramínkách vedle jeho obleků. A svoje prádlo najdu v koši v koupelně mezi jeho věcmi. Jelikož tu Elisa není, musel ho tam dát Matteo, a je hrozné ty věci třídit. Proč to vůbec udělal? pomyslím si vztekle. Proč věší moje šaty ke svým věcem a proč míchá moje prádlo se svým, když beztak dobře ví, že mě nechce mít ve svém životě?

Nacpu věci do tašky, která je teď neforemně baňatá, a nemůžu ji zavřít, což je mi úplně jedno, a jdu hledat Mattea.

Je v kuchyni, stojí před kávovarem, který umí připravit tak fantastickou kávu, a ještě mě nezpozoroval. A zatímco tam stojím a nešťastně pozoruju jeho široká záda, táhne mi hlavou, že už asi nikdy nebudu pít kávu, aniž bych přitom nemyslela na tuto kuchyni a muže, kterému patří. A jelikož se ani v Anglii nepije výhradně čaj, zřejmě to znamená, že na něj nezapomenu nikdy.

Do háje.

Ani tento pokus o černý humor mi nepomáhá, snad jen na chvilku zažene bolest. Unaveně čekám, až se otočí. Když to udělá a uvidí mě stát ve dveřích, naše pohledy se setkají a já nemůžu dýchat, jak mě převálcuje všechno, co k němu cítím. Je tak nefér, že se nemůžu bránit,

pomyslím si a cítím, jak se mi vrací vztek na Mattea, který je mi však milejší než bezmocné zoufalství, co mě provází od chvíle, kdy mi oznámil, že si mám sbalit věci.

„Takže to by bylo?” zeptám se a nedokážu zabránit chvění svého hlasu. „Můžu prostě jít a tobě to nebude vadit?”

Usměje se svým nezávazně podmanivým způsobem, kterým mi dá najevo, že jeho maska je zase pevně na svém místě. že nemám nárok k němu proniknout.

„Nikdy jsem nepočítal s tím, že zůstaneš,” řekne a já na okamžik zavřu oči, protože nechci, aby viděl, jak mě jeho slova drtí.

Rozloučit se s ním nemůžu, nemůžu ani mluvit, protože můj krk je bolestivě stažený slzami, s nimiž zápolím. Proto se prostě otočím a jdu. Což jsem měla udělat už dávno.

Stačím však udělat pouhý jeden krok, pak ucítím na paži Matteovu ruku, která mě zadrží. Skoro hrubě mě stáhne zpátky a natlačí mě zády na rám dveří.

„Nikdy jsem ti nic nesliboval,” řekne drsným hlasem a já vidím, jak jeho pohled sklouzne k mým rtům, než ho zase pozvedne, a já se propadám do jeho očí, jejichž zlato se už tak chladně neleskne, ale plane.

Nadechnu se jeho vůně, vnímám lehkou bolest, kterou mi působí jeho ruka, jež stále svírá tu moji, a okamžitě jsem v jednom plameni. Nevím, jestli je to jenom on, nebo jestli mu jdu vstříc, když mě strhne na sebe a naše rty se spojí v polibku, který mě málem oloupí o všechny smysly.

Horečně se na něj pověsím, ochutnávám ho, zajíždím mu prsty do vlasů a cítím jeho silné tělo, jeho dlaně, které už dobře vědí, co mě vzrušuje.

Matteo se také neovládá, nenechá mě ani na vteřinu nadechnout.

Drtíme se v náručí jako dva tonoucí a já ochotně rozevřu stehna, když tam ucítím jeho ruku. Okamžitě ho chci, nedokážu myslet na nic jiného než na to, spojit se s ním, cítit ho v sobě. Proto zasténám, jakmile přestane, jako když utne.

Naše rty se ještě stále skoro dotýkají a oba ztěžka oddychujeme, jen pár úderů srdce vzdáleni od toho, abychom pokračovali a nepřestávali.

„Tohle je všechno, co můžeš dostat, Sophie,” procedí Matteo a na krátký divoký moment se mu chci zase odevzdat, chci se nechat odnést rozkoší, kterou ve mně probouzí, a zapomenout, že to nejde. A to Matteo taky chce - v jeho očích je zřetelná prosba, nabídka, a jeho polibek, jeho hladící ruka mě mají nalákat. Mám zůstat a neodcházet.

Nemůžu. Teď už ne. Protože to, co prožívám v jeho náručí, mě přivádí na moje hranice. Nejsem prostě stvořená pro tuhle houpačku citů. On je, jaký je, a já jsem, jaká jsem - prostě se nikdy nepotkáme.

„To mi nestačí,” řeknu a odstrčím ho od sebe, dokážu odlepit svoje dlaně od jeho hrudi, otočím se a odcházím - ne, běžím - obývákem ke schodům, protože chci utéct před bolestí, která mi rozdírá srdce.

Matteo za mnou neběží, nesnaží se mě zastavit, když opouštím jeho pozemek, a čím víc se od něho vzdaluju, tím váhavější jsou moje kroky a tím víc roste ten knedlík v mém krku, který mi brání pořádně se nadechnout. Naštěstí to nemám do hotelu daleko a znám cestu tak dobře, že se po ní vydám úplně automaticky, zatímco si v duchu znovu a znovu přehrávám ten poslední zničující polibek, který mě stále rozechvívá. Z této nekonečné smyčky mě vytrhne až zapípání mobilu zastlaného někde pod oblečením na dně tašky. Jeho zvuk je tlumený a nezřetelný, ale jsem na něj tak nastavená, že ho slyším i přes hluk dopravy, takže se zastavím a vyhrabu telefon z tašky.

Je to esemeska od otce, že se mu mám ozvat, takže hned volám zpátky. Jsem už na Via delle Quattro Fontane a zrovna vcházím do hotelu, když to táta zvedne.

„Tati, co se děje?” zeptám se a kývnu na pozdrav Daniele Biniové, která stojí na recepci a usmívá se na mě.

Otec mlčí a já se zarazím na půli cesty k výtahu, cítím, jak se mi ježí chloupky na zátylku.

„Tati?”

Odkašle si, je poznat, že se nutí ke klidu, a mně po páteři stoupá strach.

„Je něco s mámou? Stalo se něco? Tak mluv!”

„Ne, máma je v pořádku, tedy aspoň jako obvykle,” odpoví a já už si chci oddechnout, když stísněným hlasem dodá: „Máme ale jiný problém. Ach, co to říkám - je to úplná katastrofa!”

24. kapitola

Hlavní budova La Sapienzy je ozářená odpoledním sluncem a navzdory těžkopádné architektuře, která se mi vůbec nelíbí, má v sobě i něco majestátního, působivého. To však vnímám jen koutkem oka, mám co dělat, abych potlačila ten pocit, který sílí stále víc, čím víc se blížím k Ústavu dějin umění.

Na vnějším schodišti posedává několik studentů, ale nikdo z nich si mě nevšímá. Když však vejdu do budovy, stojí v hale zrovna ty tři dívky, které tak žadonily o přijetí do Matteova soukromého kurzu. Okamžitě je poznávám, nešlo si je nezapamatovat. A zdá se, že ony na mě taky nezapomněly, jelikož zmlknou a civí na mě a pak si něco špitají, když je míjím. To je ta poslední věc, kterou potřebuju, už tak jsem dost nervózní, že tady vůbec jsem a že zase musím Mattea o něco prosit.

Tentokrát je to horší - tentokrát skutečně hrozně moc závisí na tom, jestli ho dokážu přesvědčit. A tentokrát mám ještě menší naději než posledně, že to Matteo udělá.

Posledních osmačtyřicet hodin bylo asi těch nejhorších, které jsem v životě zažila. Jako kdybych ztratila jakoukoliv půdu pod nohama, jako

kdyby se rozkymácelo a zhroutilo všechno, co podpíralo můj život. Celá naše existence je v sázce a s ní i budoucnost, jak jsem si ji malovala. A

je skoro ironií osudu, že abych zabránila nejhoršímu, musím jít zrovna za mužem, který mě totálně citově vykolejil. Jenomže my Mattea potřebujeme - ať se mi sebevíc příčí si to přiznat.

Zkoušela jsem všechno, opravdu všechno, abych se do této situace nedostala. Bránila jsem se zuby nehty, když otec trval na tom, že on je jediný, kdo nám může pomoct, argumentovala jsem a vykrucovala se, telefonovala jsem a vyjednávala, diskutovala a pátrala na internetu - a musela nakonec uznat porážku. Jiná možnost neexistuje, a když jsem se konečně smířila s tím, že se o to musím pokusit, vydala jsem se okamžitě na univerzitu. Nemělo smysl dál to odkládat.

Chvatně projdu chodbou a po schodech do prvního patra. Je pondělí, a jelikož už znám Matteův rozvrh, vím, že má dnes dvě přednášky. Druhá začíná za půl hodiny a on zde bývá s předstihem, aby si všechno nachystal.

Zastavím se před jeho kanceláří a zhluboka se nadechnu, potom odhodlaně zaklepu a zavřu oči, jakmile se zevnitř ozve strohé „Avanti!”

Když otevřu dveře, Matteo se usmívá, ale úsměv rychle mizí ve chvíli, kdy pozná, že jsem to já, kdo s ním chce mluvit.

Musím se vzmužit, abych dokázala docela klidně zavřít dveře a posadit se na židli pro návštěvy, protože uvnitř se celá třesu.

Nepoznám, co se honí Matteovi v hlavě, protože už se zase ovládl a má svůj výraz pod kontrolou.

„Sophie! Čemu vděčím za tu čest?” Jeho tón je jízlivý a stejným způsobem se také usmívá, ovšem to překvapení v jeho tváři bylo opravdové - což mě povzbudí. Trochu jsem se obávala, že bude vědět i tentokrát, proč za ním jdu.

„Takže jsi to ještě neslyšel?” zeptám se a jsem ráda, že se ta událost dosud neroznesla.

„Co jsem měl slyšet?” pozvedne netrpělivě obočí.

„že ten Enzo, kterého jsme prodali jednomu z našich klíčových zákazníků, je údajně padělek,” oznámím mu a nahlas si povzdechnu, protože si pokaždé, když to pronesu nahlas, zase znova uvědomím, jaká je to pro nás katastrofa. „Jeden přítel lorda Ashburyho, tedy kupce toho obrazu, je odborník a tvrdí, že je ten obraz padělek. A jelikož jsme souhlasili s předprodejem před aukcí - sám víš, jak je to nestandardní -, myslí si teď lord Ashbury, že je to pravda. že jsme věděli, že se nejedná o originál, a proto jsme se pokusili prodat ho pod rukou soukromé osobě, aby se to nedostalo na veřejnost.” Pokrčím rameny. „Teď jsme v pasti.

Nemůžeme ten obraz vzít zpátky, protože to by znamenalo přiznání, ale nemůžeme to ani nechat bez komentáře. Jestli se to v oboru rozkřikne, je naše pověst v háji a důvěra zákazníků s ní. A to by pro nás bylo…”

Matteo vstane, i když jsem ještě nedomluvila, a popojde pár kroků - moc jich udělat nemůže, protože místnost je malá. Zřejmě už tuší, co po něm budu chtít. Otočí se a upře na mě pohled.

„Já do Londýna nepoletím, Sophie,” řekne a zní to definitivně.

„Musíš, Matteo, prosím tě o to,” žadoním. „Lord Ashbury souhlasil, že na naše náklady vypracuješ posudek - u něj doma, aby měl všechno pod kontrolou. Do té doby počká a nebude nic prezentovat, a pokud rozptýlíš jeho pochyby, bude všechno zase v pořádku.”

„Já nejsem k dispozici,” řekne a zašermuje rukou. „Existují i další experti, kteří by se o to mohli postarat. Obraťte se na ně.”

„Věř mi, neprosila bych tě, kdyby existovala jiná možnost,” odpovím prudce, protože cítím, jak ve mně roste bezmocné zoufalství. „Ty jsi ale přední expert na Enza, a jelikož sis vybudoval pověst neúplatného, hodlá lord Ashbury akceptovat pouze tvůj posudek.”

Matteo zavrtí hlavou a sedne si zpátky za stůl, dívá se na mě a mně až teď dochází, jak špatně vypadá. Tedy ne objektivně špatně, ale špatně na svoje standardy. Je bledší a taky jaksi neupravenější.

„Sophie, obávám se, že mi od začátku nerozumíš. Já nejsem odborník, kterého si kdokoliv může koupit. Nepotřebuju peníze a nemusím ani nikomu dokazovat, že jsem zkušený vědec. Z toho důvodu dělám posudky jen tehdy, když mi vyhovují všechny předpoklady. Což momentálně není ten případ. Pokud jsi tedy přišla jen proto, abys mě prosila, tak to můžeme zkrátit: moje odpověď zní ne. A to je moje poslední slovo.”

Já to však přijmout nehodlám. „Prosím, Matteo. Tahle záležitost je vážně katastrofa.”

Nasadí úsměv, od kterého se všechno odráží. „Není to ale moje katastrofa,” řekne.

Nedokázala bych svoje zklamání vyjádřit slovy. Obávala jsem se sice odmítnutí, ale doutnala ve mně taky naděje, že po tom všem, co jsme spolu prožili, ke mně bude cítit aspoň tolik, že tuto jednu věc pro mě udělá. Místo toho mi vypráví něco o nějakých předpokladech, které nesplňuju, a dívá se na mě, jako kdybych po něm chtěla, aby se vrhl na laně do propasti.

„Myslím, že jsem se v žádném člověku nikdy nezklamala tak jako v tobě,” řeknu a myslím to vážně, vstanu a jdu ke dveřím. Když se ještě jednou ohlédnu, stojí za stolem a na jeho tváři je lítostivý výraz, který je pro mě horší než všechno ostatní.

„Je mi líto,” praví a já zavrtím hlavou, protože to tak bolí.

„Myslela jsem, že jsme aspoň přátelé,” odvětím. Pak se otočím a zavřu za sebou dveře.

***

„Naše společná dopoledne mi budou moc chybět,” sdělí mi Giacomo, když nadejde čas loučení.

Je už pozdě večer, ale on trval na tom, že se u něj mám cestou na letiště ještě zastavit.

„Mně taky,” řeknu a smutně se usměju.

Doba strávená s ním pro mě byla víc než jen práce, opravdu jsem tu byla ráda a bavilo mě naslouchat jeho vyprávění. Už se tu ale nemůžu zdržovat, musím zpátky domů a podpořit otce v té záležitosti s Enzem. Původně jsem se Giacomovi nechtěla vůbec svěřovat, je koneckonců klient, a čím míň lidí o tom bude vědět, tím líp. Nechtěla jsem mu ale lhát a vymýšlet si kdovíjaký důvod, proč musím odletět.

Giacomo zareagoval skvěle, protože se rozhodl, že si díla, která jsme dosud neprošli, jednoduše ponechá. Poznamenal jenom, že to musí být jistě řízení osudu, a vypadal s tímto řešením naprosto spokojený.

Všechno ostatní má jít do dražby v Londýně, tak jak se celou dobu plánovalo - navzdory všemu, co se o nás pravděpodobně začne brzo roznášet a co bude mít dopad na naše obchody. V nejhorším případě bude chodit jen málo zájemců nebo se nabídky budou držet při zemi - scénář, na který raději nechci ani myslet. Giacomo si jistě myslí něco podobného, ale tuto zakázku nám už odebrat nechce.

„Pro mě jsou Conroyovi stále důvěryhodní a jiný aukční dům pro mě nepřipadá v úvahu,” oznámil mi a já jsem se mu samou vděčností málem vrhla kolem krku.

Jednu maličkost jsem mu však zamlčela - neví, že ten obraz, o jehož pravost se jedná, je od Enza. Bála jsem se, že hned zavolá Matteovi, pokud se dozví o jeho zdráhání zachránit nás svým posudkem. Určitě by ho to rozrušilo, a já ho nechci do ničeho zatahovat. Je to moje věc a už se stejně nedá nic dělat.

Giacomo nějak vytuší, na koho právě myslím. Nachýlí hlavu a zadumaně na mě hledí.

„Co bude s Matteem a s vámi?”

Ví, že jsme se sblížili - což pochopitelně nešlo přehlédnout, když mě tu Matteo prakticky každý den vyzvedával.

„Měl jste pravdu,” odpovím a usměju se, abych nedala znát, jak jsem nešťastná. „Není nic pro mě.”

Giacomo si povzdechne. „Velká škoda. Opravdu jsem doufal, že jsem se mýlil. Dokonce jsem si už byl jistý, že jsem se spletl.”

Udiveně se na něho podívám. „Myslela jsem, že podle vás nebyl dobrý nápad, abych byla s Matteem.”

Jeho úsměv je poněkud utrápený. „Zpočátku tomu tak bylo,” přizná.

„Viděl jsem, jak intenzivně na něj reagujete - a on na vás. Úplně mě to udivilo hned na té recepci, ale jelikož jsem si vás ještě neuměl zařadit, měl jsem starosti, jak by se to mohlo vyvinout. Jednoduše jsem nechtěl,

aby vám ublížil. Nebo vy jemu.” Pozorně si mě měří. „Matteo umí být pěkně ostrý, ale jenom tehdy, když má pocit, že se musí chránit - a svým způsobem jsem měl hned dojem, že jste někdo, kdo se mu dokáže dostat pod kůži, Sophie.”

Už se nedokážu dál usmívat a ani mluvit, protože bych se pravděpodobně rozplakala. Proto radši nic neříkám a přenechám Giacomovi jenom svou ruku, kterou bere do dlaní. Stejně nemá význam skrývat svoje pocity - on mě dokáže dokonale prokouknout.

„Láska není vždycky snadná, to člověk za čtyřicet let manželství zjistí, věřte mi,” řekne. „Někdy je to tvrdý boj.”

Láska, pomyslím si vyděšeně a zavřu na chvilku oči. Poddám se zoufalství, které mě dusí. Pokud je to mezi Matteem a mnou skutečně láska, tak je úplně jiná, než jakou jsem ji kdy očekávala nebo si ji představovala. A ani nevím, jestli chci bojovat o něco, co tak bolí.

Naštěstí nemusím odpovídat, protože v tu chvíli zazní zvonek.

„To bude moje taxi,” řeknu a vstanu z pohovky, na které jsme seděli.

Giacomo mě doprovodí dolů ke dveřím, kde už taxikář pod Rosiným dohledem ukládá moje zavazadla do auta.

„Děkuji vám za všechno, Sophie,” promluví Giacomo a já ho na rozloučenou obejmu, protože je pro mě opravdu těžké odejít a nechat za zády všechno, co v posledních týdnech naplňovalo můj život.

Cesta na letiště je dlouhá, ale taxikář naštěstí nepatří k těm, kteří se bez přestání snaží plkat s pasažéry. Možná cítí, že mi není do řeči, a nechává mě na pokoji.

Když dorazíme, udělám mechanicky všechno, co je třeba - zaplatím za taxík, odevzdám zavazadla a projdu kontrolou k bráně. Moje myšlenky se stále točí v kruhu, zoufale hledají východisko ze situace, která ohrožuje naši existenci. žádné neexistuje, lhostejno, z jaké strany se na to dívám.

Mohl by nám pomoct jedině Matteo - a ten tady není. Neletí se mnou, a až to lord Ashbury zjistí, nebude už dál čekat a vyjde se svým podezřením na veřejnost.

Zatím jsem tátovi o Matteově odmítnutí neřekla - protože mám strach z toho, jak zareaguje, až se to dozví. Ve svém zoufalství se upíná k myšlence, že ten skandál odvrátíme pouze tehdy, když splníme podmínku lorda Ashburyho. Proto jsem zatím nedokázala přenést přes srdce, že bych mu jen tak po telefonu sdělila, že do Londýna přiletím sama, bez Mattea.

Neklidně chodím sem a tam, nakonec přistoupím k veliké prosklené stěně a hledím do tmy, v níž září světla letiště.

Bez Mattea.

Raději nepřemýšlím o tom, co to znamená pro mě osobně. Jakmile s tím totiž začnu, otevře se zase ta puklina v mém srdci a já se musím postavit bolesti, která se ve mně rozlévá.

Rezignovaně zavřu oči a přeju si, aby můj život a všechno, co je v něm důležité, nezáviselo jen a pouze na tomto muži, který je tak děsivě komplikovaný. Abych nebyla tak hrozně bezmocná vůči citům, které mě

s ním pojí i proti mé vůli.

Citům, které jsou evidentně ještě silnější, než jsem si myslela, protože když oči zase otevřu, vidím ve skle Mattea. Odráží se v něm, ale já vím, že je to jenom moje představa, že si ze mě dělá legraci moje rozjitřená představivost. Nepřišel znovu jako na té party u Santarelliho, aby pro mě sehrál roli rytíře. Na to už je pozdě…

„Sophie?”

Prudce se otočím, když mi dojde, že za mnou vážně stojí. Je bledý. Hodně bledý. A napjatý. „Nemůžeš letět,” řekne. Zavrtím hlavou, příliš ohromená, než abych to chápala.

„Cože?”

„Nenastupuj do toho letadla. Tedy ne v případě, že chceš, abych cestoval s tebou.”

Nějakou dobu se neodvažuju ani dýchat, jenom sleduju, jak si prsty pročesává vlasy v gestu, kterým mi dává najevo, jak je to pro něho těžké.

„Já nepoletím, Sophie. Nikdy. Jestli s tebou mám cestovat do Londýna, tak pojedeme autem. To je podmínka.”

„Dobře.” Můj hlas je jenom zašeptání a jako v transu se vracím k lavičce a sedám si, protože by mě jinak neunesla kolena, a nespouštím Mattea z očí, protože mám pořád ještě pocit, že se mi to jenom zdá.

Matteo se posadí vedle mě a výraz v jeho krásných očích je těžko čitelný.

„To, cos řekla v mé kanceláři… Musel jsem o tom přemýšlet.” Sebeironicky se usměje a do bledých tváří se mu vrací trochu barvy. „Já svoje přátele nenechávám ve štychu. Nikdy. A tohle je přesně ono: přátelská výpomoc. Nic víc. Podívám se na ten obraz a zase odjedu.

Jestli je to padělek, nic s tím nenadělám.”

Přikývnu a opětuju jeho pohled, nevýslovně šťastná, že je ochoten nám pomoct. Pomoct mně.

Tohle není žádný happy end, připomínám si. Nemám tušení, co se bude dít v Londýně.

Matteo je nepodplatitelný, může nás zachránit. Nebo zruinovat. A nezdrží se dlouho. S naší firmou to stále ještě může dopadnout bledě. A s Matteem taky. Hlavně s Matteem.

Přesto se usmívám - protože je tady a protože pojede se mnou, a protože moje hloupé nepoučitelné srdce soudí, že pár dní s ním navíc je lepší než nic.

Mnohem lepší.